Mičela Margareta

Vējiem līdzi 2

Margareta Mičela

Vējiem līdzi 2

CETURTĀ daĻa

XXXI

Kādā aukstā 1866. gada janvāra pēcpusdienā Skārleta sēdēja darbistabā un rakstīja krustmātei Pitijai vēstuli, desmito reizi skaidrodama, kādēļ ne viņa, ne Ešlijs, ne Melānija nevar braukt uz Atlantu un dzīvot pie krustmātes. Viņa rakstīja diezgan nepacietīgi, jo zināja, ka krustmāte Pitija izlasīs tikai pašas pirmās rindas un tad vaimanādama rakstīs atbildi: «Bet man taču tādas bailes vienai te dzīvot!»

Viņai sala rokas, un viņa bieži pārtrauca rakstīšanu, lai tās saberzētu un ciešāk ievīstītu kājas vecas segas gabalā, ko bija aptinusi ap ceļiem. Viņas kurpju zoles bija galīgi sadilušas un aizlāpītas ar veciem paklāja gabaliem. Šie ielāpi gan sargāja viņas kājas no kailās grīdas, bet siltumu neturēja. Vils torīt bija aizvedis zirgu uz Džonsboro apkalt. Skārleta sarūgtināta nodomāja: «Kas noticis ar pasauli, ka zirgus apkaļ, bet cilvēkiem jāskraida kailām kājām kā sētas suņiem!»

Viņa atkal paņēma spalvu rokā, lai rakstītu tālāk, bet tad to nolika, izdzirdusi, ka Vils pa sētas durvīm ienāk mājā. Viņa koka kāja vienmērīgi klaudzēja uz grīdas aiz darbistabas durvīm; tad viņš apstājās. Vienu mirkli viņa gaidīja, ka Vils nāks iekšā, tad pasauca to. Viņš ienāca sarkanām, nosalušām ausīm un izspūrušiem matiem, apstājās un noskatījās Skārletā, un viņa lūpās rotājās savāds smaids.

—   Mis Skārleta,— viņš teica,— cik jums ir skaidras naudas?

—  Varbūt jūs gribat mani naudas dēļ precēt, Vil?— viņa atvaicāja.

—   Nē, mis Skārleta, es tikai gribēju zināt.

Viņa jautājoši paskatījās tam sejā. Vils neizskatījās nopietns, bet viņš jau tāds nekad neizskatījās. Viņai tomēr radās nojauta, ka kaut kas nav kārtībā.

—   Man ir desmit dolāri zeltā,— viņa teica,— tas ir tā jenkija

naudas atlikums.

—   Ar to nepietiek.

—   Kam?

—   Nodokļiem,— viņš atbildēja, aizkliboja ar savu koka kāju pie kamīna, pieliecās un turēja sarkanās rokas pie uguns.

—   Nodokļiem?— viņa atkārtoja.— Ak debess, Vil, mēs taču nodokļus jau samaksājām!

—  Jā, bet viņi apgalvo, ka ar to vēl nepietiekot. Šodien Džonsboro tā dzirdēju.

—   Bet, Vil, to nu es nesaprotu. Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Mis Skārleta, man ļoti žēl, ka man atkal jānāk pie jums ar nepatīkamām lietām, kad jums jau tā tik daudz rūpju, bet viņi grib, lai jūs maksājot daudz lielākus nodokļus, nekā jau esat samaksājusi. Taras novērtējums milzīgi sadzīts uz augšu, varu derēt, tas ir augstāks nekā visām citām mūsu grāfistes plantācijām!

—  Bet viņi taču nevar mūs piespiest maksāt lielākus nodokļus, kad tos jau reiz esam samaksājuši!

—   Mis Skārleta, jūs reti braucat uz Džonsboro, un tas arī labi, jo tagad tā nav dāmām piemērota vieta. Bet, ja jūs tur biežāk būtu bijusi, jūs zinātu, kāda republikāņu, vēja rādītāju un spekulantu banda tur tagad valda. Vari vai plīst aiz dusmām — nēģeri grūž baltos nost no ietves un…

—   Bet kāds tam sakars ar nodokļiem?

—   Tūliņ pateikšu, mis Skārleta. Kaut kāda iemesla dēļ šie nelieši Tarai uzlikuši tik augstus nodokļus, it kā tā būtu plantācija, kas ražo tūkstoš ķīpu kokvilnas. To padzirdējis, sāku staigāt pa bāriem un klausīties, ko ļaudis runā. Izzināju, ka Taru kāds gribot lēti nopirkt izsolē, ja jūs nesamaksātu nodokļu pielikumu, un visiem taču zināms, ka jūs to nevarat samaksāt. Es nezinu, kas Taru grib pirkt, bet man šķiet, ka tas plukata Iiiltons, kurš apprecēja mis Ketlīnu, to zina — viņš tik nekrietni smīnēja, kad mēģināju viņu iztaujāt.

Vils apsēdās uz dīvāna un berzēja stilbu. Aukstā laikā tas viņam sāpēja, koka kāja bija neērta un viņam spieda. Skārleta raudzījās uz viņu satraukumā plaši ieplestām acīm. Viņš to bija pateicis tik nevērīgi, un tomēr viņa vārdi skanēja kā bēru zvans. Tara izsolē? Tara piederēs citam? To nemaz nevarēja iedomāties!

Viņa tik pilnīgi bija nodevusies Taras saimniecībai, ka nemaz nebija vērojusi to, kas notika ārpasaulē. Kopš Vils un Ešlijs bija nokārtojuši visas darīšanas Džonsboro un Fajetvilā, viņa tikai retu reui atstāja plantāciju; tāpat kā pirms kara viņa nebija klausījusies vīriešu sarunās par karu, viņa arī tagad neklausījās, kad Vils ar Ešliju pie galda sarunājās par Rekonstrukcijas pasākumiem.

Protams, viņa zināja, ko sauca par vēja rādītājiem: Dienvidu štatu ļaudis, kas sava labuma dēļ bija kļuvuši par republikāņiem,— un ko par spekulantiem: jenkijus, kas pēc dienvidnieku padošanās, laupīšanas kāres dzīti, ieradās Dienvidos ar visu mantu ceļasomā. Viņai bija daži nepatīkami piedzīvojumi ar Nēģeru atbrīvošanas biroju. Viņa bija arī dzirdējusi, ka daudzi brīvlaistie nēģeri kļuvuši'nekaunīgi, bet tam viņa lāgā nespēja ticēt, jo 'savā mūžā nevienu nekaunīgu nēģeri nebija redzējusi.

Vils ar Ešliju bija apņēmušies Skārletai šo un to slēpt. Kara postam sekoja vēl daudz ļaunākais Rekonstrukcijas laika posts, un abi vīri bija vienojušies, mājās par vispārējo stāvokli runājot, neminēt briesmīgākos faktus. Un, ja Skārleta vispār pūlējās klausīties viņu sarunās, viņai lielākā tiesa bija pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā.

Ešlijs bija teicis, ka ar Dienvidiem rīkojoties kā ar iekarotu zemi un iekarotāji apmierinot savu atriebības kāri. Bet tādi apgalvojumi Skārletai it neko neizteica. Politika bija vīriešu darīšana. Vils apgalvoja, ka, pēc viņa domām, Ziemeļi darot visu iespējamo, lai Dienvidi vairs netiktu uz kājām. «Nu, protams,» Skārleta nodomāja, «vīriešiem vienmēr vajag kaut kādu muļķību, par ko uztraukties.» Kas attiecās uz viņu pašu — jenkiji toreiz nebija ar viņu tikuši galā un netiks ari tagad. Pareizākais bija strādāt kā zirgam un daudz nelauzit galvu par jauno valdību. Karš taču bija beidzies.

Skārleta nesaprata, ka viss bija apgriezts otrādi un godīgs darbs vairs neienesa pelnīto algu. Džordžija tagad tiešām bija kara tiesību varā. Jenkijiem visur bija garnizoni, nēģeru atbrīvošanas iestādes valdīja neierobežoti un visu kārtoja pēc sava prāta un patikas.

Šīs iestādes, ko Federācijas valdība bija nodibinājusi satraukto, bez darba palikušo vergu atbrīvošanai, aizvilināja tūkstošiem nēģeru no plantācijām uz pilsētām un ciemiem. Birojs viņus uzturēja, kamēr viņi slaistījās bez darba, un saindēja viņu prātus pret agrākajiem īpašniekiem. Džeralda bijušais vergu uzraugs Džonass Vilkersons bija Džonsboro iecirkņa vadītājs, un viņa palīgs bija Hiltons, Ketlīnas Kalvertes vīrs. Abi pakalpīgi izplatīja baumas, ka dienvidnieki un demokrāti tikai gaidot izdevību, lai nēģerus atkal padarītu par vergiem, un nēģeru vienīgā cerība esot Biroja un republikāņu partijas aizsardzība.

Viņi sludināja nēģeriem pilnīgas vienlīdzības evaņģēliju ar baltajiem, stāstīja, ka drīzumā rikšot atjautas melno laulības ar baltajiem un sadalītas agrāko īpašnieku muižas; katrs nēģeris tad dabūšot četrdesmit akru zemes un zirgēzeli. Viņi satrauca nēģeru prātus ar nostāstiem par balto briesmu darbiem, un tā zemē, kur starp vergiem un vergu īpašniekiem vienmēr bija valdījušas ģimeniskas attiecības, sāka mosties naids un neuzticība.

Aiz Biroja stāvēja kareivji. Karaspēks ar daudziem pretrunīgiem rīkojumiem kārtoja uzvarēto dienvidnieku dzīvi. Ja neklausīja kādam Biroja ierēdnim, viegli varēja tikt cietumā. Izsludināja noteikumus par skolām un sanitārām iestādēm, par pogām, kādas drīkstēja valkāt pie svārkiem, par preču pārdošanu un dažādām citām lietām. Vilkersonam un Hiltonam bija tiesības iejaukties katrā darījumā, ko Skārleta slēgtu, un noteikt cenas visam, ko viņa pirktu vai pārdotu.

Par laimi, Skārleta līdz šim ļoti reti bija saskārusies ar šiem vīriem, jo Viis bija viņu pierunājis uzticēt darījumus viņam. Savā parastajā mierā viņš bija pārvarējis dažādas grūtības, viņai par to nekā neteikdams. Ja bija vajadzīgs, viņš varēja tikt galā ar spekulantiem un jenkijiem, bet nu bija radusies tāda problēma, kas viņam nebija pa spēkam. Par nodokļu pielikumu Tarai un izsoles briesmām tūliņ bija jāziņo Skārletai.

Viņa uzlūkoja Viļu zibošām acīm.

—   Nolādētie jenkiji! Vai nepietiek ar to, ka viņi mūs noveduši līdz ubaga spieķim? Kādēļ viņi mums vēl uzlaiž neliešus?

Karš bija beidzies, miers salīgts, bet jenkiji vēl arvien varēja viņu aplaupīt, padzīt no mājām un pamest bada nāvei. Pāris grūtajos mēnešos viņa savā lētticībā bija domājusi, ka viss būs labi, ja viņi izturēs līdz pavasarim. Šī satriecošā ziņa pēc grūtā darba un mūžam pieviltu un atliktu cerību gada bija pēdējais piliens.

—  Ai, Vil! Kad beidzās karš, es domāju, ka visas grūtības galā!

—   Nē, mis Skārleta.— Vils pacēla augšup savu iekritušo zemnieka seju un ilgi noskatījās viņā.— Mūsu grūtības tikai sākas.

—   Cik tad mums vēl jāmaksā?

—  Trīssimt dolāru.

Mirkli viņa nevarēja ne vārda izteikt. Trīssimt dolāru! Tikpat labi viņi varēja prasīt trīs miljonus.

—   Ak tā…— viņa stomījās,— ak tā.. . nu, tad mums kaut kur jādabū šie trīssimt dolāri.

Jā, mis Skārleta, un zvaigznes no debesīm, un mēness arī.

Jā, Vil… bet viņi taču nevar Taru pārdot izsolē!

Vila labsirdīgajās, zilajās acīs bija vairāk naida un sarūgtinājuma, nekā viņa bija gaidījusi.

—   Nevar? Viņi var! Viņi to darīs, viņi to darīs pat ar lielu prieku! Mis Skārleta, atvainojiet, ka es tā izsakos, bet mēs esam iebraukuši taisni ellē. Blēži un lupatas drīkst balsot, bet mēs, demokrāti, ne. Mūsu štatā balsstiesību nav nevienam demokrātam, kam sešdesmit piektajā gadā bijis vairāk par divtūkstoš dolāriem. Līdz ar to tādi vīri kā jūsu tēvs, misters Tārltons, Makreji un Fontēni tiek vienkārši izslēgti. Balsstiesību nav nevienam, kas karā bijis pulkveža vai augstākā dienesta pakāpē, un es varētu derēt, mis Skārleta, ka tieši Džordžijas vīri visbiežāk kļuva par pulkvežiem. Balsstiesību nav nevienam, kas bijis Konfederācijas valdības ierēdnis; līdz ar to atkrīt visi no notāra līdz tiesnesim, un meži ir pilni ar tādiem ļaudīm. Jenkiji uzticības zvērestu sastādījuši tā, ka tagad nevar balsot vispār neviens, kas pirms kara kaut kas bija,— ne spējīgie, ne dižciltīgie, ne bagātie. Ha! Es gan varētu balsot, ja es nodotu viņu nolādēto zvērestu. Sešdesmit piektajā gadā man nebija naudas, un, protams, es neesmu bijis ne pulkvedis, ne citādi ievērojams vīrs, bet es nezvērēšu, to nu lai viņi negaida. Ja viņi būtu rīkojušies citādi, taisnīgi, es būtu zvērējis viņiem uzticību, bet tagad ne. Mani var pakļaut Federācijai, bet par jenkiju es nekļūšu. Es nezvērēšu, kaut arī tādēļ nekad vairs nedrīkstēšu balsot. Bet tādi nelieši kā Džonass Vilkersons un Hiltons, tādi salašņas kā Slateriji un Makintoši — tie var balsot, tie tagad ir pie varas. Un, ja viņi desmitreiz gribētu kādu izputināt ar jauniem nodokļiem, viņi to var. Un nēģeris var nogalināt balto, un viņu par to nekar, nēģeris var balto sievieti.. .— Viņš samulsis apkiusa, un viņi abi domāja par kādas vientuļas baltās sievietes likteni nomaļā fermā pie Lavdžojas.— Nēģeri var darīt ar mums visu, ko grib, Atbrīvošanas birojs un kareivji ar šautenēm stāv tiem aiz muguras, bet mēs nedrīkstam pat balsot.

—   Balsot,— viņa iesaucās,— balsot! Kāds tam sakars ar balsošanu? Mēs taču runājam par nodokļiem, Vil. Katrs zina, cik Tara laba plantācija. Ja citādi nevar, mums jāuzņemas hipotēka, lai varētu samaksāt nodokļus.

—   Mis Skārleta, jūs neesat muļķe, bet reizēm jūs tiešām runājat muļķīgi. Kuram tagad ir nauda, ko aizdot par mūsu īpašumu? Kuram, ja neņem vērā tieši tos neliešus, kas mums grib Taru atņemt? Un zemes taču visiem diezgan. Zemi jūs pat atdāvināt nevienam nevarētu!

—   Man vēl ir briljantu auskari, ko atņēmu tam sirotājam, tos taču es varētu pārdot.

—   Kurš tagad pirks auskarus? Ļaudīm nav naudas, lai nopirktu gaļu. Ja jums ir desmit dolāri zeltā, jūs vēl esat bagātāka par daudziem citiem.

Viņi atkal klusēja; Skārleta, kā jau tik bieži šai gadā, jutās kā akmens sienas priekšā.

—   Ko lai dara, mis Skārleta?

—   Nezinu,— viņa atbildēja,— bet nestāstiet par to tēvam. Vai esat par to jau kādam ieminējies?

—   Nē, vispirms nācu pie jums.

Jā, ja kādam bija ļaunas ziņas, tas vispirms nāca pie viņas. Viņai tas bija apnicis.

—   Kur misters Vilkss? Varbūt viņš zina padomu?

Vils uzmeta viņai savu lēnīgo skatienu, un — kā Ešlija pārnākšanas dienā — viņai bija tāda sajūta, ka viņš zina visu.

—  Viņš ir dārzā un skalda malku. Zirgu stallī vezdams, dzirdēju viņa cirvja klaudzienus. Bet viņam arī nav vairāk naudas kā mums.

—  Es taču drīkstu ar viņu par to runāt, ja vēlos, vai ne?— viņa atcirta, piecēlās un aizmeta segu.

Vils neļaunojās. Viņš tikai berzēja rokas pie uguns.— Labāk paņemiet šalli, mis Skārleta, ārā vēss.

Tomēr viņa izgāja ārā bez šalles. Tā bija augšā, un viņas vēlēšanās runāt ar Ešliju par savām bēdām bija tik liela, ka viņa nevarēja kavēties. Kāda laime būtu, ja viņa satiktu Ešliju vienu! Kopš viņa pārnākšanas Skārleta ne reizi nebija varējusi ar viņu netraucēti parunāties. Vienmēr ap viņu drūzmējās ģimene, vienmēr Melānija bija viņam pie sāniem uneglāstīja viņa roku, it kā vēl neticēdama tam, ka viņš mājās. Šis laimīgas īpašnieces žests Skārletā atkal bija pamodinājis visu greizsirdības kvēli, kas tais mēnešos, kad viņa Ešliju šķita mirušu, bija iesnaudusies. Tagad viņa bija apņēmusies to uzmeklēt vienatnē. Šoreiz lai neviens nedomā viņu aizkavēt, viņa parunāsies ar Ešliju zem četrām acīm.

Viņa gāja caur augļu dārzu zem kailajiem zariem. Nezāles zem kokiem apbēra viņas kājas ar rasu, un viņa dzirdēja pēc cirtieniem, kā Ešlijs plēš šķilās no purvienes atvestos koka klučus. Jenkiju sadedzināto žogu atjaunošana bija ilgs, grūts darbs — tāpat kā viss pārējais, viņa gurdi nodomāja. Viņa bija pagurusi, un tas viss viņai bija apnicis. Kaut jel Ešlijs būtu viņas,nevis Melānijas vīrs! Cik jauki būtu iet pie viņa, raudot pieglaust galvu viņam pie pleca un atklāt viņam visus savus rūgtumus un raizes, lai tad viņš tiek ar tiem galā.

Viņa meta līkumu ap granātābelēm, kuru kailie zari šūpojās .saltajā vējā. Tur viņš stāvēja, uz cirvja atspiedies, un'ar delnu slaucīja pieri. Viņš valkāja savu brūno kareivja bikšu skrandas i< 11 Džeralda kreklu, kas labākos laikos tika valkāts vienīgi tiesas dienās un viesībās,— kruzuļainu kreklu, kas tagadējam valkātājam bija daudz par īsu. Svārkus viņš bija pakāris zarā, jo darbā viņarn bija kļuvis 'karsti. Kad Skārleta viņam tuvojās, viņš pašlaik atvilka elpu.

Redzot viņu šais skrandās, ar cirvi rokā, sirds viņai iesila mīlestībā un dusmās par likteni. Tik briesmīgi bija redzēt savu eleganto, smalko Ešliju noplīsušās drēbēs, turklāt strādājam šādu darbu. Viņa rokas nebija tam radītas. Viņš drīkstēja valkāt tikai labus audumus un vissmalkāko veļu. Dievs viņu bija radījis, lai viņš sēdētu skaistā namā un tērzētu ar jaukiem cilvēkiem, spēlētu klavieres un rakstītu pantus, kuri tik brīnišķīgi skanēja un kuriem nebija nekādas nozīmes.

Viņa pacieta, ka pašas bērns staigāja maisa drēbes apģērbā un māsas — netīrās, vecās kokvilnas kleitās, arī to, ka Vils strādāja grūtāk nekā algādzis. Bet Ešlijs tam visam nebija radīts, un viņa Ešliju tik neizteicami mīlēja. Viņa labāk gribēja pati skaldīt malku nekā skatīties, ka viņš to dara.

—   Stāsta, ka Linkolns arī sācis kā malkas cirtējs,— Ešlijs teica, kad viņa pienāca klāt.— Iedomājies, cik augstu es vēl varu kāpt.

Skārleta sarauca pieri. Viņš vienmēr jokoja par grūtībām, kas viņai bija briesmīga nopietnība. Bieži viņa piezīmes Skārletu kaitināja.

Viņa tam īsi un skaidri, bez aplinku vārdiem pastāstīja Vila atnesto ziņu un, to pastāstījusi, juta atvieglojumu. Droši vien viņš zinās kādu izeju. Ešlijs nekā neatbildēja, bet, redzēdams, ka viņa drebinās, paņēma svārkus un aplika tos viņai ap pleciem.

—   Vai tev neliekas, ka mums jādabū šī nauda?— viņa beidzot teica.

—  Jā, bet kur?

—   To es tev jautāju,— viņa sapīkusi atcirta. Atvieglojuma sajūta, ar kādu viņa bija uzvēlusi savu nastu Ešlija pleciem, pēkšņi izgaisa. Ja viņš arī nevarēja palīdzēt, kādēļ viņš vismaz nernierināja, kādēļ viņš vismaz neizteica līdzjūtību?

Ešlijs pasmaidīja.

—   Visā šai laikā, kamēr esmu šeit, esmu dzirdējis tikai par vienu cilvēku, kam tiešām esot nauda,— viņš teica.— Tas ir Rets Batlers.

Iepriekšējā nedēļā krustmāte Pitija bija Melānijai rakstījusi, ka Rets atkal ieradies Atlantā ar karieti, diviem skaistiem zirgiem un pilnām kabatām Federācijas naudaszīmju. Turklāt viņa lika noprast, ka godīgā ceļā viņš pie savas bagātības gan neesot ticis. Krustmāte Pitija ticēja Atlantā klīstošajām baumām, ka Retam esot izdevies piesavināties Konfederācijas štatu kases teiksmainos miljonus.

—   Nerunāsim par viņu,— Skārleta īsi atteica.— Viņš ir lielākais nelietis pasaulē. Kas notiks ar mums visiem?

Ešlijs nolika cirvi un novērsa acis, un viņa skatiens aizklīda tālumā.

—   Nezinu,— viņš atteica.— Nezinu, kas notiks ar Taru, kas noliks ar mums visiem šeit, Dienvidos.

Viņai gribējās tam uzkliegt: «Pie velna ar Dienvidiem! Kas notiks ar mums?» Bet viņa klusēja, viņa pēkšņi jutās nogurusi. Ešlijs viņai galīgi nespēja palīdzēt.

—   Galu galā ar mums notiks tas, kas vienmēr notiek, kad kāda kultūra sabrūk,— viņš turpināja.— Kam drosme un prāts, tie izlauzīsies cauri, citi tiks sabradāti. Kaut arī tas nav visai patīkami, tomēr interesanti — piedzīvot Gцtterdдmmerung.

—  Ko piedzīvot?

—   Dievu mijkrēsli. Mēs te, Dienvidos, diemžēl vienmēr esam jutušies kā dievi.

—   Dieva dēļ, Ešlij Vilks! Nestāvi un nerunā muļķības! Tie taču esam mēs, kurus draud sabradāt.

Ešlijs laikam bija apjautis viņas izmisumu un, atsaucis savu garu no klejojumiem, maigi pacēla Skārletas abas rokas, pagrieza delnas uz augšu un aplūkoja tulznas.

—  Tās ir skaistākās rokas, kādas pazīstu,— viņš teica un viegli noskūpstīja katru no tām.— Skaistas tādēļ, ka tās ir stipras. Katrs noberzums ir godazīme, Skārlet, katra tulzna — medaļa par darbu un uzupurēšanos. Par mums visiem gādājot, tās kļuvušas cietas: gādājot par tēvu, māsām, Melāniju, bērnu, par nēģeriem un mani. Mīļais bērns, es zinu, ko tu domā: te stāv sapņotājs nelga un pļāpā par dieviem, kad dzīvi cilvēki briesmās. Vai man nav taisnība?

Viņa pamāja ar galvu un sirdī vēlējās, kaut viņš mūžīgi tā turētu viņas rokas, bet viņš tās palaida vaļā.

—  Un tu nāc pie manis, lai es tev palīdzu. Nu redzi — es tev nevaru palīdzēt.— Viņš paskatījās uz cirvi un koku kaudzi, un viņa acīs kvēloja izmisums.— Manas mājas un manas mantas vairs nav, un tas viss man taču bija tik pašsaprotams, ka es gandrīz nemanīju, ka tas man piederēja. Šai pasaulē es nekam iii deru, un tās pasaules, kurā iederējos, vairs nav. Skārlet, es lev varu palīdzēt tikai ar to, ka mācos kļūt par neveiklu fermeri un pēc~iespējas jautrā prātā paciešu savu nelaimi. Bet ar to es lavu Taru nevaru glābt. Vai tu domā, ka man nav grūti, dzīvojot no tavas žēlastības,— jā gan, Skārlet, no tavas žēlastības! Nekad es tev nevarēšu to atlīdzināt, ko tu manā un manu piederīgo labā esi darījusi,.— to es jo dienas jo sāpīgāk sajūtu. Un ar katru dienu skaidrāk redzu, cik nespējīgs esmu cīnīties ar likteni, skatīties īstenībai acīs. Vai tu saproti, ko.es domāju?

Viņa pamāja ar galvu. Gluži skaidrs tas viņai nebija, bet viņa nespēja atraut skatienu no Ešlija. Pirmo reizi Ešlijs ar viņu runāja par to, ko domāja, kad kavējās it kā citā pasaulē. Tas bija satraucoši, it kā viņa būtu piedzīvojusi kādu atklājumu.

—   Es baidos no īstenības — tas man ir kā lāsts. Pirms kara d/.īve man likās tikpat nereāla kā ēnu rotaļa uz priekškara, un tacia tā man patika. Man netīk pārāk asas kontūras, es tās labāk veļos redzēt drusku miglainas, maigi izplūdušas. . .

Viņš apklusa un gurdi pasmaidīja, bet tad, vējam caur plāno kreklu pūšot, nodrebēja un sarāvās.

—   Citiem vārdiem — es esmu gļēvulis, Skārlet.

Viņa lāgā nezināja, ko nozīmē Ešlija vārdi par ēnu rotaļu un izplūdušām kontūrām, bet pēdējos vārdus viņš bija teicis valodā, ko viņa saprata. Tas nebija tiesa, ka viņš gļēvulis. Katra līnija viņa slaidajā augumā stāstīja par drošsirdīgu, bezbailīgu vīru paaudzēm, un viņa dienesta gaitu Skārleta zināja no galvas.

—  Tas nav tiesa! Vai gļēvulis būtu pie Getisbergas kāpis uz lielgabala un sapulcinājis izklīdušo karaspēku? Vai ģenerālis pats būtu Mellijai rakstījis vēstuli, ja tu būtu gļēvulis. . .

—  Tā nav drosme,— viņš gurdi atbildēja.— Cīņa ir kā vīns. Gļēvuļiem tā sakāpj galvā tāpat kā varoņiem. Kaujas laukā katrs knislis var būt drošsirdīgs, kad jāizvēlas — drošsirdīgam būt vai mirt. Es runāju par ko citu, un mana gļēvulība ir daudz ļaunāka par tādu gļēvulību, kad karavīrs metas bēgt pēc pirmā šāviena.

Lēni, grūti raisījās viņa vārdi, it kā viņam būtu sāpīgi tos teikt, it kā viņš pats stāvētu nomaļus un skumju sirdi klausītos. Ja to būtu teicis kāds cits, Skārleta to būtu uztvērusi kā liekuļotu kautrību, bet Ešlijs tiešām domāja, ko teica, un viņa acīs bija kaut kas netverams. Ziemas vējš skāra viņas mitrās potītes, un viņa atkal nodrebēja, bet ne tik daudz aiz aukstuma kā aiz šausmām par Ešlija vārdiem.

—   Ešlij, no kā tu baidies?

—   Ak, no neminamā! Izklausītos ļoti bērnišķīgi, ja to izteiktu vārdos. Visvairāk no tā, ka dzīve pēkšņi kļuvusi gaužām reāla, ka man — man pašam personiski jāsaskaras ar dzīves ikdienību. Man nav grūti te stāvēt dubļos un skaldīt malku, nē, grūtāk ir paciest to, kas aiz visa tā slēpjas. Man grūti vērot, ka vecās dzīves skaistums zudis. Pirms kara dzīve bija skaista, Skārlet, lieliska, tai piemita harmonija un pilnība kā grieķu mākslai. Varbūt visi to gluži tā neizjūta, es to tagad zinu, bet mana dzīve Divpadsmit Ozolos patiesi bija skaista. Toreiz es iederējos šajā dzīvē, biju daļa no tās. Bet nu tā zudusi, jaunajā dzīvē man vairs nav vietas, un man ir bailes. Tagad zinu, tā bija ēnu rotaļa, kurā es noskatījos. Es vairījos no visa, kas nebija ēna, vairījos no cilvēkiem un apstākļiem un dusmojos uz tiem, kad tie man uzmācās. Arī no tevis es mēģināju bēgt, Skāri eta. Tu biji pārāk dzīva, pārāk reāla, un es biju tik gļēvs, ka labāk gribēju dzīvot starp ēnām un sapņiem.

—   Bet… bet… Mellija?

—   Melānija ir viscēlākais no maniem sapņiem. Viņas tēls iederas manā pasaulē, un, ja nebūtu sācies karš, es būtu savu mūžu nodzīvojis Divpadsmit Ozolos, sevī noslēdzies, apmierināts, ka dzīve rit man garām. Bet, kad sākās karš, dzīve stājās man pretī tāda, kāda tā patiesībā ir. Kad pirmo reizi piedalījos kaujā pie Bulranas, es redzēju, kā granātas saplosa manus bērnības draugus, dzirdēju mirstošu zirgu zviedzienus un iepazinos ar šausmām, ko izjūti, kad redzi, ka cilvēks, uz kuru esi šāvis, saraujas čokurā un vemj asinis. Un tas vēl nebija visļaunākais, Skārlet. Visļaunākais bija cilvēki, ar kuriem man bija jādzīvo kopā. Es vienmēr biju sargājies no cilvēkiem un rūpīgi izvēlējies savus nedaudzos draugus, bet karš rnaif-mācīja, ka es sev biju radījis tikai sapņu valsti ar ēnu tēliem. Karā redzēju, kādi cilvēki īstenībā ir, tomēr neiemācījos ar viņiem dzīvot. To es nekad neiemācīšos. Zinu — ja gribu uzturēt sievu un bērnu, man jāizlauž ceļš pasaulē starp cilvēkiem, ar kuriem man nav nekā kopēja. Es neesmu tāds kā tu, Skārlet, tu dzīvi ņem aiz ragiem un loki pēc sava prāta. Bet kur es šai pasaulē vairs deru? Es tev saku — man bailes.

Kamēr skanēja viņa klusā, daiļskanīgā balss — ar bezcerīgām, neizprotamām skumjām, Skārleta mēģināja vietu vietām uztvert pa kādai domai, bet tās aizlidoja no viņas prom kā bikli putni.

—   Skārlet, es lāgā nezinu, kad pirmoreiz sapratu, ka ēnu rotaļa beigusies. Varbūt pirmajos brīžos pie Bulranas, kad manu acu priekšā saļima cilvēks, ko biju nogalinājis. Zināju, ka visam beigas, es vairs neesmu skatītājs. Pēkšņi es pats biju i/gājis uz skatuves. Manu mazo iekšējo pasauli bija izpostījuši sveši cilvēki, kas to mīdīja netīrām kājām un laupīja man patvērumu. Gūstā domāju, ka vēlāk varēšu atgriezties, no jauna dzīvot sapņos un ēnu rotaļās. Tomēr ceļa atpakaļ nav, Skariet. Gaidāmais ir vēl ļaunāks nekā viss līdz šim bijušais, ļaunāks par karu, ļaunāks par cietumu, bet man. .. man tas ļaunāks par nāvi. Nu redzi, Skārlet, es tieku sodīts par to, ka baidos.

—  Bet, Ešlij…— viņa taustījās kā tumsā,— ja tu baidies, ka mēs varētu nomirt badā… ak, Ešlij, gan jau mēs kaut kā i/liksim!

Vienu mirkli viņa acis atgriezās pie Skārletas, skaidras, pelēkas, plaši ieplestas un apbrīnas pilnas. Tad tās atkal aizklīda neaizsniedzamā tālumā, un viņa ar grūtu sirdi saprata, ka bads nav tas, ko viņš domājis. Vienmēr bija tā, it kā viņi runātu katrs savā valodā. Taču viņa Ešliju tik ļoti mīlēja, ka tagad, Ešlijam atkal atsvešinoties, viņai likās, ka saule norietētu un atstātu viņu krēslas aukstajā miglā. Vislabāk viņa būtu Ešliju satvērusi aiz pleciem un pievilkusi sev klāt, lai viņš justu, ka viņa ir sieviete ar miesu un asinīm, nevis grāmatu un sapņu (els. Kaut jel viņa reiz varētu just to vienotību ar Ešliju, pēc kuras bija ilgojusies kopš senpagājušās dienas, kad Ešlijs bija pārbraucis no Eiropas un uzsmaidījis viņai no Taras lieveņa kāpnēm.

—   Badoties nav patīkami,— viņš teica.— Mēs frontē bieži badojāmies, bet no tā es nebaidos. Es baidos sastapties ar pasauli un dzīvi bez skaistuma.

Skārleta izmisumā nodomāja, ka Melānija to droši vien būtu sapratusi. Viņa ar Ešliju vienmēr runāja par tādām aušībām — dzejoļiem un romāniem, un sapņiem, un mēnesnīcām, un zvaigžņu mirdzumu. Ešlijs nebaidījās no tā, no kā viņa baidījās,— viņš nebaidījās no izsalkuma, asā ziemeļa un tām šausmām, ka viņiem būtu jāaiziet no Taras. Viņš baidījās no kaut kā cita, ko viņa nevarēja iedomāties. No kā gan šai pasaulē bija jābaidās, ja nebaidījās no bada, sala un dzimtās mājas zaudējuma?

Un viņa bija domājusi, ka sapratīs Ešlija atbildi, ja uzmanīgi klausīsies.

—   Ak,— viņa nopūtās, vīlusies kā bērns, kas atraisa vilinoši ietītu sainīti un atrod to tukšu. Ešlijs pasmaidīja — skumji, kā piedošanu lūgdamies.

—   Piedod man manus vārdus, Skārleta! To es tev nevaru izskaidrot, jo tu nezini, kas ir bailes. Tu esi drosmīga kā lauvene, un tev nemaz nav fantāzijas, un tādēļ es tevi apskaužu.

Tev nav bailes visu mūžu skatīties īstenībai acīs, un tu nekad negribēsi aizbēgt kā es,

Aizbēgt!

Vienīgais saprotamais vārds, ko viņš bija izteicis. Ešlijs bija cīņā paguris tāpat kā viņa un gribēja bēgt. Viņa strauji elpoja.

—   Ešlij,— viņa iesaucās,— tu maldies, es arī gribētu bēgt! Man tas viss apnicis!

Viņš neticīgi pacēla uzacis. Drudžaini skubinādama, viņa tam uzlika roku uz elkoņa.

—   Klausies,— viņa ātri iesāka, vārdi netika domām līdzi. — Es tev saku, ka man viss apnicis, esmu līdz nāvei nogurusi, man nav nekādas patikas to visu vēl ilgāk ciest. Esmu nostrādājusies, lai sagādātu uzturu un nopelnītu naudu, esmu ravējusi, kaplējusi un plūkusi kokvilnu, esmu pat aruši, kamēr pagurumā gandrīz kritu no kājām. Ešlij, Dienvidiem ir beigas! Tos sagrābuši jenkiji, spekulanti un atbrīvotie nēģeri, un mums nekas nav atstāts. Ešlij, bēgsim projām!

Viņš asi raudzījās Skārletā, pielieca galvu, lai labāk ieskatītos viņas liesmainajā, satrauktajā sejā.

—   Jā, bēgsim projām, atstāsim viņus visus! Man apnicis viņiem visiem vergot. Gan jau kāds par viņiem parūpēsies. Vienmēr atrodas kāds, kas rūpējas par tiem, kuri paši nevar par sevi rūpēties. Ešlij, bēgsim projām — mēs abi divi! Aizbrauksim uz Meksiku. Meksikas armijai vajag virsnieku, tur mēs varētu būt tik laimīgi! Es strādāšu tev, Ešlij, es visu darīšu tavā labā. Melāniju tu taču nemīli…

Dziļi satriekts, viņš gribēja kaut ko atbildēt, bet Skārletas vārdu straume viņam neļāva runāt.

—   To tu man teici toreiz, tai dienā, tu teici, ka tu mani mīlot vairāk nekā viņu! Ak, vai tu vēl atceries? Tai ziņā taču nekas nav mainījies! Nē, tu neesi pārvērties, to es zinu. Un tu nupat vēl teici, ka viņa esot tikai sapnis. Ak, Ešlij, bēgsim projām! Es tevi varētu darīt tik laimīgu! Bet Melānija to nevar,— viņa indīgi piebilda,— dakteris Fontēns saka — viņai vairs nevarot būt bērni, un es tev varētu.. .

Viņa rokas tik cieši satvēra Skārletas plecus, ka viņai sāpēja, un viņa aizelsusies apklusa.

—   Tā diena Divpadsmit Ozolos mums bija jāaizmirst!

—   Vai tu domā, ka es jebkad spēšu to aizmirst? Vai tu to esi aizmirsis? Vai tu vari godīgi teikt, ka mani nemīli?

Viņš dziļi atvilka elpu un ātri atbildēja:

—   Nē. Es tevi nemīlu.

—   Tu melo!

—  Un, ja es ari melotu.. .— Ešlija balsī skanēja nāves miers,—tā ir tāda lieta, par ko mēs nevaram runāt.

—  Tu domā. ..

—   Vai tev liekas, ka es varētu aizbēgt un atstāt Melāniju un bcrnu, pat ja es tos abus ienīstu? Lauzt Melānijai sirdi un atstāt viņus abus svešu ļaužu žēlastībai? Skārlet, vai tu esi prātā jukusi? Vai tev nemaz nav goda jūtu? Tu taču arī nevarētu atstāt savu tēvu un māsas. Tu esi atbildīga par viņiem tāpat kā es par Melāniju un bērnu. Un, vai viņi tev apnikuši vai ne, viņi tomēr ir pasaulē, un tev tas jāpacieš.

—   Es varētu viņus atstāt. . . viņi man apnikuši. . . es esmu pagurusi…

Viņš noliecās pie Skārletas. Vienu mirkli sirds viņai apstājās, viņai likās, ka Ešlijs viņu grib apskaut, bet viņš tikai noglāstīja viņai roku un runāja ar viņu kā ar nelaimīgu bērnu.

—   Zinu, ka tu esi pagurusi, ka viņi visi tev apnikuši,— tādēļ tu tā runā. Tu esi nesusi triju vīriešu nastu. Bet es tev palīdzēšu… vienmēr es nebūšu tik nevarīgs kā tagad.

—   Ir tikai viens ceļš, kā tu vari man palīdzēt,— viņa nomākta atbildēja.— Tev jābēg ar mani, mums kaut kur jāsāk viss no jauna, lai mēs būtu laimīgi. Te mūs nekas netur.

—   Nekas,— viņš mierīgi atteica,— nekas… tikai gods.

Viņa uzlūkoja Ešliju ar biklām ilgām un it kā pirmoreiz

ievēroja viņa kuplo, zeltaino skropstu skaidro pusloku, redzēja, cik lepni slejas uz augšu viņa kailais kakls un galva, redzēja, ka viņa slaidais, taisnais augums arī nožēlojamās skrandās nav zaudējis dižciltīgu cienību un stāju. Viņas acis satikās ar viņa acīm, viņas acis — atklāti lūdzošas, viņa — mīklainas kā kalnu ezeri zem pelēkas debess.

Šajās acīs Skārleta lasīja, ka viņas neprātīgajam sapnim, viņas kaislīgajām ilgām jāpaliek nepiepildītām.

Viņu pārņēma sirdssāpes un pagurums; viņa nolaida galvu rokās un raudāja. Ešlijs nekad nebija redzējis viņu raudam. Viņš nebija ticējis, ka tāda sieviete kā Skārleta spēj raudāt, un viņa sirds iesila nožēlā un maigumā. Tūliņ viņš bija viņai klāt un turēja viņu savās rokās, mierinādams šūpoja, spieda viņas tumšmataino galvu pie krūtīm un čukstēja:

—  Tā ne, mīļā sirds!.. . Neraudi, mana drošā meitene!

Skārletu apskaudams, viņš juta, kā tā viņa rokās pārvēršas.

Slaidajā augumā, ko viņš turēja, mita neprāts un burvju vara. Zaļajās acīs, kas raudzījās viņā, dzirkstīja maiga, satraucoša kvēle. Pēkšņi vairs nebija kailās, saltās ziemas, Ešlijs atkal juta pavasari, pusaizmirsto, spirdzinošo pavasari, šalcošo, tvīkstošo un zaļo pavasari ar tīksmi un mieru, un bezrūpīgām dienām kā tolaik, kad viņā vēl kvēloja jaunības sapņi. Rūgtuma pilnie gadi bija pazuduši, viņš redzēja Skārletas sārtās, drebošās lūpas, kas tiecās viņam pretī, un viņš tās noskūpstīja.

Viņas ausīs atskanēja savādas klusas šalkas, un cauri šīm skaņām viņa neskaidri dzirdēja savas sirds ātros pukstus. Viņai likās, ka viņas augums sakustu ar Ešlija augumu, un vienu mūžīgu mirkli viņi bija viena būtne, kamēr viņa lūpas kāri dzēra no viņas lūpām, un šķita, ka viņam nekad nebūs diezgan.

Kad Ešlijs piepeši palaida viņu vaļā, viņa nevarēja nostāvēt un pieķērās pie sētas, lai atbalstītos. Viņa paskatījās uz Ešliju, un viņas acis kvēloja mīlestībā un uzvaras priekā.

—   Tu mani mīli! Tu mani mīli! Saki to, ai, saki!

Viņa rokas vēl arvien turēja viņas plecus skaujās. Viņa juta, ka tās dreb. Viņa kaislīgi tiecās Ešlijam pretī, bet viņš turēja viņu atstatu no sevis un uzlūkoja, un viņa acīs vairs nebija nekā neaizsniedzama, tikai iekšējās cīņas mokas un izmisums.

—  Tā ne!— viņš teica.— Nē, citādi es pavisam aizmirsīšos!

Viņa tam uzsmaidīja starojoši un kvēli. Laiks un telpa bija

aizmirsti, viņa juta tikai Ešlija lūpas uz savām lūpām.

Tad pēkšņi Ešlijs sāka viņu purināt, kratīja viņu, kamēr viņas tumšie mati atraisījās un krita pār pleciem, kratīja viņu neprātīgās dusmās uz viņu un uz sevi.

—   To mēs nedarīsim!— viņš teica.— Nē, to ne!

Viņai likās, Ešlijs viņai salauzīs sprandu, ja vēl ilgi viņu tā purinās. Mati viņai krita pār acīm, un Ešlija mežonība viņu mulsināja. Skārleta izrāvās un uzlūkoja Ešliju. Viņa pieri klāja sīki sviedru pilieni, rokas bija sažņaugtas dūrēs. Viņš uzlūkoja Skārletu skaidrām, caururbjošām, pelēkām acīm.

—   Tā ir tikai mana vaina, ne tava, un tas nekad vairs nedrīkst notikt. Es braukšu prom un ņemšu Melāniju ar bērnu līdzi.

—  Tu brauksi prom?— viņa iekliedzās vislielākajās bailēs. — Nē, nē!

—  Jā, tik tiešām! Vai tu domā, ka es palikšu šeit, kad tas noticis un atkal varētu notikt?

—   Ešlij, tu nedrīksti nekur braukt! Kāpēc tev jābrauc projām? Tu taču mani mīli!

—   Vai man tas katrā ziņā jāsaka? Labi, tad es pateikšu. Es tevi mīlu.

Viņš tik strauji pieliecās viņai klāt, ka viņa neviļus atrāvās pie sētas.

—   Es mīlu tevi, tavu drosmi, tavu patmīlību, tavu kvēli, tavu bezgalīgo cietsirdību. Kā es tevi mīlu? Tā, ka vienu mirkli es gandrīz jau gribēju apkaunot viesmīlīgo māju, kas man un manai ģimenei devusi patvērumu, un aizmirst labāko sievu, kada vīrietim bijusi. . . un tevi šeit dubļos. . .

Viņa cīnījās ar domu jucekli un pēkšņi sajuta sirdī saltas sāpes, it kā tur būtu iedūrusies lāsteka. Viņa stomīdamās teica:— Ja tu to gribēji… un tomēr mani neņēmi. .. tad tu mani nemīli.

—   Tu tomēr mani nekad nespēsi saprast.

Viņi apklusa un raudzījās viens otrā. Pēkšņi Skārleta nodrebēja. īt kā no gara ceļojuma pārnākusi, viņa pēkšņi ievēroja,, ka ir ziema un visapkārt plešas lauki ar sasalušiem rugājiem. Viņai ļoti sala. Tad viņa redzēja, ka arī Ešlijam nu ir agrākā nepieejamā seja, ko viņa tik labi pazina,— nožēlās un sāpēs kā ziemas salā sastingusi. Viņa būtu varējusi novērsties un atstāt Ešliju stāvam, un iet uz māju, lai meklētu patvērumu, bet viņa bija pārāk nogurusi, lai spertu soli, pat runāt viņai bija grūtas mokas.

—  Man nekā vairs nav,— viņa beidzot teica.— Nav ko mīlēt, nav par ko cīnīties. Ar tevi visam beigas, un Taras drīz arī vairs nebūs.

Ešlijs ilgi uzlūkoja viņu, tad pieliecās un pacēla no zemes mazu sarkanas mālzemes piku.

—  Tomēr kauf kas tev vēl paliek,— viņš teica, un viņa sejā spokaini pavīdēja agrākais smaids — likās, ka tas izsmietu Skārletu un viņu pašu.— Kaut kas, ko tu mīli vairāk nekā mani, kaut arī varbūt to neapzinies. Tev vēl arvien paliek Tara.

Viņš paņēma Skārletas gurdo roku savējā, ielika tanī mitro māla piku un aizspieda pirkstus ap to. Visa drudžainā kvēle bija pazudusi no viņu abu rokām. Mirkli viņa noskatījās sarkanajā mālā un nekā nejuta. Viņa uzlūkoja Ešliju un pēkšņi atskārta, cik lepns bija viņa gars,— ne viņas kaislīgās rokas, ne kādas citas miesiskas saites nespēja to nomākt.

Kaut arī viņš tādēļ aizietu bojā, viņš nekad neatstātu Melāniju. Un, kaut arī viņš līdz mūža galam nīktu mīlestībā uz Skārletu, nekad viņš nepieskartos viņai un vienmēr censtos turēties atstatu no viņas, šīs bruņas viņa nekad nespēs salauzt. Viesmīlība, uzticība, gods Ešlijam nozīmēja vairāk nekā viņa.

Viņas rokā bija vēsā māla pika, un viņa atkal uz to paskatījās.

—   Jā,— viņa teica,— tas man vēl ir.

Sākumā viņas vārdiem nebija nekādas nozīmes un māli bija tikai sarkani māli. Bet nesauktas nāca domas par sarkanīgo dubļu jūru, kas ietvēra Taru, cik mīļa tā bija un cik grūti viņai turpmāk par to būs jācīnās, ja viņa arī nākotnē gribēs to paturēt. Viņa atkal uzlūkoja Ešliju un izbrīnījusies sev jautāja, kur gan palikušas karsto jūtu brāzmas. Domāt viņa vēl varēja, bet ne just. Viņai nebija nekādu jūtu ne pret Ešliju, ne pret Taru. Viss bija kļuvis vienaldzīgs.

— Tev nav jābrauc projām,— viņa skaidrā balsī teica. — Jums nav jāmirst badā tikai tādēļ, ka es tev esmu kārusies kaklā. Tas nekad vairs nenotiks.

Viņa pagriezās un gāja pār nelīdzeno tīrumu uz māju, vīdama atrisušos matus mezglā. Ešlijs noskatījās viņai pakaļ, kā viņa ejot atlieca šauros, vājos plecus, un tas viņam sāpēja vairāk nekā vārdi, ko viņa bija teikusi.

XXXII

Pa lieveņa kāpnēm kāpdama, viņa vēl arvien turēja rokā sarkano zemes piku. Viņa nebija gājusi pa sētas durvīm,— aukles asais skatiens tūliņ būtu redzējis, ka noticis kas sevišķs,— un viņa negribēja satikt ne aukli, ne kādu citu. Viņai likās, ka nekad vairs nevarēs paciest kāda cilvēka tuvumu vai ar kādu runāt. Viņa nejuta ne kaunu, ne vilšanos vai sarūgtinājumu, tikai nespēku ceļos un lielu tukšumu sirdī. Viņa tik stipri saspieda mālus, ka tie slīdēja caur pirkstu starpām, un atkārtoja kā papagailis:— Tas man vēl iri Jā, tas man vēl iri

Nekā viņai vairs nebija, tikai šī sarkanā zeme, ko viņa vēl pirms pāris mirkļiem bija gribējusi aizmest kā savalkātu kabatas lakatu, un tā viņai pēkšņi atkal bija mīļa un dārga; galvā neskaidri uzpeldēja jautājums, kāds neprāts viņai bija licis to tā nonicināt. Ja Ešlijs būtu piekritis, viņa būtu aizbēgusi ar to, atstājusi savus tuviniekus neatskatīdamās, tomēr tagad — pat ar šo tukšumu dvēselē — viņa zināja, ka sirds viņai lūztu, ja būtu jāatstāj šie mīļie, sarkanie pakalni, lietus ūdens izskalotās gravas un melnās, skrajās priedes. Līdz pat pēdējai dzīves stundai viņas domas būtu ilgodamās klīdušas atpakaļ uz šejieni. Pat Ešlijs nebūtu varējis aizpildīt šo tukšumu viņas sirdī. Cik Ešlijs bija gudrs, cik labi tas viņu pazina! Viņam bija tikai jāieliek mitrā zeme viņai rokā, lai viņa atkal atjēgtos.

Skārleta stāvēja priekšnamā un jau gribēja aizvērt durvis, kad pēkšņi izdzirda pakavus klabam un pagriezās, lai paskatītos lejup uz gatvi. Tagad uzņemt viesus — tas nu bija par daudz! Viņa gribēja skriet uz savu istabu un aizbildināties ar galvas sāpēm.

Tomēr, ieraudzījusi piebraucošos ratus, viņa pārsteigumā apstājās. Tā bija pilnīgi jauna, mirdzoša, lakota kariete, arī zirglietas ar spožajiem misiņa apkalumiem bija jaunas. Droši vien svešinieki. Nevienam no viņas paziņām nebija naudas tik greznam pajūgam.

Skārleta stāvēja uz sliekšņa, ledainais caurvējš plandīja viņai brunčus ap mitrajām potītēm. Tad pajūgs apturēja mājas priekšā, un izkāpa Džonass Vilkersons. Redzot savu agrāko vergu uzraugu braucam tik lepnos ratos un valkājam tik dārgu mēteli, Skārleta bija tik pārsteigta, ka negribēja ticēt savām acīm. Vils jau bija stāstījis, ka Džonass izskatoties ļoti turīgs, kopš ticis jaunajā darbā Atbrīvošanas birojā. Viņš esot sapelnījis daudz naudas, krāpdams nēģerus vai valdību, vai varbūt abus un apķīlādams ļaudīm kokvilnu ar ieganstu, ka tā piederot dienvidnieku valdībai. Godīgā ceļā viņš šais grūtajos laikos pie naudas nebūtu ticis.

Te nu viņš bija — kāpa ārā no elegantas karietes un palīdzēja izkāpt pārlieku grezni ģērbtai sievietei. Skārleta pirmajā acu uzmetienā redzēja, ka tērps ir pārāk spilgts, lai dāma tādu valkātu, tomēr viņa to gandrīz vai aprija skatieniem. Ilgs laiks bija pagājis, kopš viņa nebija redzējusi modernus, dārgus ģērbus. Tātad stīpas šogad valkāja šaurākas? Viņa sīki aplūkoja sarkano tērpu un melno samta apmetni. Cik īss tas bija! Un kāda interesanta cepure! Aubes acīmredzot vairs nebija modē. Šī cepure bija smieklīgi lēzena, no sarkana samta un gulēja sievietei uz galvas kā sasalusi pankūka. Lentes nebija sasietas zem zoda kā agrāk, bet pakausī zem kuplajām cirtām, kas viļņoja no cepures un ne krāsā, ne izskatā nesaderējās ar pārējiem matiem.

Kad šī sieviete izkāpa un paskatījās uz māju, sīkajā, pūderētajā sejā Skārleta ieraudzīja pazīstamus vaibstus.

—   Bet tā taču Emmija Slaterija!— Viņa bija tik pārsteigta, ka šos vārdus izteica skaļi.

—   Jā, mis O'Hāra, tā es esmu.— Laipni smaidīdama, Emmija atmeta galvu un gribēja kāpt augšā pa kāpnēm.

Emmija Slaterija! Netīrā vazaņķe ar linubaltajiem matiem, kuras ārlaulības bērnu Elena bija kristījusi, Emmija, no kuras Elena bija dabūjusi tīfu un nāvi! Šī uzpūtīgā, nekrietnā, viltīgā sieviete kāpa augšā pa Taras kāpnēm, cēla degunu līdz griestiem un smīnēja tā, it kā būtu savās mājās. Skārleta tūliņ iedomājās Elenu, un vienaldzības vietā viņas tukšajā dvēselē uzbangoja tik negants niknums, ka viņa nodrebēja.

—   Nost no kāpnēm, nekaunīgā ubadze!— viņa tai uzkliedza. — Pazūdi no šejienes! Prom!

Emmija pēkšņi nokāra lūpu un paskatījās uz Džonasu, kas tai sekoja savilktām uzacīm. Viņš pūlējās, par spīti dusmām, nezaudēt cieņu.

—  Jūs nedrīkstat tā runāt ar manu sievu,— viņš teica.

—   Sievu?— Un Skārieta griezīgi, ironiski iesmējās. — Jums jau arī bija pēdējais laiks viņu apprecēt. Kas tad kristīja jūsu pārējos bērnus, kopš esat manu māti iedzinuši kapā?

Emmija iespiedzās:— Ai!— un ātri noskrēja pa kāpnēm lejā, taču Džonass rupji saķēra viņu aiz rokas un neļāva kāpt ratos.

—   Mēs atbraucām pie jums ciemos,— viņš ņurdēja, — lai kā veci draugi ar jums parunātos par darījumiem. . .

—   Draugi?— Skārletas baiss bija kā pātagas cirtiens.— Kad mēs esam draudzējušies ar tādiem ļaudīm kā jūs? Slateriji visu mūžu izmantojuši mūsu labdarību, un atmaksa bija tā, ka viņi nogalināja manu māti. Un jūs… Tēvs jūs atlaida Emmijas bērna dēļ, to taču jūs labi zināt. Draugi? Pazūdiet ātrāk, citādi saukšu misteru Bentīnu un misteru Vilkšu!

Šos vārdus dzirdot, Emmija izrāvās no vīra rokām un iebēga ratos, lakādas botes ar spilgti sarkanajām malām un sarkanajiem pušķiem nospīdēja vien.

Tagad Džonass drebēja naidā tāpat kā Skārieta; viņa bālā seja pietvīka sarkana kā aizkaitinātam tītaram.

—   Jūs vēl arvien ceļat degunu gaisā, ko? Nu, es gan zinu par jums visu. Zinu, ka jums vairs nav kurpju kājās, ka jūsu tēvs sajucis prātā un…

—   Vācieties prom no manām mājām!

—   Tādā tonī jūs ilgi vairs nerunāsiet. Es zinu — jūs jau esat bankrotējusi un nevarat pat nodokļus samaksāt. Es gribēju pirkt jūsu plantāciju, gribēju jums piedāvāt izdevīgu, godīgu darījumu. Emmijai trakoti gribas te dzīvot. Bet tagad es jums nedošu ne centa, nudien! Gan jūs, uzpūtīgie īri, redzēsiet, kam te noteikšana, kad nesamaksāto nodokļu dēļ nāksiet zem āmura! Tad es nosolīšu šo plantāciju visu, kā tā stāv, un tad es te dzīvošu!

Tātad Džonass Vilkersons bija tas, kurš gribēja dabūt Taru! Džonass un Emmija! Katrs Skārletas nervs drebēja naidā kā todien, kad viņa bija pacēlusi pistoles stobru pret bārdaino jenkija seju un nospiedusi gaili. Kaut viņai tagad bijusi pistole!

—   Es noplēsīšu šo māju, es neatstāšu akmeni uz akmens, es visu nodedzināšu un apkaisīšu katru zemes akru ar sāli, iekāms ļaušu jums spert kāju pār savas mājas slieksni!— viņa kliedza.— Pazūdiet no šejienes, es jums saku! Prom!

Džonass brīdi skatījās, it kā gribētu vēl ko atbildēt, bet tad apdomājās un gāja pie ratiem, iekāpa pie savas šņukstošās sievas un pagrieza zirgu. Kad viņi aizbrauca, Skārieta juta nepārvaramu vēlēšanos nospļauties viņiem pakaļ, un to viņa arī darīja. Tas gan bija bērnišķīgi un nepieklājīgi, bet viņai tomēr kļuva labāk. Kaut viņa to būtu izdarījusi, kamēr šie salašņas to vēl varēja redzēt!

Šie nolādētie nēģeru draugi vēl iedrošinājās braukt šurp un izsmiet viņas nabadzību! īstenībā šim nelietim nenāca ne prātā piedāvāt viņai maksu par Taru. Tas bija tikai iegansts, lai brauktu šurp dižoties ar savu naudu un savu Emmiju. Šie netīrie, nekrietnie salašņas lielījās, ka dzīvošot Tarā!

Pēkšņi viņa satrūkās, dusmas izgaisa saltu baiļu jūrā. Dieva naktskrekls! Viņi gribēja te dzīvot! Bet ko viņa varētu darīt, ja šie ļaudis sāktu Taru apķīlāt? Visu viņi iegūs, katru spoguli, galdu un gultu, Elenas skaistās sarkankoka un rožkoka mēbeles, kas viņai visas bija tik dārgas, lai arī jenkiju laupītāji visu bija apdauzījuši un sabojājuši. Arī Robijāru sudrabu. Nē, to viņi nedabūs, Skārleta dedzīgi nodomāja, kaut arī man šī māja būtu jānodedzina! Emmija Slaterija nespers kāju istabās, kur staigājusi mātei

Viņa aizvēra durvis un atspiedās pret tām, juzdama lielākas bailes, nekā tai dienā, kad Šerrnana kareivji bija ieradušies laupīt. Ļaunākais, kas toreiz varēja notikt, bija tas, ka māju aizdedzinātu viņai virs galvas. Bet tagad, ja Taru izūtrupētu, šie prastie, nekrietnie cilvēki dzīvotu šai mājā un dižotos savu prasto, nekrietno draugu priekšā, ka izlikuši no mājas lepnos O'Hāras. Varbūt viņi pat atļautu nēģeriem te ēst un gulēt. Vils taču viņai bija stāstījis, ka Džonass vareni dižojoties, izturēdamies pret nēģeriem kā'pret līdzīgiem, ēzdams ar tiem pie viena galda, apmeklēdams tos mājās, vizinādams tos savā karietē un likdams tiem roku ap pleciem.

Iedomājoties šo briesmīgo apkaunojumu Tarai, Skārletas sirds pukstēja tik strauji, ka viņai gandrīz aizrāvās elpa. Viņa mēģināja nomierināties un izdomāt kādu izeju, bet tūliņ viņu atkal pārņēma dusmas. Tomēr jābūt kādai izejai, kaut kur taču jābūt kādam cilVēkam, kas viņai varētu un gribētu aizdot naudu. Nauda taču nevarēja vienkārši pazust no zemes virsas. Tad viņai prātā ienāca Ešlija vārdi:

«Tikai vienam cilvēkam ir nauda… un tas ir Rets Batlers.»

Rets Batlers. Viņa ātri iegāja dzīvojamā istabā un aizvēra durvis. Aizkari bija nolaisti, un istaba bija satumsusi agrā ziemas vakara krēslā. Nevienam neienāktu prātā viņu te meklēt, un viņai vajadzēja laiku, lai netraucēti visu apdomātu. Tā bija tik vienkārša izeja, ko viņa nupat bija iedomājusies,— viņa nemaz nesaprata, kā viņai tā agrāk nebija ienākusi prātā.

«Rets dos man naudu. Es viņam pārdošu briljantu auskarus vai arī aizņemšos naudu un ieķīlāšu auskarus, līdz varēšu parādu atmaksāt.»

Akmens, kas viņai novēlās no sirds, bija tik smags, ka vienu mirkli viņa palika gluži bez spēka. Viņa samaksās nodokļus un pasmiesies par Džonasa Vilkersona draudiem. Bet laimīgajai iedomai uz pēdām sekoja vilšanās.

«Nauda man taču vajadzīga ne tikai šim gadam vien, pēc šā gada nāks nākamais un tā tālāk visu mūžu. Ja es šoreiz visu samaksāšu, nākamreiz viņi nodokļus pacels vēl augstāk, līdz varēs mani izlikt no mājas. Ja man būs laba kokvilnas raža, viņi to apliks tik lieliem nodokļiem, ka man pašai netiks nekā, vai arī vienkārši to apķīlās un pateiks, ka tā piederējusi dienvidnieku valdībai. Jenkiji un nelieši, kas ar tiem ēd no vienas bļodas, mani noveduši tur, kur gribējuši. Es dzīvošu mūžīgās bailēs no tā mirkļa, kad tie man beidzot tomēr aizžņaugs kaklu. Ne par ko citu es vairs nevarēšu domāt kā tikai par naudu; es nostrādāšos līdz nāvei gluži par velti, un man būs jānoskatās, kā nozog manu kokvilnu. Ja es tagad tiešām aizņemtos trīssimt dolārus nodokļu samaksāšanai, tad tas būtu tikai ielāps vienai reizei, bet es gribu uz visiem laikiem tikt ārā no ķezas. .. lai naktīs varētu mierīgi gulēt, nelauzīdama galvu par to, kas ar mani notiks rīt, kas pēc mēneša un pēc gada.»

Viņas prāts drudžaini darbojās. Vēsā un skaidrā kārtībā virknējās domas viņas smadzenēs. Viņa domāja par Retu, par viņa zibošajiem, baltajiem zobiem, viņa brūno ādu, glāstošajām nekaunīgajām acīm. Viņa atcerējās karsto nakti Atlantā pirms pilsētas ielenkšanas, kad viņi abi bija sēdējuši krustmātes Pitijas lievenī, atkal juta viņa roku uz savas rokas un dzirdēja viņu sakām: «Es tevi iekāroju, kā nevienu citu sievieti neesmu iekārojis. Esmu tevi gaidījis tik ilgi kā nevienu citu.»

«Es viņu precēšu,» Skārleta vēsi nodomāja. «Tad man vairs nebūs jāraizējas par naudu.»

Ak, brīnišķā doma, jaukāka par cerībām uz debesu svētlaimi,— nekādu naudas rūpju, Tara drošībā, uzturs un drēbes visiem piederīgajiem, bezrūpīga nākotne!

Viņa jutās veca. Šīsdienas notikumi viņā bija nonāvējuši visas jūtas — vispirms ziņa par nodokļu prasību, tad Ešlijs un beidzot Džonass Vilkersons. Viņas dvēsele bija mirusi. Ja viņas jūtas nebūtu tik pagurušas, kaut kas viņā būtu pretojies šā plāna pieņemšanai, jo viņa taču ienīda Retu kā nevienu cilvēku pasaulē, bet viņa nekā nejuta, viņa varēja tikai domāt, un viņas domas bija ļoti praktiskas.

«Es diezgan briesmīgi izrunājos tovakar, kad viņš mūs pameta uz lielceļa, bet gan jau viņš to aizmirsīs,» viņa nicīgi nodomāja pilnīgā pārliecībā par savas burvības spēku. «Viņam jādomā, ka esmu viņu vienmēr mīlējusi un ka tonakt esmu tikai bijusi satraukta un pārbiedēta. Ak, vīrieši taču tik iedomīgi, viņi lic visam, kas viņiem glaimo. .. Viņš nedrīkst nojaust, cik nabadzīgi esam, jo tūliņ sapratīs, ka gribu viņa naudu, nevis viņu pašu. Bet viņš jau nekā nezina par mūsu trūkumu, pat krustmāte Pitija nezina, kā mums patiesībā klājas, un, kad būšu ar viņu apprecējusies, viņam vajadzēs mums visiem palīdzēt. Viņš taču neļaus savas sievas ģimenei mirt badā.»

Viņa sieva. Misis Batlera. Dziļi zem vēsajām domām pamodās riebuma sajūta, bet tā bija vāja, un to viegli varēja nomākt. Nepatīkamie, pretīgie notikumi īsajā laulības dzīvē ar Čārlzu, viņa neveiklo roku taustīšanās, viņa neizprotamais saviļņojums — un Veids Hemptons.

«Par to tagad nedomāšu. Par to lauzīšu galvu tad, kad būšu ar viņu apprecējusies.»

Kad būšu ar viņu apprecējusies.. . Atmiņā ieskanējās trauksmes zvans. Viņai pārskrēja saltas trīsas. Viņa atkal redzēja pati sevi, kā viņa tai naktī bija sēdējusi krustmātes Pitijas lievenī, kā bija Retam jautājusi, vai viņa vārdi nozīmē bildinājumu, un atcerējās viņa neciešamo smīnu, ar kādu viņš bija atteicis: «Bērns, precēšanās man nepiederas.»

Ja nu, par spīti viņas burvestībām un viltībām, Rets negribētu viņu precēt? Ja viņš…— ak, briesmīgā doma!— ja viņš būtu aizmirsis Skārletu un skrietu pakaļ kādai citai sievietei?

«Nevienu sievieti neesmu tā iekārojis kā tevi. . .»

Skārleta savilka dūres tā, ka nagi iespiedās ādā.

«Ja viņš mani aizmirsis, tad viņš mani atkal atcerēsies un iekāros.»

Un, ja Rets negribētu viņu precēt un tomēr iekārotu, arī tad vēl tas bija ceļš, kā tikt pie naudas. Viņš taču kādreiz bija jautājis, vai Skārleta negribot kļūt viņa mīļākā.

Dzīvojamās istabas mijkrēslī viņa ātri izcīnīja izšķirošu cīņu ar trim saitēm, kas visstiprāk saistīja viņas dvēseli. Tās bija atmiņas par Elenu, reliģija un mīlestība uz Ešliju. Viņa zināja, ka viņas nodoms mātei liktos riebīgs pat tālajās debesīs, kur tā tagad mita. Viņa zināja, ka netiklība ir nāves grēks. Viņa zināja, ka, ievērojot viņas mīlestību uz Ešliju, tā būs pārdošanās divkāršā nozīmē.

Tomēr tas viss izgaisa viņas prāta nežēlīgajā aukstumā, viņas izmisuma ellē. Elena bija mirusi, un varbūt mirušie visu saprata. Reliģija aizliedza netiklību ar elles uguns sodu — bet, ja baznīca domāja, ka viņa atstās kaut ko nedarītu, ar ko viņa varētu glābt Taru un pasargāt savu ģimeni no bada.. . nu, tad baznīca varēja noskatīties. Pati viņa par to neraizējās, vismaz pagaidām ne. Un Ešlijs? Ešlijs taču viņu negribēja. Nē, nē!

Viņa kvēlošais skūpsts liecināja pretējo! Bet Ešlijs nekad nebēgtu kopā ar viņu.. . Savādi, bēgt ar Ešiiju viņai nelikās grēks, bet ar Retu. ..

Pelēkajā ziemas vakara krēslā viņa sasniedza tā grūtā ceļa galu, ko bija sākusi iet tai naktī, kad bija kritusi Atlanta. Toreiz viņa bija devusies šai ceļā kā izlutināts, patmīlīgs bērns — jaunības un jūtu pārpilnībā, dzīvi vēl nepazīdama. Tagad ceļa galā no šā bērna nekas vairs nebija palicis. Bads un grūtais darbs, bailes un pastāvīgais uztraukums, kara un Rekonstrukcijas šausmas viņai bija laupījušas visu siltumu, jaunību un maigumu. Viņas dvēsele bija apaugusi ar cietu čaulu, kas šais bezgalīgajos mēnešos pamazām, kārtu pa kārtai kļuva arvien biezāka un cietāka.

Tomēr līdz šai dienai viņu bija uzturējušas divējādas cerības. Viņa bija cerējusi, ka, beidzoties karam, dzīve pamazām ieslīdēs atpakaļ vecajās sliedēs, un viņa bija cerējusi, ka Ešlija pārnākšana dzīvei atkal piešķirs jēgu. Ne viena, ne otra cerība nebija piepildījusies. Džonass Vilkersons Taras durvju priekšā bija licis saprast, ka viņai un visiem Dienvidiem karš nekad nebeigsies. Nežēlīgākā cīņa, cietsirdīgākā atmaksa tagad tikai sākās. Un Ešlijs sevi bija saistījis vārdiem, kas bija stiprāki nar važām.

Miers un Ešlijs bija Skārletu vienādi pievīluši, un nu čaulā bija savilkusies pēdējā plaisa, ārējā kārta bija kļuvusi cieta. Tagad Skārleta bija kļuvusi par to, no kā Fontēnu vecmāmiņa bija brīdinājusi,— par sievieti, kas piedzīvojusi visļaunāko un ne no kā vairs nebaidās. Ne mātes, ne dzīves, ne zaudētas mīlestības, ne ļaužu sprieduma — nekā viņa vairs nebaidījās. Tikai izsalkuma, bada rēga, kas vajāja viņu nakts murgos.

Viņu pārņēma savāda viegluma un brīvības sajūta: nu viņa bija galīgi nocietinājusi sirdi pret visu, kas viņu saistīja pie vecajiem laikiem un agrākās Skārletas. Viņa bija izšķīrusies un vairs nejuta baiļu. Viņai vairs nebija ko zaudēt.

Ja viņai izdotos pieglaimoties Retam un Rets viņu apprecētu, viss būtu labi. Ja neizdotos.. . lai nu kā, viņai tomēr bija jātiek pie naudas. Vienu mirkli viņa vienaldzīgā ziņkārē apdomāja, kas īsti tika gaidīts no mīļākās. Vai Rets vēlēsies turēt viņu Atlantā, tāpat kā viņš turot Bellu Votlingu? Ja tā, tad viņam būs krietni jāmaksā — tik daudz, lai atlīdzinātu visu, ko viņai nozīmēja šķiršanās no Taras. Skārleta maz zināja par vīriešu dzīves slepenajām pusēm, nekad viņai nebija gadījies dzirdēt, ko sievietei varētu nozīmēt tāds sakars. Un ja nu viņai būtu bērns? Tas patiešām būtu briesmīgi.

«Par to es tagad nedomāšu. Par to domāšu vēlāk.» Tā viņa <il vai rija nepatīkamo domu, lai tā negrozītu viņas apņemšanos. Jau šodien viņa paziņos ģimenei, ka brauks uz Atlantu mizņemties naudu un vajadzības gadījumā izgādāt Tarai hipotekāru aizdevumu. Pagaidām citiem nekas vairāk nebija jāzina, lulz nelaime kādu dienu tiem atklās visu patiesību.

Zinādama visu, kas bija darāms, viņa apņēmīgi pacēla galvu un atlieca plecus. Viegli tas nebūs. Agrāk Rets bija tiecies pēc viņas labvēlības un viņa to bija turējusi savā varā. Tagad viņa bija lūdzēja un vairs nevarēja uzstādīt noteikumus.

«Bet es pie viņa neiešu kā lūdzēja, es iešu kā karaliene, kas «lavā žēlastību. Viņš nedrīkst zināt, kā patiesībā ir.»

Viņa piegāja pie lielā spoguļa un paskatījās uz sevi, galvu lepni izslējusi.

No saplaisājušā, zeltītā rāmja pretī lūkojās svešiniece. Bija tā, it kā viņa pēc gada būtu sevi pirmoreiz ieraudzījusi. Katru rītu viņa bija pavirši ieskatījusies spogulī, vai seja tīra un mati kārtībā, bet vienmēr viņa to bija darījusi tik steidzīgi, ka īstenībā gandrīz nebija sevi redzējusi. Un nu šī svešiniece! Šī kalsenā sieviete ar iekritušajiem vaigiem taču nevarēja būt Skārleta O'Hāra! Skārleta O'Hāra bija skaista, koķeta, valdzinoša meitene. Seja, kas raudzījās pretī, nemaz nebija skaista, tanī vairs nebija tās burvības, ko viņa tik labi atcerējās. Tā bija bāla un nogurusi, melnās uzacis virs lielajām, zaļajām acīm iezīmējās baltajā ādā kā izbiedēta putna spārni. Viņas sejā bija skarba, izmocīta izteiksme.

«Es taču neesmu diezgan skaista, lai viņu savaldzinātu!» viņa nodomāja un atkal zaudēja drosmi. «Es esmu tik vāja, tik briesmīgi vāja!»

Viņa berzēja vaigus un izmisīgi taustīja izspiedušos atslēgas kaulus. Viņas krūtis bija kļuvušas gandrīz tikpat mazas kā Melānijai. Nu viņai būs jāšuj kleitas ar kruzuļiem, lai izskatītos pilnīgāka,— un viņa vienmēr tā bija nicinājusi meitenes, kas glābās šādiem līdzekļiem! Kruzuļi! Par tiem domājot, viņai ienāca prātā kas cits. Viņas tērpi! Viņa paskatījās uz leju un pacilāja brunču salāpītās krokas. Un Retam patika, ka sieviete ir eleganti ģērbusies. Skumjās ilgās viņa atcerējās mežģīnēm apšūto zaļo tērpu, kuru pēc sērām pirmo bija valkājusi pie zaļās cepures, ko Rets viņai bija atvedis, un viņa komplimentus. Tad viņa atcerējās — ar naidu, ko skaudība darīja vēl lielāku,— arī sarkano ģērbu, botes ar sarkanajām apmalēm un pušķiem un moderno, pankūkai līdzīgo cepuri, ko Emmija Slaterija valkāja. Tas gan bija uzkrītoši, bet moderni un pievērsa uzmanību. Kā viņai gribējās pievērst sev uzmanību, sevišķi Reta Batlera uzmanību! Ja Rets viņu ieraudzīs vecajās drēbēs, viņš tūliņ zinās, ka Tarā neklājas labi. Un to viņš nedrīkstēja zināt.

Cik muļķīgi viņa bija domājusi, ka viņai tikai jāaizbrauc uz Atlantu un jāizstiepj roka pēc viņa — viņai ar savu vājo kaklu, izsalkušas kaķenes acīm un skrandaino kleitu! Ja viņa sava daiļuma virsotnē ar visām krāšņajām drēbēm no Reta pat bildinājumu nebija varējusi izvilināt, kā tad viņa to spētu tagad — tik neglīta un trūcīgi ģērbusies? Ja mis Pitija teica patiesību, Retam bija vairāk naudas nekā jebkuram citam Atlantā un viņš varēja izvēlēties visskaistākās sievietes, gan labas, gan sliktas. Nu labi, viņa nikni nodomāja, man ir kaut kas, kā nav lielākai tiesai šo daiļo dāmu: es zinu, ko gribu. Un ja man vēl būtu skaists tērps. ..

Tarā nebija skaista tērpa, vispār neviena tērpa, kas nebūtu divreiz pāršūts un turklāt vēl salāpīts.

Sadrūmusi viņa raudzījās lejup grīdā. Tur gulēja Elenas sūnu zaļais paklājs, notraipīts, nolietots un noplucis, jo neskaitāmi kareivji bija uz tā vāļājušies. To redzot, viņai kļuva vēl skumjāk — Tara bija tikpat skrandaina kā viņa pati. Viņa domīgi piegāja pie loga, pastūma nolaižamo rūti uz augšu, atvēra slēģus un ielaida istabā ziemas saulrieta pēdējo atspīdumu. Tad atkal aizvēra logu, atspieda galvu pret samta aizkaru un raudzījās ārā pāri kailajām ganībām uz tumšajiem kapsētas ciedriem.

Sūnu zaļais samta aizkars bija kņudinošs un mīksts, un viņa tīksmīgi kā kaķēns pieglauda to pie vaiga. Tad pēkšņi uzmanīgāk paskatījās uz to.

Nākamajā mirklī viņa vilka smago galdu pa grīdu, tā ka sarūsējušie skrituļi sašutumā čīkstēja, piestūma to pie loga, pacēla brunčus, uzkāpa uz galda un lūkoja aizsniegt smago aizkaru stangu. Viņa tikko varēja to aizsniegt un parāva to tik spēcīgi, ka naglas izlēca no koka un aizkari ar visu stangu klaudzēdami nokrita uz grīdas.

Tūliņ kā uz burvja mājienu atvērās durvis un tanīs parādījās aukles platā, melnā seja lielā ziņkārībā ieplestām acīm. Nosodoši viņa paskatījās uz Skārletu — kā tā stāvēja uz galda, brunčus virs ceļiem saņēmusi, un gatavojās nolēkt uz grīdas. Skārletas sejā atspulgojās tāds satraukums un gandarījums, ka auklē tūliņ pamodās visļaunākās aizdomas.

—   Ko tu darīsi ar mis Elenas aizkariem?— viņa jautāja.

—   Un kāpēc tu klausies aiz durvīm?— Skārleta atcirta, veikli nolēca uz grīdas un pacēla smagos, putekļainos aizkarus.

—   Par to mums nav runa!— aukle atbildēja un sagatavojās cīņai.— Tu nedrīksti aiztikt mis Elenas aizkarus! Kas vēl nebūs!

Norāvusi stangas, nogāzusi smukos aizkarus uz grīdas putekļos! Mis Elena dikti taupīja savus aizkarus, tu nedrīksti tos sabojāt!

Skārleta uzlūkoja aukli ar savām zaļajām acīm — šai mirklī l,is bija tik satrauktas un mirdzošas kā veco labo laiku mazajai, nerātnajai meitenei.

—  Skrej ātri uz bēniņiem, mammīt, un atnes man kasti ar piegrieztnēm,— viņa tai uzsauca un mazliet to pastūma.

— Man būs jauna kleita!

Aukle svārstījās starp sašutumu par to, ka viņai ar savu divsimt mārciņu svaru kaut kur jāskrien, turklāt vēl uz bēniņiem, un briesmīgajām aizdomām, kas viņai bija radušās. Atri viņa izrāva Skārletai aizkarus no rokām un kā dārgu relikviju piespieda tos pie savām varenajām krūtīm.

—  Varbūt tev būs kleita, bet tik ne no mis Elenas aizkariem! Kamēr es vēl pie dzīvības, tev tas neizdosies!

Jaunās kundzes sejā īsu mirkli pazibēja vecā, spītīgā, auklei tik pazīstamā izteiksme, tad tā pārvērtās smaidā, kam aukle parasti nespēja pretoties. Bet šoreiz viņa nebija piemānāma. Viņa bija apņēmusies nepiekāpties.

—   Mammīt, neesi tik nejauka pret mani! Man jābrauc uz Atlantu naudu aizņemties, un man vajag jaunu kleitu.

—  Tev nevajag jaunu kleitu. Citām dāmām arī nav jaunu, viņas valkā vecās un ir lepnas, un mis Elenas meita drīkst staigāt skrandās, ja grib, katrs viņu cienīs tāpat, kā kad tā būtu zīdā un samtā ģērbusies.

Atkal Skārletas sejā parādījās spītīgā izteiksme. Patiesi, ar gadiem mis Skārleta arvien vairāk līdzinājās māsteram Džeraldam un arvien mazāk mis Elenai.

—   Paklau, mammīt, krustmāte Pitija taču mums rakstīja, ka Fanija Elsinga sestdien laulāšoties, un es, protams, iešu uz kāzām. Tad taču man jāvelk jauns tērps.

—   Tā kleita, kas tev mugurā, būs tikpat skaista kā mis Fanijas līgavas kleita. Mis Pitija rakstīja, ka Elsingi esot ļoti nabadzīgi.

—   Un tomēr man vajag kaut ko jaunu, mammīt. Tu jau nemaz nezini, cik ļoti mums vajag naudas! Nodokļi. ..

—   Jā, es zinu par nodokļiem, bet. . .

—  Tu zini?

—   Dievs man taču devis ausis, lai klausītos, sevišķi, ja māsters Vils nepapūlas aiztaisīt durvis.

Vai bija arī kas tāds, ko viņa nebija dzirdējusi? Skārleta vienmēr brīnījās, kā raženā aukle, zem kuras soļiem dimdēja grīda, prata piezagties kaķa soļiem, kad gribēja klausīties aiz durvīm.

—   Ja tu visu esi dzirdējusi, tad tu zināsi ari, ka Džonass Vilkersons un šī Emmija…

—   Skaidrs, ka zinu,— mammīte atbildēja nikni zibošām acīm.

—   Nu, mammīt, neesi tāda tiepša, vai tu nesaproti, ka man jābrauc uz Atlantu gādāt naudu nodokļiem? Man jādabū nauda, jādabū!— Viņa sita ar mazo dūri pa delnu.— Dievs debesīs, mammīt, jādabū, vai arī mūs visus izliks uz ielas, un kur tad mēs paliksim? Tāda sīkuma kā mātes aizkaru dēļ tu taču necelsi ķildu, kad Emmija Slaterija grib mūs padzīt no mājas un gulēt gultā, kur māte gulējusi?

Aukle mīņājās no vienas kājas uz otru kā domīgs zilonis. Viņa neskaidri nojauta, ka tur kas slēpjas.

—   Nē, mis, es negribu, ka tie nelieši nāk mis Elenas mājā par saimniekiem. Es negribu, ka mūs izliek uz ielas, bet. ..— Viņa pētoši ieskatījās Skārletai sejā.— Kam tu gribi prasīt naudu, ja tev vajag jaunas kleitas, lai to dabūtu?

Skārleta apmulsa.— Tā ir mana darīšana!

Vecā uzmeta viņai caururbjošu skatienu kā agrāk, kad Skārleta veltīgi bija mēģinājusi ar ticamiem meliem izkļūt no ķezas. Likās, ka viņa lasītu tās sirdī kā atvērtā grāmatā, un Skārleta pirmoreiz vainas apziņā nodūra acis.

—   Tātad tev vajag skaistu, jaunu kleitu, lai dabūtu naudu. Tas nu vairs nav riktīgi. Un tu man nesaki, kur tu to ņemsi.

—   Es tev nekā nesaku,— Skārleta noskaitās.— Tā nav tava darīšana! Vai tu man tagad dosi aizkaru un palīdzēsi vai ne?

—   Jā, mis,— aukle piepeši atteica tik maigi, ka Skārleta vairs nekā nesaprata.— Es tev palīdzēšu, un tev jāpašuj ari apakšbrunči no zīda oderes un no mežģīņu aizkariem biksītes.

Viņa pasniedza Skārletai atpakaļ samia aizkarus, un viņas sejai pārslīdēja viltīgs smaids.

—   Mis Mellija tak arī brauks uz Atlantu?

—   Nē,— Skārleta strupi atteica. Viņa sāka nojaust, kas nu nāks.— Braukšu viena.

—   Tā tu domā,— aukle stingri teica.— Bet es pavadīšu tevi ar visu tavu jauno kleitu. Jā, jā, ne soli tu bez manis nespersi!

Vienu mirkli Skārleta iedomājās braucienu uz Atlantu un satikšanos ar Retu stingrā uzraudzībā, auklei kā melnam pūķim aiz muguras stāvot. Viņa atkal pasmaidīja un uzlika roku auklei uz elkoņa.

—   Mīļā, labā mammīt, tas ir jauki, ka gribi braukt līdzi un man palīdzēt, bet kā gan viņi te iztiks bez tevis? Tu taču esi tā, kas Tarā visu rīko un vada!

—   Ehē! Tu man nelišķējies, mis Skārleta!— aukle atbildija.— Es tevi esmu audzinājusi no bērna autiņiem un, ja esmu teikusi, ka braukšu tev līdzi uz Atlantu, tad arī braukšu. Mis I lona kapā otrādi apgrieztos, ja tu brauktu viena. Pilsēta pilna joukijiem, brīviem nēģeriem un citiem salašņām.

—  Bet es taču dzīvošu pie krustmātes Pitipatas!— Skārleta iebilda.

—  Mis Pitipata ir smalka dāma, un viņa domā, ka viņa redz visu, bet viņa nekā neredz.'— Kā majestāte, kas beidz audienci, aukle pagriezās un izgāja priekšnamā.

Sijas nodrebēja, kad viņa iesaucās:

—  Prisij, bērns, skrej augšā un atnes no bēniņiem mis Skārletas piegrieztņu kasti, un sameklē šķēres, bet ātri!

«Nu tik ir jauki,» Skārleta sapīkusi nodomāja. «Nu man būs kā suns uz pēdām.»

Kad vakariņu galds bija novākts, Skārleta ar aukli izklāja piegrieztni, bet Suelena ar Kerīnu čakli ārdīja nost aizkaru zīda padrēbi, un Melānija sukāja samtu ar tīru matu suku, lai notīrītu putekļus. Džeralds, Vils un Ešlijs smēķēdami sēdēja istabā un ar smaidu vēroja sieviešu rosīšanos. No Skārletas visiem bija pielipis savāds, priecīgs satraukums, bet neviens nezināja tā cēloni. Skārletas acīs bija drudžains mirdzums, vaigi viņai sārtojās. Visiem patika viņas smiekli — kur tas laiks, kopš viņa nebija dzirdēta īsti smejamies. It sevišķi tie patika Džeraldam. Viņa skatiens nebija klīstošs kā parasti, viņš sekoja Skārletas gaitai pa istabu un, tiklīdz viņa bija tuvumā, labpatikā viņu noglāstīja. Meitenes bija tik satrauktas, it kā gatavotos ballei, tās ārdīja, grieza un sprauda, it kā pašas savus balles tērpus gatavodamas.

Skārleta gribēja braukt uz Atlantu aizņemties naudu vai arī vajadzības gadījumā uzņemt hipotēku. Ko tāda hipotēka īsti nozīmēja? Skārleta teica, ka viņi to it viegli varētu dzēst ar nākamā gada ražu, varbūt pat nauda vēl atliktu, un tas izklausījās tik pārliecinoši, ka neviens nešaubījās. Un, kad viņai jautāja, kurš tad viņai aizdošot naudu, viņa šķelmīgi atbildēja: «Kas daudz jautā, tas maz dabū zināt,»— un visi smējās un zoboja viņu par draugu — miljonāru.

—  Tas droši vien būs kapteinis Rets Batlers,— Melānija viltīgi noteica, un visi smējās locīdamies — viņi taču zināja, kā Skārleta Batleru ienīst. Nekad viņa to citādi nesauca kā «tas nelietis Batlers».

Tomēr Skārleta nesmējās, un Ešlijs arī pēkšņi apklusa, kad aukle slepus uzmeta Skārleiai ātru skatienu.

Suelenu šāvakara vispārējā noskaņa aizkustināja līdz augstsirdībai, un viņa atnesa savu īru mežģīņu apkakli — tā gan bija mazliet apnēsāta, tomēr vēl ļoti glīta —, un Kerīna uzstāja, lai Skārleta aujot viņas kurpes, jo tās bija labākās visā Tarā. Melānija lūdza aukli, lai tā atstājot samta gabaliņus, ar ko pārvilkt veco cepurīti, un izsauca vētrainu jautrību ar solījumu laupīt vecajam gailim krāšņās, zaļgani mirdzošās astes spalvas.

Skārleta skatījās, kā pirksti zibēja, klausījās skanīgajos smieklos un vēroja visus ar slepenu sarūgtinājumu un nicināšanu. «Viņiem visiem nav ne jausmas, kas ar mani, ar viņiem un visiem Dienvidiem patiesībā notiek. Par spīti visam, viņi vēl arvien domā, ka nekas patiesi briesmīgs nevar atgadīties, jo viņi taču ir O'Hāras, Vilksi, Hamiltoni. Pat nēģeriem ir tāda sajūta. Kādi viņi visi nelgas! Viņi to nekad nesapratīs! Viņi vienkārši domā un dzīvo tāpat kā līdz šim, un nekas viņus nespēj pārvērst. Mellija var staigāt skrandās un plūkt kokvilnu — viņa pat var palīdzēt man nogalināt cilvēku, un tas viņu nespēj pārvērst. Vēl arvien viņa ir kautrīgā, labi audzinātā misis Vilksa, īsta dāma. Un Ešlijs var pieredzēt nāvi un karu, var pārciest ievainojumu un gūstu un pārnākt mājās galīgs nabags, viņš tomēr ir un paliek džentlmenis, kāds viņš bija, kad viņam aiz muguras vēl pacēlās Divpadsmit Ozoli. Vils ir citāds. Viņš zina, kāda ir dzīve, bet viņam arī nekad nav bijis daudz, ko zaudēt. Un Suelena ar Kerīnu domā, ka tas viss paies. Viņas negrib piemēroties jaunajiem apstākļiem, jo domā, ka ilgi tā nebūs. Viņas domā, ka dievs viņām par patiku darīs brīnumus. Bet vienīgais brīnums, kas te notiks, būs tas, ko es izdarīšu ar Retu Batleru. .. Viņi nemainās. Varbūt viņi to nespēj. Es vienīgā esmu pārvērtusies. .. un es arī nekad nebūtu pārvērtusies, ja viss būtu noticis pēc mana prāta.»

Beidzot aukle izsūtīja vīriešus ārā no ēdamistabas un pielaikošana varēja sākties. Porks apguldīja Džeraldu, un Ešlijs ar Viļu palika sēžam priekšistabā pie lampas. Brīdi viņi klusēja; Vils zelēja tabaku kā mierīgs atgremotājdzīvnieks, bet viņa laipnā seja nemaz neizskatījās tik mierīga.

— Šī braukšana uz Atlantu man nemaz nepatīk,— viņš beidzot domīgi teica.

Ešlijs viņu ātri uzlūkoja un tad atkal novērsa skatienu, prātodams, vai Viļam radušās tās pašas briesmīgās aizdomas, kas mocīja viņu. Bet tas taču nevarēja būt. Vils nezināja, kas pēcpusdienā bija noticis augļudārzā un kā viņš Skārietu bija novedis līdz izmisumam. Vils droši vien nebija ievērojis aukles aizdomīgo seju, un viņš nekā nezināja par Reta naudu un viņa slikto slavu. Ešlijam tā vismaz likās, lai arī viņš bija piedzīvojis, ka Vils, tāpat kā vecā aukle, zināja un paredzēja visu, kas Tarā notika, vai viņam ko teica vai neteica. Gaisā bija tāda kā nelaimes nojausma; Ešlijs nezināja, kas tas ir, un nespēja Skārletu no tā pasargāt. Visu vakaru viņš ne reizi nebija sastapis Skārletas skatienu, un jautrība, ar kādu tā pret viņu izturējās, iedvesa bailes. Aizdomas, kas viņu mocīja, bija pārāk briesmīgas, lai tās izteiktu vārdos. Viņam nebija tiesību apvainot Skārletu ar jautājumu, vai tas tiesa, ko viņš paredz. Viņš savilka dūres. Viņam vispār nebija nekādu tiesību raizēties par Skārletu, šodien viņš šīs tiesības uz visiem laikiem bija zaudējis. Viņš nespēja Skārletai palīdzēt. Neviens nespēja viņai palīdzēt. Tikai par veco aukli domājot un vērojot, cik apņēmīgi tā griež samta aizkarus, viņš drusku nomierinājās. Mammīte Skārletu sargās, vai Skārleta gribēs vai negribēs.

«Es esmu pie visa vainīgs,» viņš izmisis domāja. «Es viņu piespiedu to darīt.»

Viņš atcerējās, kā Skārleta bija atliekusi plecus, iedama projām, un cik spītīgi lepni viņa bija turējusi galvu. Viņa sirds, paša nevarības plosīta, ar apbrīnu tiecās pie viņas. Viņš zināja — Skārletas vārdu krājumā nav drošsirdības vārda, Skārleta viņu būtu uzlūkojusi platām acīm, ja viņš būtu viņai teicis, ka viņa ir drošsirdīgākā sieviete, kādu viņam gadījies sastapt. Viņa taču nesaprata, cik ļoti viņš viņu gribēja cildināt, teikdams drošsirdīgu. Viņa pieņēma dzīvi, kāda tā bija, un katram šķērslim pretī lika savu neatlaidību un enerģiju, nepadevās un cīnījās arī tad, kad paredzēja neizbēgamu neveiksmi.

Tomēr pēdējos četros gados viņš bija redzējis daudz cilvēku, kas negribēja padoties, vīrus, kuri jautri devās drošā nāvē, tādēļ ka bija drošsirdīgi. Un tomēr viņi bija cietuši sakāvi.

Krēslainajā priekšistabā ar Viļu sēdēdams un tālumā skatīdamies, viņš domāja, ka vēl nekad nav sastapis tādu drošsirdību, ar kādu Skārleta O'Hāra no mātes samta aizkariem šūtā tērpā un gaiļa astes spalvām rotātā cepurē dodas iekarot pasauli.

XXXIII

Pūta ass un salts vējš, dzīdams svina pelēkus mākoņus, kad Skarleta ar aukli nākamajā pēcpusdienā Atlantā izkāpa no vilciena. Kopš pilsētas degšanas stacijas ēka nebija atjaunota. Viņa izkāpa dubļos un pelnos pāris jardu no apkvēpušajām drupām, kas iezīmēja stacijas vietu. Skārleta pēc veca para-

duma skatījās apkārt, meklēdama Pitijas pajūgu ar tēvoci Pīteru,— kara gados viņai ikreiz bija sūtīts pajūgs pretī, kad viņa no Taras bija atbraukusi uz Atlantu,— tad pati pasmīnēja par savu izklaidību. Protams, tēvoča nebija, jo viņa nebija Pitijai rakstījusi, turklāt viņa atcerējās, ka vēl nesen bija saņēmusi no vecās dāmas asarainu vēstuli par tā vecā zirģeļa nāvi, kuru Pīters Meikonā bija sadabūjis, lai Pitiju aizvestu atpakaļ uz Atlantu.

Viņa pārlaida skatienu izbrauktajam, bedrainajam laukumam ap agrāko staciju, vai neieraudzīs kādu vecu draugu vai paziņu karieti, kas viņas varētu aizvest pie krustmātes Pitijas, bet neviena no melnajām un baltajām sejām viņai nebija pazīstama. Ja tas, ko rakstīja krustmāte, bija taisnība, tad iespējams, ka nevienam no viņas vecajiem draugiem vairs nebija pajūga. Grūti jau bija sagādāt cilvēkiem pajumti un uzturu, kur nu vēl zirgiem. Pitijas draugu lielākajai tiesai, tāpat kā viņai pašai, bija jāiet kājām.

Tuvumā stāvēja pāris vezumnieku ratu, kuros iekrāva preces no vagoniem, un vairāki dubļiem notašķīti vienjūgi ar rupja izskata svešiniekiem, bet tikai divas kungu ekipāžas. Viena bija slēgta, otrā, vaļējā, sēdēja labi ģērbusies dāma ar jenkiju virsnieku. Formas tērpu ieraudzījusi, Skārleta aizturēja elpu. Lai gan krustmāte Pitija bija rakstījusi, ka Atlantā apmeties garnizons un ielas esot pilnas kareivjiem, pirmais zilsvārcis viņai tomēr iedvesa šausmas. Bija grūti iedomāties, ka beidzies karš un šis vīrs nedomā viņu vajāt, aplaupīt vai nolamāt.

Raudzīdamās uz pustukšo stacijas lakumu, Skārleta atcerējās to 1862. gada rītu, kad viņa kā jauna atraitne, sērās ģērbusies un nogarlaikojusies, bija ieradusies Atlantā. Kā toreiz te bija drūzmējušies mantu vezumi, ekipāžas un ambulances, kādu troksni te bija cēluši kučieri ar savu lamāšanos un ļaudis, kas skaļās balsīs apsveica draugus! Viņa nopūtās, ilgodamās pēc kara laika vieglprātīgā satraukuma un atcerēdamās, ka viss ceļš līdz krustmātes Pitijas mājai būs jāiet kājām. Varbūt vismaz Persiku ielā viņa satiks kādu, kas viņas kādu gabalu paņems līdzi.

Kamēr viņa tā stāvēja un skatījās apkārt, brūns nēģeris pusmūža gados piebrauca ar slēgtu karieti, pieliecās no bukas un jautāja:— Vai kundzei kur jābrauc? Divdesmit pieci centi Atlantas robežās.

Aukle viņam uzmeta iznīcinošu skatienu.

— Ormanis!— viņa nicinoši teica.— Nēģeri, vai tu ar zini, kas mēs esam?

Mammīte bija lauciniece, bet viņa kādreiz bija dzīvojusi arī pilsētā un zināja, ka tikumīga dāma nedrīkst braukt īrētā karietē un nekādā ziņā slēgtā karietē, ja viņu nepavada kāds vīriešu kārtas ģimenes loceklis. Pat ar melnās kalpones klātbūtni nepietika. Redzēdama, ar kādām ilgām Skārleta noraugas uz ormaņa pajūgu, aukle viņai uzmeta stingru skatienu.

—  Nāc, mis Skārleta! Ormaņa rati un brīvlaists nēģeris! Tas lik būs numurs!

—   Es neesmu brīvlaists nēģeris,— kučieris dedzīgi iebilda.

—   Es piederu vecajai mis -Tolbetai, un tā ir viņas kariete, un es braucu, lai pelnītu mums naudu.

—   Kas tā par mis Tolbetu?

—  Mis Sūzena Tolbela no Milidžvilas. Mēs atbraucām šurp, kad vecais kungs krita.

—   Vai tu viņu pazīsti, mis Skārleta?

—   Nē,— Skārleta ar nožēlu atbildēja.— Milidžvilā es reti kādu pazīstu.

—   Tad mēs iesim kājām,— vecā aukle nelokāmi atteica.

—   Brauc tālāk, nēģeri!

Viņa pacēla somu, kurā bija Skārletas jaunais samta tērps, cepure un naktskrekls, iespieda tīro, raibo katūna sainīti ar savām mantām padusē un veda Skārletu taisni pāri mitrajiem pelniem. Skārleta piekāpās, lai gan labprāt būtu braukusi; viņa negribēja sākt ķildu ar mammīti. Kopš tās pēcpusdienas, kad aukle viņu bija pārsteigusi pie samta aizkariem, tās acīs bija modrs, aizdomīgs skatiens, kas Skārletu uztrauca. Likās, ka būs ļoti grūti izbēgt viņas uzraudzībai, un Skārleta negribēja viņas cīņas garu modināt agrāk, nekā tas bija vajadzīgs.

Kamēr viņas pa šaurām sānielām gāja uz Persiku ielu, Skārletu pārņēma šausmas. Atlanta bija pilnīgi izpostīta. Viņas gāja garām tai vietai, kur bija stāvējusi lielā Atlantas viesnīca, Reta un tēvoča Henrija pastāvīgā mītne,— no elegantā nama bija palikuši tikai apkvēpuši mūri. Noliktavas, kas bija stiepušās ceturtdaļjūdzi gar sliedēm, nebija atjaunotas, to stūrainie pamati drūmi raudzījās tumšajās debesīs. Bez ēkām abās pusēs un bez vagonu depo sliedes izskatījās kailas. Kaut kur nepazīstamas šais graustos, zemes gabalā, ko Čārlzs bija atstājis mantojumā, gulēja arī Skārletas noliktavas drupas. Tēvocis Henrijs viņas vietā bija samaksājis pēdējā gada nodokli. Šī nauda viņai bija jāatdod — viena bēda vairāk.

Persiku ielā iegriežoties, viņa paskatījās uz Faivpointu un bailēs iekliedzās. Lai gan Frenks bija stāstījis, ka pilsēta nolīdzināta ar zemi, viņa tomēr nebija varējusi iedomāties tādu postažu. Viņas prātā pilsēta, ko viņa tā bija mīlējusi, vēl arvien bija pilna tuvu kopā sabūvētām celtnēm, skaistiem namiem, bet tā Persiku iela, ko viņa tagad ieraudzīja, tik pilnīgi bija zaudējusi agrāko izskatu, ka tā viņai atgādināja svešu, gluži nepazīstamu vietu. Šī dubļainā iela, pa kuru viņa kara laikā simtiem reižu bija braukusi, pa kuru, baiļu dzīta, bija bēgusi noliektu galvu, kad gaisā sprāga šāviņi, šī iela, kuru viņa pēdējo reizi bija redzējusi atkāpšanās bailēs un steigā, tagad izskatījās tik svešāda, ka viņai saskrēja asaras acīs.

Lai gan nākamajos gados pēc Šermana aiziešanas no degošās pilsētas un pēc dienvidnieku karaspēka atgriešanās šeit bija pacēlušās daudzas jaunas ēkas, ap Faivpointas laukumu vēl bija daudz, zemes gabalu ar apkvēpušiem mūriem un gružu kaudzēm, kas bija apaugušas nodzeltējušām nezālēm un kupliem dadžiem. Tikai ar grūtībām Skārleta pazina dažu agrāk tik labi pazīstamu ēku paliekas — ķieģeļu mūrus bez jumta, kuros iespīdēja pelēkā dienas gaisma, logus bez rūtīm, dūmeņus, kas vientuļi slējās gaisā. Šur tur viņas skatiens priekā vēroja kādu pazīstamu veikalu, kas bija pārcietis apšaudi un ugunsgrēku un pēc tam pielāpīts — to varēja redzēt pēc jaunajiem, sarkanajiem ķieģeļiem, kas spilgti atdalījās no vecajiem, apkvēpušajiem mūriem. No dažiem skatlogiem un kantoriem viņu sveicināja pazīstami uzvārdi, bet daudz biežāk uzvārdi bija sveši, it īpaši daudzajās ārstu, advokātu un kokvilnas uzpircēju izkārtnēs. Agrāk viņa Atlantā gandrīz visus bija pazinusi un nu, tik daudzus svešus vārdus redzot, jutās nomākta. Vienīgais mierinājums bija, ka gar visu ielu cēla jaunus namus.

Bija jau uzceltas daudzas jaunas mājas, vairākas no tām pat triju stāvu. Celtniecība norisēja it visur; iedama pa ielu un mēģinādama orientēties šai jaunajā Atlantā, Skārleta visur dzirdēja jautrus veseru klaudzienus un zāģu šņākšanu, redzēja, kā paceļas sastatnes un vīri ar ķieģeļu nastām plecos kāpj augšā pa kāpnēm. Valgām acīm viņa noskatījās mīļajā ielā.

«Tevi nodedzināja,» viņa domāja, «un nolīdzināja ar zemi. Bet tu nepadosies. Tu neesi no tām, kas padodas. Tu atkal būsi tikpat liela un lepna kā agrāk.»

Kamēr Skārleta auklei pa priekšu gāja pa Persiku ielu, viņa ievēroja, ka uz ietvēm visur drūzmējas tikpat daudz ļaužu kā kara laikā un atjaunotajā pilsētā valda tā pati steiga un trauksme, kas viņas sirdij bija likusi priekā pukstēt, kad viņa te pirmoreiz bija ieradusies apciemot krustmāti Pitiju. Pa bedraino ielu brauca tikpat daudz pajūgu, trūka tikai Konfederācijas slimnieku ratu; tikpat daudz zirgu un mūļu bija piesieti pie slitām veikalu priekšā. Tomēr sejas Skārletai bija tikpat svešas kā uzvārdi izkārtnēs virs skatlogiem. Tie visi bija jaunā laika (audis — rupja izskata vīrieši un izgreznojušās sievietes. Iela bija pilna klaidoņiem nēģeriem, kas stāvēja, pret sienām atspiedušies, vai sēdēja uz ietves malas un bērnišķīgā ziņkārē noskatījās garāmbraucošos pajūgos gluži kā cirka izrādē.

—   Brīvlaistie lauķi,— mammīte šņāca.— Savā mūžā nav kārtīgu karieti redzējuši. Un cik nekaunīgi šie skatās!

Skārletai arī tā šķita. Tie nekautrēdamies raudzījās viņai sejā, bet viņa to daudz neievēroja, viņu satrauca kas cits: pilsēta bija pilna ar ziemeļnieku kareivjiem zirgos un armijas ratos. Daudzi kājām klejoja pa ielām, streipuļodami nāca ārā no bāriem.

«Pie tiem es nekad nepierādīšu,» viņa spītīgi nodomāja un savilka dūres. «Nē, nekad!»— Nāc ātrāk, mammīt, lai tiekam ārā no šīs drūzmas!

—   Tūliņ, man tikai jāpagrūž nost šitie melnie salašņas,— aukle atbildēja un enerģiski pacēla somu pret kādu jaunu nēģeri, kas izaicinoši slaistījās viņai priekšā uz ietves; tas steigšus atlēca sānis.— Man šitā pilsēta nepatīk, mis Skārlet, te par daudz jenkiju un brīvlaistu dienaszagļu.

—   Kad tiksim pāri Faivpointai, tad vairs nebūs tik ļauni.

Viņas uzmanīgi laipoja pa glumajiem akmeņiem, kas veda pār Dekeiteras ielas dubļiem, un nonāca Persiku ielas mierīgākajā daļā. Kad viņas nokļuva pie Vezlija baznīciņas, kur Skārleta toreiz, 1864. gadā, doktoru Mīdu meklēdama, bija brīdi atpūtusies, viņa īsi un skarbi iesmējās. Viņa smējās par šausmām, ko todien bija izjutusi. Bailēs viņa pilnīgi bija zaudējusi varu pār sevi, un tagad viņa vairs nesaprata, kā bija varējusi tā izbīties — kā bērns, skaļu troksni dzirdot. Kāda muļķe viņa bijusi, kad jenkijus, ugunsgrēku un kara postu bija uzskatījusi par ļaunāko nelaimi, kas viņai var atgadīties! Cik niecīgs tas viss šķita salīdzinājumā ar Elenas nāvi, Džeralda plānprātību, salīdzinājumā ar badu, salu, strādāšanu pāri spēkiem un mūžīgo nedrošības lietuvēnu! Cik viegli viņai tagad likās būt drosmīgai, sastopoties ar iekarotāju armiju, bet cik grūti bija cīnīties ar briesmām, kas draudēja Tarai! Nē, ne no kā viņa vairs nebaidīsies, tikai no nabadzības.

Tuvojās slēgta ekipāža, un Skārleta ziņkārīgi pagāja sāņus, lai redzētu, kas tajā sēž. Kad pajūgs piebrauca luvāk., viņa patiecās uz priekšu ar smaidu uz lūpām un gandrīz vai iekliedzās, jo logā parādījās liesmaini sarkana sievietes galva ar elegantu zvērādas cepuri. Viņas pazina viena otru, un Skārleta soli atkāpās. Tā bija Bella Votlinga; Skārleta vēl redzēja, kā tā nicīgi savelk degunu. Tad viņa bija garām. Savādi, ka Bella bija pirmā paziņa, ko viņa te ieraudzīja.

—   Kas tā tāda?— mammīte aizdomīgi jautāja. — Viņa tevi pazina, bet nesveicināja. Tādus matus es savu mūžu vēl neesmu redzējusi, pat Tārltoniem tādu nebija! Tie izskatījās tādi kā.. . kā. . . krāsoti.

—   Pareizi,— Skārleta īsi atteica un sāka iet ātrāk.

—   Kas ir tas sievišķis ar krāsotajiem matiem, es tev jautāju?

—   Viņa ir pilsētas sliktā sieviete,— Skārleta atbildēja.— Tici man, ka es viņu nepazīstu, un paliec klusu!

—   Žēlīgais dievs!— aukle izdvesa un dedzīgā ziņkārībā, muti iepletusi, noskatījās karietei pakaļ. Kopš viņa kopā ar Elenu pirms vairāk nekā divdesmit gadiem bija atstājusi Savanu, viņa nebija redzējusi nevienu «sliktu sievieti» un nožēloja, ka nebija Bellu tuvāk apskatījusi.

—   Bet uzposusies bija kā lelle un skaistos ratos, un ar smalku kučieri,— viņa rūca.— Nemaz nezinu, kas tam Kungam prātā, ka slikti ļaudis dzīvo kā pa taukiem, bet mēs, labie cilvēki, ciešam badu un staigājam basām kājām.

—  Tas Kungs jau gadiem ilgi par mums vairs nedomā,— Skārleta nikni atcirta.— Un nestāsti man, ka māte kapā otrādi apgrieztos, ja dzirdētu manus vārdus.

Viņa labprāt būtu no savas tikumības augstumiem ar nicināšanu noskatījusies uz Bellu Votlingu, bet viņa to nevarēja. Ja viņas plāns izdosies, viņa varbūt stāvēs uz vienas pakāpes ar Bellu un viņu uzturēs tas pats vīrietis. Viņa ne mazdrusciņ nenožēloja savu apņemšanos, bet tomēr samulsa, ieraudzīdama visu īstajā gaismā.

Viņas gāja garām zemes gabalam, kur bija stāvējusi Mīdu māja; tur bija palikuši tikai akmens pakāpieni un dārza ceļš, kas vairs nekur neveda. Vaitingu nama vietā tagad bija kaila zeme, pat pamati un ķieģeļu dūmeņi bija nozuduši; ratu riteņu sliedes liecināja, ka tie bija nojaukti un aizvesti. Elsingu māja vēl bija savā vietā — ar jaunu jumtu un jaunu otro stāvu. Bonelu māja izskatījās gandrīz apdzīvojama, lai gan tā bija neveikli salabota un jumts šķindeļu vietā bija apsists ar rupjām lubām. Tomēr nevienā no šīm mājām nekur neparādījās ne seja logā, ne ari kāds stāvs pie durvīm. Skārleta par to priecājās, jo viņa ne ar vienu nevēlējās runāt.

Tad iznira krustmātes Pitijas mājas jaunais šīfera jumts un sarkanās ķieģeļu sienas, un Skārletai sirds sāka straujāk pukstēt. Cik labi, ka liktenis šo māju vēl bija taupījis! Dārzā mājas priekšā iznāca tēvocis Pīters ar tirgus grozu uz rokas; kad viņš ieraudzīja tuvojamies Skārletu un mammīti, viņa melnā seja savilkās platā, neticīgā smaidā.

Skārleta gandrīz vai krita vecajam nēģerim ap kaklu — tik ļoli viņa priecājās, to redzot.

— Skrien pēc krustmāmiņas ožamās pudelītes, Pīter!— viņa tam uzsauca.— Tā tiešām esmu es!

Vakariņās krustmātei Pitijai bija mūžīgā kukurūzas biezputra un zirņi, un Skārleta, tos ēzdama, nosolījās nekad vairs nelikt galdā šos ēdienus, tiklīdz atkal būs nauda. Un nauda viņai jādabū, vienalga, kādā ceļā, krietni vairāk naudas, nekā vajag Taras nodokļu samaksai.

Ēdamistabas dzeltenajā lampas gaismā Skārleta apjautājās par krustmātes Pitijas finansēm; viņa vēl arvien, pati neticēdama, klusībā cerēja, ka Čārlza ģimene viņai varbūt varētu aizdot naudu. Viņas jautājumi nebija sevišķi smalkjūtīgi, bet Pitijai bija tāds prieks runāt ar ģimenes locekli, ka tā nemaz nemanīja, cik strupi Skārleta to izjautā; asaras slaucīdama, krustmāte gari un plaši sāka stāstīt par savām nelaimēm. Viņa gluži vienkārši nesaprata, kur palikušas viņas lauku mājas, viņas īpašumi pilsētā un visa nauda. Viss bija pagalam — vismaz Henrijs tā teica. Viņš nebija varējis samaksāt viņas īpašumu nodokļus, un viss bija zaudēts, vienīgi māja palikusi. Pitija pat neiedomājās, ka šī māja nemaz nav viņas, bet Melānijas un Skārletas kopējais īpašums. Viņas brālis Henrijs tikai ar lielām pūlēm varēja samaksāt mājas nodokli. Viņš Pitijai ik mēnesi deva mazliet naudas, ar ko tā varēja dzīvot, un, kaut arī bija liels pazemojums pieņemt no viņa naudu, māsai tomēr nekas cits neatlika.

— Henrijs saka — viņš nezinot, kā savilkt galus kopā un kā samaksāt lielos nodokļus, bet viņš droši vien melo, droši vien viņam ir daudz naudas, viņš tikai negrib man dot.

Skārleta zināja, ka tēvocis Henrijs nemelo. To pierādīja pāris vēstuļu, ko tā no viņa bija saņēmusi Čārlza īpašumu lietā. Vecais advokāts varonīgi cīnījās, glābdams māju un pilsētas zemes gabalu, kur bija stāvējusi noliktava, lai Skārletai un Veidam kaut kas vēl paliktu. Skārleta zināja, ka viņš ar lielu uzupurēšanos pagaidām maksā nodokļus viņas vietā.

«Protams, viņam nav naudas,» Skārleta nodomāja, «tādēļ man viņš un krustmāte Pitija jāsvītro no saraksta. Atliek tikai Rets. Man tas būs jādara. Man nav citas izejas. Bet tagad es par to nedrīkstu domāt.. . Man jāpiedabū krustmāte Pitija, lai viņa sāk runāt par Retu. Tad es varēšu neuzkrītoši ieteikt, lai viņa to rīt ielūdz pie sevis.»

Skārleta pasmaidīja un paspieda krustmātes Pitijas mazās, apaļās rociņas.

—   Mīļā krustmāmiņ,— viņa teica,— nertmāsim vairs par nepatīkamajām naudas rūpēm. Labāk runāsim par tīkamākām lietām. Pastāsti man, kā klājas mūsu vecajiem draugiem. Kā klājas misis Merivederai un Meibellai? Dzirdēju, ka Meibellas mazais kreols sveiks un vesels pārnācis mājās. Kā klājas Elsingiem un Mīdiem?

Pitipata priecājās par sarunas temata maiņu, un viņas bērnišķīgajā sejā nožuva asaras. Viņa sīki izstāstīja visu par saviem agrākajiem kaimiņiem, ko tie darīja, kā ģērbās, ko ēda un ko domāja. Šausmās ieplestām acīm viņa stāstīja, kā misis Merivedera un Meibella pirms Renē Pikāra pārnākšanas pūlējušās nopelnīt iztiku — viņas cepušas smalkmaizītes un pārdevušas tās jenkijiem. Iedomājieties! Reizēm jenkiji dučiem stāvējuši Merivederu sētā un gaidījuši, kad iznesīs cepienu. Kopš Renē atkal mājās, viņš ik dienas vecos ratos braucot uz jenki ju nometni un tur pārdodot pīrāgus, cepumus un biskvītus. Misis Merivedera sakot, ka viņa pilsētā atvēršot maiznīcu, tiklīdz sapelnīšot mazliet naudas. Viņa, Pitija, saviem draugiem neko negribot pārmest, tomēr… Par sevi runājot, viņa varēja teikt, ka labāk mirtu badā nekā tirgotos ar jenkijiem. Viņa uzskatot par savu pienākumu katram kareivim, kas viņai nākot pretī, uzmest nicinošu skatienu un demonstratīvi pāriet ielas otrā pusē, lai gan slapjā laikā tas esot ļoti neērti.

Misis Mīda un ārsts pilsētas apšaudīšanas laikā zaudējuši māju, un viņiem neesot ne naudas, ne uzņēmības celt jaunu, jo Fils un Dārsijs krituši. Misis Mīda sakot, ka viņa nekad vairs nevēloties māju, jo kas gan esot māja bez bērniem un mazbērniem. Viņi esot ļoti vientuļi un tagad dzīvojot pie Elsingiem, kas atjaunojuši savas mājas nopostīto daļu. Arī Vaitingiem tur esot istaba, un misis Bonela arī dziroties tur apmesties, tiklīdz tai laimēšoties pašas māju izīrēt kādam virsniekam ar ģimeni.

—   Bet vai tur tik daudziem pietiek vietas?— Skārleta brīnījās.

—   Misis Elsinga un Fanija guļ dzīvojama istabā un Hjū — jumtistabiņā,— Pitija paskaidroja, viņa zināja visus sīkumus.— Bērns, man nemaz netīk to stāstīt. .. Misis Elsinga viņus sauc par maksājošiem viesiem, bet patiesībā,— Pitija čukstēja,— patiesībā tie taču ir pansionāri. Misis Elsinga tur pansiju! Vai tas nav briesmīgi?

—   Man tas šķiet lieliski,— Skārleta strupi atteica.— Es vēlētos, kaut mums šai pēdējā gadā arī būtu bijuši tādi nuiksājoši viesi lieko ēdēju vietā. Varbūt tad mēs nebūtu tik nabadzīgi.

—   Skārlet, kā tu vari tā runāt! Ņemt naudu par Taras Viesmīlību! Tava māte kapā otrādi apgrieztos, to dzirdēdama! Misis Elsinga vienkārši bija spiesta tā darīt, jo viņa ar šūšanu, Fani ja ar porcelāna apgleznošanu un Hjū ar savu malkas !ii(!/.niecību nenopelnīja diezgan naudas. Iedomājies, ka mīļajam Hjū jāstaigā gar svešām durvīm, malku piedāvājot, un viņš tiKMi gribēja kļūt par slavenu advokātu! Es varu vai raudāt par lo, kas mūsu zēniem tagad jādara!

Skārleta domāja par kokvilnas krūmu rindām svilinošā saulē, par savu nolīkušo muguru un tulznainajām rokām. Kāda naiva, veca nelga bija Pitija! Nē, viņai nelikās, ka Hjū Elsings būtu pelnījis sevišķu līdzjūtību.

—   Ja viņam nepatīk staigāt apkārt un tirgoties, kādēļ tad viņš nestrādā par advokātu? Vai tad Atlantā neviens vairs neliesājas?

—    Ai, un kā vēl! Tiesājas daudz. Īstenībā visi to tik vien dara kā tiesājas cits ar citu. Tā kā viss nodedzis un vairs nav robežu zīmju, neviens skaidri nezina, kur viņa zeme sākas un beidzas, bet advokāti honorāru nedabū, jo nevienam nav naudas. Tādēļ Hjū labāk tirgojas. Žēlīgais dievs, gandrīz aizmirsu! Vai es tev rakstīju, ka Fanijai Elsingai rītvakar kāzas? Protams, tev arī jāiet, misis Elsinga ļoti priecāsies. Ceru, ka tev ir līdzi vēl kāda ';leita bez šīs. Mīļā, tā jau ir ļoti glīta kleita, bet tomēr izskatās drusku apvalkāta. Ak tā, tev ir vēl otra, par to man liels prieks, jo tās būs pirmās īstās kāzas kopš pilsētas krišanas — ar cepumiem, vīnu un dejām, lai gan es nezinu, kur Elsingi to visu ņems, viņi taču tik nabadzīgi.

—   Ar ko Fanija precas? Es domāju — ja jau Daless Maklūrs pie Getisbergas kritis.

—   Mīlulīt, nenosodi Faniju! Tikai reta meitene var tā glabāt uzticību kā tu savam Čārlijam. Kā īsti viņu sauca? Es vienmēr aizmirstu uzvārdus. Toms, bet uzvārdu neatceros. Viņa māti es labi pazinu, mēs kopā mācījāmies La Grānža Sieviešu institūtā, viņa bija Tomlinsona un viņa vecmāmiņa, pagaidi. .. Pērkinsa? Pārkinsa? Pārkinsona! Vārdu sakot, ģimene ļoti laba un tomēr… Zinu, man nevajadzētu tā runāt, bet es nesaprotu, kā Fanija var…

—   Vai viņš dzer, vai. . .

—   Ak dievs, nē! Viņš ir krietns cilvēks, bet, redzi, granātas iķemba viņu ievainojusi vēderā, un tas kaitējis viņa kājām, un viņš. .. viņš… ir briesmīgi to teikt… viņš iet diezgan neglīti…

tas neizskatās visai smalki, kā viņš iet. Nesaprotu, kādēļ Fanija ar viņu precas.

—   Meitenēm taču jāprecas.

—  Nemaz ne!— krustmāte Pitija sabozusies atcirta. — Es bez tā esmu iztikusi.

—   Nu, mīļā, par tevi es nerunāju. Visi taču zina, kāda tev bija piekrišana un ir vēl tagad. Piemēram, vecais tiesnesis Kārltons allaž meta uz tevi maigus skatienus, kamēr es. . .

—   Vai dieniņ, Skariet! Tas vecais auša!— Pitija iesmējās un atkal bija labā omā.— Bet Fanijai arī ir liela piekrišana, man liekas, viņa būtu varējusi labāk apprecēties. Nemaz nezinu, vai viņa šo Tomu mīl. Nezinu, vai viņa vispār aizmirsusi Dalesu Maklūru, bet viņa nav tāda kā tu. Tu esi palikusi uzticīga mīļajam Čārlijatn, lai gan jau desmitreiz butu varējusi apprecēties. Citi teica, ka tu esot gluži vienkārši cietsirdīga koķete, bet mēs ar Meliiju vienmēr apliecinājām, cik uzticīgi tu glabā viņa piemiņu.

Skārleta pacieta šo nesmalkjūtīgo vaļsirdību un vadīja sarunu tālāk no viena paziņas uz otru, degdama nepacietībā, kad runa beidzot novirzīsies uz Retu Batleru. Uzreiz jautāt tieši par viņu nedrīkstēja, tas vecās dāmas domāšanu varētu ievadīt bīstamās sliedēs. Gan jau viņas aizdomas tā kā tā reiz modīsies, ja Rets atteiksies Skārletu precēt.

Krustmāte Pitija priecājās kā bērns, ka viņas tenkām radies klausītājs. Atlantā notiekot briesmu lietas, kopš te rīkojoties republikāņi. Un visļaunākais esot tas, ka viņi satracinot melnos.

—   Iedomājies, melnajiem būšot balsstiesības! Vai tu kādreiz esi dzirdējusi vēl lielāku aplamību? Protams.. . taisnību sakot. .. tēvocim Pīteram ir vairāk prāta nekā dažam labam republikānim un arī daudz labākas manieres, bet viņš ir pārāk labi audzināts, lai ietu balsot. Šī doma visiem melnajiem sakāpusi galvā, un daži ir briesmīgi nekaunīgi. Tumsā uz ielas neviens vairs nav drošs par savu dzīvību, un pat gaišā dienas laikā viņi grūž dāmas no ietves dubļos, un, ja kāds džentlmenis ceļ iebildumus, to apcietina un. .. Mīļais bērns, vai es tev jau stāstīju — kapteinis Batlers sēž cietumā!

—   Rets Batlers?

Par spīti šai pārsteidzošajai ziņai, Skārleta priecājās, ka krustmāte Pitija pati bija sākusi par viņu runāt.

—  Jā, tiešām!— Krustmātes Pitijas vaigi satraukumā pietvīka.— Pašlaik viņš sēž cietumā par kāda nēģera nogalināšanu: varbūt viņu pakārs. Iedomājies, kapteinis Batlers pie karātavām!

Skārletai no šausmām uz mirkli aiztrūka elpa, un viņa spēja tikai blenzt uz veco dāmu, kas labpatikā baudīja šis ziņas iespaidu.

Pierādīt viņam nekā nevar, bet kāds nogalinājis šo melno par to, ka tas uzmācies baltajai sievietei. Jenkiji ir briesmīgi uztraukti, jo pēdējā laikā nogalina tik daudz pārgalvīgu nēģeru. Viņi kapteinim Batleram nekā nevar pierādīt, bet viņi grib I adu sodīt citiem par biedinājumu, doktors Mīds tā saka. Doktors domā — ja tie viņu pakārtu, tas būtu pirmais tiešām prātīgais darbs, ko jenkiji izdarījuši, bet es tiešām nezinu. .. ja apdomā, ka kapteinis Batlers vēl pirms nedēļas bija pie manis un uzdāvināja man visburvīgāko kanārijputniņu, kādu vien var iedomāties! Viņš apjautājās par tevi un te'ica — viņš cerot, ka nebūšot tevi tā apvainojis, ka tu viņam nekad nevarētu piedot.

—   Cik ilgi viņam jāsēž cietumā?

—   To neviens nezina. Varbūt tik ilgi, kamēr viņu pakārs, bet varbūt arī viņam neko nevarēs pierādīt. Tomēr liekas — jenkijiem nav liela bēda, vai cilvēks vainīgs vai nevainīgs, ja viņi kādu grib pakārt. Viņi briesmīgi uztraukušies par…— Pitija noslēpumaini klusināja balsi,— par kukluksklanu. Vai tas darbojas arī pie jums grāfistē? Droši vien, bet Ešlijs jums, protams, nekā nestāsta. Klana ļaudis zvērējuši klusēt. Naktīs viņi pārģērbjas par spokiem un jāj meklēt spekulantus, kas zog un krāpj, un nēģerus, kuri kļuvuši bezkaunīgi. Dažreiz viņi tos tikai iebaida un ieteic tiem pazust, bet reizēm viņi tos noper un. . .— Pitija čukstēja arvien klusāk,— reizēm viņi tos nogalina, un tad tos kaut kur atrod ar klana zīmi. Jenkiji par to ļoti noskaitušies un grib kādu sodīt citiem par mācību. Bet Hjū Elsings man teica — viņš nedomājot, ka Batleru pakāršot, jo šis zinot, kur ir nauda, tikai negribot to teikt.

—   Kāda nauda?

—   Vai tu to nezināji? Vai es tev par to nerakstīju? A.k, tu jau Tarā esi bijusi kā aprakta. Visa pilsēta bija satraukta kā bišu strops, kad kapteinis Batlers te atkal ieradās ar lielisku zirgu un karieti, un pilnām kabatām naudas, kamēr mēs citi nezinājām, ko rītdien ēdīsim. Visi grieza zobus, ka bijušais spekulants, kas dienvidniekus vienmēr gānījis, tagad ir tik bagāts, un visi dega ziņkārībā, kā viņš izglābis savu naudu. Nevienam nebija drosmes viņam to pajautāt, vienīgi man, bet viņš tikai pasmējās un teica: «Godīgā ceļā jau 11u ne!» Tu zini, cik grūti no viņa izdabūt prātīgu vārdu.

—   Naudu viņš taču sapelnīja blokādes laikā.

—   Protams, kādu mazu daļu. Bet tas ir tikai piliens jūrā pret to, kas viņam patiesībā ir. Visi, arī jenkiji, domā, ka viņš kaut kur paslēpis vairākus miljonus zeltā, kas piederēja konfederātu valdībai.

—   Miljonus. . . zeltā?

—  Jā, mīļā, jo kur tad palikusi visa mūsu Konfederācijas nauda? Kādam taču tā ir, un tas droši vien būs kapteinis Batlers. Jenkiji domāja, ka to, no Ričmondas bēgdams, paņēmis līdzi prezidents Deiviss, bet, kad viņi nabadziņu noķēra, tam nebija gandrīz ne centa. Valsts kasē, karam beidzoties, vispār nebija naudas, un visi domāja, ka to pievākuši blokādes lauzēji.

—   Miljoni zeltā! Bet. . . kā. . .

—   Vai kapteinis Batlers neveda tūkstošiem ķīpu kokvilnas uz Angliju un Naso, lai to mūsu valdības uzdevumā pārdotu?— Pitija triumfējot jautāja.— Viņš veda ne vien savu, bet arī valdības kokvilnu, un tu taču zini, cik kokvilna kara laikā Anglijā bija dārga. Par to maksāja katru cenu, ko prasīja. Viņš ceļoja kā brīvs pārstāvis valdības uzdevumā, pārdeva kokvilnu un ieveda lielgabalus. Kad blokāde savilkās ciešāk, viņš vairs nevarēja ievest lielgabalus, tādēļ viņam un citiem blokādes lauzējiem Anglijas bankā palika miljoniem doiāru. Un to tu man neiestāstīsi, ka viņš naudu noguldījis uz valdības vārda. Kopš kapitulācijas visi par to runā, un, kad jenkiji viņu nēģera dēļ apcietināja, viņi droši vien bija to saoduši, jo viņi bija dažādi izpūlējušies, lai viņš atzīstas, kur noslēpta nauda. Visa dienvidnieku valdības nauda taču tagad ir jenkiju īpašums, vismaz viņi tā domā. Bet kapteinis Batlers apgalvo, ka viņš nekā nezinot. Doktors Mīds domā, ka viņu katrā ziņā vajadzētu pakārt, tikai karātavas tādam zaglim un spekulantam vēl esot daudz par labu. . . Bet, mīļais bērns, kāda tu izskaties? Vai tev gurst sirds? Vai es tevi uztraucu? Ak, zinu gan, viņš jau kādreiz bija tavs pielūdzējs, bet es domāju, ka jūs toreiz saķildojāties. Es pati nekad neesmu bijusi par viņu labās domās, viņš ir tik izlaidīgs. . .

—   Viņš man nav nekāds pielūdzējs,— Skārleta ar pūlēm atbildēja.— Aplenkuma laikā mums radās lielas nesaskaņas. Kur. . . kur viņš ir?

—   Ugunsdzēsēju namā pie tirgus laukuma. Jā, tur jenkiji tagad ierīkojuši kara cietumu. Viņi dzīvo barakās ap pilsētas valdes namu pie tirgus laukuma, un ugunsdzēsēju nams ir turpat klāt. Tur, lūk, sēž kapteinis Batlers. Un iedomājies, kādu jocīgu stāstu es vēl vakar dzirdēju par kapteini Batleru! Tu zini, cik smalks viņš vienmēr izskatījās, kā īsts dendijs, bet ugunsdzēsēju namā viņi tam neļaujot kārtīgi nomazgāties; viņš ik dienas žēlojoties, ka viņam to neļaujot, un beidzot jenkiji viņu aizveduši laukumā pie garas zirgu siles, kur viss pulks jau esot mazgājies. Lai viņš tur mazgājoties. Bet viņš teicis, ka viņa dižciltīgie dienvidnieka netīrumi viņam esot patīkamāki nekā jnikiju mēsli un. . .

Skārleta dzirdēja jautro balsi raiti čalojam tālāk, bet vārdus vairs nesaprata. Viņai bija tikai divas domas galvā: Retam bija f Vairāk naudas, nekā viņa bija sapņojusi, un viņš sēdēja cietumā. Tas, ka viņu varēja pakārt, stāvokli mazliet grozīja, būtībā pat u/laboja. Viņai nebija liela bēda par to, ka Retu varētu pakārt. I 'inisuma rūpes par naudu liedza viņai domāt par Reta likteni, turklāt viņa piekrita doktora Mīda domām — arī viņai gandrīz likās, ka karātavas Retam ir vēl par labu. Vīrietis, kas atstāja sievieti naktī starp divām armijām un gluži vienkārši aizgāja rmīties par zaudētu lietu, bija pelnījis karātavas.. . Ja viņai izdotos ar Retu apprecēties, kamēr tas sēž cietumā, viņai paliktu visi tā miljoni — arī tad, ja to notiesātu. Un, ja apprecēties nebūtu iespējams, varbūt viņa no tā dabūtu aizdevumu, ja apsolītu precēties ar to, kad tas tiks brīvībā, vai arī… ak, viņa apsolītu visu! Un, ja Retu pēc tam pakārtu, norēķina diena nemaz nepienāktu.

Vienu mirkli viņas fantāzija gaiši iekvēlojās no domas, ka ar jenkiju laipnu palīdzību viņa varētu kļūt par bagātu atraitni. Miljoni zeltā! Viņa varētu atjaunot Taru un dēstīt jūdzēm plašus kokvilnas laukus. Varētu valkāt skaistus ģērbus un arī Suelenai un Kerīnai dot visu vajadzīgo. Un Veids kļūtu apaļāks un dabūtu siltas drēbes un audzinātāju un vēlāk ietu augstskolā, nevis augtu savā vaļā kā tāds.. . Tēvs varētu ārstēties. . . Un Ešlijs — ko gan visu viņa varētu darīt Ešlija labā!

Pēkšņi viņa pamodās no sapņa un ieraudzīja mammīti durvīs stāvam — ar rokām zem priekšauta, modru, asu skatienu acīs. Cik ilgi viņa tur jau bija stāvējusi, visu klausīdamās un vērodama? Pēc aukles acīm spriežot, viņa bija dzirdējusi visu.

—   Mis Skārleta izskatās nogurusi, viņai vajag iet gulēt.

—   Jā, es esmu nogurusi.— Skārleta piecēlās un raudzījās uz mammīti nevarīga bērna acīm.— Baidos, ka tik neesmu saaukstējusies. Krustmāt Pitija, vai tu nedusmotos, ja es rīt paliktu gultā un neietu viesos? Man tik ļoti gribētos iet uz Fanijas kāzām, bet, ja es nopietni saslimšu, tad nekur netikšu. Tas būtu tik jauki — veselu dienu pagulēt gultā.

Skārletas rokas taustot un viņai sejā raugoties, aukle izskatījās noraizējusies. Skārleta tiešām nelikās vesela. Viņas domu drudzis pēkšņi bija aprimis, viņa bija bāla un drebēja.

—   Bērniņ, tava roka ir kā ledus. Tu tūliņ iesi gulēt, es tev uzvārīšu tēju un ielikšu gultā karstu ķieģeli, lai tu izsvīsti.

— Cik es neapdomīga,— vecā dāma žēlojās,— es tikai pļāpāju un nemaz nedomāju par tevi! Protams, mīļā, rīt tu visu dienu paliksi gultā un atpūtīsies, un mēs varēsim parunāties. .. ai, nē! Es apsolījos apciemot misis Bonelu. Viņa guļ ar gripu un viņas ķēkša arī. Cik labi, ka tu esi šeit, mammīt, tev rīt jānāk man līdzi un jāpalīdz viņām.

Mammīte uzveda Skārletu pa tumšajām kāpnēm augšā, kaut ko bažīgi murminādama par aukstām rokām un plānām kurpēm; Skārleta izlikās padevīga un bija ļoti apmierināta. Ja viņai arī turpmāk izdosies iemidzināt aukles modrību un rīt piedabūt viņu doties līdzi Pitijai, viss būs labi. Tad viņa varēs aiziet uz cietumu pie Reta. Kamēr viņa kāpa augšā, tāluma ierūcās pērkons, un viņa nodomāja, cik ļoti tas līdzinās lielgabalu dunoņai. Viņa nodrebēja: pērkons viņai visu mūžu atgādinās lielgabalus un karu.

XXXIV

Nākamajā rītā brīžiem spīdēja saule un ass vējš grabināja loga rūtis. Skārleta raidīja īsu pateicības lūgšanu dievam, ka vakarējais lietus bija pārgājis. Viņa bija gulējusi nomodā un klausījusies, domādama, ka lietus pilnīgi sabojās viņas samta tērpu un cepuri. Viņas garastāvoklis uzlabojās, tomēr viņa pūlējās izskatīties nogurusi un klepoja, līdz krustmāte Pitija, aukle un tēvocis Pīters aizgāja pie misis Bonelas. Kad durvis beidzot aizvērās, viņa izlēca no gultas un izņēma no skapja savu jauno tērpu.

Miegs viņu bija spirdzinājis un spēcinājis, un no savas cietās, saltās sirds dziļumiem viņa smēlās drosmi. Viņu vilināja izredzes prātā un atjautībā mēroties ar vīrieti, lai tas būtu kāds būdams; pēc mēnešiem ilgās cīņas ar visvisādiem apstākļiem, cīņas, kas bieži vien beidzās ar vilšanos un neveiksmēm, viņai likās tīrā bauda beidzot stāties pretī noteiktam pretiniekam, kuru viņa pati saviem spēkiem varēja izsist no segliem.

Nebija viegli bez citu palīdzības apģērbties, taču beidzot viņa ar to tika galā, uzlika cepuri ar pārgalvīgi lepno spalvu un ieskrēja krustmātes Pitijas istabā pagrozīties garā spoguļa priekšā. Cik skaista viņa izskatījās! Zem samta cepures viņas acis mirdzēja pārsteidzoši dzidras, gandrīz smaragdkrāsā. Tērps viņai lieliski piestāvēja, viņa izskatījās bagāta, eleganta un turklāt vēl cienījama. Cik jauki bija zināt, ka viņa atkal ir skaista un iekārojama! Viņa paliecās uz priekšu, noskūpstīja savu attēlu spogulī un pati pasmējās par savu aušību. Atvērusi krustmātes Pitijas skapi, viņa izņēma melno smalkvilnas apnicini, ko Pitija valkāja tikai svētdienās, un to aplika. Tad viņa ievēra ausis briljantu auskarus, ko bija atvedusi līdzi no Taras, un atmeta galvu, lai redzētu, kā tas izskatās. Viņa nedrīkst uizmirst reizēm atmest galvu, kad runās ar Retu. Ziboši, skanoši auskari piešķīra sievietei pārgalvīgu izskatu, un vīriešiem tas patika. Cik nejēdzīgi, ka krustmātes Pitijas cimdi derēja tikai viņas pašas tuklajām rokām! Bez cimdiem sieviete nekad nevarēja justies kā īsta dāma. Kopš Skārleta bija aizbēgusi no Atlantas, viņai nebija cimdu. Taras lauku darbos viņas rokas bija kļuvušas cietas un vairs it nemaz neizskatījās skaistas. Tur nu nekā nevarēja darīt. Tomēr viņa varēja paņemt līdzi krustmātes Pitijas mazo uzroci un tanī paslēpt rokas, tā viņa izskatījās vēl elegantāka. Kas viņu tagad redzēja, lain nevarēja ienākt prātā, ka viņai pār plecu raugās nabadzība un trūkums. Retam vajadzēja domāt, ka Skārletu pie viņa atvedušas maigas jūtas, nevis kas cits. Tas bija ļoti svarīgi.

Kamēr melnā ķēkša virtuvē bezrūpīgi dziedāja, Skārleta nolavījās lejā pa kāpnēm un izzagās no mājas. Ātri viņa aizsteidzās pa Maiznieku ielu, lai izvairītos no kaimiņu ziņkārīgajiem skatieniem, un Efeju ielā nodegušas mājas priekšā apsēdās uz akmens pagaidīt kādus ratus, kas brauktu garām un paņemtu viņu līdzi. Saule iznira no steidzīgajiem mākoņiem un meta ielā mainīgu gaismu, kas nesildīja; Skārletas biksīšu mežģīnes plīvoja vējā. Viņa ciešāk ietinās krustmātes Pitijas plānajā apmetnī un nodrebēja. Kad viņa beidzot piecēlās, lai kājām dotos tālajā ceļā caur pilsētu, parādījās kādi darba rati, tajos sēdēja veca sieva un dzina stūrgalvīgu zirgēzeli. Viņa brauca uz valdes nama pusi un nelabprāt paņēma Skārletu līdzi, likdama noprast, ka tās ģērbs, cepure un uzrocis neatrod žēlastību viņas acīs.

«Viņa mani tur par sliktu sievieti,» Skārleta nodomāja, «un varbūt viņai taisnība.»

Kad beidzot viņas sasniedza tirgus laukumu un priekšā pacēlās valdes nama augstais, baltais kupols, Skārleta pateicās, izkāpa no ratiem un pagaidīja, kamēr vecā aizbrauc. Uzmanīgi paskatījusies apkārt, vai neviens nenovēro, viņa knieba vaigos un koda lūpās, līdz seja viņai kvēloja. Tad viņa sakārtoja cepuri, saglauda matus un pārlaida skatienu laukumam.

Divstāvu valdes nama sarkano ķieģeļu sienas bija spītējušas liesmām, bet ēka zem pelēkajām debesīm izskatījās pamesta un nolaista. Ap to un visā četrstūrainajā laukumā, kura vidū tā stāvēja, garās rindās stiepās pelēcīgas, dubļiem nošķiestas koka barakas. Visur slaistījās jenkiju kareivji, un Skārletai saplaka drosme, tos redzot. Kā viņa šai ienaidnieku nometnē lai atrod Retu?

Acīm viņa meklēja ugunsdzēsēju namu un redzēja, ka platajām durvīm priekšā aizšauti smagi dzelzs stieņi un mājai gar abām pusēm šurp un turp staigā divi sargkareivji. Rets sēdēja tur iekšā. Ko viņa teiks sargiem, un ko tie viņai atbildēs? Viņa apņēmīgi atlieca plecus. Ja viņai bija pieticis drosmes vienu jenkiju nošaut, viņa nedrīkstēja baidīties kādu citu uzrunāt.

Skārleta uzmanīgi pārgāja pāri netīrajai ielai, tuvojās sargam, un tas viņu apturēja.

—   Ko vēlaties, kundze?— vīrs runāja savādā Rietumu vidienes izloksnē, ar deguna pieskaņu, bet viņa balss skanēja pieklājīgi un godbijīgi.

—   Gribu apciemot kādu šai namā. Kādu apcietināto.

—   Nezinu gan. . .— Kareivis pakasīja aiz auss.— Viņi negrib nevienu ielaist.— Viņš atkal apklusa un vērīgi paskatījās Skārletā.— Dieva dēļ, kundze, neraudiet! Ieejiet tur istabā un pajautājiet virsniekam, jūs droši vien dabūsiet atļauju.

Viņš pagriezās pret otru sargkareivi, kas lēni pastaigājās savā postenī.— Ei, Bil, panāc šurp!

Otrs sargkareivis, liela auguma vīrs augstu aizpogātiem ziliem svārkiem un melnām laupītāja ūsām, brida pa dubļiem uz viņu pusi.

—   Aizved dāmu uz istabu!

Skārleta pateicās un gāja sargam līdzi.

—   Piesargieties, ka nepaklūpat!— kareivis teica un saņēma viņu aiz rokas.— Labāk mazliet paceliet svārkus, lai tie nevelkas pa dubļiem. %

Balsij, kas nāca no melnajām ūsām, bija tāda pati deguna pieskaņa, bet tā bija laipna un patīkama, un roka viņu turēja godbijīgi un stingri. Nudien, jenkiji nemaz nebija tik briesmīgi!

—   Diezgan vēsa diena, lai pastaigātos,— viņas pavadonis teica.— Vai jūs nākat no tālienes?

—  Jā, no pilsētas otra gala.— Viņai kļuva silti — tik laipni skanēja kareivja balss.

—  Tādā laikā dāmām nevajadzētu iet ārā no mājas,— kareivis viņu pamācīja.— Tagad viegli var saslimt ar gripu. Te ir štābs. Bet, kundze, kas jums notika?

—   Šai mājā — jūsu štābs?— Skārleta paskatījās uz jauko, veco namu, pie kura stāvēja; viņa būtu varējusi raudāt. Te viņa kara laikā bija piedalījusies daudzos sarīkojumos, te bija gājis jauki un jautri, bet tagad… tagad virs mājas plīvoja liels Ūnijas karogs.

—   Jā, un tad?

—   Nekas, es. . . es tikai pazinu ļaudis, kas te dzīvoja.

—   Ā, tas nav patīkami. Liekas, viņi paši to tagad vairs nepazītu, tā te viss izpostīts. Tagad ejiet tik iekšā, kundze, un pajautājiet pēc kapteiņa.

Skārleta kāpa augšā pa kāpnēm un glāstīja salūzušās baltās margas. Iekšā bija tumšs un auksts kā kapličā. Pie slēgtajām divviru durvīm, kuras kādreiz bija vedušas ēdamistabā, stāvēja sargkareivis.

—   Es vēlos runāt ar kapteini,— viņa teica.

Kareivis atvēra durvis, un viņa pukstošu sirdi, samulsumā un uztraukumā pietvīkusi, gāja iekšā. Istabu pildīja smaga dūmu, tabakas, ādu, miklu vilnas drēbju un sviedru smaka. Viņa neskaidri redzēja kailas sienas ar noplēstām tapetēm, daudz zilu virssvārku un mīkstu filca cepuru, kas karājās uz naglām, sprēgājošu uguni kamīnā, garu galdu, noklātu ar papīriem, un grupu virsnieku zilos formas tērpos ar misiņa pogām.

Viņa norija siekalas un atguva balsi. Jenkiji nedrīkstēja manīt viņas bailes. Viņai bija jāizskatās tik skaistai un bezrūpīgai, cik vien iespējams.

—   Kapteiņa kungs?

—   Es esmu kapteinis,— teica kāds resns vīrs ar atpogātiem svārkiem.

—   Gribu apciemot kādu apcietināto, kapteini Retu Batleru.

—   Atkal Batlers! Ir gan tam vīram piekrišana!— kapteinis nosmējās un izņēma cigāra galu no mutes.— Vai esat viņam rada, kundze?

—   Jā, es esmu. .. viņa māsa.

Kapteinis atkal smējās.

—   Tam gan daudz māsu! Vakar te arī viena bija.

Skārleta nosarka. Kāda no sliktajām sievietēm, ar kurām

Rets sagājās, droši vien Votlinga. Un jenkiji domāja, ka viņa arī ir tāda. Tas bija neciešami. Pat Taras dēļ viņa nespēja vairs ilgāk te palikt un paciest apvainojumus. Viņa pagriezās uz durvju pusi un dusmās satvēra rokturi, bet tūliņ viņai blakus nostājās kāds cits virsnieks, jauns un gludi skuvies, laipnām, jautrām acīm.

—   Acumirkli, kundze! Vai jūs neapsēstos tur pie kamīna? Tur' ir patīkami silti. Paskatīšos, ko varēšu jūsu labā darīt. Kā jūs sauc? To dāmu, kas te vakar ieradās, viņš negribēja pieņemt.

Skārleta ieslīga piedāvātajā krēslā, uzmeta zibošu skatienu resnajam kapteinim un beidzot pateica savu vārdu. Jaunais, glītais virsnieks uzvilka mēteli un izgāja no istabas, pārējie devās atpakaļ uz telpas viņu galu un sadrūzmējās ap kartēm. Viņa pateicīgi izstiepa kājas pret uguni un tikai tagad sajuta, cik tās aukstas. Kaut viņa vismaz būtu kurpē virs zoles cauruma ielikusi papes gabalu! Brīdi vēlāk viņa izdzirda balsis aiz durvīm un Reta smieklus. Durvis atvērās, iebrāžas salts caurvējš, un ienāca Rets — bez cepures, garu apmetni nevērīgi uzsviedis uz pleciem. Viņš bija netīrs, neskuvies un bez kaklasaites, tomēr, par spīti nekoptajai ārienei, stalts un iznesīgs, un viņa tumšajās acīs, Skārletu ieraugot, pazibēja prieks.

—   Skārleta!

Abām rokām viņš satvēra viņas rokas, un, kā vienmēr, viņa roku spiediens sildīja, atdzīvināja un satrauca. Skārleta nepaguva ne attapties, kad viņš bija noliecies un noskūpstījis tai vaigu. Kad viņa atrāvās, Rets viņu cieši saņēma aiz pleciem un teica:— Mīļā, mazā māsiņ!— un smējās, viņā skatīdamies, laikam gan priecājās, ka viņai tas nevarīgi jāpacieš. Viņai negribot bija jāsmejas pretī — kāds viņš tomēr blēdis, kā prata izmantot stāvokli! Cietums viņu nebija pārvērtis ne par matu.

Tuklais kapteinis ar cigāru mutē īgni norūca, pagriezdamies pret jauno virsnieku ar jautrajām acīm:

—  Tas ir pret noteikumiem. Viņam bija jāpaliek ugunsdzēsēju namā, jūs taču zināt.

—   Dieva dēļ, Henriji Dāma taču tai šķūnī nosaltu.

—   Nu labi, labi, uz jūsu atbildību!

—   Ticiet man, kungi,— Rets teica un pagriezās pret virsniekiem, nelaizdams Skārletu vaļā,— mana… māsa nav atnesusi zāģus un vīles bēgšanas mēģinājumam.

Kamēr visi smējās, Skārleta ātri paskatījās apkārt. Žēlīgais dievs, vai viņai ar Retu būs jārunā sešu jenkiju virsnieku klātbūtnē? Vai viņš bija tik bīstams cietumnieks, ka tie viņu nedrīkstēja izlaist no acīm? Jaunais virsnieks uztvēra viņas skatienu, atvēra kādas durvis un kaut ko klusi pateica diviem kareivjiem; tie, viņam ieejot, pielēca kājās, tad paņēma šautenes un izgāja priekšistabā.

—   Ja vēlaties, varat apsēsties dieninieku istabā,— jaunais virsnieks sacīja,— tikai nemēģiniet bēgt pa tām durvīm! Ārpusē stāv kareivji.

—   Redzi, Skariet, cik bīstams noziedznieks es esmu,— Rets teica.— Jūs esat ļoti laipns, kapteiņa kungs.

Nevērīgi palocījies, viņš saņēma Skārletas roku, palīdzēja viņai piecelties no krēsla un iebīdīja viņu mazajā dieninieku istabā. Vēlāk viņa nekad nevarēja atcerēties, kāda šī istaba bija izskatījusies, viņa tikai zināja, ka tā bija šaura, pustumša un ne .sevišķi silta, ka sienas bija nolīmētas ar aprakstītiem papīriem liii ka krēsliem bija spuraini govs ādas sēdekļi.

Aizvēris durvis, Rets ātri pienāca viņai klāt un noliecās pār viņu. Viņa nojauta Reta nolūku un veikli pagrieza galvu sānis, tomēr valšķīgi pasmaidīja.

—   Vai tiešām es jūs tagad nedrīkstu noskūpstīt?

—   Uz pieres, kā labs brālis,— viņa atbildēja.

—   Nē, pateicos, tad es pagaidīšu labākus laikus.— Reta skatiens meklēja viņas lūpas un mirkli pakavējās pie tām.— Bet cik jūs laba, ka mani apmeklējāt, Skārlet! Jūs esat pirmā godīgā sieviete no cienījamo pilsoņu aprindām, kas mani te apciemo, un cietumā taču cilvēks mācās pazīt īstus draugus. Kad jūs atbraucāt?

—   Vakar pēc pusdienas.

—   Un šorīt agri jau esat šeit? Ai, tas taču vairāk nekā mīļi!— Viņš smaidīja, lūkodamies Skārletā, un viņa pirmoreiz redzēja Reta sejā patiesa, sirsnīga prieka izpausmi. Viņa iekšēji nodrebēja satraukumā un it kā mulsumā nolieca galvu.

—   Protams, es tūliņ nācu šurp. Krustmāte Pitija man vakarvakarā pastāstīja par jums, un es.. . es visu nakti nevarēju gulēt, man visu laiku bija jādomā, cik tas briesmīgi. Ai, Ret, esmu tik izmisusi!

—   Skārlet!

Reta balss skanēja maigi, ar slēptām trīsām, un, kad Skārleta ieskatījās viņa tumšajā sejā, tur nebija ne vēsts no ciniskās jautrības, ko viņa tik labi pazina. Reta ciešo, atklāto skatienu juzdama, viņa atkal nolaida plakstus, šoreiz patiesā apjukumā. Viss veicās labāk, nekā viņa bija cerējusi.

—   Ir tiešām vērts sēdēt cietumā, lai jūs tik pēkšņi atkal redzētu un dzirdētu tā runājam. Es negribēju ticēt savām ausīm, kad man pateica jūsu vārdu. Redziet, es negaidīju, ka jūs man piedosiet manu patriotisko jūtu uzplūdumu tovakar uz lielceļa. Vai šis apciemojums nozīmē, ka jūs man tiešām esat piedevusi?

Pat pēc tik ilga laika Skārletā atkal modās ātras dusmas, atceroties to nakti, bet viņa tās apspieda un atmeta galvu, tā ka auskari iedzirkstījās.

—   Nē, es jums neesmu piedevusi,— viņa teica un uzmeta lūpu.

—   Atkal viena cerība vējā! Un tas man jāpiedzīvo pēc tam, kad gāju aizstāvēt tēviju un basām kājām cīnījos sniegā pie Franklinas, un par savām pūlēm dabūju skaistāko asinssērgu, kādu vien varat iedomāties!

—   Par to es nekā negribu dzirdēt,— viņa atbildēja un uzsmaidīja Retam ar savām šķelmīgajām acīm.— Es vēl arvien domāju, ka jūs tovakar pret mani izturējāties briesmīgi, un to es jums nekad nepiedošu. Kas viss ar mani nevarēja notikt!

—   Bet nekas ar jums nav noticis. Redzu, ka pareizi vien esmu darījis, paļaudamies uz jums. Zināju, ka jūs laimīgi tiksiet mājās, un dievs lai žēlīgs tam jenkijam, kas jums gadīsies ceļā!

—   Ret, dieva dēļ, sakiet — kādēļ jūs darījāt tādas muļķības, kādēļ pēdējā brīdī gājāt karot, labi zinādams, ka* mēs esam sakauti? Vai tad jūs pats vienmēr nezobojāties par tiem nelgām, kas tīši gāja nāvē?

—   Žēlojiet mani, Skārlet! Es jau tā beidzos nost aiz kauna, kad par to domāju.

—   Jums tiešām jākaunas, ka esat pret mani tā izturējies.

—  Jūs nesaprotat. Ne jau tādēļ mani moca sirdsapziņa, ka toreiz jūs atstāju, bet tādēļ, ka gāju karot. Kad iedomājos, kā es lakādas kurpēs un baltā audekla uzvalkā ar pāri divkaujas pistoļu aizgāju armijā, kā es neskaitāmas jūdzes nosoļoju sniegā un salā, līdz kurpes bija cauras, un man nebija ne mēteļa, ne ēdamā… Nesaprotu, kā es neaizbēgu. Tas bija tīrais ārprāts, bet ko lai dara, ja tas asinīs. Zaudētas kaujas — tā ir dienvidnieku kaislība. Bet nu man vairs nav jātaisnojas, man pietiek ar to, ka esat man piedevusi.

—   Es nemaz neesmu piedevusi. Jūs esat nelietis.— Šo pēdējo vārdu viņa izteica tik saldā balsī, ka tas atgādināja mīlināmo vārdu.

—   Nemānieties, jūs esat man piedevusi. Jaunas dāmas nemēdz aiz tīrās cilvēkmīlestības strīdēties ar jenkiju sargkareivjiem, lai apmeklētu cietumniekus, turklāt vēl tik skaistā samta tērpā, ar spalvām un uzroci. Ai, Skārlet, cik skaista jūs izskatāties! Paldies dievam, ka neatnācāt lupatās vai melnā kleitā! Man riebjas sievietes, kas staigā vecās drēbēs un mūžīgās sērās. Jūs izskatāties kā atbraukusi no Parīzes. Pagriezieties, mīļā, lai labāk varu jūs apskatīt!

Tātad viņš bija ievērojis jauno tērpu. Protams, Rets jau nevarēja to neievērot. Viņa iesmējās un izplestām rokām uz pirkstgaliem apgriezās apkārt, tā ka brunču stīpas uzvirpuļoja augšup un atsedza mežģīņu biksītes. Viņa melnās acis to visu ietvēra no cepures līdz papēžiem ar skatienu, kas redzēja visu,— pazīstamo, nekautrīgo skatienu, kas viņai vienmēr lika nodrebēt.

—   Jūs izskatāties pārtikusi un ļoti skaista, nudien grūti valdīties, jūs uzlūkojot. Ja aiz durvīm nebūtu jenkiju… bet nē jau, nē, jūs esat drošībā, mana mīļā! Apsēdieties! Es nebūšu tik vieglprātīgs kā pēdējoreiz, kad bijām kopā.— Viņš paberzēja vaigu liekuļotā nožēlā.— Bet sakiet patiesību, Skārlet,— vai jums neliekas, ka toreiz bijāt pārāk skaudīga? Apdomājiet, ko es biju darījis jūsu labā: biju licis dzīvību uz spēles, lai nozagtu jums zirgu — un kādu vēl! Un gāju cīņā par mūsu svēto lietu! Un ko es par to dabūju? Skarbus vārdus un vēl skarbāku pļauku sejā.

Viņa apsēdās. Saruna nevedās gluži tā, kā viņa bija cerējusi. Pirmajā brīdī, kad viņa Retu bija ieraudzījusi, viņš bija licies (ik jauks, viņš tik sirsnīgi bija priecājies par viņas apciemojumu. Viņš gandrīz bija atgādinājis cilvēku, nevis tādu izvirtušu nelieti, kādu viņa to pazina. — Vai tad jūs par savām pūlēm vienmēr gaidāt algu?

—   Saprotams! Jums jau vajadzēja zināt, ka esmu briesmīgi patmīlīgs. Ja es ko dodu, tad gribu arī kaut ko pretī.

Šos vārdus dzirdot, viņa mazliet nodrebēja, bet saņēmās un atkal pamirdzināja auskarus.

—  Ak, jūs nemaz neesat tik samaitāts, Ret! Jūs tikai izliekaties.

—   Kā jūs esat pārvērtusies, taisni neticami!— viņš teica un iesmējās.— Kas jūs padarījis par kristīgu cilvēku? Mis Pitipata man stāstīja par jums, bet viņa man neteica, ka jūs esat kļuvusi tik mīļa un sievišķīga. Pastāstiet par sevi, Skārleta! Ko jūs darījāt šai laikā, kamēr neesmu jūs redzējis?

Viņas sirdī uzliesmoja senais sašutums, ko šis cilvēks viņā vienmēr modināja, un viņai gribējās tam asi atcirst. Tomēr viņa pasmaidīja, vaigos viņai parādījās bedrītes. Rets bija pievirzījies ar savu krēslu tuvu blakus; viņa pieliecās tam klāt un it kā neapzināti uzlika roku uz piedurknes.

—   Man klājas ļoti labi, pateicos, un Tarā tagad viss ir labākajā kārtībā. Protams, mēs pārcietām grūtu laiku, kad Šermans gāja pāri, bet galu galā māju viņš mums nenodedzināja, un lielāko tiesu lopu melnie iedzina purvienē un paglāba. Pērnruden mums bija laba raža, divdesmit ķīpas. Protams, tas nav nekas liels salīdzinājumā ar to, ko Tara īstenībā var dot, bet mums vairs nav tik daudz laukstrādnieku. Tēvs saka — nākamgad mums, protams, klāšoties labāk. Bet laukos tagad tik garlaicīgi, Ret! Nav ne deju vakaru, ne dārza svētku, un ļaudis runā tikai par grūtajiem laikiem. Ak, kā man tas apnicis! Pagājušā nedēļā vairs nevarēju to izciest un tēvs teica, lai es braucot un mazliet papriecājoties. Tādēļ atbraucu šurp pasūtīt dažus jaunus tērpus. Pēc tam braukšu uz Čārlstonu apciemot tanti. Es tā priecājos, ka atkal tikšu uz kādu balli!

Viņa apklusa, ļoti apmierināta ar šo attēlojumu. Viņa nebija izlikusies pārāk bagāta, bet arī ne trūcīga.

—   Balles tērpos jūs izskatāties brīnišķīgi skaista, mīļā, un diemžēl pati to labi zināt. Bet jūsu ceļojuma īstais iemesls laikam gan būs tas, ka esat aiztriekusi visus savus lauku pielūdzējus un tagad meklējat jaunus citā medību iecirknī!

Skārleta varēja pateikties dievam, ka Rets tikai pēdējā laikā ieradies šai pusē, citādi viņš nebūtu runājis tik smieklīgi. Viņa īsu mirkli iedomājās savus lauku pielūdzējus — noplukušos, rūgtuma pilnos Fontēnus, nabadzībā nonākušos Monro, arī Džonsboro un Fajetvilas jaunekļus, kas tagad ara, cirta kokus un kopa vecus, slimus lopus — viņi nemaz vairs neatcerējās, ka pasaulē kādreiz bijušas balles un flirts. Bet viņa tikai mulsi pasmējās, lai Rets domātu, ka uzminējis.

—   Ak, nieki!— Un atmeta ar roku.

—   Kāds jūs cietsirdīgs radījums, Skārlet! Bet varbūt tieši tādēļ jūs esat tik burvīga.— Rets atkal smaidīja savu parasto smaidu, nicīgi nolaizdams lūpu kaktiņus, bet viņa juta, ka viņš glaimo.— Protams, jūs zināt, ka jūsu burvība ir daudz lielāka, nekā drīkstētu ar likumu atļaut. Pat es, nocietinātais, to jūtu. Bieži esmu lauzījis galvu, kas tas īsti ir, ka man tik bieži par jums jādomā, jo esmu pazinis daudz sieviešu, kas bijušas skaistākas, krietni gudrākas un laikam gan daudz sirsnīgākas un patiesākas par jums. Un tomēr jūs man savādā kārtā nezūdat no atmiņas. Pat pirmajos mēnešos pēc kapitulācijas, kad uzturējos Francijā un Anglijā, baudīju daiļu dāmu sabiedrību un par jums nekā nezināju, jūs man vienmēr bijāt prātā un es bieži domāju, ko gan jūs darāt.

Pirmajā mirklī Skārleta sašuta, ka viņš citas sievietes teica skaistākas, gudrākas un labākas par viņu, bet acumirklīgo sašutumu izgaisināja pašapzinīga tīksme par to, ka Rets nebija aizmirsis viņas burvību. Tātad viņš nebija aizmirsis! Tas daudz ko atvieglināja. Turklāt viņš izturējās pieklājīgi, gandrīz kā džentlmenis. Nu viņai atlika vienīgi novirzīt sarunu uz sevi, atzīties, ka viņa nav aizmirsusi, un tad…

Viņa maigi paspieda Reta roku un lika bedrītēm rotāties vaigos.

—   Ko jūs runājat, Ret, jūs taču tikai zobojaties par mani! Zinu, ka jūs par mani nekad neesat domājis, pēc tam kad toreiz mani atstājāt uz ceļa naktī un miglā. Nemēģiniet man iestāstīt, ka jūs, ar skaistajām franču un angļu meitenēm laiku kavēdams, vēl domājāt par mani! Bet es nebraucu tālo ceļu šurp, lai klausītos jūsu aušīgos vārdos. Es esmu atnākusi tādēļ, ka…

—   Kādēļ?

—   Ai, Ret, es tā bēdājos par jums! Man tādas bailes! Kad jūs izlaidīs no šā briesmīgā cietuma?

Viņš satvēra Skārletas roku savējā un to cieši turēja.

—          Tas jums dara godu. Nevar zināt, kad tikšu ārā. Droši vien tad, kad viņi man būs novijuši cilpu.

—   Cilpu?

—   Jā, laikam gan es no šejienes iziešu ar cilpu kaklā.

—   Tas taču nevar būt, ka jūs tiešām grib pakārt?

—          Viņi to darīs, ja vien atradīs mazliet vairāk pierādījumu pret mani.

—   Ak dievs, Ret!— Viņa piespieda roku pie sirds.

—          Vai jums būtu manis žēl? Ļoti žēl? Ja tā, tad es jūs neaizmirsīšu savā testamentā.

Reta melnās acis, bezrūpīgi smaidot, raudzījās Skārletā, un viņš spieda tai roku.

Viņa testaments! Skārleta aši nodūra acis, lai sevi nenodotu, bet laikam tas viņai neizdevās gluži tik ātri, kā vajadzēja, jo Reta acīs pēkšņi iezibējās ziņkārība.

—           Pēc jenkiju domām, manam testamentam jābūt gluži iespaidīgam. Pašlaik viņi sevišķi interesējas par manām naudas lietām. Ik dienas mani nopratina cita komisija un man jāatbild uz vismuļķīgākajiem jautājumiem. Liekas, viņi domā, ka esmu aizbēdzis ar Konfederācijas štatu noslēpumainajām zelta lādēm.

—   Un… Jūs neesat.. .?

—          Skārlet, jūs taču zināt tikpat labi kā es, ka Konfederācijas valdībai nebija zelta, bet tikai papīra nauda, kurai nebija nekādas vērtības.

—          Bet kur tad jūs ieguvāt savu naudu? Spekulācijās? Krustmāte Pitipata teica…

—   Cik nedelikāts jautājums!

Kaut velns viņu parautu! Protams, viņam bija nauda. Skārleta tā uztraucās, ka viņai bija grūti rādīt maigu seju un runāt maigā balsī.

—          Ret, es tā bēdājos, ka jums te jāsēž. Vai tad jums nav nekādu cerību tikt ārā?

—   Mans moto — nihil desperandum.

—   Ko tas nozīmē?

—   Tas nozīmē «varbūt», mana mazā, burvīgā muļķīte.

Viņa pacēla garās, drebošās skropstas un platām acīm

paskatījās Retā, tad atkal tās nolaida.

—          Ak, jūs esat pārāk gudrs, lai ļautu sevi pakārt! Jūs izdomāsiet kaut ko atjautīgu, apvedīsiet jenkijus ap stūri un tiksiet ārā. Un tad…

—  Un tad?— Rets klusi jautāja un pieliecās viņai tuvāk.

—          Nu, es…— Viņa nosarka un izskatījās burvīgi samulsusi. Nosarkt nebija grūti, jo sirds klauvēja kā bungas.— Ret, es tā nožēloju to, ko jums teicu… tovakar ceļā, jūs taču atceraties… Es… man bija tādas bailes, biju tā uztraukusies, un jūs bijāt tik…— Skārleta nolaida skatienu vēl zemāk un redzēja, ka Reta brūnā roka arvien ciešāk satver viņas roku.— Toreiz domāju, ka nekad nevarēšu jums to piedot. Bet, kad krustmāte Pitija man vakar pateica, ka. .. ka viņi gribot jūs pakārt, es pēkšņi sajutu. .. ka es…— Viņa ātri, ar lūdzošu, bezgalīgi sāpīgu skatienu paskatījās tam acīs.— Ai, Ret, es nomiršu, ja viņi jūs pakārs! To es nepārcietīšu! Redziet, es.. .— Un viņa atkal nolaida plakstus, jo nespēja ilgāk paciest viņa acu kvēlo mirdzumu.

«Tūliņ sākšu raudāt,» viņa pārsteigta nodomāja. «Vai man tas jādara? Vai tā izskatītos dabiskāk?»

Viņš ātri teica:— Ak dievs, Skārlet, jūs taču negribat sacīt, ka. ..— Viņa roka tik stipri spieda Skārletas pirkstus, ka viņai sāpēja.

Viņa mirkšķināja acis, lai izspiestu asaras, bet neaizmirsa arī mazliet pagriezt seju pret Retu, lai viņš to varētu noskūpstīt. Pēc mirkļa viņa atkal jutīs viņa lūpas uz savējām — šīs stingrās, alkstošās lūpas, kuras viņa piepeši tik skaidri atcerējās, ka viņai zuda spēki. Bet viņš neskūpstīja. Savādi vīlusies, viņa mazliet pavēra acis un zagšus uzlūkoja Retu. Viņa melnā galva bija noliekusies pār viņas rokām. Nu viņš pacēla vienu un to noskūpstīja, tad pacēla otru un uz mirkli pieglauda to pie vaiga. Viņa bija gaidījusi varmācīgāku rīcību un gandrīz izbijās no tāda maiguma, tādas izturēšanās. Kas gan šai brīdī bija rakstīts viņa sejā? Viņa nezināja, jo viņš bija noliecis galvu.

Skārleta aši nolaida acis, lai Rets pēkšņi nepaskatītos uz augšu un neredzētu viņas seju. Triumfs viņas acīs droši vien bija skaidri redzams. Tūliņ Rets viņu bildinās vai vismaz atzīsies mīlestībā un tad. .. Nu viņš pagrieza viņas roku un gribēja noskūpstīt arī delnu, bet tad piepeši tik spēji ievilka elpu, ka arī viņa to varēja dzirdēt. Viņa paskatījās lejup uz savu roku, pirmo reizi īsti ieraudzīja to, un sirds viņai sastinga saltās bailēs. Tā bija svešas sievietes roka, ne jau nu Skārletas O'Hāras maigā, baltā, nevarīgā rociņa. Tā bija raupja, saulē brūni iedegusi, vasarraibumiem klāta strādnieces roka. Nagi bija aplūzuši un nevienādi, delnas āda cieta, īkšķī rēgojās vēl nesadzijusi tulzna. Tai vietā, kur pirms mēneša bija uzlijuši karsti tauki,— sarkana, neglīta rēta. Šausmās viņa to visu ieraudzīja un neapzināti savilka roku dūrē.

Viņš vēl arvien nepacēla galvu, vēl arvien Skārleta nevarēja redzēt viņa seju. Nepielūdzamiem pirkstiem viņš atvēra Skārletn.s delnu un skatījās tanī, tad satvēra viņas otru roku, klusēdams nolika abas blakus un ilgi tās aplūkoja.

—   Paskatieties mani,— viņš beidzot teica un pacēla galvu; viņa balss skanēja ļoti mierīgi.— Un nerādiet tik kautrīgu seju.

Negribēdama viņa reizē spītīgi un bailīgi paskatījās Retam ueis. Viņš bija savilcis melnās uzacis, viņa acis draudīgi spīdēja.

—   Tātad jums Tarā klājas ļoti labi? Esat sapelnījusi tik il.mdz naudas, ka varat doties izpriecas ceļojumos? Un ko jūs darījāt ar savām rokām? Arāt?

Skārleta mēģināja izraut rokas, bet viņš tās stingri turēja savās un ar īkšķi taustīja viņas delnu sarepējušo ādu.

—  Tās nav dāmas rokas,— viņš teica un iemeta viņai tās klēpī.

—   Turiet muti!— Vienu mirkli viņa jutās bezgala atvieglota, ka vairs nebija jāslēpj īstās jūtas.— Kāda jums daļa, ko es daru ar savām rokām?

«Ak es, muļķe,» viņa dedzīgi nodomāja. «Kādēļ nepaņēmu, nenozagu krustmātes Pitijas cimdus! Bet es taču nezināju, ka manas rokas izskatās tik slikti. Protams, viņš to ievēroja. Nu esmu zaudējusi savaldīšanos un droši vien visu sabojājusi. Ak, un tam bija jānotiek tieši tai brīdī, kad viņš mani jau gribēja bildināt!»

—   Patiesi, gar jūsu rokām man nav nekādas daļas,— Rets vēsi teica un vienaldzīgi, gluži neizteiksmīgu seju atlaidās krēslā.

Nu ar viņu būs grūti. Lai cik nepatīkami, tas viņai būs lēnprātīgi jāpacieš, ja viņa gribēja glābt, kas vēl glābjams. Ja nu viņa runātu labi mīļi…

—   Cik jūs ļauns, ka zobojaties par manām rokām! Tikai tāpēc, ka pagājušajā nedēļā izjāju bez cimdiem un tās sabojāju.

—   Izjājāt, kā tad!— viņš atteica tikpat rāmā balsī.— Jūs ar šīm rokām esat strādājusi — strādājusi kā nēģeris. Tātad — kāds ir atminējums? Kādēļ jūs man melojāt, ka Tarā viss esot labākajā kārtībā?

—   Saprotiet, Ret. . .

—   Ja nu mēs tagad mēģinātu izdibināt patiesību? Kāds tad ir jūsu nāciena īstais nolūks? Gandrīz jau noticēju un nodomāju, ka esat nākusi manis dēļ.

—   Ak dievs! Es tiešām. ..

—   Nē, nē! Jums gluži vienalga, jūsu dēļ mani var pakārt visaugstākajās karātavās. Tas skaidri rakstīts jūsu sejā, tāpat kā darbs rakstīts jūsu rokās. Jums no manis kaut ko vajag un vajag tik ļoti, ka notēlojāt veselu izrādi. Kādēļ jūs nesakāt vaļsirdīgi, kas par lietu? Tā jūsu izredzes būtu bijušas lielākas. Ja es sievietē kaut ko cienu, tad tā ir vaļsirdība. Bet nē, jūs labāk skandināt auskarus un klīrējaties kā netikle ar gaidāmo kavalieri.

Pēdējos vārdus izrunājot, viņš it nemaz nepacēla balsi, bet Skārleta tos sajuta kā pātagas cirtienu un izmisusi saprata, ka cerības uz bildinājumu nu ir vējā. Ja viņš būtu trakojis dusmās un aizvainotā patmīlībā kā citi vīrieši, viņa ar to būtu tikusi galā, bet nāves miers Reta balsī viņai iedvesa bailes, viņa vairs nezināja, ko darīt. Kaut arī Rets Batlers bija gūsteknis un jenkiji sēdēja blakusistabā, viņa pēkšņi atskārta, cik bīstami bija ar viņu ielaisties.

—   Atmiņa mani reizēm viļ,— viņš turpināja.— Man taču vajadzēja zināt, ka jūs esat tieši tāda pati kā es — nekā nedarāt bez noteikta mērķa. Nu, paskatīsimies. Kāds tad būtu jūsu slepenais nolūks, misis Hamiltone? Jūs taču nebijāt tik aušīga un necerējāt, ka es jūs bildināšu?

Skārleta tumši nosarka un nekā neatbildēja.

—   Ceru, ka nebijāt aizmirsusi, ko jums tik bieži esmu teicis: precēšanās man nepiederas.

Viņa vēl arvien klusēja, un Rets pēkšņi noskaitās.

—   Jūs taču to nebijāt aizmirsusi? Atbildiet man!

—   Es to nebiju aizmirsusi.— Viņas balss skanēja nožēlojami.

—   Kāda jūs spekulante!— viņš ņirgājās.— Izmantojat gadījumu, ka esmu ieslodzīts, atšķirts no visām sievietēm, un cerat, ka es jūs ķeršu kā forele mušu!

«To jau tu arī darīji,» Skārleta nikni nodomāja, «un ja tu nebūtu ieraudzījis manas rokas.. .»

—   Tā, lielākā dala patiesības nu būtu noskaidrota, trūkst vēl tikai galīgā mērķa. Mēģināsim to celt gaismā. Kādēļ jūs gribējāt mani pavedināt, lai jūs apprecu? %

Viņa balss tagad skanēja gluži laipni, gandrīz zobgalīgi, un Skārleta atkal saņēma dūšu. Varbūt tomēr viss vēl nebija zaudēts. Protams, no precību cerībām bija jāatsakās, bet par to viņa gandrīz vai priecājās. Šis nesatricināmais vīrietis viņu biedēja, briesmīgi bija iedomāties viņu kā vīru. Tomēr, ja viņa rīkosies veikli, spēlēs uz viņa agrākajām jūtām, varbūt viņai vēl izdosies dabūt aizdevumu. Viņa rādīja bērnišķīgu seju.

—   Ai, Ret, jūs varētu man tik daudz palīdzēt.. . ja gribētu būt mīļš pret mani…

—   Neko es tik ļoti nevēlētos kā. . . būt mīļš pret jums.

—   Ret, mūsu vecās draudzības dēļ esiet tik laipns un palīdziet man!

—   Beidzot dāma ar strādnieces rokām sāk skaidri runāt! Man jau tā likās, ka slimnieku un cietumnieku apmeklētājas loma jums īsti nepiestāv. Ko jūs gribat? Naudu?

Ar šo tiešo jautājumu viņš izpostīja visas viņas cerības pa nplinku ceļiem nokļūt pie mērķa.

—   Neesiet tik nejauks, Ret!— viņa centās pieglaimoties.

Man tiešām vajag naudu. Aizdodiet man trīssimt dolārus.

Beidzot! Runā par mīlestību un domā par naudu. īsti .sievišķīgi! Vai jums šī nauda ļoti nepieciešama?

—   Jā!… Nē, ne pārāk. . . bet man tā noderētu.

—         Trīssimt dolāru. Tā jau liela nauda. Kam jums tā vajadzīga?

—   Taras nodokļu samaksai.

—         Tātad jūs gribat aizņemties naudu. Nu, ja esat tik veikalnieciska, es arī tāds būšu. Kādu ekvivalentu jūs man dosiet?

—   Ko došu?

—          Drošību, ķīlu. Es taču negribu šo naudu zaudēt.— Reta balss bija mīksta kā zīds, bet viņa to nemanīja. Varbūt viss vēl beigsies labi.

—   Savus auskarus.

—   Tie man nav vajadzīgi.

—   Es jums došu hipotēku par Taru.

—   Ko es darīšu ar lauku mājām?

—          Tā ir laba plantācija. Jūs nekā nezaudēsiet. Es jums samaksāšu ar nākamo kokvilnas ražu.

—          Šaubos. — Viņš atgāzās krēslā un sabāza rokas kabatās. — Kokvilnas cenas krītas. Laiki grūti, un nauda dārga.

—   Ai, Ret, kā jūs mani ķircināt, jums taču ir miljoni!

Reta acīs dejoja karsta, bīstama liesmiņa.

—          Tātad jums klājas ļoti labi. Nauda jums nav nemaz tik nepieciešama, un man prieks to dzirdēt. Es vienmēr priecājos, ka veciem draugiem labi klājas.

—          Ai, Ret, dieva dēļ.. .— viņa izmisusi iesāka. Viņas drosme un savaldīšanās bija vējā.

—           Runājiet klusāk! Vai gribat, lai jenkiji jūs sadzird? Un vai jums kāds ir teicis, ka jums ir kaķa acis? Jums acis tumsā spīd kā kaķim.

—          Ai, Ret, lai tas paliek! Es jums izstāstīšu visu. Man šī nauda patiešām ļoti vajadzīga. Es jums meloju. Man nemaz neklājas tik labi, patiesībā viss ir tik ļauni, ka ļaunāk nemaz nevar iedomāties. Tēvs… tēvs nav gluži vesels. Kopš mātes nāves viņš kļuvis savāds un nevar man nekā palīdzēt. Viņš ir kā bērns. Mums nav neviena kalpa, kas strādātu kokvilnas laukos. Man jāgādā par trīspadsmit cilvēkiem. Un nodokļi ir tik augsti! Ret, es jums teikšu visu. Jau vairāk nekā gadu mēs esam tuvu bada nāvei. Ak, jūs to nezināt, jūs to nemaz nevarat iedomāties!

Mēs nekad neesam paēduši, ir tik briesmīgi ar izsalkumu pamosties un izsalkušam iet gulēt. Mums nav siltu drēbju, bērniem salst, un tie pastāvīgi slimo…

—   Kur tad jūs ņēmāt šo skaisto tērpu?

—   Tas pašūts no mātes aizkariem,— Skārleta atzinās, pārāk izmisusi, lai slēptu savu kaunu.— Badu un salu es varu paciest, bet tagad šie nelieši mums paaugstinājuši nodokļus, un nauda tūliņ jāsamaksā. Un man nav vairāk kā viens vienīgs zelta piecdolāru gabals. Man jādabū nauda nodokļiem. Vai saprotat? Ja es tos nesamaksāšu, es zaudēšu Taru, un no Taras es nevaru šķirties!

—   Kādēļ jūs to visu man neteicāt tūliņ, bet uzbrukāt manai jūtīgajai sirdij, kas taču tik vāja pret daiļām dāmām! Nē, Skārlet, neraudiet! Jūs esat izmēģinājusi visus līdzekļus, tikai to vēl ne, un man liekas, ka to es neizturētu. Es jau tā ciešu vilšanās mokas, ka gribat manu naudu, nevis mani pašu.

Skārleta atcerējās, ka Rets zobodamies bieži mēdza teikt patiesību par sevi — viņš par sevi zobojās tāpat kā par citiem. Viņa ātri pacēla acis. Vai tiešām viņa tam bija darījusi sāpes? Vai tiešām viņa tam bija dārga? Vai viņš to bija gribējis bildināt tai mirklī, kad bija lūkojies viņas rokās? Varbūt viņš tikai bija apdomājis tādu pašu apkaunojošu priekšlikumu, kādu jau agrāk divreiz bija izteicis? Ja viņš mani mīl, varbūt es viņu vēl varētu pielabināt, Skārleta domāja. Taču šobrīd Rets nemaz neizskatījās kā iemīlējies, viņš savā nodabā klusi smējās.

—   Jūsu priekšlikums man nav pa prātam. Es neesmu plantators. Ko jūs man vēl varat piedāvāt?

Nu tas bija pienācis. Lai notiek! Skārleta dziļi ievilka elpu un droši paskatījās pretiniekam acīs. Rotaļa bija beigusies. Viņa sagatavojās visļaunākajam.

—   Pati sevi.

—   Jā?

Viņas seja saspringa un kļuva gandrīz stūraina, zaļās acis zaigoja kā smaragdi.

—   Vai atceraties to nakti pie krustmātes Pitijas namdurvīm aplenkuma laikā? Jūs toreiz teicāt… jūs teicāt, ka gribat mani.

Rets nevērīgi atlaidās krēslā un raudzījās viņas nervozajā sejā; viņa paša seja bija neizdibināma. Kaut kas iezibējās viņa acīs, bet viņš vēl arvien nekā neteica.

—   Jūs teicāt, ka nevienu sievieti neesat tā iekārojis kā mani. Ja jūs mani vēl gribat, varat mani dabūt. Ret, es darīšu visu, ko jūs vēlēsieties, tikai, dieva dēļ, izrakstiet man čeku! Es turēšu vārdu. Es zvēru! Es to nelauzīšu! Ja gribat, varu dot rakstisku solījumu.

Rets vēl aizvien uzlūkoja viņu ar savādu, neizdibināmu skatienu, un, steigšus tālāk runādama, viņa nesaprata, vai šis skatiens pauž jautrību vai riebumu. Kaut jel viņš teiktu kādu vārdu! Viņai dega vaigi.

—  Man šī nauda vajadzīga drīz, Ret, citādi viņi mūs izliks ārā, un tad Tara piederēs tam nolādētajam vergu uzraugam.

—  Acumirkli! Kādēļ jūs domājat, ka es jūs vēl arvien iekāroju? Kādēļ jūs domājat, ka esat trīssimt dolāru vērta? Citas sievietes tik daudz neprasa.

Viņa nosarka līdz matu saknēm visdziļākajā pazemojumā.

—   Kādēļ jūs nācāt šurp? Kādēļ neatstājat muižu un nedzīvojat pie Pitijas? Jums taču pieder puse mājas.

—   Dievs žēlīgais!— viņa iesaucās.— Vai jūs esat jucis? Es taču nevaru zaudēt Taru! Tā ir mana dzimtene. No tās es neatteikšos, kamēr vien elpošu!

—   Kas par nolāpītu tautu šie īri,— Rets sacīja, apsēzdamies atkal taisni un izvilkdams rokas no kabatas.— Tieši visnevērtīgākais viņiem ir vissvarīgākais. Piemēram, zeme. Zeme taču visur vienāda. Labi, runāsim skaidru valodu. Jūs man piedāvājat darījumu. Tātad es jums došu trīssimt dolāru un jūs kļūsiet mana mīļākā.

—   Jā.

Kad riebīgais vārds bija izteikts, viņai palika it kā vieglāk ap sirdi, atkal modās cerība. Viņš bija teicis: «Es jums došu.» Viņa acis velnišķi zibēja, it kā tas viss viņu ārkārtīgi uzjautrinātu.

—   Un tomēr, kad toreiz es biju tik nekaunīgs un izteicu jums šo pašu priekšlikumu, jūs mani izdzināt no mājas. Turklāt jūs mani nosaucāt dažādos neglītos vārdos un teicāt, ka negribot «veselu varzu knēveļu». Nē, mīļā, man tiešām jābrīnās par jūsu dīvainībām. Sev par prieku jūs^ to negribējāt, bet tagad jūs to gribat, lai atturētu bada vilku no Taras durvīm. Tas apstiprina manu viedokli, ka tikumība ir tikai cenas jautājums.

—  Ai, Ret, kā jūs nu mani izsmejat! Varat to darīt, tikai dodiet man naudu.

Tagad viņa elpoja vieglāk. Protams, tagad Rets viņu mocīs un apvainos, cik vien spēs, atmaksādams viņai par agrāko augstprātību un tagadējo krāpšanu. To visu viņa varēja paciest. Tara bija tā vērta. Vienu mirkli viņa juta, ka ir vasara, zila pēcpusdienas debess, viņa guļ biezajā āboliņā Taras maurā un raugās augšup mākoņu pilīs, visapkārt smaržo balti ziedi, dūc čaklas bites… Pēcpusdienas klusums, tikai tālumā rīb rati, kas ved ražu no sarkanajiem laukiem. .. Tas bagātīgi atsvēra visu un vēl vairāk.

Viņa pacēla galvu.

—   Vai jūs man dosiet naudu?

Rets iikās uzjautrināts; kad viņš ierunājās, viņa balss skanēja laipni un nežēlīgi.

—   Nē,— viņš atteica.

Vienu mirkli viņa nespēja aptvert šā vārda nozīmi.

—   Pat ja es gribētu, es jums šo naudu nevarētu iedot. Atlantā man nav ne centa. Protams, man ir nauda, bet ne šeit. Un, kur tā ir, to es neteikšu, neteikšu arī, cik man naudas. Ja es izrakstītu čeku, jenkiji man uzkluptu kā vilki, un tad mums abiem nepaliktu nekā. Nu, ko jūs par to sakāt?

Skārletas seja pēkšņi kļuva zaļgani bāla, ap degunu parādījās vasaras raibumi un mute savilkās gluži kā Džeraldam neprātīgu dusmu lēkmē. Kaut ko nesakarīgu kliegdama, viņa pietrūkās kājās; blakusistabā pēkšņi iestājās klusums. Rets ar panteras lēcienu metās viņai klāt, aizspieda muti, stingri apskāva viņu ar roku. Viņa pretojās kā traka, mēģināja kost viņam rokā, spert pa stilbu, izkliegt savas dusmas, savu naidu un izmisumu, savu pazemoto lepnumu. Viņa raustījās un locījās Reta dzelžainajās rokās, sirds viņai draudēja pārplīst, šaurā korsete aizžņaudza elpu. Rets turēja viņu tik nežēlīgi cieti, ka viņai sāpēja, viņa roka nesaudzīgi spieda muti. Par spīti tumšajam iedegumam, viņa seja bija galīgi bāla, skatiens bija saspringts un raižpilns, viņš pacēla Skārletu rokās, apsēdās krēslā un, lai kā viņa locījās un spārdījās, noturēja viņu klēpī.

—   Mīļā, dieva dēļ, paliec klusu! Nekliedz! Ja tu kliegsi, viņi tūliņ nāks iekšā! Lūdzu, nomierinies! Vai gribi, lai jenkiji tevi redz šai stāvoklī?

Viņai bija vienalga, kas viņu redz, viņa tikai juta mežonīgu dziņu nogalināt, bet tad viņu pārņēma reibonis. Viņ%nespēja elpot, Rets viņu gandrīz slāpēja nost, korsete savilkās apkārt kā žņaudzoša stīpa, un nevarīgās dusmās viņa drebēja Reta spēcīgajā skāvienā. Tad Reta balss kļuva klusa un neskaidra, tā seja viņai virs galvas sāka griezties savādā miglā, kas arvien vairāk sabiezēja, kamēr viņa to vairs nevarēja redzēt un vispār nekā vairs nemanīja.

Kad, vārgi sakustēdamās, Skārleta atkal atguva apziņu, viņa jutās bezgalīgi pārguruši un apjukusi. Viņa bija atšļukusi krēslā, cepures vairs galvā nebija, Rets viņai viegli plikšķināja pa delmu, melnās acis norūpējušās raudzījās viņai sejā. Laipnais, jaunais virsnieks mēģināja viņai ieliet mutē brendiju; tas viņam nebija izdevies, viņa juta, kā šķidrums notek gar kaklu. Citi virsnieki stāvēja apkārt un sačukstējās.

—   Es.. . laikam.. . biju paģībusi,— viņa sacīja, un viņas balss skanēja tik tālu, ka viņa pati izbijās.

—          Dzer,— Rets teica, paņēma glāzi un pielika viņai to pie liipām. Nu viņa atkal atcerējās visu notikušo un gurdeni paskatījās tam acīs, pārāk nogurusi, lai dusmotos.

—   Lūdzu, manis dēļ.

Viņa dzēra, rija uz leju un klepoja, bet Rets viņai atkal lēja mutē. Viņa norija lielu malku; stiprais dzēriens dedzināja kaklā.

—          Man liekas, kungi, tagad viņa jūtas labāk,— Rets teica. — Pateicos jums. Viņa zaudēja samaņu, kad noprata, ka mani pakārs.

Zilsvārči samulsumā ieklepojās un cits pēc cita izgāja no istabas. Jaunais virsnieks palika stāvam durvīs.

—   Vai varu jums vēl ko palīdzēt?

—   Nē, pateicos.

Viņš izgāja ārā un aizvēra durvis.

—   Dzer vēl drusku,— Rets teica.

—   Nē.

—   Dzer!

Viņa iedzēra vēl malku; siltums izplatījās visā ķermenī, viņa atkal juta spēku drebošajās kājās. Viņa atgrūda glāzi un mēģināja piecelties, bet Rets viņu iespieda atpakaļ krēslā.

—   Laidiet mani vaļā. Es eju projām.

—   Vēl ne. Acumirkli. Tu vari atkal paģībt.

—   Labāk lai pakritu uz ielas nekā palieku vēl ilgāk pie jums.

—   Bet es negribu, ka tu uz ielas paģībsti.

—   Laidiet mani! Es jūs ienīstu!

Šos vārdus dzirdot, viņa sejā parādījās vājš smaids.

—   Tas jau vairāk atgādina tevi. Liekas, tu jūties labāk.

Vienu mirkli viņa atlaidās krēslā un gribēja ņemt palīgā

dusmas, lai atgūtu spēkus. Tomēr viņa bija pārāk nogurusi, lai nīstu. Viss viņai bija vienalga. Dvēseli smagi nospieda neveiksme. Viņa bija visu likusi uz spēles un visu zaudējusi. Pat lepnuma viņai vairs nebija. Tarai un visām cerībām bija beigas. Ilgu brīdi viņa gulēja aizvērtām acīm, klausīdamās viņa smagajā elpā, un pamazām brendijs šķietami atgrieza spēku un siltumu. Kad viņa beidzot atvēra acis un paskatījās Retam sejā, dusmas atkal pamodās. Rets redzēja, kā savelkas viņas slīpās uzacis, un pasmaidīja savu veco smīnu.

—   Nu tev atkal ir labi, to redzu no tavas niknās sejas.

—          Protams, man ir ļoti labi. Bet, Batler, jūs, zemiskais nelieti, jūs jau pēc maniem pirmajiem vārdiem zinājāt visu, jūs zinājāt arī, ka nedosiet man naudu, jums nevajadzēja ļaut man turpināt. Jūs varējāt man to aiztaupīt…

—  Tev to aiztaupīt, nedzirdēt visu to, ko tu teici? Ai nē! Man te nav nekādas izklaidēšanās, nemaz nevaru atcerēties, kad būtu dzirdējis kaut ko tik jauku.

Viņš īsi un ironiski iesmējās. Skārleta uzlēca kājās un pacēla nokritušo cepuri.

Pēkšņi Reis viņu satvēra aiz pleciem.

—   Vēl neej! Vai tu jūties tik labi, ka mēs atkal varam prātīgi parunāties?

—   Laidiet mani vaļā!

—   Redzu, ka esi diezgan spēcīga. Tagad tikai vienu jautājumu. Vai es esmu vienīgais, ar kuru tu to izmēģināji?— Viņa acis asi vēroja katru pārmaiņu viņas sejā.

—   Ko jūs gribat teikt?

—   Vai esrnu pirmais vīrietis, pie kura tu gāji ar šo nodomu?

—   Kāda jums tur daļa?

—  Vairāk, nekā tu domā. Vai tu daudzus vīriešus turi pavadā? Saki!

—   Nē.

—   Neticami. Grūti iedomāties, ka tev nav vēl pieci seši rezervē. Gan jau atradīsies kāds, kas pieņems tavu piedāvājumu. Par to esmu tik pārliecināts, ka varu tev dot mazu padomu.

—   Man jūsu padomi nav vajadzīgi.

—  Tomēr klausies. Labs padoms ir vienīgais, ko tev pašlaik varu dot. Un tas ir labs padoms. Ja tu kaut ko gribi panākt ar kādu vīrieti, tad nelauzies durvīs tik atklāti kā šoreiz. Sāc maigāk un valdzinošāk, tad panāksi vairāk. Agrāk tu to brīnišķīgi prati. Kad tu man nupat piedāvāji savu. A hm.. . ekvivalentu, seja tev bija kā no akmens. Tev bija tādas acis, kādas esmu redzējis divdesmit soļu atstatumā pār divkaujas pistoles stobru. Nav patīkami tādās skatīties. Tādas neviena vīrieša krūtīs neiedegs kvēlu liesmu. Tā pret vīriešiem neizturas. Tu esi aizmirsusi, kas tev mācīts.

—  Jūs nu man neaizrādīsiet, kā man jāuzvedas,— Skārleta atbildēja un gurdām rokām uzlika cepuri. Kā viņš varēja tā jokot, kad viņam jau cilpa ap kaklu! Viņa nemanīja, ka Rets bija kabatās savilcis dūres, it kā pats ar savu nevarību cīnīdamies.

—   Galvu augšā,— viņš teica, kad viņa sēja cepures lentes. — Vari atnākt noskatīties, kā mani pakārs, tas tev būs labs gandarījums par visu, ko esrnu tev sariebis — arī šodien, un es tevi atcerēšos savā testamentā.

Pateicos! Bet, kad jūs pakārs, tad nodokļus maksāt varbūt jau būs par vēlu,— viņa tam pēkšņi atbildēja ar tādu pašu ironiju un tiešām domāja tā, kā teica.

XXXV

Kad viņa iznāca no nama, lietus lija straumēm un debess bija pelnu pelēka. Kareivji bjja paslēpušies barakās, un ielās neredzēja neviena cilvēka. Neviens nebrauca garām, un viņa zināja, ka viss mājupceļš būs jānoiet kājām.

Brendija radītais siltums izzuda. Viņa drebēja saltajā vējā, un ledainie lietus pilieni dzēlās viņai sejā kā adatas. Krustmātes Pitijas plānais apmetnis drīz izlija cauri un mitrās krokās lipa klāt. Viņas samta tērps nu bija pagalam, un gaiļa astes spalvas pilēdamas karājās uz leju gluži kā tolaik, kad agrākais īpašnieks tās bija vazājis pa Taras slapjo pagalmu. Trotuāra plāksnes bija salūzušas, vietām to nemaz nebija, un tad viņa līdz potītēm brida pa dubļiem. Kurpes tajos iestiga kā mālā, reizēm viņa vienu pazaudēja. Kad viņa pieliecās to uzvilkt, kleitas mala kārās dubļos. Tad viņa vairs nemēģināja vairīties no peļķēm, tikai truli gāja uz priekšu, vilkdama līdzi slapjos svārkus. Mitrais audums salti sitās viņai ap potītēm, bet viņa vairs nedomāja par to, ka tērps, no kura viņa tik daudz bija gaidījusi, aiziet bojā. Viņa juta vienīgi aukstumu un bezcerīgu izmisumu.

Kā viņa varēja atgriezties Tarā! Kā viņa varēja tur visiem rādīties acīs un teikt, ka viņiem jāiet projām diezin uz kurieni! Kā viņa varēja šķirties no Taras sarkanajiem laukiem, augstajām priedēm, purvainajām ganībām un klusās kapsētas, kur ciedru ēnā dusēja Elena?

Sirdī viņai dega naids pret Retu. Kāds viņš nelietis! Viņa cerēja, ka jenkiji viņu pakārs, lai viņai nekad vairs nebūtu jāsatiek šis cilvēks, kas zināja viņas negodu un viņas pazemojumu. Protams, viņš būtu varējis sagādāt naudu, ja būtu gribējis. Nudien, karātavas viņam vēl ir par labu! Paldies dievam,ka viņš tagad nevar mani redzēt slapjā tērpā, atrisušiem matiem un salā klabošiem zobiem! Cik neglīta es tagad droši vien izskatos! Kā viņš mani izsmietu!

Nēģeri, kuriem Skārleta gāja garām, bezkaunīgi skatījās viņai sejā un, skaļi smiedamies, piegrūda viens otram ar elkoni, kad viņa paslīdēja dubļos vai apstājās uzvilkt nomukušo kurpi. Kā viņi iedrošinājās smieties, šie melnie pērtiķi! Kā viņi iedrošinājās ņirgāties par viņu, Skārletu O'Hāru! Ar baudu viņa būtu likusi tos pērt, kamēr tiem mugura asiņotu. Jenkiji bija nelieši, dodami šiem ļaudīm brīvību — brīvību ņirgāties par baltajiem.

Viņai pa Vašingtona ielu ejot, viss apkārt bija tikpat drūms kā viņas sirds. Te nebija nekā no jautrās rosības, ko viņa bija vērojusi Persiku ielā. Agrāk te bija stāvējušas daudzas skaistas mājas, bet tikai reta no tām bija atjaunota. Baigās rindās visapkārt pacēlās apkvēpuši pamati un vientuļi, melni dūmeņi, kurus tagad sauca par «Šermana sargkareivjiem». Ar zāli aizauguši celiņi veda uz namu drupām, mauriņi bija pilni nokaltušām nezālēm, uz vārtu stabiem gan vēl varēja lasīt pazīstamos vārdus, bet tiem blakus nestāvēja piesieti zirgi. Auksts vējš un ledains lietus, dubļi un kaili koki, tukšums un klusums. Kājas viņai bija slapjas, un līdz mājām vēl tik tālu…

Viņa izdzirda aiz muguras pakavu plakšķēšanu peļķēs un pagāja malā. Pa ielu lēni brauca vienjūgs. Skārleta pagriezās, apņēmusies lūgt, lai viņu aizved, ja braucējs būtu baltais. Caur lietu neko daudz nevarēja redzēt, bet viņa samanīja balto vīrieti raugāmies pāri ratu segai, ko tas bija uzvilcis līdz zodam; seja likās pazīstama. Pēkšņi viņa izdzirdēja, kā tas samulsis ieklepojas un labi pazīstama balss uzsauc:— Vai tiešām jūs, mis Skārleta?

—   Ai, misters Kenedijs! Cik patīkami!— viņa iesaucās, skrēja pāri ielai un piespiedās pie dubļainā riteņa, nebēdādama, ka vēl vairāk notraipa krustmātes apmetni.

Viņš pietvīka priekā par Skārletas neapšaubāmi patiesajiem vārdiem, ātri izspļāva tabakas sulu pajūga otrā pusē, mundri izlēca no ratiem, jūsmīgi paspieda viņai roku un palīdzēja iekāpt.

—   Mis Skārleta, ko jūs viena pati te darāt? Vai nezināt, cik te tagad bīstami? Un kā jūs esat salijusi! Ietiniet kājas šai segā!

Vīrietis nopūlējās ar Skārletu, klukstēdams kā vista, un viņa atvieglota juta, ka beidzot kāds atkal par viņu rūpējas. Tas bija tik patīkami, kaut arī šis gādnieks bija tāda vecmeita vīriešu biksēs kā Frenks Kenedijs. Pēc Reta rupjībām viņa laipnība bija sevišķi tīkama. Cik jauki bija redzēt pazīstamu seju no laukiem, kad viņa bija tik tālu no mājām! Viņa ievēroja, cik labi Frenks bija ģērbies, arī viņa vienjūgs bija jauns. Zirgs izskatījās spēcīgs un labi barots, bet Frenks pats šķita vecāks par saviem gadiem, vecāks nekā toreiz ziemassvētku vakarā Tarā. Viņa seja bija bāla un vāja, dzeltenīgās acis nespodras un dziļi iegrimušas sejas grumbās. Iesarkanā bārda bija vēl šķidrāka, ar tabakas sulu notriepta un tik izspūrusi, it kā viņš to pastāvīgi būtu plūkājis. Tomēr viņš bija labā omā un nemaz

neatgādināja raižu sagrauztos, nogurušos cilvēkus, ko Skārleta parasti redzēja ap sevi.

Priecājos, ka jūs satiku,— viņš sirsnīgi teica.— Nezināju, ka esat pilsētā. Pavisam nesen saliku mis Pitipatu, un viņa man I ar to nekā neteica. Vai.. . ē. .. hm.. . vai te ir vēl kāds no Taras?

Vecais nelga, viņš domāja Suelenu!

—  Nē,— viņa atteica un ciešāk ietinās siltajā segā.— Atbraucu viena, krustmātei Pitijai nekā neziņojusi.

Frenks paskubināja zirgu, un tas sāka vilkt žirgtāk, uzmanīgi sperdams soļus pa slideno ielu.

—   Vai Tarā viss kārtībā?

—  Jā, puslīdz.

Viņai bija jāizdomā kaut kas, par ko varētu ar Frenku runāt, bet runāt bija tik grūti. Pēc briesmīgās sakāves sirds viņai bija smaga kā svins, un viņa nekā cita nevēlējās kā atlaisties sēdeklī, sildīties segā un sacīt sev: «Tagad es nedomāšu par Taru. Par to domāšu vēlāk, kad man vairs nebūs tik grūti.» Kaut viņa varētu atrast kādu citu sarunas tematu, kas Frenku nodarbinātu visu ceļu līdz mājām, un viņai nevajadzētu teikt nekā vairāk kā tikai brīžiem «cik jauki» un «cik jūs gudrs».

—  Mister Kenedij, es esmu ļoti pārsteigta, jūs te redzot. Zinu, tas nav labi, ka tik ilgi neesmu interesējusies par veciem draugiem, bet es nezināju, ka dzīvojat te, Atlantā. Liekas, kāds man stāstīja, ka jūs esot Mārjetā.

—   Man Mārjetā daudz darīšanu, ļoti daudz darīšanu,— viņš atbildēja.— Vai tad Suelena jums nestāstīja, ka esmu apmeties Atlantā? Vai tad viņa nestāstīja par manu veikalu?

Skārleta neskaidri atcerējās, ka Suelena bija kaut ko pļāpājusi par Frenku un kaut kādu veikalu, bet viņa nekad neklausījās, ko Suelena teica. Viņai pietika zināt, ka Frenks Kenedijs vēl ir dzīvs un ka tas viņu kādu dienu atbrīvos no Suelenas.

—   Nē, ne vārda,— viņa meloja.— Vai jums ir veikals? Jūs gan esat apķērīgs cilvēks!

Dzirdot, ka Suelena nav pastāstījusi jauno ziņu, viņš likās drusku aizvainots, bet glaimi viņa sejai atkal lika atplaukt priekā.

—   Jā, man ir veikals un, man liekas, ļoti labs veikals. Ļaudis saka — es esot dzimis tirgotājs.— Atskanēja viņa aušīgie, sīkie smiekli, kas viņai vienmēr tik ļoti derdzās.

«Iedomīgais vecais ēzelis,» viņa sevī noteica.

—   Ak, mister Kenedij, droši vien jums būtu panākumi visur, kur vien jūs ķertos klāt,— bet kā jums tas izdevās? Vēl pagājušos ziemassvētkos jūs man stāstījāt, ka jums neesot ne centa kabatā.

Frenks iekrekstējās, pakasīja bārdu un, kā allaž, nervozi, bikli pasmaidīja.

—   Zināt, mis Skārlet, tas ir garš stāsts.

«Paldies dievam!» viņa nodomāja. «Varbūt viņš to stāstīs visu ceļu līdz mājām.» Un skaļi:— Stāstiet vien!

—   Vai atceraties, kad mēs, pārtiku meklējot, pēdējoreiz iegriezāmies Tarā? Nu, drīz pēc tam es pieteicos aktīvā dienestā. Intendantūrā vairs nevarēju ilgāk izturēt. Tā vispār bija kļuvusi lieka, jo mēs armijai gandrīz nekā nevarējām sadabūt, un tad es domāju, ka dienesta spējīgam vīrietim ir vieta pirmajās cīnītāju rindās. Kādu laiku cīnījos kavalērijā, līdz mani ievainoja plecā.

Viņš izskatījās ļoti lepns, un Skārleta izsaucās:— Cik briesmīgi!

—   Lode bija skārusi tikai miesu,— viņš teica, atmezdams ar roku.— Mani ievietoja kādā slimnīcā, un, kad gandrīz jau biju izveseļojies, uznāca jenkiji. Dieviņ tētīt, tās tik bija karstas dienas! Mēs nebijām brīdināti, un visiem, kas varēja staigāt, bija jāpalīdz nogādāt kara materiāli un slimnīcas inventārs uz dzelzceļu. Tikko bijām piekrāvuši pirmo vilcienu, kad jenkiji no otras puses ienāca pilsētā, un mēs bēgām prom, cik ātri varējām. Dieviņ tētīt, kas tas bija par bēdīgu skatu, kad mēs sēdējām uz vagoniem un noskatījāmies, kā jenkiji aizdedzina mantas, ko bijām atstājuši stacijā! Viņi sadedzināja gandrīz pusjūdzi garu grēdu, ko mēs bijām sakrāvuši. Labi, ka vēl paši izglābāmies. %

—   Cik briesmīgi!

—  Jā, briesmīgi. Tas ir īstais vārds. Mūsu pulki tolaik atkal bija Atlantā, un arī mūs aizsūtīja turp. Pēc tam — cik tad ilgi, mis Skārlet,— karš drīz beidzās un bija daudz trauku, gultu, matraču un segu, kas nevienam nepiederēja. Protams, pēc kapitulācijas noteikumiem viss pienācās jenkijiem, vai ne?

—   Hm,— Skārleta izklaidīgi nomurmināja. Viņai kļuva siltāk, un viņa bija drusku miegaina.

—   Nezinu, vai darīju pareizi,— Frenks turpināja tādā balsī, it kā gaidītu viņas iebildumus.— Bet ko gan jenkiji ar tām izlasām būtu darījuši? Droši vien viņi visu būtu sadedzinājuši. Un mūsējie par šīm mantām bija maksājuši labu naudu — pēc manām domām, tās vēl arvien piederēja Konfederācijai. Vai saprotat, kā es to domāju?

—   Hm.

—  Priecājos, ka jūs man piekrītat, mis Skārleta. Zināmā mērā tas mani tomēr nospiež. Daudzi man ir teikuši: «Aizmirsti to, Frenk,»— bet es nevaru. Man vienmēr jādomā, vai man bija tiesības tā rīkoties. Vai domājat, ka esmu pareizi darījis?

—  Protams,— viņa atbildēja, pūlēdamās atcerēties, ko gan las vecais muļķis bija pļāpājis. Ak tā, viņš izcīnīja cīņu ar savu sirdsapziņu. Ja cilvēks bija tik vecs kā Frenks Kenedijs, tad viņam taču bija jāzina, ka par tādiem niekiem nav vērts galvu lauzīt. Bet viņš jau vienmēr bijis klīrīgs un jūtelīgs kā veca meita.

—   Priecājos, ka jūs tā sakāt. Karam beidzoties, visa mana manta bija kādi desmit sudraba dolāri. Jūs jau zināt, kā viņi Džonsboro bija izpostījuši manu māju un manu veikalu. Nezināju, ko iesākt. Tad es par tiem desmit dolāriem uzliku kādam vecam veikalam Faivpointā jumtu, savācu tur slimnīcas inventāru un sāku to pārdot. Visiem vajadzēja gultu, trauku un matraču, un es tos pārdevu lēti, jo apzinājos, ka mantas tikpat labi pieder citiem, kā man. Bet ar to es nopelnīju naudu un iepirku vēl vairāk preču, un tagad mans veikals darbojas lieliski. Domāju nopelnīt vēl vairāk naudas, kad dzīve kļūs mierīgāka.

Izdzirdusi vārdu «nauda», Skārleta vienā mirklī atžirga un bija pati uzmanība.

—   Jūs nopelnījāt naudu?

Viņas interese Frenku acīm redzami uzmundrināja. Ja neņēma vērā Suelenu, sievietes viņam mēdza izrādīt tikai paviršu pieklājību, un viņam ļoti glaimoja, ka tāda agrāko laiku sabiedrības skaistule kā Skārleta uzmanīgi klausās viņa vārdos. Frenks ļāva zirgam iet soļos, lai nesasniegtu mājas, iekāms viņš nebija nobeidzis savu stāstu.

—   Miljonārs es neesmu, mis Skārlet, un salīdzinājumā ar agrāko bagātību man tikai nieks vien ir. Šogad tomēr nopelnīju tūkstoš dolāru. Pieci simti gan izgāja par jaunām precēm, remontiem un īri, bet otri pieci simti ir tīra peļņa, un, tā kā apstākļi uzlabojas, nākamgad man vajadzētu nopelnīt divus tūkstošus. Tie man labi noderētu, jo, saprotiet, tas jau nav mans vienīgais pasākums.

Kopš runa bija par naudu un tās pelnīšanu, Skārleta vairs neko nelaida garām. Viņa piemiedza acis ar garajām, uzliektajām skropstām un pievirzījās Frenkam mazlietiņ tuvāk.

—   Ko jūs ar to gribat teikt, mister Kenedij?

Viņš pasmējās un noplīkšķināja grožus.

—   Droši vien es jums apnīku, stāstīdams par savām veikala būšanām. Tik skaistai dāmai kā jums par tādām lietām nekas nav jāzina.

Vecais nelga!

—  Ak, es zinu, veikalu lietās es esmu liela muļķe, bet tas ir tik interesanti! Lūdzu, stāstiet man visu, un, ja es kaut ko nesaprotu, jūs taču varat man paskaidrot.

—   Redziet, mans otrs pasākums ir zāģētava.

—   Kā jūs teicāt?

—   Zāģētava — nu, tāda darbnīca, kur baļķus sazāģē dēļos. Neesmu to vēl nopircis, bet gribu to darīt. Persiku ielas galā dzīvo kāds vīrs, vārdā Džonsons, tas grib pārdot zāģētavu. Viņam vajag skaidru naudu, tādēļ viņš to grib pārdot, bet pats palikt tur un strādāt par nedēļas algu. Tā ir viena no nedaudzajām zāģētavām šai apvidū, mis Skārlet. Lielāko tiesu jenkiji ir nopostījuši. Un zāģētava mūsdienās ir īsta zeltraktuve, jo tagad par būvmateriāliem var prasīt jebkuru cenu. Ļaudīm nav māju, un tie būvējas kā traki. Būvmateriālus ķertin izķer. Visi skrej uz Atlantu — lauku plantatori, kas bez melnajiem vairs nespēj apstrādāt zemi, un jenkiju spekulanti, kuri grib zvejot duļķainā ūdenī. Es jums saku, Atlanta drīz būs liela pilsēta. Ļaudīm vajag būvmateriālu, tādēļ es pirkšu šo zāģētavu, tiklīdz… tiklīdz daži ļaudis man būs samaksājuši parādus. Ceru, ka nākamgad ap šo laiku jau varēšu brīvāk uzelpot. Un jūs taču zināt, kādēļ es gribu ātri tikt pie naudas, vai ne?

Viņš nosarka un pļāpāja tālāk. «Viņš sapņo par Suelenu,» Skārleta riebumā nodomāja.

Mirkli viņa apsvēra, vai nelūgt, lai Frenks viņai aizdod trīssimt dolārus, bet tad atmeta šo iedomu. Viņš būtu apmulsis, stostītos, atvainotos, bet naudu nedotu. Viņš to bija sūri grūti pelnījis, lai pavasarī varētu apprecēt Suelenu. Pat ja viņa tagad izmantotu Frenka līdzjūtību, pienākuma apziņu pret nākamo ģimeni un tā izvilinātu aizdevumu, Suelena to nekad nepieļautu. Suelena arvien vairāk baidījās palikt vecās meitās un darītu visu, lai steidzinātu laulības.

Kas gan šajā pinkšķē ar viņas mūžīgajām žēlabām bija tik valdzinošs, ka vecais nelga tā centās sagatavot viņai mīkstu ligzdu? Suelena gan nebija pelnījusi mīlošu vīru un ienākumus, ko dod veikals un zāģētava. Tikusi pie turības, viņa neciešami uzpūstos — un viņai nenāktu ne prātā dot kaut centu Taras vajadzībām. Viņai būtu gluži vienalga, vai plantāciju pārdod izsolē vai nodedzina, ja tikai viņai pašai būtu skaisti ģērbi un viņa varētu saukties par lēdiju.

Suelenas drošo nākotni un savu un Taras nenoteikto likteni iedomājoties, Skārleta sašuta par dzīves netaisnību.

Viņa steigšus pievērsās dubļainajai ielai, lai Frenks neredzētu viņas sejas izteiksmi. Viņai jāzaudē viss, kas viņai ir, l>et Suelena. . . Pēkšņi viņā modās kāda apņemšanās.

Suelena nedabūs Frenku, viņa veikalu un zāģētavu!

Suelena to visu nav pelnījusi. Skārleta pati to paņems. Viņa domāja par Taru un par Džonasu Vilkersonu, kurš tai uzglūnēja kā indīga čūska, un tvēra pēdējo salmiņu, ko bija ieraudzījusi, slīkdama sava dzīves kuģa katastrofā. Ar Retu viņai nebija veicies, bet viņa vietā dievs bija atsūtījis Frenku.

«Bet kā lai es viņu dabūju?» Domās iegrimusi, viņa skatījās lietū, un viņas dūres savilkās. «Vai es varētu panākt, lai viņš aizmirstu Suelenu un tās vietā labi ātri bildinātu mani? Ja es pat Retu gandrīz novedu līdz bildinājumam, tad ar Frenku tas man katrā ziņā izdosies.» Viņa to uzlūkoja caur drebošiem plakstiem. «Skaists vīrietis viņš nav,» viņa vēsi nodomāja. «Viņam ir bojāti zobi, viņa elpa nelabi ož, un viņš ir tik vecs, ka varētu būt man tēvs. Turklāt viņš ir nervozs, kautrīgs un vienmēr tik labsirdīgs — bēdīgākas īpašības vīrietim nemaz nevar iedomāties. Bet viņš vismaz ir džentlmenis, un es droši ticu — ar viņu būtu vieglāka dzīve nekā ar Retu. Vismaz pašlaik ar viņu vieglāk tikt galā, un man nav izvēles.»

Viņa neraizējās par to, ka Frenks ir Suelenas saderinātais. Pēc morālā sabrukuma, kas viņu bija atdzinis Atlantā pie Reta, māsas nosodījums likās tāds sīkums, par ko nav vērts domāt.

Cerībām mostoties, viņa atkal atdzīvojās, saslējās un aizmirsa slapjās, aukstās kājas. Viņa tik cieši uzlūkoja Frenku, ka tas kļuva nemierīgs; tad viņa ātri atkal nolaida skatienu, atcerēdamās Reta vārdus: «Tādas acis esmu redzējis pār divkauju pistoles stobru… Tādas neviena vīrieša krūtīs neiedegs kvēlu liesmu.»

—   Kas jums kaiš, mis Skārleta? Vai auksti?

—  Jā,— viņa nevarīgi teica.— Vai jums nebūs nepatīkami. . .— Viņa bikli vilcinājās.— Vai jums nebūtu nepatīkami, ja es vienu roku iebāztu jūsu mēteļa kabatā? Ir tik auksts, un mans uzrocis galīgi salijis.

—   Vai dieniņ, lūdzu, katrā ziņāi Un jums nav cimdu! Dieviņ tētīt, cik es neuzmanīgs, braucu tik lēni, pļāpāju visādas muļķības, kamēr jūs ilgojaties pēc siltas krāsns! Nū, Sallij! Un es tik daudz stāstu par sevi, ka nemaz neesmu paguvis jums pajautāt, ko jūs šādā laikā te darāt!

—   Biju jenkiju galvenajā štābā,— Skārleta neapdomājusies atbildēja. Frenka iesarkanās uzacis pārsteigumā savilkās.

—   Mis Skārleta! Bet… kareivji. .. Kādēļ?

«Svētā dievmāte, pasaki man priekšā kādus ticamus melus!» viņa steigā lūdzās. Frenks nemūžam nedrīkstēja zināt, ka viņa apmeklējusi Retu. Viņa acīs Rets bija pēdīgais nelietis, ar kuru pieklājīga dāma nemaz nedrīkst runāt.

—   Biju. .. biju aprunāties, vai. .. vai kāds virsnieks. .. nevēlētos pirkt manus izšuvumus, ko pārvest savai sievai. Es labi protu izšūt.

Viņš apjucis un izbijies atkrita sēdeklī.

—   Jūs gājāt pie jenkijiem? Bet, mis Skārlet, to jums gan nevajadzēja darīt! Jūsu tēvs droši vien to nezina. Un mis Pitipata…

—   Ak, es nomiršu, ja jūs to pateiksiet krustmātei Pitijai!— Skārleta patiesās bailēs iesaucās un sāka raudāt. Tas viņai nebija grūti, jo viņa tiešām jutās nožēlojami, taču iespaids bija apbrīnojams. Arī tad, ja viņa pēkšņi būtu sākusi izģērbties, Frenks nebūtu varējis vēl vairāk samulst un justies vēl nevarīgāks. Viņš pāris reižu paklakšķināja ar mēli, nomurmināja:— Dieviņ tētīt!— un muļķīgi mētājās rokām. Viņam ienāca prātā pārdroša doma, ka vajadzētu pievilkt Skārletu sev klāt un noglāstīt, bet ne ar vienu sievieti viņš to vēl nebija darījis un nezināja, kā tas jādara. Skārleta O'Hāra, skaistā, iedomīgā Skārleta raudāja viņa ratos! Skārleta O'Hāra, lepnākā starp lepnajām, bija mēģinājusi jenkijiem pārdot rokdarbus! Sirds viņam dega.

Viņa vēl arvien šņukstēja un šad tad elsodama izteica pa kādam vārdam. Frenks noprata, ka Tarā neklājas labi. Misters O'Hāra vēl neesot īsti vesels, un viņai esot tik grūti sagādāt uzturu daudzām izsalkušām mutēm. Tādēļ viņa braukusi uz Atlantu un mēģinājusi kaut ko nopelnīt sev un savam dēliņam. Frenks atkal paklakšķināja ar mēli un pēkšņi ievēroja, ka Skārleta pieglaudusi galvu viņa plecam. Viņš lāgā nesaprata, kā tas bija noticis. Viņš to nebija vilcis sev klāt, tomēr nebija ne mazāko šaubu — Skārleta nevarīgi raudāja pie viņa iekritušajām krūtīm, un tas bija uztraucošs, neticams piedzīvojums. Viņš bikli glāstīja tai plecu — sākumā bailīgi, bet, kad tā viņu neatgrūda, viņš saņēma drosmi un glāstīja drošāk. Ak tu jaukā, mazā, nevarīgā sieviete! Un cik viņa varonīga un naiva, viņa gribējusi ar adatu pelnīt naudu! Bet tirgoties ar jenkijiem — tas nu bija par daudz.

—   Es nekā neteikšu mis Pitijai, bet jums jāapsola, ka to nekad vairs nedarīsiet, mis Skārleta. Kad iedomājos, ka Džeralda O'Hāras meita…

Valgās, zaļās acis nevarīgi paskatījās viņā.

—         Bet, mister Kenedij, man taču kaut kas jādara. Man taču jāgādā par savu nabaga mazo zēnu. Nav neviena, kas par mums rūpētos.

—         Jūs esat drošsirdīga sieviete,— sacīja Frenks,— tomēr tā jus nedrīkstat darīt. Jūsu ģimene nomirtu aiz kauna.

—         Bet ko tad lai es daru?— Asaru pilnās acis raudzījās viņā un gaidīja viņa padomu, it kā viņš zinātu un varētu visu.

—         Nu, uzreiz man nekas neienāk prātā, bet es par to padomāšu.

—  Ai, lūdzu, dariet to! Jūs taču esat tik gudrs, Frenk!

Skārleta viņu vēl nekad nebija uzrunājusi vārdā, tādēļ tas

viņam bija patīkams pārsteigums. Nabaga sieviete laikam bija tik uztraukta, ka nemaz nemanīja šo pārteikšanos. Frenks vēlējās viņai palīdzēt, aizstāvēt viņu. Ja viņš kaut ko spēs darīt Suelenas O'Hāras māsas labā, viņš to noteikti darīs. Viņš izvilka lielu, sarkanu kabatas lakatu un iedeva to Skārletai. Tā noslaucīja asaras, un lūpās tai atmirdzēja smaids.

—          Es esmu tik muļķīga,— viņa atvainojās,— lūdzu, piedodiet!

—          Jūs nemaz neesat muļķīga, jūs esat maza, varonīga sieviete un nesat nastu, kas jums daudz par smagu. Baidos, ka mis Pitija jums neko daudz nevarēs palīdzēt.. . Viņa zaudējusi lielāko tiesu sava īpašuma, un arī Henrijam Hamiltonam klājas grūti. Kaut man būtu māja, kur es jums varētu piedāvāt patvērumu! Bet, mis Skārlet, kad mēs ar Suelenu būsim apprecējušies, mūsu mājā vienmēr būs vieta jums un Veidam Hemptonam.

Lielais acumirklis nu bija pienācis. Debesis un eņģeļi viņai sūtīja šo izdevību. Viņa rādīja izbiedētu un samulsušu seju, pavēra muti, it kā gribētu kaut ko ātri teikt, tad atkal to aizvēra.

—          It kā jūs nezinātu, ka pavasarī jau būšu jūsu svainis!— viņš nervozi jokoja, bet tad ieraudzīja asaras viņas acīs un izbijies jautāja:— Kas noticis? Mis Suelena taču nav slima?

—  Ai nē, nē!

—   Kas tad noticis? Jums jāsaka!

—          Ai, to es nevaru! To es nezināju! Domāju, ka viņa pati jums rakstījusi. Ai, cik nekrietni!

—   Mis Skārlet, kas noticis?

—          Ai, Frenk, es negribēju jums to teikt, bet es domāju, ka jūs to jau zināt. .. ka viņa jums rakstījusi.. .

—   Ko rakstījusi?— Viņš drebēja.

—   Ai, kā viņa to varēja nodarīt tik labam cilvēkam kā jūs!

—   Ko tad viņa man nodarījusi?

—  Tātad viņa jums nav rakstījusi? Nu jā, viņai droši vien bija kauns par to rakstīt. Viņai tiešām jākaunas! Ai, cik man nekrietna māsa!

Frenks nu bija tik uztraukts, ka vairs nespēja izteikt ne vārda. Viņš sēdēja pelnu pelēku seju, groži viņam gandrīz izslīdēja no rokas.

—   Nākamajā mēnesī viņa precēsies ar Toniju Fontēnu. Ai, kā man jūs žēl, Frenk! Un tieši man tas jums jāpastāsta! Viņai apnika gaidīt, viņa baidījās palikt vecmeitās.

Mammīte stāvēja namdurvju priekšā, kad Frenks Skārletai palīdzēja izkāpt no ratiem. Laikam viņa jau ilgi tur bija stāvējusi, jo viņas lakats bija mitrs un vecā šalle, ko viņa bija aplikusi ap pleciem, vietām bija salijusi. Viņas grumbainajā, melnajā sejā atspulgojās dusmas un visļaunākās aizdomas, apakšlūpa bija tik augstu uzmesta, kā Skārleta to vēl nekad nebija redzējusi.

Mammīte uzmeta ātru skatienu Frenkam, un, kad viņa to pazina, viņas seja pēkšņi pārvērtās — tanī parādījās prieks, pārsteigums un tāda kā vainas apziņa. Apsveikuma vārdus murminādama, viņa čāpoja Frenkam pretī un smaidīja, un kniksēja, kad tas viņai sniedza roku.

—   Cik patīkami sastapt kādu no mūsu puses! Kā jums klājas, mister Kenedij? Cik jūs smalks un varens pēc skata! Ja es būtu zinājusi, ka Skārleta aizbraukusi ar jums, es nebūtu tā baiļojusies, tad es būtu zinājusi, ka viņa ir drošā gādībā. Es pārnācu mājās, un mis Skārletas vairs nebija, un es tā uztraucos, skraidīju kā veca vista, domāju — viņa viena pati pilsētā, un visas ielas tak pilnas ar tiem brīvlaistiem nēģeru salašņām. Bērniņ, kādēļ tu man nekā neteici, ka gribi iet uz pilsētu? Un tu tak biji saaukstējusies!

Skārleta slepus pamirkšķināja Frenkam ar acīm, un, par spīti savām bēdām, viņš pasmaidīja, zinādams, ka kļuvis par mazas sazvērestības līdzdalībnieku.

—   Ej atnes man sausas drēbes, mammīt,— viņa teica.— Un uzvāri karstu tēju!

—   Žēlīgais dievs, jaunā kleita pagalam!— aukle sūrojās. — Kā nu mēs to izžāvēsim un izgludināsim, lai tu vēl šovakar varētu iet uz kāzām!

Viņa iegāja iekšā. Skārleta pieliecās Frenkam tuvāk un čukstēja:—Atnāciet pie mums uz vakariņām, mēs esam tik vientuļas. Vēlāk mēs iesim uz kāzām. Jūs varētu mūs pavadīt.

Un, lūdzu, nesakiet krustmātei Pitijai nekā par Suelenu. Tās viņai būtu lielas bēdas, es pati nevaru saprast, kā mana māsa…

—   Nē, protams, ne,— Frenks samulsis ātri atbildēja.

—  Jūs šodien bijāt pret mani tik labs. Nu man atkal rodas drosme.— Viņa atvadoties maigi spieda tam roku un pavērsa lain pretī savu acu smaragdus visā spožumā.

Mammīte — viņa bija gaidījusi aiz durvīm — uzmeta Skārlelai mīklainu skatienu un elsdama kāpa tai līdzi pa kāpnēm guļamistabā. Viņa klusēdama novilka Skārletai slapjās drēbes un izklāja tās uz krēsliem, klusēdama viņu apguldīja. Atnesusi karstas tējas tasi un flanelī ietītu karstu ķieģeli, viņa noskatījās Skārletā un — nekad vēl Skārleta no mammītes mutes nebija dzirdējusi vārdus, kas tik ļoti līdzinātos piedošanas lūgumam,— sacīja:— Jēriņ, kādēļ tu savai mammītei neteici, kas tev prātā? Tad man nebūtu jākratās šitas tālais ceļš uz Atlantu. Es jau esmu par vecu un resnu, lai dauzītos apkārt pa pasauli.

—   Ko tu gribi ar to teikt?

—   Bērniņ, tu mani nepiemānīsi. Es tevi pazīstu, un es nupat redzēju mistera Kenedija seju un tavu seju. Un tavā sejā es protu lasīt kā mācītājs bībelē, un es arī dzirdēju, ka tu ar viņu sačukstējies par mis Suelenu, un, ja man būtu bijusi jausma, ka tu gribi misteru Kenediju, tad es būtu palikusi mājā, kur mana vieta.

—  Ak tā,— Skārleta īsi noteica, saritinājās zem segas un samierinājās ar to, ka aukle viņai tikusi uz pēdām.— Vai tev bija aizdomas uz kādu citu?

—   Bērns, vakar tava seja man nepatika, es atcerējos, ko mis Pitija bija rakstījusi mis Mellijai, ka tam nelietim Batleram esot briesmīgi daudz naudas, un ko es dzirdu, to es neaizmirstu. Bet misters Frenks — tas ir džentlmenis, kaut arī nav nekāds skaistulis.

Skārleta asi paskatījās viņā, un aukle atbildēja ar zinātājas mierīgo skatienu.

—   Un ko tu tagad darīsi? Izpļāpāsi visu Suelenai?

—   Es tev palīdzēšu vilināt misteru Frenku Kenediju, kā vien mācēšu,— aukle atteica un apsprauda Skārletai segu ap kaklu.

Brīdi Skārleta gulēja klusēdama, kamēr mammīte rīkojās pa istabu; viņa jutās atvieglota, ka viņai ar to daudz nav jārunā. Vecā aukle visu saprata, visu piedeva. Viņā Skārleta bija atradusi palīgu, kas uz tādām lietām skatījās vēl praktiskāk nekā viņa pati. Mammīte dziļi un skaidri raudzījās pasaulē ar savām gudrajām, vecajām acīm, tik skaidri kā mežonis vai bērns, un viņa nepazina nekādus sirdsapziņas pārmetumus, ja viņas mīlulei draudēja briesmas. Skārleta bija viņas meitiņa, un, ja viņas meitiņa ko gribēja, mammīte palīdzēja to dabūt, kaut arī tas piederēja kādam citam. Suelenas un Frenka tiesības viņai nenāca ne prātā, varbūt viņa tikai sevī par tām drūmi pasmējās. Skārleta bija nelaimē, Skārleta bija Elenas meita, un, ne mirkli nevilcinādamās, mammīte nostājās viņas pusē.

Skārleta juta mammītes mēmo atbalstu, un, kad karstais ķieģelis iesildīja kājas un asinis atkal silti plūda dzīslās, viņā spoži uzliesmoja cerība, kas bija vārgi iekvēlojusies šai saltajā braucienā. Sirds viņai pukstēja jaunā, spraigā spēka sajūtā, viņai gandrīz gribējās skaļi smieties. Es vēl neesmu uzvarēta, viņa nodomāja.

—   Mammīt, pasniedz spoguli!— viņa teica.

—          Paliec zem segasl— aukle pavēlēja un ar smaidu biezajās lūpās pasniedza Skārletai rokas spoguli.

Skārleta paskatījās savā atspulgā.

—          Es esmu bāla kā spoks,— viņa novilka,— un mati man saraini kā zirga aste.

—   Diez cik smuka tu neizskaties.

—   Vai stipri līst?

—   Gāž kā ar spaiņiem, tu tak zini.

—   Vienalga, tev būs jāiet uz pilsētu.

—   Tādā lietū es neiešu.

—   Ja tu neiesi, iešu pati.

—          Ko tad tev tā uzreiz vajag? Man domāt, šodienai jau pietiek.

—          Atnes man pudelīti odekolona,— Skārleta teica, uzmanīgi apskatīdama spogulī seju.— Tev jāizmazgā man mati un jāielaista ar odekolonu. Un nopērc cidoniju sēklu želeju ieziešanai.

—          Tādā laikā es tev matus .nemazgāšu, un tu nelieši odekolonu galvā kā pērkams sievišķis, nē, kamēr man vēl dvaša krūtīs, tu to nedarīsi!

—          Darīšu gan. Paņem manu maku — tur ir piecdolāru gabals — un ej uz pilsētu. Un. . . ē. . . kad būsi pilsētā, tu varēsi pie vienas reizes man nopirkt arī.. . drusku rūža.

—   Kas tas tāds?— aukle aizdomīgi jautāja.

Skārleta vienaldzīgi izturēja viņas skatienu, lai gan nemaz tik pašpārliecināta nejutās. Ar mammīti nekad nevarēja būt drošs.

—   Nav svarīgi. Pajautā, gan jau tev iedos.

—   Es nekā nepirkšu, kamēr nezināšu, kas tas ir.

—          Labi, ja jau tu tik ļoti gribi zināt,— tā ir krāsa. Sejai. Nu, nestāvi un nesāc piepūsties kā tītars! Tagad ej!

Krāsa!— aukle iesaucās.— Krāsa sejai! Nu, meitēn, tu vēl neesi tik liela, lai es tevi vēl nevarētu nopērt! Šito trakumu! Tev laikam prāts aptumšojies! Mis Elena kapā otrādi apgrieztos… Tu gribi krāsot seju kā. . .

—   Tu taču zini, ka mana vecmāmiņa Robijāra ari krāsoja seju.

—   Jā, ka tad, un vilka tikai vienus apakšbrunčus un slapināja tos ar ūdeni, lai līp klāt un kājas tiek redzamas, bet tas nenozīmē, ka tu arī to drīksti. Toreiz bija bezkaunīgi laiki, kad vecā mis Robijāra bija jauna, bet laiki mainās, un tev. . .

—   Ka tevi nelabais!— Skārleta atmeta segu un izlēca no gultas.— Vari braukt taisnā ceļā atpakaļ uz Taru!

—   Tu mani vis netrieksi atpakaļ, ja es pati negribēšu! Es tagad ir brīvs cilvēks!— aukle sašutusi iesaucās.— Es palikšu šite, un tu ej gultā! Vai tev taisni tagad vajag saslimt ar plaušu karsoni? Noņem korseti! Nu, noņem korseti, mīlulīt. .. Tādā laikā tu nekur neiesi, mis Skārlet! Ak dievs, cik līdzīga tēvam! Tūliņ gultā, nekādus smērus es tev nepirkšu! Es nomirtu aiz kauna — visi zinātu, ka es savam bērnam pērku tādas mantas! Bērniņ, tu izskaties tik jauka, tik skaista, tev nemaz nav jākrāsojas, tas vajadzīgs tikai sliktām sievietēm!

—   Ar to viņas arī kaut ko panāk.

—   Dievs žēlīgais, kur tas dzirdēts! Nerunā tik briesmīgi, manu jēriņ, liec tās slapjās zeķes mierā, es negribu, ka tu pati to pērc, tad man parādīsies mis Elenas gars. .. Lien atpakaļ gultā. .. es jau eju. . . varbūt atradīšu kādu veikalu, kur mūs nepazīst.

Vakarā pie Elsingiem, kad Fanija bija laimīgi salaulāta un vecais Levijs ar saviem muzikantiem skaņoja instrumentus dejai, Skārleta jautri paskatījās apkārt. Tas bija tik satraucoši, ka viņa atkal viesībās. Viņa priecājās, ka bija tik sirsnīgi uzņemta. Kad viņa Frenkam zem rokas bija ienākusi mājā, visi bija ar prieka saucieniem steigušies viņai pretī, sievietes bija viņu skūpstījušas, vīri spieduši viņai roku un teikuši, cik ļoti viņas šeit esot trūcis un ka viņa nekad vairs nedrīkstot braukt atpakaļ uz Taru. Jaunie vīrieši bija bruņnieciski aizmirsuši visu, ko viņa senākos laikos bija darījusi, lai lauztu tiem sirdis, un meitenes bija aizmirsušas, kādiem līdzekļiem viņa tām bija pūlējusies atvilt pielūdzējus. Pat misis Merivedera, misis Vaitinga un misis Mīda, un citas vecās dāmas, kas pēdējā laikā pret viņu bijušas tik vēsas, šķita visu aizmirsušas un atcerējās tikai to, ka arī Skārleta pārcietusi to pašu postu, ka viņa ir krustmātes Pitijas radiniece un Čārlza atraitne. Viņas to skūpstīja, mīļi un asarām acīs runāja par viņas nabaga mātes nāvi un apjautājās par tēvu un māsām. Visi apvaicājās par Melāniju un Ešliju un jautāja, kādēļ arī viņi neesot atbraukuši uz Atlantu.

Nevērojot prieku par šo uzņemšanu, samta kleitas izskats Skārietai tomēr lika justies mazliet neērti. Tā vēl arvien bija līdz pusei mitra, ar dubļu traipiem malā, lai gan aukle un ķēkša to bija apstrādājušas ar tvaiku un tīru suku un ilgu laiku žāvējušas pie pavarda uguns. Skārietai likās — visas sievietes redz, ka kleita nav sausa, un pēc tā spriež, ka tas ir viņas vienīgais glītais tērps. Vienīgais mierinājums bija tas, ka citu dāmu tērpi lielāko tiesu bija vēl bēdīgāki. Tie bija veci un izskatījās pārāk rūpīgi lāpīti un gludināti. Viņas kleita bija vienīgā jaunā un nelāpītā, ja neņēma vērā Fanijas balto atlasa līgavas tērpu.

Viņa atcerējās, ko krustmāte Pitija bija stāstījusi par Elsingu nabadzību, un brīnījās, kur gan tie ņēmuši naudu atlasa tērpam, atspirdzinājumiem, istabas rotājumiem un mūzikai. Tādas kāzas tik grūtos apstākļos Skārietai likās tāda pati izšķērdība kā Tārltonu kapu pieminekļi, un viņa juta tādu pašu netīksmi kā toreiz, kad bija stāvējusi Tārltonu kapsētā. Tagad vairs nebija tie laiki, kad naudu varēja sviest pa logu ārā. Kādēļ ļaudis turējās pie veco laiku paražām, kad vecie laiki bija pagājuši?

Tomēr viņa nokratīja savu neilgo saīgumu. Tā nebija viņas nauda, un viņa negribēja sabojāt sev šā vakara prieku, pukodamās par citu ļaužu muļķību.

Izrādījās, ka līgavaini viņa labi pazīst, tas bija Tomijs Velberns no Spartas, kuru viņa bija kopusi 1863. gadā, Icad tas bija ievainots plecā. Toreiz viņš bija glīts, sešas pēdas garš jauneklis, kas tikko bija pārtraucis medicīnas studijas un iestājies kavalērijā. Tagad viņš atgādināja sīku, vecu vīru, jo gurnu ievainojuma dēļ staigāja salīcis; viņam vispār bija grūti paiet, un, kā jau krustmāte Pitija bija teikusi, viņš gāja stipri neglīti. Bet likās, ka viņš pats par to daudz nebēdātu vai varbūt nernaz lāgā to nezinātu. Viņš bija atmetis cerības turpināt studijas un tagad strādāja par būvuzņēmēju, ar īru strādnieku spēkiem cēla jauno viesnīcu. Skārleta brīnījās, kā viņš savā tagadējā stāvoklī var strādāt tik grūtu darbu, bet nekā nejautāja, ar skumjām apjauzdama, ka cilvēks var visu, ja vajadzība spiež.

Tomijs un Hjū Elsings, un mazais, pērtiķim līdzīgais Renē Pikārs stāvēja un tērzēja ar viņu, kamēr krēslus un citas mēbeles bīdīja pie sienas, lai atbrīvotu vietu dejotājiem. Hjū nemaz nebija pārvērties kopš tā laika, kad Skārleta viņu pēdējoreiz bija redzējusi. Viņš vēl arvien bija tas pats vājais, jutīgais zēns ar gaišbrūno matu cirtu pierē un maigajām, nepraktiskajām rokām. Toties Renē bija kļuvis par gluži citu cilvēku kopš tā atvaļinājuma, kad bija apprecējis Meibellu Merivederu. Viņa melnajās acīs vēl arvien bija gailu jautrība un kreolu dzīvesprieks, bet, par spīti vieglprātīgajiem smiekliem, viņa sejā tomēr bija radušies asi vaibsti, kādu tur agrāk nebija, un pārspīlētā elegance, ar kādu viņš bija valkājis savu spilgto zuāva formas tērpu, bija pilnīgi zudusi.

—   Vaigi kā rozes, un acis kā smaragdi!— Ar šiem vārdiem viņš noskūpstīja Skārletai roku, cildinādams krāsu, ko tā bija vaigiem uzlikusi.— Tikpat skaista kā toreiz bazārā, kad jūs pirmoreiz redzēju,— vai vēl atceraties? Nekad neesmu aizmirsis, kā jūs iemetāt grozā savu laulības gredzenu. Tas tik bija numurs! Nekad nebūtu domājis, ka jūs tik ilgi gaidīsiet, lai uzvilktu pirkstā citu.

Viņa acis bija smējīgas, un viņš piegrūda Hjū ar elkoni.

—   Un es nekad nebūtu domājusi, ka jūs kādreiz brauksiet ar maiznieka ratiem, Renē Pikār,— Skārleta atcirta. Tomēr Renē acīmredzot nemaz nekaunējās par darbu, kas nepiederējās viņa kārtai; viņš likās ļoti uzjautrināts, skaļi smējās un sita Hjū pa muguru.

— Touchel — viņš iesaucās.— Mana belle mere  misis Merivedera gribēja, lai es to daru. Tas ir pirmais darbs, ko es savā mūžā strādāju, es, Renē Pikārs, kas biju dzimis, lai audzētu tīrasiņu zirgus un spēlētu vijoli! Tagad braucu ar pīrāgu ratiem, un tas man patīk. Mana sievasmāte dara ar vīriešiem visu, ko grib. Ja viņa būtu ģenerālis, mēs būtu karā uzvarējuši. Vai ne, Tomij?

«Tas tik ir jauki,» Skārleta nodomāja. «Viņam patīk braukt maiznieka ratos, un viņa ģimenei taču piederēja Misisipi krasts desmit jūdžu garumā un bez tam liela māja Jaunorleānā!»

—   Ja mūsu sievasmātes būtu bijušas frontē, mēs jenkijus būtu sakāvuši vienā nedēļā,— Tomijs piebalsoja un uzmeta skatienu savas sievasmātes slaidajam, lepnajam stāvam.— Mēs tik ilgi izturējām tikai tāpēc, ka sievietes negribēja atteikties no cīņas.

—   Viņas vēl arvien nav padevušās,— Hjū atbildēja ar lepnu, bet mazliet greizu smaidu.— Šovakar te nav nevienas sievietes, kas būtu atteikusies no cīņas, vienalga, kā vīriem klājies

Apomatoksā; turklāt viņām ir daudz grūtāk, nekā mums jebkad ir bijis. Mēs vismaz varējām kaujās iztrakoties.

—   Un viņas — naidā,— Tomijs piemetināja.— Vai ne, Skārlet? Sievietes daudz sāpīgāk sajūt, ka vīrieši nogājuši no ceļa. Hjū gribēja kļūt par tiesnesi, Renē cerēja Eiropā spēlēt vijoli kronētām galvām. ..— Viņš izvairījās, jo Renē viņam belza ar dūri.— Un es gribēju mācīties par ārstu.

—   Dodiet mums laiku!— Renē iesaucās.— Tad es kļūšu par dienvidnieku pīrādziņu karali! Un mans labais Hjū būs malkas karalis, un tu, Tomij, melno vergu vietā turēsi īru vergus. Cik interesantas pārmaiņas! Un kas noticis ar jums, mis Skārleta, un ar mis Melāniju? Vai jūs slaucat govis, plūcat kokvilnu?

—   Skaidrs, ka ne,— Skārleta vēsi atbildēja, nesaprazdama, kā Renē var tik jautrā prātā samierināties ar grūtībām.— To dara mūsu melnie.

—   Dzirdēju, ka mis Melānija savu dēlu nokristījusi par Boregāru. Sakiet viņai, ka man, Renē Pikāram, tas liekas ļoti skaisti un ka diženāks vārds vēl varētu būt vienīgi Jēzus.— Lai gan viņš smaidīja, Luiziānas drosmīgā varoņa vārdu pieminot, viņa acis mirdzēja lepnumā.

—   Ir jau vēl arī Roberts Edvards Lī,— Tomijs teica.— Es vecajam Bo labprāt novēlu viņa slavu, bet mana pirmā zēna vārds būs Roberts Lī Velberns.

Renē pasmējās un paraustīja plecus.

—   Es jums pastāstīšu kādu joku, bet tas ir patiess notikums, un no tā jūs redzēsiet, ko mēs, kreoli, domājam par mūsu varonīgo Boregāru un jūsu ģenerāli Lī. Vilcienā netālu no Jaunorleānas kāds vīrs no Virdžīnijas, kas kalpojis ģenerālim Lī, satiekas ar kādu kreolu no Boregāra pulkiem. Virdžīnietis stāsta un stāsta, kā ģenerālis Lī teicis šito un darījis to. Kreols rāda pieklājīgu seju un ilgi domā, it kā mēģinādams kaut ko atcerēties. Beidzot viņš smaidīdams saka: «Ģenerālis Lī, jā, nu zinu gan! Vai tas nav tas vīrs, par kuru ģenerālis Boregārs kādreiz esot atzinīgi izteicies?»

Skārleta smējās līdzi, kaut gan viņa šai anekdotē nesaskatīja nekā smieklīga, vienīgi to, ka kreoli ir tikpat iedomīgi kā Čārlstonas un Savanas ļaudis. Turklāt viņa vienmēr bija domājusi, ka Ešlija dēlu vajadzēja nosaukt tēva vārdā.

Uzskaņojuši instrumentus, muzikanti sāka spēlēt «Veco Danu Takeru», un Tomijs pagriezās pret Skārletu.

—   Vai jūs vēlētos dejot? Man gan šis gods liegts, bet Hjū vai Renē. ..

—   Nē, pateicos, es vēl sēroju,— Skārleta ātri atteica.

Viesu pulkā pie misis Elsingas viņa sameklēja ar acīm Frenku Kenediju un pamāja tam ar roku.

— Apsēdīšos tur pie stūra loga. Ja jūs man atnestu ko ēdamu, mēs varētu omulīgi patērzēt.

Kamēr Frenks steidzīgi aizgāja atnest glāzi vīna un plānu cepuma gabaliņu, Skārleta apsēdās zāles galā loga nišā un rūpīgi sakārtoja svārku krokas, lai netīrās vietas nebūtu redzamas. Satraukums, ka viņa atkal ir viesībās un dzird mūziku, lika aizmirst šārīta pazemojošo piedzīvojumu ar Retu Batleru. Rīt viņa atcerēsies, ko Rets viņai nodarījis, un degs kaunā. Rīt viņa domās par Frenka Kenedija samulsināto sirdi. Rīt, bet ne šovakar. Šovakar viņa bija dzīva no matu galiņiem līdz kāju pēdām, viņas acis mirdzēja, sirds bija priecīgu gaidu pilna.

No ielodzes viņa varēja pārredzēt milzīgo salonu un vērot dejotājus. Cik šī telpa agrāk bija skaista, kad viņa pirmoreiz bija ieradusies Atlantā! Parketa grīda bija mirdzējusi kā spogulis, lustra ar neskaitāmajiem karuļiem bija kaisījusi visapkārt dārgakmeņu varavīksni, atstarodama savu daudzo sveču gaismu. Vecās, cienīgās ģīmetnes pie sienām bija laipni noraudzījušās viesos. Vislielākais mīkstais rožkoka dīvāns bija atradies tieši šai ielodzē, kur viņa tagad sēdēja. Tā bija viņas mīļākā vieta. No šejienes varēja pārredzēt salonu un ēdamzāli ar ovālo sarkankoka galdu, pie kura bija vietas divdesmit viesiem, no šejienes varēja redzēt lielo servējamo galdu un bufeti, piekrautu ar smago galda sudrabu, septiņžuburu svečturiem, kausiem, karafēm un glāzēm. Pirmajā kara gadā Skārleta te bieži bija sēdējusi ar kādu elegantu virsnieku pie sāniem, klausījusies vijoles, čella, akordeona un bandžo skaņās un vērojusi, kā pa spožo grīdu garām slīd dejotāju kājas.

Tagad lustra bija tumša. Tā bija saliekta un lielākā tiesa karuļu sadauzīta, jo jenkiji šim mākslas priekšmetam bija svieduši ar zābakiem. Šovakar te dega tikai petrolejas lampa un nedaudzas sveces un lielāko gaišumu telpai deva kamīns. Tā šaudīgajā gaismā varēja redzēt, cik nožēlojams izskatās parkets; uz izbalējušām tapetēm vēl varēja vērot četrstūrus, kur agrāk bija karājušās ģīmetnes, un platas plaisas apmetumā liecināja par granātām, kas bija plīsušas virs mājas un norāvušas daļu otrā stāva. Vecais, smagais sarkankoka galds, nokrauts ar cepumiem un vīna karafēm, vēl arvien bija kailās ēdamzāles galvenais iekārtas priekšmets, bet arī tas bija saskrambāts, un varēja manīt, ka tā salauztās kājas ir nemākulīgi labotas. Servējamais galds, sudrablietas un smalkie virpotie krēsli bija nozuduši, tāpat bija nozudušas zeltainās damasta štoras pie augstajām, stiklotajām durvīm, bija palikuši tikai rūpīgi salāpīti mežģīņu aizkari.

Platā, liektā dīvāna vietā tagad stāvēja ciets, diezgan neērts sols. Skārleta pēc iespējas graciozi un viegli iegrozījās uz tā, vēlēdamās, kaut viņas kleita būtu tik tīra, ka viņa varētu dejot. Tik patīkami būtu atkal dejot. Bet, protams, ar Frenku viņa šai vientulībā varēja tikt tālāk nekā straujā galopā. Te viņa varēja uzmanīgi klausīties Frenka stāstos un pamudināt to uz arvien lielākām muļķībām.

Tomēr mūzika bija vilinoša. Viņa ilgodamās ar kāju sita takti — gluži tāpat kā vecais Le.vijs ar savu plato pēdu, kad tas spalgi skandināja bandžo un izsauca kadriļas figūras. Kājas švīkstēja pa grīdu, dejotāju rindas tuvojās viena otrai, atkāpās, griezās un eleganti palocījās.

Vecais Dans Takers iedzēra šņabi!

(Partneriem griezties!)

Ugunī iekrita — negāja labi!

(Dāmām griezties!)

Pēc vienmuļajiem, grūtajiem mēnešiem Tarā bija tik patīkami atkal klausīties mūzikā un dejotāju vieglajos soļos, redzēt pazīstamās, draudzīgās sejas, dzirdēt vecus jokus un izteicienus, asprātības, koķetēšanu. Viņai likās, ka būtu gulējusi kapā un augšāmcēlusies. Bija gandrīz tā, it kā senās, jautrās dienas būtu atgriezušās. Ja Skārleta aizvērtu acis un neredzētu novalkātos tērpus un salāpītos apavus, ja viņa spētu aizmirst daudzos jaunekļus, kas nekad vairs nedejos kadriļu, viņa gandrīz varētu iedomāties, ka viss ir tāpat kā agrāk. Bet, kad viņa pacēla skatienu un vēroja vecos kungus ēdamistabā pie vīna glāzēm, precētās sievas, kas sēdēja gar sienām un, runājot savā starpā, vairs neturēja mutei priekšā vēdekli, bet tikai kailu roku, kad viņa redzēja jaunās dejotāju sejas, viņu pēkšņi pārņēma saltas bailes — viss bija kļuvis citāds, it kā viņa skatītu spoku tēlus.

Viss bija pazīstams un tomēr citāds. Kas tas bija? Vai tā bija tikai tādēļ, ka viņa tagad bija piecus gadus vecāka? Nē, te bija kas vairāk par aizritējušā laika iespaidu. Kaut kas bija zudis viņiem visiem, viņu pasaulei. Pirms pieciem gadiem viņi visi bija jutušies droši un pašapzinīgi, šīs drošības paspārnē plaukuši un ziedējuši. Tagad agrākā noskaņa bija zudusi, un reizē ar to bija zudusi visa vecā dzīves stila burvība.

Protams, arī Skārleta bija pārvērtusies, bet gluži citādi nekā visi pārējie, un tas viņu mulsināja. Viņa sēdēja un vēroja tos un jutās sveša, it kā būtu nākusi no citas pasaules un šo ļaužu valodu nesaprastu. Tad viņa aptvēra, ka gluži tāpat jūtas kopā itr l-sliju. Kopā ar viņu un citiem viņam līdzīgiem cilvēkiem — lvi tie taču veidoja viņas pasaules lielāko daļu!— Skārleta jutas kā lieciniece kaut kam tādam, ko viņa nesaprata.

Viņu sejas gandrīz nebija mainījušās un manieres nepavisam. Vel joprojām viņiem piemita iedzimta cieņa, gadu simteņiem vecs bruņnieciskuins, bet tam bija pievienojies arī neremdējams sarūgtinājums, ko viņi paņems līdzi kapā,— pārāk dziļš, lai to i/.leiktu vārdos. Tā bija klusi runājoša, sarūgtināta, pagurusi cilts, kas bija sakauta un negribēja atzīt sakāvi, kas bija salauzta un tomēr vēl stāvēja taisni. Viņi bija satriekti un nevarīgi iekarotas zemes pavalstnieki. Viņi redzēja, kā ienaidnieki mīda kājām viņu dzimteni, kā blēži zaimo viņu likumus. Bijušie vergi kļuva draudīgi, vīriem bija laupītas balsstiesības, sievietēm darīja pāri. Un viņi domāja par neskaitāmiem kapiem.

Viss bija mainījies, tikai vecās formas ne. Tās bija jāpatur, jo bez tām viņiem vairāk nekā nebija. Ļaudis cieši turējās pie tā, kas viņiem bija tuvākais un mīļākais,— pie sava iecietīgā rāmuma, pie savas pieklājības, pie tīkami nevērīgajām attiecībām un galvenokārt pie bruņnieciskuma, ko vīrieši veltīja sievietēm. Viņiem gandrīz izdevās radīt iespaidu, ka viņi vēl arvien spēj pasargāt dāmas no visa rupjā, ko sievietei neklājas pieredzēt. Skārletai tas likās ārkārtīgi smieklīgi. Maz bija tāda, ko šais piecos gados nebūtu piedzīvojušas pat visvairāk lutinātās sievietes. Viņas bija kopušas ievainotos un aizspiedušas acis mirējiem, viņas bija cietušas kara, ugunsgrēka un laupīšanas postu, viņas bija iepazinušās ar šausmām, bēgšanu un badu. Bet — vienalga, ko viņas savām acīm bija redzējušas un rokām darījušas, vienalga, kas viņām vēl tagad bija jādara,— viņas joprojām palika smalkas dāmas un vīrieši — smalki kungi, karaļi trimdā, sarūgtināti un atturīgi, laipni cits pret citu, turklāt cieti kā dimants un dzēlīgi skadri kā kristāls salauztajā lustrā virs viņu galvām. Vecie laiki bija pagājuši, bet šie cilvēki turpināja savu ceļu tai pašā dīkajā iznesībā, cieši apņēmušies nedzīties pēc katra centa kā jenkiji, apņēmušies neatteikties no sava vecā dzīves stila.

Skārleta zināja, ka arī viņa ir ļoti pārvērtusies. Citādi jau viņa nebūtu varējusi darīt visu to, ko bija darījusi kopš pēdējās viesošanās Atlantā, citādi nevarētu būt ne runas par to, ko viņa tagad izmisuma spēkiem vēlējās darīt. Tomēr starp šo ļaužu izturību un viņas izturību bija starpība — kāda, to viņa uzreiz nevarēja pateikt. Varbūt tas, ka viņai nebija gandrīz nekā, ko viņa zināmos apstākļos nebūtu gatava darīt, bet šiem citiem bija ļoti daudz tāda, ko viņi nemūžam nedarītu — pat tad, ja ar to varētu glābt savu dzīvību. Varbūt arī tas, ka viņiem vairs nebija nekādu cerību un viņi ar smaidu uz lūpām ļāva dzīvei paiet garām. Bet Skārleta to nespēja.

Viņa nevarēja nerēķināties ar dzīvi. Viņai tā bija jādzīvo, un dzīve bija pārāk nežēlīga, pārāk naidīga, lai viņa varētu ar smaidu to skaistināt. Skārleta neredzēja savu draugu jauko drosmi un nesatricināmo lepnumu. Viņa redzēja tikai muļķīgus tiepšas, kas gan nojauta dzīves īstenību, bet smaidot liedzās tai skatīties sejā.

Noraudzīdamās sasarkušajos dejotājos, Skārleta sev klusībā jautāja, vai arī viņus vajāja tas pats, kas tagad vajāja viņu: miruši draugi, sakropļoti vīri, izsalkuši bērni, Jauku īpašumi, kas slīdēja no rokām, mīļas mājas, kur tagad dzīvoja svešinieki. Protams, arī viņi visi to juta. Skārleta viņu apstākļus pazina gandrīz tikpat labi kā savus. Viņi bija cietuši tos pašus zaudējumus, to pašu trūkumu, viņi bija cīnījušies ar tām pašām grūtībām. Tomēr tas viss viņus bija iespaidojis citādi. Sejas, kuras viņa redzēja savā priekšā, nebija sejas, bet maskas, lieliskas maskas, kas nekad nenokrita.

Tomēr, ja viņi tikpat sāpīgi cieta šais briesmīgajos apstākļos — un tā bija —, kā tad viņi varēja izlikties tik jautri, tik bezrūpīgi? Kādēļ viņi gribēja tādi izlikties?

Tas pārsniedza Skārletas prāta robežas un mazliet arī viņu kaitināja. Viņa nevarēja būt tāda kā šie cilvēki un vienaldzīgi noskatīties savas pasaules bojāejā, it kā viņai gar to nebūtu nekādas daļas. Viņa jutās kā vajāta lapsa un bēga, sirdij vai pušu plīstot, lai paslēptos alā, iekāms suņi viņu paspēj saķert.

Pēkšņi viņa tos visus ienīda, tādēļ ka tie bija citādi nekā viņa un panesa zaudējumu ar stāju, kuras viņai trūka un pēc kuras viņa arī neilgojās. Viņa ienīda šos smaidošos, graciozos svešiniekus, šos lepnos nelgas, kuri lepojās ar to, ko bija zaudējuši, varbūt pat tieši ar to, ka bija visu zaudējuši. Sievietes palika dāmas, lai gan viņu ikdiena bija kalpones ikdiena, lai gan viņas nezināja, kur ņems jaunas drēbes, kad vecās būs novalkātas. Bet Skārleta nevarēja justies kā dāma, par spīti samta tērpam un smaržīgajiem matiem, par spīti dižciltīgajiem senčiem, ar kuriem viņa varēja lepoties, un bagātībai, kas viņai kādreiz bija piederējusi. Skarbā saskarsme ar Taras sarkano zemi bija laupījusi viņai visu smalkumu. Viņa nevarēja justies kā dāma, kamēr viņas galds atkal nebija apkrauts ar sudrabu un kristālu un kamēr uz tā nekūpēja gardi ēdieni, kamēr viņai nebija savu zirgu stallī, kamēr Taras kokvilnu plūca baltas un nevis melnas rokas.

«Ak tā!» Skārleta dusmās nodomāja un ievilka elpu. «Lūk, kur starpība! Pat nabadzīgas būdamas, viņas vēl arvien jūtas kā dāmas, bet es to nevaru. Liekas, šie muļķi nesaprot, ka sieviete bez naudas nemaz nevar būt dāma.»

Pat šajā atklāsmes brīdī viņa tomēr sirds dziļumos apzinājās, ka šie ļaudis dara pareizi, kaut arī viņu izturēšanās liekas muļķīga. Elena būtu domājusi tieši tā. Tas uztrauca Skārletu. Viņa nespēja domāt tā, kā šie ļaudis domāja. īstenībā arī viņai bija jābūt dziļi pārliecinātai, ka dzimusi dāma arī nabadzībā paliek dāma, bet viņa to nespēja.

Visu mūžu viņa bija dzirdējusi zobgalības par to, ka jenkiji par smalkuma pamatu uzskatot bagātību, nevis audzināšanu. Tomēr šai vienā punktā jenkijiein laikam bija taisnība, kaut arī visur citur tie maldījās: sievietei bija vajadzīga nauda, lai tā būtu dāma. Viņa zināja — Elena paģībtu, ja dzirdētu savu meitu sludinām šādus uzskatus. Pat visdziļākajā trūkumā nonākusi, Elena nezaudētu savu lepnumu, bet Skārleta kaunējās — kaunējās, ka ir nabaga, nomākta, ka viņai jāstrādā nēģeru darbs.

Viņa aizkaitināta paraustīja plecus. Varbūt šiem ļaudīm bija taisnība un viņa maldījās, bet tie neskatījās uz priekšu kā viņa. Kādēļ šie lepnie nelgas netiecās uz priekšu, kādēļ tie nesasprindzināja katru nervu un nelika uz spēles pat godu un labo slavu, lai atkal atgūtu, ko bija zaudējuši! Daudziem no tiem likās necienīgi dzīties pēc naudas. Katrs nepārprotams naudas pelnīšanas veids, pat katra saruna par naudu viņiem likās vulgāra. Laiki bija grūti un nežēlīgi. Ja kāds gribēja tos pārvarēt, tam vajadzēja būt cietam un stipram. Skārleta zināja, ka ģimenes tradīcijas daudzus atturēja no cīņas, kuras atklāts mērķis bija naudas pelnīšana. Protams, bija izņēmumi. Misis Merivedera ar savu maiznīcu, Renē, kas brauca ar pīrādziņu ratiem, Hjū Elsings, kurš skaldīja malku un pārdeva to pie svešu ļaužu durvīm, Tomijs, kas strādāja par būvuzņēmēju, un Frenks, kuram bija drosme atvērt veikalu. Bet kā bija ar citiem? Plantatori pašu spēkiem apstrādāja pāris akru zemes un vilka nožēlojamu dzīvi, advokāti un ārsti gaidīja klientus un pacientus, kas nenāca. Un kur tad vēl visi pārējie, kas dīkā bezrūpībā bija dzīvojuši no saviem ienākumiem,— kas notiks ar tiem?

Tomēr viņa negribēja visu mūžu dzīvot nabadzībā. Nē, Skārleta negribēja salikt rokas klēpī un pacietīgi gaidīt, kad brīnums nāks palīgā. Viņa gribēja mesties dzīvē un gūt no tās visu iespējamo. Viņas tēvs bija sācis kā nabaga ieceļotājs un ieguvis Taras plašos laukus. Ko viņš bija izdarījis, to varēja arī viņa meita. Viņa nebija tāda kā šie ļaudis, viņai nepietika ar lepnu apziņu, ka ir ziedojusies cēla mērķa labā, kas bijis katra upura vērts. Viņi smēlās drosmi pagātnē, bet viņa to smēlās nākotnē. Patlaban Frenks Kenedijs bija viņas nākotne. Viņam bija veikals un skaidra nauda. Un, ja viņai izdotos dabūt Frenku un viņa naudu, viņa varētu vēl vienu gadu noturēt Taru. Pēc tam Frenkam būs jāpērk zāģētava. Viņa pati redzēja, cik ātri pilsēta atjaunojas, ka tirdzniecība ar kokmateriāliem ir īsta zelta bedre.

No atmiņas tumšā dziļuma iznira vārdi, ko Rets viņai pirmajos kara gados bija teicis par savu naudu un ko viņa toreiz nebija sapratusi, bet tagad skaidri saprata un brīnījās, kas viņai tos bija liedzis saprast — jaunība vai muļķība.

«No kādas kultūras bojāejas var izsist tikpat daudz naudas kā no kādas kultūras uzbūves.»

Šo bojāeju viņš bija paredzējis, un viņam bija taisnība. Vēl tagad var.ēja nopelnīt daudz naudas, ja nebaidījās strādāt vai. .. pievākt to, ko sarūpējuši citi.

Frenks nāca atpakaļ ar kazeņu vīna glāzi vienā un apakštasi ar cepuma gabaliņu otrā rokā, un Skārlela piespieda sevi pasmaidīt. Viņai vairs nebija sev jājautā, vai Taras dēļ ir vērts precēties ar Frenku. Viņa zināja, ka ir vērts, un vairs par to nedomāja.

Vīnu nogaršodama, viņa tam uzsmaidīja un zināja, ka viņas vaigi ir sārtāki nekā dejotājām. Viņa pievilka svārkus, lai atbrīvotu Frenkam vietu sev blakus, un lēni vēdināja kabatas lakatiņu, lai viņš justu odekolona smaržu. Ar to viņa ļoti lepojās, jo neviena cita dāma nebija iesmaržojusies, un Frenks to bija ievērojis. Drosmes uzplūdā viņš bija čukstējis, ka viņa esot sārta un smaržīga kā roze.

Kaut jel viņš nebūtu tik kautrīgs! Viņš tai atgādināja biklu, vecu, rūsganu trusi. Kaut jel viņam būtu kāds nieks no Tārltonu zēnu galantās dedzības vai pat Reta Batlera rupjās nekaunības! Tad gan viņš nojaustu arī izmisumu, kas pavīdēja aiz viņas kautri drebošajiem plakstiem. Bet Frenks tik vāji pazina sievietes, ka viņam nebija ne mazāko aizdomu. Tā bija Skārletas laime, bet savu cieņu viņš ar to viņas acīs nevairoja.

XXXVI

Divas nedēļas vēlāk Skārleta apprecējās ar Frenku Kenediju; Fr.enks bija tik vētraini ar viņu lakstojies, ka viņa sarkdama tam bija atzinusies — tā dedzība viņai aizraujot elpu un viņa ilgāk vairs nespējot pretoties tā jūtu kvēlei.

Viņš nezināja, ka šais divās nedēļās viņa katru nakti bija staigājusi pa istabu un griezusi zobus, ka viņš tik lēni saprot viņas pamudinošos mājienus, un lūgusi dievu, kaut nelaikā nepienāktu Suelenas vēstule un neizjauktu viņas plānu. Par laimi, māsa bija gaužām slinka vēstuļu rakstītāja — viņa gan pati ļoti priecājās par vēstulēm, ko saņēma, bet nelabprāt atbildēja. Taču iespējamība, ka viņa tomēr to varētu izdarīt, draudēja līdz pēdējam mirklim. .. līdz pēdējam mirklim. .. Tā Skārleta mocījās ilgajās nakts stundās, naktskreklā un Elenas izbalējušā lakatā šurp un turp pa savas guļamistabas kailo grīdu staigādama. Frenks nezināja, ka viņa bija saņēmusi īsu vēstuli no Vila; tas rakstīja, ka Džonass Vilkersons otrreiz bijis Tarā un, kad dzirdējis par Skārletas aizbraukšanu uz Atlantu, kļuvis tik nekaunīgs, ka viņš un Ešlijs to ar varu izsvieduši pa durvīm. Vila vēstule viņai vēlreiz atgādināja to, ko viņa pārāk labi zināja: ka nodokļu paaugstinājuma termiņš tuvojas un laika atliek arvien mazāk. Nikns izmisums dzina viņu uz priekšu, dienas lidoja kā vēja spārniem; viņai gribējās ņemt rokās smilšu pulksteni un aizturēt smiltis, lai tās netecētu.

Tomēr viņa tik veikli slēpa savas jūtas un tik labi tēloja savu lomu, ka Frenks neko nenojauta; viņš redzēja tikai to, ko viņa tēloja,— skaisto, nevarīgo Čārlza Hamiltona atraitni, kura viņu ik vakarus laipni sagaidīja mis Pitijas salonā un, sajūsmā vai elpu aizturējusi, klausījās, kā viņš stāstīja par saviem nākotnes plāniem. Viņas sirsnīgā līdzdalība un dzīvā interese par visu, ko viņš teica, lēja viņam balzamu brūcē, ko bija cirtuši Suelenas šķietamā neuzticība. Viņa sirdi pildīja sāpīgs mulsums par saderinātās izturēšanos, un viņa pašlepnums bija dziļi ievainots — neprecēta pusmūža vīrieša biklais, jūtīgais pašlepnums, tāda vīrieša, kas zina, ka nespēj sievietes valdzināt. Viņš nespēja rakstīt Suelenai un izteikt tai pārmetumus — doma par to viņam bija pretīga —, bet viņš varēja atvieglot sirdi, izrunādamies ar Skārletu. Māsu pārāk asi nenosodīdama, tā viņ am tomēr apgalvoja, ka labi saprotot viņa bēdas un ka viņš esot pelnījis tādas sievietes mīlestību un gādību, kas viņu tiešām prastu cienīt.

Mazā misis Hamiltone bija tik jauka, maza sārtvaidze; tā pārmaiņus grūtsirdīgi nopūtās par savu bēdīgo likteni un tad atkal jautri un mīļi kā sidraba zvaniņiem smējās par viņa nedrošajiem jokiem, kad viņš to mēģināja uzjautrināt. Zaļajā tērpā, ko aukle tagad bija pilnīgi iztīrījusi, tik burvīgi izcēlās viņas slaidais augumiņš ar graciozo vidukli, un smalkā smarža, kas plūda no viņas mutautiņa un matiem, bija reibinoša. Tas bija kauns, ka tik skaista, maza sieviete bija vientuļa un nevarīga skarbajā pasaulē, kuras nežēlību tā nepazina, bez vīra un brāļa, pat bez tēva, kas to sargātu. Frenkam šī pasaule likās galīgi nepiemērota vientuļai sievietei, un Skārleta klusībā tam no sirds piekrita.

Viņš nāca katru vakaru, jo mis Pitijas mājas gaisotne bija patīkama un mierinoša. Aukle viņu saņēma pie namdurvīm ar smaidu, kādu tā veltīja tikai augstdzimušām personām. Pitija viņu cienāja ar kafiju, pieliedama klāt lāsi brendija, un Skārleta nepalaida garām nevienu vārdu, ko viņš teica. Reizēm viņš to pēcpusdienās ņēma līdzi savos ratos, darīšanās braukdams. Tie bija jautri braucieni, jo viņa izteica tik daudz muļķīgu jautājumu,— «īsti sievišķīgi», viņš ar labpatiku nodomāja. Viņam bija jāsmejas par viņas neziņu veikalu lietās, bet viņa smējās līdzi un teica:— Jūs taču nedomāsiet, ka tāda maza muļķīte kā es varētu saprast vīriešu darīšanas!

Viņas sabiedrībā Frenks Kenedijs ar savu vecmeitas dabu pirmo reizi jutās kā spēcīgs, drošs vīrietis, ko dievs radījis cēlāku par citiem vīriešiem, lai tas aizsargātu nevarīgas sievietes.

Kad viņi beidzot stāvēja pie altāra un viņš turēja Skārletas paļāvīgo rociņu savējā, kamēr viņas nolaistās skropstas zīmēja melnus puslokus uz sārtajiem vaigiem, viņš vēl arvien nezināja, kā tas īsti bija noticis. Viņš tikai zināja, ka pirmoreiz savā mūžā izdarījis kaut ko romantisku un satraucošu. Viņš, Frenks Kenedijs, bija savaldzinājis šo burvīgo būtni un satvēris to savās stiprajās rokās. Tā bija reibinoša sajūta.

Laulībās nebija klāt neviena drauga, neviena rada. Liecinieki bija no ielas pasaukti sveši ļaudis. Skārleta tā bija vēlējusies, un Frenks negribot bija padevies. Viņš gan labprāt būtu ielūdzis savu māsu un svaini, un mazas viesības Pitijas salonā jautrā draugu pulkā ar līgavai veltītām galdarunām viņu būtu aplaimojušas. Tomēr Skārleta pat par krustmātes Pitijas klātbūtni negribēja ne dzirdēt.

— Tikai mēs abi, Frenk,— viņa lūdzās un maigi spieda tam roku.— Lai tā būtu kā nolaupīšana. Vienmēr esmu vēlējusies ar kādu aizbēgt un tad apprecēties. Mīļais, es tevi lūdzu, dari to manis dēļ!

Maigais vārds, kas viņa ausij vēl bija tik jauns, un gaišās asaras, kuras mirdzēja viņas zaļajās acīs, kad viņa lūgdamās paraudzījās augšup, izšķīra visu. Galu galā vīrietim taču bija nedaudz jāpiekāpjas līgavai, sevišķi kāzu ceremoniju ziņā, jo sievietes taču bija tik sentimentālas.

Un viņš vēl nepaguva atjēgties, kad bija apprecējies.

Ne visai labprāt, jo tas izpostīja viņa cerību tūliņ nopirkt 7.uģctavu, bet, Skārletas maigo lūgumu samulsināts, Frenks tai iedeva trīssimt dolārus. Viņš nevarēja pieļaut, ka jaunās sievas puieni izliek no Taras. Tomēr viņa nomāktība drīz zuda, kad viņš redzēja Skārletu laimē starojošu, un viņš pilnīgi atplauka, redzot, cik mīļi tā pateicas par viņa augstsirdību. Neviena sieviete viņam vēl nebija veltījusi tādu uzmanību, tādēļ viņš beidzot nolēma, ka nauda tomēr labi izlietota.

Skārleta tūliņ aizsūtīja mammīti uz Taru ar trijkāršu uzdevumu: nodot Viļam naudu, paziņot par viņas apprecēšanos un atvest Veidu uz Atlantu. Pēc divām dienām viņa saņēma no Vila dažas īsas rindas — visu dienu viņa šo vēstuli neizlaida no rokām un lielā priekā nevarēja vien beigt lasīt. Vils rakstīja, ka nodokļi esot samaksāti un Džonass Vilkersons traki pārskaities, tomēr līdz šim neesot uzmācies ar jauniem draudiem. Vils nobeidza vēstuli ar formāliem laimes vēlējumiem. Skārleta zināja, ka Vils viņu saprot un negrib ne slavēt, ne nosodīt. «Bet ko Ešlijs domā?» viņa drudžaini sev jautāja. «Ko gan viņš tagad par mani domā pēc visa tā, ko es viņam vēl nesen teicu Taras augļu dārzā?»

Viņa saņēma vēstuli arī no Suelenas — kļūdām pilnu vēstuli ar briesmīgiem pārmetumiem un asaru plankumiem, tik indīgu un tik patiesu savos spriedumos par viņas raksturu, ka viņa to nekad neaizmirsa un rakstītājai nekad nepiedeva. Tomēr pat Suelenas sašutums nespēja aptumšot viņas prieku par to, ka nu Tara vismaz tuvākajā laikā paglābta no briesmām.

Skārletai nebija viegli samierināties ar to, ka tagad viņas pastāvīgā dzīvesvieta ir Atlanta, nevis Tara. Izmisuma dziņā sagādāt naudu viņa bija domājusi vienīgi par Taru un likteni, kas tai draudēja. Vēl kāzu dienā viņa ne mirkli nebija iedomājusies, ka savas dzimtenes drošību pērk par ilgu trimdu. Nu tas bija noticis, un viņa to saprata un reizē sajuta ilgas, kas bija grūti nomācamas. Tomēr viņa bija ar mieru uzņemties savas rīcības sekas. Turklāt viņa bija Frenkam tik pateicīga, ka viņš glābis Taru, ka juta pret viņu gandrīz maigumu un sirdī apņēmās, ka viņam nekad nebūs jānožēlo, ka ir viņu apprecējis.

Atlantas dāmas savu kaimiņu lietas pārzināja gandrīz tikpat labi kā savas, turklāt tās viņām likās daudz interesantākas. Visi zināja, ka Frenks Kenedijs un Suelena O'Hāra jau sen «sapratušies», turklāt Frenks savā muļķīgajā veidā jau bija izpļāpājies, ka pavasari viņam būs kāzas. Tādēļ nebija jābrīnās, ka ziņa par viņa klusajām laulībām ar Skārletu sacēla tenku, minējumu un visļaunāko aizdomu vētru. Misis Merivedera, kas vienmēr gādāja, lai viņas ziņkārība tiktu apmierināta, atklāti noprasīja Frenkam, ko gan viņš domājot, saderinādamies ar vienu māsu un precēdams otru. Pēc tam viņa ziņoja misis Elsingai: vienīgā atbilde bijusi tā, ka Frenks muļķīgi viņu uzlūkojis. Tomēr pat drošsirdīgā misis Merivedera neiedrošinājās par šo tēmu runāt ar Skārletu. Jaunā sieva šais dienās gan izskatījās cienījama un jauka, bet viņas acīs bija lasāms gandarījums, kas citas kaitināja, un lepna apņēmība, kuru neviena neiedrošinājās izaicināt.

Viņa zināja, ka visa Atlanta tenko, bet neņēma to vērā. Galu galā precēšanās nebija nekāds kauns. Tara bija glābta, un ļaudis varēja runāt, cik gribēja. Viņai bija pārāk daudz citu domu. Svarīgākais nu bija Frenkam saudzīgi ieskaidrot, ka veikalam jādod vairāk peļņas. Pēc bailēm, ko Džonass Vilkersons viņai bija iedzinis, viņai vairs nebija miera, kamēr nebija iekrāts drusku naudas nākamā gada nodokļiem. Turklāt viņa nevarēja aizmirst, ko Frenks bija teicis par zāģētavu. Ar zāģētavu droši vien varēja pelnīt daudz naudas, jo par kokmateriāliem maksāja nedzirdētas cenas, un viņai kremta sirdi, ka Frenkam nebija pieticis naudas nodokļiem un reizē arī zāģētavas pirkšanai. Viņa nolēma, ka veikalam katrā ziņā jākļūst ienesīgākam, turklāt visdrīzākajā laikā, lai Frenks varētu nopirkt zāģētavu, kamēr to vēl nav sagrābis kāds cits. Viņa saprata, cik izdevīgs būtu šis darījums.

Ja viņa būtu bijusi vīrietis, viņa šo zāģētavu tūliņ būtu pirkusi — pat tad, ja viņai šim nolūkam būtu jāieķīlā veikals. Tomēr, kad viņa nākamajā dienā pēc kāzām uzmanīgi par to ieminējās, Frenks tikai pasmaidīja un ieteica viņai nelauzīt skaisto galviņu par veikalu būšanām. Viņš bija pārsteigts, ka Skārleta vispār zina, kas ir ieķīlāšana un hipotēka, un pirmajā mirklī tas viņu uzjautrināja. Tomēr šī jautrība viņam drīz pārgāja, un laulības pirmajās dienās viņš tīri vai sabijās. Kādreiz viņš Skārletai neapdomīgi bija pastāstījis, ka daži cilvēki (vārdus viņš sargājās minēt) viņam esot naudu parādā, bet nevarot tūliņ atdot un viņam, zināms, esot neērti veciem draugiem un labu ģimeņu ļaudīm atgādināt parādu. Tagad viņš gauži nožēloja, ka bija par to ieminējies, jo Skārleta par to pastāvīgi apvaicājās. Ar burvīgu bērna smaidu viņa teica — viņai briesmīgi griboties zināt, kas Viņam esot parādā un cik. Frenks vienmēr izvairījās — nervozi nokremšļojās, atmeta ar roku un tikai atkārtoja savu kaitinošo piezīmi par viņas skaisto galviņu.

Pamazām Frenks sāka nojaust, ka šī skaistā galviņa ļoti labi prot rēķināt, pat daudz labāk nekā viņa galva, un šī atziņa Frenku darīja nemierīgu. Kā zibens spēriens viņam bija novērojums, ka Skārleta var vēja ātrumā saskaitīt galvā garu ptknilļu rindu, kamēr viņam, ja vajadzēja saskaitīt vairāk par Iriin skaitļiem, bija jāņem palīgā papīrs un zīmulis. Daļskaitļi viņai nesagādāja ne mazākās grūtības. Frenkam likās mazliet nepiedienīgi, ka viņa sieva tik labi saprot rēķinus un veikalu lielas; ja sieviete, sev par nelaimi, bija apveltīta ar tik i te.sievišķīgām īpašībām, tai bija labāk tās neizrādīt. Tagad viņš runāja ar Skārletu par veikalu lietām tikpat nelabprāt, cik labprāt viņš to pirms kāzām bija darījis. Tolaik viņš bija domājis, ka viņa no tā visa nekā nesaprot, un bija priecājies, ka var viņai paskaidrot. Nu viņš redzēja, ka Skārleta visu saprot pārāk labi, un — kā visi vīrieši — bija sašutis par sieviešu divkosību. Kā visi vīrieši, viņš jutās vīlies, redzēdams, ka sievietei ir prāts.

Neviens nevarēja zināt, kad Frenks savā laulībā atskārta, ka Skārleta viņu piemānījusi. Varbūt viņš noprata patiesību, kad Tonijs Fontēns, brīvs kā putns, ieradās Atlantā kārtot savus darījumus. Varbūt viņš to noprata no savas māsas vēstulēm, ko tā viņam rakstīja no Džonsboro, gaužām satriekta par viņa precībām. No Suelenas pašas viņš to nekādā ziņā nedabūja zināt. Viņa Frenkam nekad vairs nerakstīja, un, protams, arī viņš taču nevarēja rakstīt paskaidrojuma vēstules. Ko gan līdzētu paskaidrojumi, kad viņš jau bija apprecējies? Viņu mocīja apziņa, ka Suelena nekad nedabūs zināt patiesību un vienmēr domās, ka viņš zemiski lauzis doto vārdu. Laikam ari visi citi tā domāja un viņu nosodīja. Viņam nebija nekādas iespējas attaisnoties — vīrietis taču nevarēja visiem stāstīt, ka zaudējis galvu sievietes dēļ, un džentlmenis nedrīkstēja atzīties, ka sieva viņu nozvejojusi ar meliem.

Skārleta bija viņa sieva, un tai bija tiesības prasīt, lai viņš to visos apstākļos aizstāv. Turklāt viņš vienkārši nespēja ticēt, ka Skārleta apprecējusies ar viņu aiz auksta aprēķina, nemaz viņu nemīlēdama. Viņa vīrieša pašlepnums necieta tādu domu. Tad jau patīkamāk bija domāt, ka Skārleta viņu pēkšņi tā iemīlējusi, ka uzdrīkstējusies pat melot, lai tikai viņu dabūtu. Un tomēr tas viss bija dīvaini. Frenks zināja, ka nav nekāds lepnais ieguvums sievietei, kas ir tik daudz jaunāka par viņu un turklāt vēl skaista un gudra, bet Frenks bija džentlmenis un paturēja savas šaubas sevī. Skārleta bija viņa sieva, un viņš to nedrīkstēja apvainot ar aizdomām un jautājumiem, kuriem tā kā tā vairs nebija nekādas nozīmes.

Turklāt viņš nemaz nevēlējās grozīt notikušo, jo laulība viņu darīja laimīgu. Skārleta bija burvīga, valdzinoša sieviete, visādā ziņā īsta pilnība, ja tikai viņa nebūtu bijusi tik ietiepīga. Frenks ļoti drīz uzzināja, ka dzīve ir ļoti patīkama, ja visu dara pēc sievas prāta. Tad viņa bija priecīga kā bērns, pastāvīgi smējās, teica mazus, muļķīgus jokus, sēdās viņam klēpī un plūkāja bārdu — tādās reizēs viņš varēja zvērēt, ka jūtas par divdesmit gadiem jaunāks. Kad viņš vakarā pārnāca, viņa čības bija noliktas pie kamīna, Skārleta mīļi rūpējās un raizējās, vai viņam nav slapjas kājas, vai viņu atkal nemoka mūžīgās iesnas, neaizmirsa, ka viņam garšo vistu šķilvji un kafija ar trim karotītēm cukura. Jā, ar Skārletu bija jauki dzīvot — ja vien visu darīja pēc viņas prāta. -

Divas nedēļas pēc kāzām Frenks saslima ar gripu, un doktors Mīds viņam neļāva celties no gultas. Pirmajā kara gadā viņš bija divus mēnešus nogulējis slimnīcā ar plaušu karsoni un kopš tā laika vienmēr baidījās no slimības atkārtošanās, tādēļ ļoti priecājās, ka varēja gulēt gultā zem trim segām un dzert karstus sviedrējošus dzērienus, ko mammīte un krustmāte Pitija viņam ik stundu pasniedza.

Slimība ieilga, un Frenks arvien vairāk sāka raizēties par veikalu. Jaunais palīgs strādāja viņa vietā un ik vakarus nāca ziņot par dienas apgrozījumu, bet Frenks nebija apmierināts. Viņš par to žēlojās tik bieži, ka Skārleta, kas šādu izdevību tikai bija gaidījusi, uzlika viņam vēsu rociņu uz pieres un teica:— Mīļais, es dusmošos, ja tu par to vēl raizēsies. Es pati došos uz veikalu un paskatīšos, vai tur viss kārtībā.

Smaidot apklusinājusi viņa iebildumus, Skārleta aizgāja. Trīs aizritējušās laulības nedēļās viņa bija drudžaini ilgojusies ieskatīties grāmatās un izzināt veikala stāvokli. Kāda laime, ka Frenkam jāguļ gultā!

Veikals bija Faivpointas tuvumā. Mājas jaunais jumts spilgti izcēlās pret apkvēpušajiem, vecajiem mūriem, koka pārjūmi apēnoja trotuāru līdz pat ielas malai, un pie dzelzs aizsargstieņiem pircēji sēja zirgus un mūļus. Veikalā izskatījās apmēram tāpat kā Bularda veikalā Džonsboro, tikai ap kvēlošo krāsniņu nesēdēja dīkdieņi un nespļāva tabakas sulu traukos ar smiltīm. Telpas bija lielākas un daudz tumšākas nekā Bularda veikalam. Pārjūmi gandrīz nemaz nelaida iekšā bālo ziemas gaismu, tikai no sānsienām pa maziem, mušu izraibinātiem lodziņiem iespīdēja vājš gaišums. Priekštelpā grīda bija klāta dubļainām zāģu skaidām, visur bija netīrumi un putekļi, un tomēr šeit, kur tumsā pacēlās augstie plaukti ar raibu audumu baķiem, porcelānu, virtuves piederumiem un sīkām precēm, izskatījās gandrīz pieklājīgi; aiz durvīm otrā pusē sākās haoss.

Tur preces bija sakrautas kaudzēs juku jukām tieši uz kailas, cieti nomīdītas zemes. Pustumsā Skārleta redzēja kastes un saiņus, arklus, zirglietas un lētus priedes koka šķirstus. Tumsā pacēlās lietotu mēbeļu kaudze. Tur bija gan vienkāršas mēbeles, gan smalki sarkankoka un rožkoka darinājumi; krāšņie, nolietotie brokāta atzveltņi ar astru pildījumu izskatījās tik svešādi šai netīrajā telpā. Visapkārt mētājās naktstrauki, bļodas un spaiņi, un gar Visām četrām sienām stāvēja dziļas kastes; bija tik tumšs, ka Skārletai vajadzēja pacelt lampu, lai saskatītu, ka tanīs glabājas sēklas, naglas, skrūves un galdnieku darbarīki.

«Tādai klīrīgai vecmeitai kā Frenkam gan vajadzēja savu mantu turēt labākā kārtībā,» Skārleta nodomāja, noslaucīdama netīrās rokas. «īsta cūkkūts! Tāds taču nedrīkst būt veikals! Precēm jānoslauka putekļi un tās jāizliek priekšā, kur ļaudis tās var redzēt, tad būs daudz vieglāk tās pārdot.»

Ja inventārs bija tādā stāvoklī, kas tad bija gaidāms no grāmatām!

Skārleta nolēma tūliņ ielūkoties vīra kontu grāmatā, paņēma lampu un atkal izgāja veikala priekštelpā. Palīgs Villijs negribīgi pasniedza viņai biezo, netīro grāmatu. Viņš vēl bija jauns zēns, bet arī laikam turējās pie Frenka ieskata, ka sievietēm veikalā nav ko meklēt. Skārleta skarbi pārtrauca viņa iebildumus un aizsūtīja viņu pusdienās. Kad puisis bija aizgājis, viņa jutās labāk; tā nosodošais skatiens viņu kaitināja. Viņa ērti apsēdās niedru krēslā pie šņācošās krāsns, pavilka vienu kāju sev apakšā un, paņēmusi grāmatu klēpī, atšķīra to. Bija pusdienlaiks, ielas tukšas, pircēji nenāca, un veikals bija pilnīgi viņas rīcībā.

Viņa lēni šķīra lapas, pārbaudīja uzvārdu rindas un Frenka nervozajā rokrakstā ierakstītos skaitļus. Viss bija tieši tā, kā viņa bija gaidījusi, un viņa sadrūma, saņēmusi jaunu apliecinājumu tam, ka Frenkam galīgi trūkst tirgotāja talanta. Vismaz piecsimt dolāru bija parādos, daudzi parādi jau mēnešiem veci. Parādnieki — to starpā Merivederi un Elsingi — viņai bija labi pazīstami. Dzirdot Frenka nevērīgos izteicienus par naudu, ko zināmi ļaudis tam esot parādā, viņa bija iedomājusies nelielas summas. Nu viņa redzēja patiesību.

«Ja viņi nevar maksāt, kādēļ viņi arvien vēl pērk?» Skārleta sašutusi domāja. «Un, ja Frenks zina, ka viņi nevar maksāt, kādēļ vēl arvien dod viņiem preces? Daudzi no viņiem varētu parādu samaksāt, ja vien viņš stingrāk to atgādinātu. Piemēram, Elsingi, kas varēja Fanijai pirkt jaunu atlasa kleitu un rīkot dārgas kāzas. Frenks ir pārāk labsirdīgs, un ļaudis viņu izmanto. Ja viņš būtu iekasējis kaut pusi šīs naudas, viņš būtu varējis nopirkt zāģētavu un vēl atliktu nauda maniem nodokļiem.»

Viņa prātoja tālāk. «Un kā būtu, ja Frenkam piederētu arī zāģētava? Dieva naktskrekls! Ja viņš veikalu vada kā labdarības iestādi, kā tad viņš varētu pelnīt naudu ar zāģētavu? Tā jau mēneša laikā nonāktu izsolē. Nudien, es prastu vadīt veikalu labāk nekā viņš! Un zāģētavu arī, kaut gan man nav nekādas jēgas par koktirdzniecību.»

Tā bija pārsteidzoša doma — ka sieviete varētu vadīt veikalus tikpat labi kā vīrietis un pat vēl labāk; Skārletai, kurai bija ieaudzināts tradicionālais uzskats, ka vīrieši ir visziņi un sievietes nekā daudz nejēdz, šī doma nozīmēja īstu apvērsumu. Protams, viņa sen saprata, ka gluži tā jau nu nav, bet viņas prāts vēl arvien glabāja tīkamo ilūziju par vīriešu gudrību. Nekad viņa šādu neparastu domu nebija izteikusi vārdos. Viņa klusi sēdēja ar smago grāmatu klēpī, pārsteigumā mazliet pavērtu muti, un apdomāja, ka viņa taču arī Tarā grūtajos bada laikos bija darījusi vīrieša darbu, turklāt labi. Viņa bija mācīta, ka sieviete pati saviem spēkiem neko nevar paveikt, bet viņa taču bija saimniekojusi plantācijā bez vīriešu palīdzības, tikai vēlāk bija ieradies Vils. «Ak dievs. .. Tad jau iznāk, ka sievietes arī visu pārējo šai pasaulē spēj paveikt bez vīriešu palīdzības?» viņa brīnīdamās sev vaicāja. «Protams, bērnus radīt viņas nevar pašas vien, bet kura sieviete, ja viņa ir pie pilna prāta, gribēs apgrūtināt sevi ar bērniem?»

Apzinoties, ka ir tikpat gudra un spējīga kā vīrieši, Skārleta piepeši juta lielu lepnumu. Viņā modās strauja dziņa pašai pelnīt naudu, kā vīrieši pelnīja,— naudu, kas piederētu viņai, kas viņai nebūtu jālūdz no vīrieša un par ko viņai nevienam nebūtu jādod norēķini.— Kaut man būtu nauda un es varētu pati nopirkt zāģētavu!— viņa skaļi savā nodabā teica un nopūzdamās piebilda:— Tā gan strādātu citādi! Un ne skaidu es nedotu uz parāda.

Skārleta vēlreiz nopūtās. Naudu viņa nekur nevarēja dabūt, tātad par to nevarēja būt ne runas. Frenkam vienkārši bija jāiekasē parādi un jānopērk zāģētava. Kad viņš to būs ieguvis, gan atradīsies ceļš, kā ietekmēt Frenku, lai viņš to vadītu sekmīgāk nekā veikalu. Viņa izplēsa no grāmatas baltu lapu un sāka pierakstīt parādniekus, kas jau kopš vairākiem mēnešiem nekā nebija maksājuši. Mājās pārgājusi, viņa tūliņ gribēja to pārrunāt ar Frenku. Viņam bija jāieskaidro, ka arī veciem draugiem jāmaksā rēķini, kaut arī būtu nepatīkami viņiem to atgādināt. Frenks droši vien uztrauksies. Viņš bija tik kautrīgs, tik augstu vērtēja draugu labvēlību, ka drīzāk būtu ar mieru naudu zaudēt nekā to lietišķā veidā piedzīt. Droši vien viņš teiks, ka nevienam tik daudz naudas nav. Tas varēja būt tiesa.

Nabadzība viņai nebija nekas jauns. Tomēr katrai ģimenei bija sudrabs un dažas rotaslietas un gandrīz katrai ari kāds nekustams īpašums. Frenks varēja ņemt tos, ja nebija skaidras naudas.

Garā jau viņa dzirdēja, kā Frenks vaidēs, kad viņa izteiks šos priekšlikumus. Atņemt draugiem rotaslietas un īpašumus! Bet citas izejas nebija.

Lielā dedzībā seju savilkusi, mēli starp zobiem — Skārleta čakli rakstīja, bet tad atvērās durvis un veikalā iesitās ledains caurvējš. Liela auguma vīrietis ienāca tumšajā telpā un viegliem soļiem kā indiānis tuvojās viņai. Viņa pacēla acis. Tas bija Rets Batlers.

Viņš bija jaunā uzvalkā un mētelī ar elegantu pelerīni, kas nokarājās viņam pār platajiem pleciem. Skārletas skatienu sastapis, viņš, zemu paklanīdamies, noņēma cilindru un piespieda roku pie sniegbaltā, smalkā krekla krūtežas. Baltie zobi zibēja brūnajā sejā, nekautrīgās acis noskatīja Skārletu no galvas līdz kājām.

—   Mīļā misis Kenedija,— viņš teica un piegāja tai klāt. — Mīļā, mīļā misis Kenedija!— Un skaļi, jautri iesmējās.

Pirmajā mirklī Skārleta izbijās, it kā istabā būtu ienācis spoks, tad ātri nolaida saliekto kāju uz grīdas, apsēdās taisni un uzmeta viņam saltu skatienu.

—   Ko jūs te meklējat?

—   Biju pie mis Pitijas un uzzināju, ka esat apprecējusies, tādēļ steidzos šurp vēlēt jums laimes.

Atceroties, kā šis cilvēks viņu bija pazemojis, Skārleta aiz kauna pietvīka.— Kā jūs vēl varat skatīties man acīs?— viņa iesaucās.

—   Gluži pretēji! Kā jūs varat skatīties man acīs?

—   Ak, jūs esat visļaunākais…

—   Vai labāk neizsmēķēsim miera pīpi?— Viņš tai uzsmaidīja. Tas bija plats, zibošs smaids, nekautrīgs, bet varēja nojaust, ka viņš nejūtas apvainots un arī nenosoda viņu. Arī Skārleta pati pret savu gribu pasmaidīja, bet smaids iznāca greizs, un viņa nemaz nejutās labi.

—   Žēl, ka viņi jūs nepakāra!

—   Šķiet, ka arī citi ir tādos pašos ieskatos. Nu, Skārlet, nebūsim tik oficiāli! Tu izskaties tāda, it kā būtu slotas kātu norijusi, un tas tev nemaz nepiederas. Tev taču bija laika diezgan attapties no mana mazā. .. hm… joka.

—   Joka? To es nekad neaizmirsīšu.

—   Nu, nu! Un uzacis tu tik dusmīgi savelc tikai tāpēc, ka tev tas liekas cienīgi un pieklājīgi. Vai drīkstu apsēsties?

—   Nē.

Viņš atlaidās krēslā Skārletai blakus un pasmīnēja.— Redzu, ka tu ne pāris nedēļu neesi varējusi mani pagaidīt,— viņš teica un teatrāli nopūtās.— Cik sievietes gan ir nepastāvīgas!

Kad Skārleta neatbildēja, viņš turpināja:— Starp mums runājot, mēs taču esam veci, labi draugi,— Skārlet, vai nebūtu bijis prātīgāk, ja tu būtu pagaidījusi, kamēr iznāku no cietuma? Vai tad laulība ar veco Kenediju tiešām bija vilinošāka par nelikumīgu sakaru ar mani?

Kā vienmēr, kad viņa izsmiekls kaitināja Skārletu, viņa nespēja īsti sadusmoties, jo nāca smiekli par viņa nekaunību.

—   Nerunājiet tādas muļķības.

—   Vai tu nebūtu tik laipna un neapmierinātu manu ziņkārību kādā jautājumā, kas man nedod miera? Vai tu nemaz neesi jutusi maigu kautrību, sievišķīgu riebumu, jau otrreiz precēdamās ar vīru, pret kuru nejūti ne mīlestību, ne simpātijas? Bet varbūt es esmu nepareizās domās par mūsu Dienvidu sieviešu maigajām dvēselēm?

—   Ret!

—   Viss skaidrs. Man jau agrāk šķita, ka sievietēm piemīt tāda apņēmība un sīkstums, par ko vīriešiem nav ne jausmas,— lai gan bērnībā man mācīja, ka sievietes esot maigas, trauslas, jūtīgas radības. Nu, bet galu galā Eiropas morāles kodekss, piemēram, atzīst, ka tas būtu nepiedienīgi, ja laulāti ļaudis mīlētu viens otru. Tā būtu sliktas gaumes izpausme. Vienmēr esmu domājis, ka eiropiešu uzskats šinī jautājumā ir pareizs. Laulība ir darījums, mīlestība jāmeklē citur. Prātīgi, vai ne? Tu tomēr esi tuvāka Vecajai Pasaulei, nekā es domāju.

—   Jūs nu gan varat runāt,— Skārleta vēsi atbildēja. Lai nebūtu jāturpina šī tēma, viņa jautāja:— Kā jūs tikāt ārā no cietuma?

—   Ko nu!— viņš atteica un nevērīgi atmeta ar roku.— Tas nebija grūti. Šorīt mani izlaida brīvībā. Es pielietoju smalku izspiešanas manevru pret kādu Vašingtonas draugu, kas ieņem diezgan augstu amatu valdībā. Lielisks cilvēks! Viens no tiem krietnajiem Ūnijas patriotiem, no kuriem es savā laikā pirku dienvidniekiem musketes un krinolīnus. Kad viņam pienācīgā veidā bija paziņots mans bēdīgais stāvoklis, viņš steidzīgi izmantoja savu ietekmi un mani atbrīvoja. Sakari ir viss, Skārlet. Atceries to, ja tevi kādreiz apcietina. Sakari ir viss. Vaina un nevainība tikai teorētiski jēdzieni.

—   Es varētu zvērēt, ka jūs nebijāt nevainīgs.

—   Nē, tagad, kad esmu ticis laukā no slazdiem, vaļsirdīgi atzīstos, ka esmu vainīgs kā Kains. Es tiešām nositu to nēģeri.

Viņš nepieklājīgi izturējās pret kādu dāmu, un ko es, Dienvidu džentlmenis būdams, citu varēju darīt? Un, ja nu esmu sācis sūdzēt grēkus, man vēl jāatzīstas — reiz krogā pēc mazas vārdu maiņas nošāvu arī kādu jenkiju kareivi. Bet šo sīkumu man neieskaitīja noziegumu sarakstā, varbūt kāds cits nabaga velns jau sen par to pakārts.

Viņš tik jautri stāstīja par saviem slepkavīgajiem darbiem, ka Skārletai asinis stinga dzīslās. Viņai uz lūpām jau bija sašutuma vārdi, bet pēkšņi viņa atcerējās sirotāju, kas gulēja aprakts Taras lapenē. Tas viņas sirdsapziņu neapgrūtināja vairāk nekā samīts kukainis. Viņa nevarēja Retu tiesāt, ja pati bija tikpat vainīga kā viņš.

—   Un, tā kā nu reiz esmu sācis izkratīt sirdi, varu tev kā lielu noslēpumu pastāstīt — nesaki to mis Pitijai —, ka man patiešām ir nauda. Tā noguldīta drošā vietā — kādā Liverpūles bankā.

—   Nauda?

—   Jā, nauda, kas jenkijus tā kārdināja. Skariet, to summu, ko tu no manis gribēji, es tev liedzu ne aiz tīrās ļaunprātības vien. Ja es būtu izrakstījis čeku, viņi būtu tikuši naudai uz pēdām, un baidos, ka tu nebūtu dabūjusi ne centa. Vispareizākais bija, ka nedarīju nekā. Nauda bija drošā vietā. Visļaunākajā gadījumā, ja viņi būtu uzoduši, kur es to glabāju, un mēģinātu man to atņemt, es būtu nosaucis vārdā visus jenkiju patriotus, kuri man kara laikā pārdeva munīciju un lielgabalus. Tad būtu bijis liels skandāls, jo daži no viņiem tagad Vašingtonā ir ļoti augstās vietās. Tieši šādā veidā — piedraudēdams, ka gribu atvieglot savņ sirdsapziņu,— es jau arī izkļuvu brīvībā. Es.. .

—   Vai jūs gribat teikt, ka. .. ka jums tiešām ir Konfederācijas zelts?

—   Ne jau viss, dievs pasargi! Būs kādi piecdesmit vai vēl vairāk agrāko biokādes lauzēju, kas aizveda daudz naudas uz Angliju un Kanādu, lai to noglabātu drošā vietā. Konfederācijas vīri mūs neieredzēja, jo mēs bijām veiklāki par viņiem. Man pieder apmēram pusmiljons dolāru. Iedomājies, Skārlet, pusmiljons dolāru! Kaut jel tu būtu mazliet savaldījusi savu ugunīgo dabu un nebūtu ar tādu skubu metusies jaunā laulībā!

Pusmiljons dolāru. .. Tik lielu naudas summu iedomājoties, Skārletu gandrīz pārņēma fiziska nelabuma sajūta. Reta izsmiekls paslīdēja viņai garām, viņa gandrīz nedzirdēja Reta vārdus. Likās neticami, ka šai nožēlojamā, nabadzīgā pasaulē vispār vēl ir tik daudz naudas, tik šausmīgi daudz naudas. Un tā piederēja cilvēkam, kuram tā bija gluži vienaldzīga. Un viņai bija tikai slimīgs, vecs vīrs ar mazu, netīru veikalu — un gluži nekā cita, kas sargātu viņu no naidīgās pasaules. Liktenis bija netaisns, ja tādam nelietim kā Retam Batleram tas bija devis tik daudz un viņai ar viņas grūto nastu tik maz. Viņa ienīda šo cilvēku, redzēdama, kā tas sēž, nevainojami eleganti ģērbies, un zobojas par viņu. Bet viņa nedomāja glaimot viņa iedomībai, apbrīnodama viņa veiklību. Viņa meklēja ļaunus, dzēlīgus vārdus, ar kuriem varētu darīt viņam sāpes.

—   Jums laikam liekas pareizi paturēt sev Konfederācijas naudu? Bet tā tas nav. Tā ir vienkārša zādzība, un jūs to ļoti labi zināt!

—   Ak, cik vīnogas šodien skābas!— viņš teica un savieba seju.— Bet kuru tad es īsti esmu apzadzis?

Skārleta klusēdama apdomāja, kuru gan viņš īsti bija apzadzis. īstenībā viņš bija darījis to pašu, ko Frenks, tikai ar , plašāku vērienu.

—   Puse šīs naudas ir mans likumīgs īpašums,— Rets turpināja,— godīgi pelnīta kopā ar godīgiem ziemeļnieku patriotiem, kuriem nelikās nosodāmi aiz muguras izpārdot Ūnijas preces ar simt procentu peļņu. Vienu daļu es ieguvu ar savu mazo darījumu kara sākumā — par kokvilnu, ko toreiz lēti nopirku un pārdevu par dolāru mārciņā, kad Anglijas vērptuvēm vairs nebija ko vērpt. Viena daļa iegūta spekulācijās ar pārtikas precēm. Kādēļ man tagad jāatdod jenkijiem sava darba augļi? Pārējā nauda tiešām pieder Konfederācijas valdībai. Tā ieņemta par valdības precēm, kuras es izvedu cauri blokādei un Liverpūlē pārdevu par neticamām cenām. Par kokvilnu, kas man bija uzticēta, lai es to pārdotu un iepirktu ādas, iero&us un mašīnas. Es to pieņēmu, lai godīgā nolūkā rīkotos saskaņā ar šiem noteikumiem. Man bija uzdots noguldīt zeltu angļu bankās uz sava vārda, lai man būtu kredīts. Atceries — blokāde pēc tam savilkās tik cieši, ka neviens kuģis netika ne iekšā, ne ārā, un tā nauda palika Anglijā. Ko es varēju ar to darīt? Vai man vajadzēja kā muļķim visu izņemt no bankas un mēģināt pārvest uz Vilmingtonu, lai jenkiji to atņemtu? Vai tā bija mana vaina, ka mūsējiem neveicās? Nauda piederēja Konfederācijai, bet tagad Konfederācijas vairs nav, kaut arī daži ļaudis tam vēl arvien negrib ticēt. Kam lai es šo naudu, atdodu? Jenkijiem? Tas būtu nudien briesmīgi, ja mani turētu par zagli.

Viņš izņēma etviju no kabatas, izvilka garu cigāru, ar labpatiku to paoda un tad izlikās, it kā bailīgi uzlūkotu Skārletu un nepacietīgi gaidītu viņas atbildi.

«Velns lai viņu parauj,» viņa domāja, «viņš man vienmēr ir soli priekšā. Viņa runās arvien kaut kas nav kārtībā, bet es nevaru skaidri pateikt, kas tas ir.»

—   Šo naudu jūs varētu sadalīt trūkumcietējiem,— viņa cienīgi atteica.— Dienvidnieku valdības vairs nav, bet ir diezgan dienvidnieku un viņu ģimeņu, kas cieš badu.

Rets atmeta galvu un skaļi iesmējās.

—   Nekad tu man neliecies tik burvīga un tik dumja kā tad, kad sludini liekulīgus uzskatus!— viņš uzjautrināts sauca.— Labāk runā patiesību, Skāiiet, tu taču neproti melot! īri ir visvājākie meļi pasaulē. Nabaga nelaiķe Konfederācija tev taču ir galīgi vienaldzīga un izsalkušie dienvidnieki tāpat. Tu milzīgi uztrauktos, ja es gribētu visu šo naudu atdāvināt,— vienīgi tad ne, ja es tev atdotu lauvas tiesu.

—   Man jūsu nauda nav vajadzīga,— viņa atbildēja, mēģinādama saglabāt vēsu cienību.

—   Tiešām ne? Pirksti tev pēc tās niezēt niez! Man vajadzētu tikai parādīt tev zelta piecdolāru gabalu, tu tūliņ to paķertu.

—   Ja jūs esat nācis mani apvainot un zoboties par manu nabadzību, tad ardievu!— Skārleta atcirta un gribēja atbrīvoties no smagās grāmatas, kas viņai bija klēpī, lai pieceltos un lai viņas vārdi skanētu iespaidīgāk. Tai pašā brīdī Rets pietrūkās kājās un smiedamies iespieda viņu atpakaļ krēslā.

—   Kad tu beidzot aptversi, ka nav jālec no ādas ārā, ja tev kāds saka patiesību? Pati tu nekautrēdamās saki citiem patiesību acīs. Vai nav pareizi, ka tu arī to kādreiz dabū dzirdēt? Es tevi nemaz neapvainoju, es apbrīnoju tavu veikalnieces garu.

Viņa gan skaidri nezināja, ko Rets gribējis teikt ar vārdiem par veikalnieces garu, bet tas viņu tomēr mazliet nomierināja.

—   Neesmu nācis priecāties par tavu nabadzību, bet gan vēlēt tev ilgu mūžu un laimi laulības dzīvē. Starp citu, ko Suelena teica par tavu zādzību?

—   Par ko?

—   Par to, ka tu viņai nozagi Frenku.

—   To es neesmu. ..

—   Nu, neķildosimies par vārdiem. Ko viņa par to teica?

—   Nekā,— Skārleta atbildēja. Rets tikai pasmīnēja par viņas meliem.

—   Kāda pašaizliedzība! Bet nu pastāsti man kaut ko par savu nabadzību arī. Pēc tavas nesenās pastaigas uz cietumu man taču ir tiesības par to apjautāties. Vai Frenkam nav tik daudz naudas, kā tu cerēji?

No viņa nekaunības nebija glābiņa. Atlika vai nu ar to samierināties, vai parādīt viņam durvis. Bet tagad Skārletai negribējās parādīt viņam durvis. Viņa vārdi bija skarbi, bet tas bija patiesības skarbums. Viņš zināja, ko viņa bija darījusi un kādēļ, un, likās, tādēļ nedomāja par viņu ļaunāk. Lai gan viņa jautājumi bija neciešami tieši, tie tomēr šķita liecinām par draudzīgu interesi. Rets bija vienīgais cilvēks, kuram viņa varēja teikt patiesību, un tas bija patīkami. Ilgs laiks jau bija pagājis, kopš viņa ar kādu cilvēku bija varējusi vaļsirdīgi runāt par sevi un savas rīcības iemesliem. Tiklīdz viņa teica, ko domāja, visi bija sašutuši. Saruna ar Retu bija salīdzināma vienīgi ar to ērtuma un atvieglojuma sajūtu, ko dod iešļūkšana vecās čībās, pēc tam kad visu vakaru dejots jaunās, šaurās kurpītēs.

—   Vai tu dabūji naudu nodokļiem? Tikai nesaki man, ka vilks vēl arvien stāv Taras durvju priekšā!

Viņa balsij bija cita noskaņa. Skārleta pacēla galvu, lai ieskatītos Reta tumšajās acīs, un ieraudzīja tur kaut ko tādu, kas viņu pirmajā mirklī izbiedēja un mulsināja, bet tad uzbūra smaidu — maigu, burvīgu smaidu, kāds pēdējā laikā tik reti parādījās viņas sejā. Kāds viņš nelabojams blēdis, un tomēr cik jauks viņš reizēm varēja būt! Tagad viņa saprata, kādēļ Rets patiesībā bija nācis šurp: ne jau viņu izsmiet, bet pārliecināties, vai viņa dabūjusi naudu, pēc kuras bija tik izmisīgi tiekusies. Tikko izkļuvis brīvībā, viņš bija steidzies šurp — tomēr neizrādīdams savu steigu —, lai aizdotu viņai naudu, ja viņai tā vēl būtu vajadzīga. Un tomēr viņš mocīja un apvainoja, un, ja viņa būtu skaidri paziņojusi viņa nāciena iemeslu, viņš to katrā ziņā būtu noliedzis. Viņš bija vienkārši nesaprotams. Vai tiešām viņa Retam bija dārgāka, nekā viņš gribēja atzīt? Vai arī šo vīrieti pie viņas vilka kas cits? «Jā, tā laikam būs,» Skārleta nodomāja. Bet kas to varēja zināt? Ar Retu Batleru viss bija iespējams.

—   Nē,— viņa atteica,—vilks vairs nestāv pie durvīm. Es dabūju naudu.

—   Bet ne jau bez cīņas, varu derēt. Vai tu prati savaldīties, kamēr tev vēl nebija gredzens pirkstā?

Dzirdēdama tik pareizu savas izturēšanās attēlojumu, Skārleta mēģināja apspiest smaidu, bet vaigos pret pašas gribu savilkās bedrītes. Rets atkal apsēdās un ērti izstiepa garās kājas.

—   Nu, pastāsti man vēl kaut ko par savu nabadzību. Vai šis nelietis Kenedijs tevi pievīla, stāstīdams par savām izredzēm? Viņš būtu pelnījis pamatīgu pērienu par to, ka piekrāpis nevarīgu sievieti. Pastāsti man visu, Skārlet. Tev nevajag no manis neko slēpt. Visļaunāko es taču jau zinu.

—   Ai, Ret, jūs pats esat visļaunākais… nezinu, kas! Nē, krāpis viņš mani īstenībā nav, bet…— Pēkšņi tas likās tik vilinoši — izkratīt sirdi.— Ret, ja vien Frenks gribētu piedzīt to, ko ļaudis tam ir parādā, tad man vairs nebūtu nekādu rūpju. Vai pussimts pircēju viņam parādā, Ret! Bet viņš negrib tiem parādus atgādināt. Viņš ir tik smalkjūtīgs. Viņš saka, džentlmeņi tā nedarot. Var paiet mēneši, kamēr mēs dabūsim naudu, un varbūt mēs to nekad nedabūsim.

—   Un kas par to? Vai tad jums iztikai nepietiek?

—   Pietiek, bet. . . nu, tieši tagad es šo naudu varētu labi izlietot.— Viņa atdzīvojās, atcerējusies zāģētavu. Varbūt.. .

—   Kādam nolūkam? Atkal nodokļi?

—   Kāda jums tur daļa?

—   Kā nu ne, tu taču gatavojies lūgt no manis aizdevumu. Ak, es tik labi pazīstu šādus ievadus! Un es esmu ar mieru aizdot jums naudu, mīļā misis ICenedija, pat bez tās burvīgās ķīlas, ko jūs man nesen piedāvājāt. Protams, ja jūs katrā ziņā vēlētos, es to pieņemtu.

—   Jūs esat visnekrietnākais. ..

—   Nemaz ne, es tikai gribētu, lai jūs nekautrējaties. Zinu, ka šis punkts jums vēl rada galvassāpes. Nedaudz, bet tomēr. Jā, es labprāt aizdotu tev naudu, tikai gribu zināt, ko tu ar to darīsi,— liekas, man taču būtu tiesības to zināt. Ja gribi pirkt skaistas drēbes vai ekipāžu, tad saņem naudu un manu svētību. Bet, ja šī nauda vajadzīga, lai nopirktu jaunu bikšu pāri Ešlijam Vilksam, tad laikam gan nevarēšu tev nekā dot.

Straujās dusmās viņa pietvīka gluži sarkana un brīdi stomījās, kamēr atrada vārdus.

Ešlijs Vilkss nekad nav ņēmis no manis naudu! Es viņam nevarētu uzspiest ne centu, kaut arī viņš mirtu badā! Jūs viņu nesaprotat, jūs nekad nesapratīsiet, cik viņš godīgs un lepns. Jūs nemaz nevarat viņu saprast, jūs. ..

—   Nelamājies! Citādi tūliņ atmaksāšu tev ar to pašu. Tu aizmirsti, ka mis Pitija man visu par tevi izstāsta — šī lāga dvēsele taču katram līdzjūtīgām klausītājam izstāsta visu. Es zinu, ka Ešlijs Vilkss visu laiku kopš pārnākšanas dzīvo Tarā. Zinu arī, ka tu pat esi samierinājusies ar viņa sievas klātbūtni, kas tev droši vien ir neciešama.

—   Ešlijs. . .

—   Jā, jā,— viņš attrauca, nevērīgi atmezdams ar roku, — Ešlijs ir tik pārdabiski cēls, ka es ar savu mirstīga cilvēka prātu to nespēju aptvert. Bet neaizmirsti, ka es ar lielu interesi noskatījos jūsu maigajā scēnā Divpadsmit Ozolos, un man liekas, ka jūs ne viens, ne otrs šai ziņā neesat daudz pārvērtušies. Toreiz viņš nemaz nebija tik cēls, ja pareizi atceros, un diez vai tagad viņš ir labāks. Kādēļ viņš ar savu ģimeni nevācas projām un nemeklē darbu? Kādēļ viņš paliek Tarā? Protams, tā ir tikai mana kaprīze, bet es tiešām negribu ziedot ne centu Taras labā, lai tu pabalstītu Ešliju. Vīriešu vārdu krājumā ir ļoti neglīts apzīmējums tādiem, kas ļauj, lai sievietes viņus uztur.

—   Kā jūs iedrošināties tā runāt! Viņš strādā kā algādzis!— Par spīti visām dusmām, Skārletai sirds vai lūza, iedomājoties, kā Ešlijs cērt malku.

—   Jā, viņa palīdzība tev noteikti ir zelta vērta. Cik lieliski viņš šķūrē mēslus no kūtīm un…

—   Ešlijs…

—   Jā, jā, zinu jau. Pieņemsim, ka viņš dara, ko var… Bet esmu pārliecināts, ka liela labuma tev no viņa nav. No Vilksa tu nekad neiztaisīsi algādzi vai kaut ko citu derīgu. Šī ir dekoratīva cilvēku pasuga. Nu, saglaud savas saboztās spalviņas un neklausies manās prastajās zobgalībās par lepno un godājamo Ešliju. Savādi, cik ilgi tādas ilūzijas var turēties tik cietā pakausī kā tavējā! Cik naudas tu gribi, un ko tu ar to darīsi?

Kad Skārleta neatbildēja, viņš atkārtoja:— Kā tu to izlietosi? Un pieraugi, saki man patiesību, tā tev labāk palīdzēs nekā meli. Ja tu man melosi, es tevi tomēr pieķeršu,— apdomā, cik tas būtu nepatīkami, Nekad neaizmirsti, Skārlet, es no tevis varu paciest visu, tikai ne melus. Tavu riebumu pret mani, tavas dusmu lēkmes un tavu ķildīgo dabu, bet ne melus. Nu, ko tu darīsi ar šo naudu?

Uzbrukumi Ešlijam Skārletu bija tā aizkaitinājuši, ka viņa labprāt būtu iespļāvusi Retam sejā. Vienu mirkli viņa gribēja tā darīt, bet viņu atturēja vēsā aprēķina roka. Viņa ar pūlēm nomāca dusmas un visai neveiksmīgi pūlējās tēlor augstprātīgu pašcieņu. Rets atgāzās krēslā un izstiepa kājas pret krāsni.

—   Nav man pasaulē lielāka prieka,— viņš teica,— kā vērot tavu dvēseles cīņu, kad princips tevī saduras ar kaut ko praktisku, piemēram, ar naudu. Es gan zinu, ka praktiskais vienmēr uzvar, tomēr gribu palikt tavā tuvumā, lai redzētu, vai kādā jaukā dienā neuzvarēs tavs godaprāts. Kad pienāks šī diena, es sakravāšu somas un uz visiem laikiem atstāšu Atlantu. Pārāk daudz ir sieviešu, kurās godaprāts pastāvīgi gūst virsroku. .. Bet runāsim par lietu. Cik, un kam?

—   Es skaidri nezinu, cik man vajag,— viņa sapīkusi teica.— Gribu pirkt zāģētavu; un man liekas — to var lēti dabūt. Vēl man vajadzīgas divas ores un divi mūļi. Un zirgs un vienjūga rati pašas vajadzībām.

—   Tu pirksi zāģētavu?

—    Jā, un, ja jūs man aizdosiet naudu, jūs varat būt mans līdzdalībnieks.

—   Pie velna, ko es darīšu ar zāģētavu?

—   Pelnīsiet naudu. Ar to mēs varam nopelnīt daudz naudas. Vai ari — es jums maksāšu procentus par aizdevumu. Pagaidiet, cik procentu skaitās labi maksāts?

—   Piecdesmit procentu skaitās ļoti labi maksāts.

—   Piecdesmit… ak, jūs atkal jokojat! Beidziet smieties, briesmoni, es taču runāju nopietni.

—   Taisni tādēļ jau es smejos. Man gribētos zināt, vai kāds bez manis vēl nojauš, kas slēpjas šai galviņā aiz mānīgās skaistās sejas.

—   Kam tas jāzina? Klausieties, Ret, varbūt tas jums liksies tīri labs darījums. Frenks man stāstīja par kādu, kuram esot zāģētava un kūre to gribot pārdot. Viņam steidzīgi vajadzīga nauda, un viņš to atdošot lēti. Šai pilsētā nav daudz zāģētavu, un te ceļ tik daudz jaunu ēku,— ak dievs, kādas cenas mēs varētu dabūt! Tas cilvēks pats grib palikt uzņēmumā un vadīt to par algu. Frenks pats būtu pircis zāģētavu, ja viņam būtu nauda. Īstenībā viņš to gribēja pirkt par to naudu, ko atdeva man nodokļu samaksai.

—   Nabaga Frenks! Ko nu viņš teiks, kad tu pastāstīsi, ka esi nocēlusi zāģētavu viņam deguna priekšā? Un kā tu, savai slavai nekaitēdama, viņam paskaidrosi, kādēļ esmu tev aizdevis naudu?

Par to Skārleta vēl nebija domājusi, viņa domāja tikai par gaidāmajiem ienākumiem.— Es viņam to nemaz neteikšu.

—   Bet viņš taču zinās, ka tu šo naudu neesi atradusi.

—   Nu, es viņam varu pateikt… ka esmu pārdevusi jums savus briljantu auskarus. To es arī gribu darīt. Tas būs mans — kā to sauc?— eki…

—   Es neņemšu tavus auskarus.

—   Bet man tie nav vajadzīgi, es tos nevēlos paturēt. Patiesībā tie nemaz nav mani.

—   Kā tad?

Viņas domas aizlidoja atpakaļ uz karsto pusdienlaiku vientuļajā Tarā un mironi zilajos svārkos priekšnamā uz grīdas.

—   Tas ir mantojums. Es esmu auskaru likumīgā īpašniece. Ņemiet tos. Negribu tos paturēt, labāk gribu naudu.

—   Ak dievs!— viņš aizkaitināts iesaucās.— Vai tu ne par ko citu nespēj domāt kā tikai par naudu?

—   Nē,— viņa vaļsirdīgi atbildēja un uzlūkoja to savām asajām, zaļajām acīm.— Ja jūs būtu piedzīvojis to, ko es esmu piedzīvojusi, jūs arī domātu tāpat. Tagad zinu, ka nauda ir svarīgākā lieta pasaulē, un, dievs mans liecinieks, es dzīvē nekad vairs negribu palikt bez naudas.— Viņa atcerējās karstos saules starus, mīksto, sarkano zemi zem savas apreibušās galvas, nēģeru būdas smaku aiz Divpadsmit Ozolu drupām un domu, kurai viņas sirds bija pukstējusi līdzi: «Nekad vairs nebadoties, nekad!»

—   Kādreiz man būs nauda, tik daudz naudas, ka es varēšu ēst visu, ko gribēšu. Tad man galdā vairs nebūs ne kukurūzas biezputras, ne sausu zirņu un man būs skaistas drēbes, un viss būs zīda…

—   Gluži viss?

—   Jā, gluži viss,— viņa īsi atkārtoja, nelikdamās zinis par viņa nekautrīgo mājienu.— Gribu, lai man būtu tik daudz naudas, ka jenkiji man nekad nevarētu atņemt Taru. Lai Tarai būtu jauns jumts un jauns šķūnis, kārtīgi mūļi aršanai un lai varētu izaudzēt tik daudz kokvilnas, cik jūs vēl neesat redzējis vienkopus. Un lai Veids nekad vairs nezinātu, ko nozīmē trūkums. Nekad! Lai viņam būtu viss, ko vien viņš varētu gribēt! Un lai visa mana ģimene nekad vairs neciestu badu! Tā ir mana visnopietnākā vēlēšanās. Jūs, patmīlības iemiesojums,— jūs to nesaprotat. Jūs neesat piedzīvojis, ka spekulanti jūs grib izlikt no mājas, jūs nekad neesat salis, nekad neesat staigājis skrandās, nekad neesat nopūlējies līdz nāvei, lai nenomirtu badā.

Viņš mierīgi atbildēja:

—  Astoņus mēnešus biju dienvidnieku armijā. Nezinu, kur vēl labāk varētu iepazīties ar badu.

—   Ak armijā! Jūs nekad neesat plūcis kokvilnu un ravējis kukurūzu. Jūs neesat… nesmejieties par mani!

Viņas balss sāka skanēt arvien skarbāk un skaļāk, un -Rets mierinoši uzlika savas rokas uz viņas rokām.

—   Es nesmejos par tevi. Smejos tikai par starpību starp tavu izskatu un to, kas tu patiesībā esi. Es atcerējos pirmo reizi, kad tevi ieraudzīju dārza svētkos pie Vilksiem. Tev bija zaļš tērps un smalkas, zaļas kurpītes, vīrieši tevi aplidoja, un tu domāji par sevi, vienīgi par sevi. Varu saderēt, toreiz tu nezināji pat, cik dolārā centu. Toreiz tev galvā bija tikai viena doma, un tā bija, kā tu varētu Ešliju.. .

Viņa spēji atrāva rokas.— Ja gribat ar mani labi satikt, jūs vairs nedrīkstat teikt ne vārda par Ešliju Vilkšu. Par viņu mēs varam tikai ķildoties, jo jūs viņu nesaprotat.

—   Bet tu viņā gan lasi kā atvērtā grāmatā!— Rets ļauni noteica.— Nē, Skārlet, ja gribi no manis dabūt naudu, tad es paturu tiesības runāt par Ešliju Vilkšu, kā vien man patīk. Es atsakos no tiesībām saņemt procentus par savu aizdevumu, bet no šim tiesībām es neatsakos, jo vēlos vēl šo to dzirdēt par šo j.iuno cilvēka.

Ar jums man par viņu nav ko runāt,— Skārleta strupi atbildēja.

—         Tomēr tev būs jārunā! Redzi, maks ir manās rokās. Kādreiz, kad būsi bagāta, tu varbūt varēsi tāpat rīkoties ar c i tiem. Ir taču skaidrs, ka tu viņu vēl arvien mīli. ..

—   Jūs maldāties.

—  To jau skaidri rāda dedzība, ar kādu tu viņu aizstāvi.

—   Nevaru ciest, ka jūs izsmejat manus draugus.

—          Lai nu tas tagad paliek. Vai viņš tevi vēl mīl, jeb vai viņš tevi Rokailendā aizmirsis? Varbūt viņš tomēr beidzot sapratis, cik viņam brīnišķīga sieva?

Kad viņš pieminēja Melāniju, Skārleta tik tikko spēja valdīties, nepateikuši visu, ko zināja,— ka tikai gods Ešliju saista pie Melānijas. Viņa pavēra muti, lai kaut ko atbildētu, bet atkal to aizvēra.

—          Ak tā! Tātad viņš vēl arvien nav tik prātīgs, lai pienācīgi novērtētu misis Vilkšu! Un gūsta grūtības nav spējušas apslāpēt kaislību pret tevi.

—   Nesaprotu, kādēļ mums par to jārunā.

—          Bet es vēlos par to runāt,— Rets atbildēja; viņa balsij bija savāds, zems tembrs, tā cēloni Skārleta neprata izskaidrot, un tas viņai nepatika.— Nudien, es gribu par to runāt un ceru, ka tu man atbildēsi. Tātad viņš tevi vēl mīl?

—          Un ja arī tā būtu?— Skārleta aizkaitināta iesaucās. — Negribu par viņu runāt, jo jūs taču nesaprotat ne viņu, ne viņa mīlestības veidu. Vienīgā mīlestība, ko jūs saprotat, ir… nu, tāda, kādu jūs jūtat pret Votlingu un citām līdzīgām sievietēm.

—          Ā,— Rets klusi noteica,— tātad es esmu spējīgs tikai uz miesīgām apgrēcībām.

—   Nu, tas taču ir tiesa.

—          Tagad saprotu, kādēļ ar mani nevēlas par to runāt. Manas netīrās rokas un lūpas aptraipa viņa mīlestības skaidrību.

—   Jā, apmēram.

—          Gribētos uzzināt kaut ko vairāk par šo skaidro mīlestību. ..

—          Nekļūstiet bezkaunīgs, Ret Batier! Ja jūs esat tik nekrietns un iedomājaties, ka starp mums bijis kaut kas tāds…

—          Ak, šīs domas man nekad nav ne prātā nākušas. Bet tieši tādēļ jau tas mani interesē. Kādēļ tad starp jums nav bijis nekas tāds?

—  Ja jūs domājat, ka Ešlijs varētu…

—   A, tātad Ešlijs ir tas, kurš cīnās par mīlestības skaidrību, nevis tu. Skārlet, tev nevajadzētu sevi tā nodot.

Apmulsusi un sašutusi Skārleta raudzījās viņa rāmajā, neizprotamajā sejā.

—   Pietiks par to! Man nevajag jūsu naudas. Ejiet prom!

—   Kā nu ne, manu naudu tev vajag, un, ja nu reiz esam sākuši par to runāt, kādēļ tad nevaram turpināt? Nav taču nekāds grēks parunāties par tik skaidru idilli — ja jau nekas tāds nav noticis. Tātad Ešlijs tevi mīl tava gara, tavas dvēseles un cēlā rakstura dēļ?

Skārleta sarāvās aiz pazemojuma. Protams, Ešlijs viņu mīl tieši tādēļ! Tieši šī apziņa viņai dzīvi darīja ciešamu — apziņa, ka Ešlijs, laulības saistīts, viņu mīl no tālienes, mīl skaistumu, kas slēpjas dziļi viņas dvēselē un ko neviens cits nesaprot. Bet, kad Rets to vilka gaismā, tas nemaz neizskatījās tik skaists, it īpaši, kad viņš par to runāja savā gludenajā, ironiskajā tonī.

—   Atziņa, ka šai ļaunajā pasaulē vēl var būt tāda mīlestība, man atdod ticību pusaudža gadu ideāliem,— viņš turpināja. — Tātad viņa mīlestībai uz tevi nav nekāda sakara ar miesaskārību? Tā nemainītos, ja tu būtu neglīta? Ja tev nebūtu baltās ādas un zaļo acu, kas vīrietim vienmēr liek domāt — ko gan tu darītu, ja viņš tevi turētu savās rokās? Ja tu neprastu tā šūpoties gurnos, valdzinādama katru vīrieti, kam vēl nav deviņdesmit gadu? Un lūpu, kas… bet es taču nedrīkstu ļauties savām apgrēcībām. Tātad to visu Ešlijs neredz? Vai arī redz un tomēr paliek pret to vienaldzīgs?

Pret pašas gribu Skārleta atcerējās to dienu augļudārzā, kad Ešlija rokas viņu bija turējušas un purinājušas un viņa mute bija karsti skūpstījusi viņas muti — tā, it kā viņš nemūžam negribētu laist viņu vaļā. Viņa tumši pietvīka, un Rets to ievēroja.

—   Ak tā gan,— viņš atbildēja drebošā, itin kā aizturētu dusmu pilnā balsī.— Saprotu, viņš tevi mīl tikai tavas dvēseles dēļ.

Kā viņš drīkstēja ar saviem netīrajiem pirkstiem rakņāties šai vienīgajā viņas dzīves svētumā un to pazemot! Viņš gluži aukstasinīgi ielauzās viņas sirds visslēptākajā stūrītī un cēla gaismā visu, ko gribēja.

—  Jā, tieši tā!— viņa skaļi iesaucās un atvairīja domas par Ešlija lūpām.

—   Mana dārgā, viņš vispār nezina, ka tev ir dvēsele. Ja viņš mīlētu tavu dvēseli, viņam nevajadzētu aizsargāties pret tevi, un to taču viņš ir darījis, lai saglabātu savas mīlestības… nu, nosauksim to par šķīstumu. Viņš būtu varējis dzīvot mierīgi, jo vīrietis droši var mīlēt kādas sievietes dvēseli un palikt godavīrs un savai sievai uzticīgs. Bet tas gan laikam grūti savienojams ar Vilkšu godu, ka viņš iekāro tikai tavu miesu, kā tas patiesībā ir.

—   Pats būdams samaitāts, jūs tāpat spriežat par citiem cilvēkiem.

—   Es gan nekad neesmu noliedzis, ka tevi iekāroju,— ja tu to gribēji teikt. Bet, paldies dievam, man nav jācīnās ar goda jūtām. Es ņemu, ko gribu, ja varu to dabūt, un necīnos ne ar eņģeļiem, ne velniem. Bet .Ešlijam gan tu esi sagādājusi elli! Man viņa gandrīz žēl.

—   Es. .. esmu viņam sagādājusi elli?

—   Jā, tu! Tu viņam esi acu priekšā kā pastāvīgs kārdinājums, bet, kā viņam līdzīgu cilvēku lielākā tiesa, viņš mīlestības vietā labāk patur to, ko šādi ļaudis uzskata par godu. Un man gandrīz liekas, ka šim nabagam vairs nav ne goda, ne mīlestības, ar ko sevi mierināt.

—   Mīlestība viņam ir, jo viņš mani mīl!

—  Tā? Tad atbildi vēl uz vienu jautājumu, pēc tam šai dienai pietiks un tu dabūsi naudu un manis dēļ varēsi to iemest notekā.— Rets piecēlās un iesvieda spļaujamtraukā pusizsmēķēto cigāru. Viņa kustībās atkal bija mežoņa lokanība un apvaldītais spēks, ko Skārleta bija ievērojusi Atlantas krišanas naktī, un kaut kas drūms, gandrīz biedējošs.— Ja viņš tevi mīl, kādēļ tad viņš tev ļāva braukt uz Atlantu un meklēt naudu nodokļiem? Lai es to atļautu kādai sievietei, ko es mīlētu, tad jau es labāk…

—   Viņš par to nekā nezināja! Viņš nezināja, ka es. ..

—   Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka viņam to vajadzēja zināt?— Reta balsī jau skanēja gandrīz neslēpts niknums.— Ja viņš tevi tā mīl, kā tu saki, tad viņam vajadzēja zināt, ko tu izmisumā esi spējīga izdarīt. Viņam tevi vajadzēja drīzāk nogalināt nekā laist šurp. Un vēl pie manis! Dievs debesīs!

—   Bet viņš to nezināja!

—   Ja viņš to bez teikšanas nevarēja uzminēt, tad viņš vispār nekā nezina par tevi un tavu cēlo dvēseli.

«Cik viņš netaisns! It kā Ešlijs būtu kāds domu lasītājs! It kā viņš būtu varējis mani aizturēt — arī tad, ja būtu zinājis!» Bet pēkšņi viņa atskārta, ka Ešlijs tiešām būtu varējis viņu aizturēt; Ja viņš toreiz augļudārzā kaut ar pusvārdu būta licis noprast ka viņu attiecības kādreiz varētu kļūt citādas, viņai ne prāti nebūtu nācis doties pie Reta. Viens maigs vārds, glāsts atvadu brīdī, kad viņa kāpa vilcienā, viņu būtu atturējis. Bet viņš bija runājis tikai par godu. Varbūt… Retam tomēr taisnība? Va' Ešlijs bija zinājis, ko viņa grib darīt? Viņa ātri atvairīja riebīgo domu. Ešlijam nekad nevarēja ienākt prātā, ka viņa varētu sadūšoties uz tik amorālu rīcību. Tam viņš bija pārāk smalki audzināts.

Rets tikai gribēja izpostīt viņas mīlestību, gribēja pazemot to, kas viņai bija visdārgākais. Kādreiz, kad veikals atkal būs labi nostādīts, kad zāģētava darbosies un viņai būs nauda, viņa atriebsies Retam Batleram par tām mokām un kaunu, ko tas viņai tagad sagādāja.

Rets stāvēja Skārletas priekšā un, viegli smīnēdams, noskatījās viņā. Viņa satraukums bija pārgājis.

—   Kāda jums īstenībā gar visu to daļa?— Skārleta jautāja. — Tā ir mana un Ešlija, ne jūsu darīšana.

Viņš paraustīja plecus.

—  Tikai vēl dažus vārdus. Es dziļi un gluži lietišķi apbrīnoju, ko tu vari izciest, Skārlet. Negribētos redzēt, ka tavu drosmi samaļ starp pārāk daudziem akmeņiem. Pirmkārt — Tara, tā vien jau prasa krietna vīra spēku. Tad vēl tavs slimais tēvs. Viņš taču tev nekā nevar palīdzēt. Tad meitenes un melnie, un nu tu vēl esi uzņēmusies rūpes par vīru un varbūt arī par mis Pitipatu. Tev jau diezgan uz kakla arī bez Ešlija Vilksa un viņa ģimenes.

—   Viņš man nav uz kakla, viņš man palīdz…

—   Ak, dieva dēļ,— Rets kļuva nepacietīgs,— nerunāsim par to! Viņš nav nekāds palīgs, viņš visu mūžu tev būs uz kakla, tev vai kādam citam, līdz nomirs. Nudien, man jau apnicis par viņu runāt. Cik tu gribi?

Visļaunākie vārdi bija viņai uz lūpām. Šis vīrietis domāja, ka pēc visiem apvainojumiem, ko tas viņai bija metis sejā, viņa vēl ņems no tā naudu! Bet viņa šos vārdus neizteica. Cik brīnišķīgi būtu atraidīt viņa palīdzību, parādīt viņam durvis! Tomēr tādu greznību varēja atļauties tikai bagātie un nodrošinātie. Kamēr viņa bija nabadzīga, viņai tādas lietas bija jāpacieš. Bet, kad viņa būs bagāta — ai, cik brīnišķīga doma!— kad viņai nebūs jācieš nekas, nekādi apvainojumi, nekāds trūkums, kad viņa varēs dabūt visu, ko vēlēsies,— tad viņa varēs būt pieklājīga tikai pret tiem cilvēkiem, kas viņai patiks. Tad viņa visus citus sūtīs pie velna un Retu Batleru pašu pirmo.

Šī doma bija tik patīkama, ka viņas zaļās acis iemirdzējās un viņa gandrīz pasmaidīja. Rets arī pasmaidīja.

—   Tu esi jauka būtne, Skārlet, sevišķi, kad tev prātā kāda velnišķīga viltība. Parādi man savas vaigu bedrītes, un es tev nopirkšu veselu duci mūļu, ja tev tie vajadzīgi.

Atvērās veikala durvis, un ienāca jaunais palīgs, ar zoss spaivas galu zobus bakstīdams. Skārleta piecēlās; viņa bija izšķīrusies. Viņa savilka šalli ap pleciem un stingri sasēja cepures lentes pazodē.

—   Vai jums tagad ir laiks? Vai varat braukt man līdzi?

—   Uz kurieni?

—   Uz zāģētavu. Esmu Frenkam apsolījusi, ka viena nebraukšu ārā no pilsētas.

—   Uz zāģētavu tādā lietū?

—   Jā. Gribu to nopirkt tūliņ, kamēr neesat pārdomājis.

Viņš tik skaļi iesmējās, ka zēns aiz letes pacēla galvu un ziņkārīgi noskatījās viņā.

—   Vai aizmirstat, ka esat precējusies? Misis Kenedija taču nevar atļauties izbraukt ārpus pilsētas ar tādu nelieti kā Batlers, kuru nepieņem augstākā sabiedrībai Vai jūs nemaz nedomājat par savu labo slavu?

—   Labā slava! Nieki! Gribu nopirkt zāģētavu, kamēr neesat apdomājies un kamēr Frenks vēl nezina, ka gribu to pirkt. Nu, netūļājieties, Reti Kas par to, ka līst mazs lietutiņš? Nāciet ātri!

Zāģētava! Frenks nopūtās ikreiz, kad par to iedomājās, un vēlējās, kaut viņš to nekad nebūtu pieminējis. Jau tas bija diezgan ļauni, ka viņa tieši kapteinim Batleram bija pārdevusi savus auskarus un, vīram atļauju neprasīdama, nopirkusi zāģētavu, bet vēl ļaunāk bija, ka viņa neuzticēja vīram zāģētavas vadību. Tas izskatījās nepiedienīgi — it kā viņa vīram vispār neuzticētos, neuzticētos viņa saprātam.

Kā visi vīrieši, ko Frenks pazina, viņš gribēja sievu vadīt ar savu garīgo pārākumu, viņš domāja, ka tai bez ierunām jāpadodas viņa ieskatiem un ka pašai savu domu tai nemaz nedrīkst būt. Ciktāl tas attiecās uz viņu, viņš j labprāt būtu pakļāvies visām sievietēm. Šīs jaukās šķelmes — kas gan tur ļauns, ja vīrietis padevās viņu sīkajām kaprīzēm! Frenks bija maigas, lēnas dabas un arī sievai nebūtu varējis nekā aizliegt. Viņš ar lielāko prieku būtu apmierinājis tādas mazas, maigas būtnes aušīgās iedomas, varbūt tikai reizēm būtu to drusku norājis. Bet Skārleta bija ieņēmusi galvā tādas lietas, ar kurām nevarēja jokot.

Piemēram, šī zāģētava. Frenks pārcieta vislielākās izbailes savā mūžā, kad uz viņa jautājumu Skārleta ar saldu smaidu atbildēja, ka pati domājot to vadīt. «Es pati gribu darboties koktirdzniecībā,»— tā viņa bija teikusi. Viņš nekad nevarēja aizmirst, kā viņš bija pārbijies, to dzirdēdams. «Darboties koktirdzniecībā.» Neiedomājami! Atlantā nebija nevienas sievietes, kas darbotos šādā nozarē. Frenks vispār nekad nebija dzirdējis par tādām sievietēm. Ja sievietēm tik nelaimīgi gadījās, ka bija jāpelna nauda, lai atbalstītu savus tuviniekus šais grūtajos laikos, tad viņas to darīja klusā, sievišķīgā veidā. Viņas cepa smalkmaizītes kā misis Merivedera, apgleznoja porcelānu, šuva vai turēja pansionārus kā misis Mīda vai pasniedza mūzikas stundas kā misis Bonela. Šīs dāmas pelnīja naudu, palikdamas mājās, kā sievietēm pieklājas. Bet sieviete, kas iedrošinājās iziet skarbajā vīriešu pasaulē, konkurēt ar tiem veikalu lietās, cīnīties ar tiem, pakļauties paļām un tenkām. .. Un viņai tas nemaz nebija vajadzīgs, jo viņai taču bija vīrs, kas viņu varēja bagātīgi apgādāt!

Frenks bija cerējis, ka tas būs bijis tikai joks, bezgaumīgs joks, bet drīz viņš saprata, ka sieva runājusi nopietni. Viņa tiešām ņēma zāģētavas vadību savās rokās. Skārieta cēlās agrāk nekā viņš, aizbrauca pa Persiku ielu un bieži pārbrauca tikai tad, kad veikals sen jau bija slēgts un viņš bija atnācis pie krustmātes Pitijas vakariņās. Visas garās jūdzes līdz dzirnavām viņa brauca ar neapmierināto tēvoci Pīteru kā vienīgo sargu, un meži taču bija pilni ar brīvlaistiem nēģeriem un baltajiem salašņām! Frenks nevarēja braukt līdzi, viņam bija jāstrādā veikalā, bet, kad viņš Skārietai gribēja to aizliegt, viņa īsi atbildēja: «Ja es vienmēr nepaturēšu acīs šo glumo blēdi Džonsonu, viņš nozags manus kokmateriālus, pārdos tos un iebāzīs naudu kabatā. Kad atradīšu kādu uzticamu cilvēku, ko varēšu atstāt savā vietā, man vairs nebūs tik bieži jābrauc turp, tad es varēšu pilsētā pārdot preci.»

Pārdot pilsētā kokmateriālus! Skārieta to tiešām darīja, un tas bija visļaunākais. Tādās dienās Frenks vēlējās, kaut viņš varētu paslēpties sava veikala noliktavā un viņam nebūtu jāsatiek neviens cilvēks. Viņa sieva pārdod kokmateriālus!

Par Skārletu briesmīgi tenkoja. Laikam par viņu, Frenku, arī, tāpēc ka viņš savai sievai atļāva tik nesievišķīgi uzvesties. Viņam bija ļoti nepatīkami, ja kāds pircējs pār leti viņam teica: «Nupat redzēju misis Kenediju tur, pie. . .» Visi viņam to stāstīja ļaunā priekā. Visi runāja par to, kas bija noticis otrpus ielas, kur cēla jauno viesnīcu.

Skārieta bija piebraukusi tieši tai brīdī, kad Tom?js Velberns bija no kāda cita pircis kokus. Viņa bija izkāpusi no ratiem un iegājusi rupjo īru mūrnieku vidū, kas lika pamatus, un īsi un skaidri pateikusi Tomijam, ka viņš tiekot krāpts. Viņas koki esot labāki un turklāt lētāki, un, lai to pierādītu, viņa bija galvā saskaitījusi garu skaitļu rindu un turpat uz vietas sniegusi izmaksu aprēķinu. Tas vien jau bija diezgan ļauni, ka viņa bija gājusi šo svešo strādnieku pulkā, bet vēl daudz ļaunāk bija, ja «Irviete gluži atklāti parādīja, ka prot labi rēķināt. Kad Tomijs bija pieņēmis viņas piedāvājumu un pasūtījis vajadzīgos kokmaI ori alus, Skārleta nebija vis tūliņ diskrēti atvadījusies, bet vēl bridi palikusi un sarunājusies ar Džoniju Geligeru, īru priekšNirādnieku, rupju, mazu vīreli ar ļoti sliktu slavu. Pilsēta par to baumoja nedēļām ilgi.

Sliktākais bija tas, ka viņa ar zāģētavu tiešām nopelnīja naudu, un neviens vīrs nevarēja justies omulīgi ar sievu, kurai bija panākumi tik nesievišķīgā darbā. Un viņa nedeva vīram šo naudu, lai viņš to ieguldītu veikalā,— pat ne daļu no tās. Lielākā tiesa tika nosūtīta uz Taru, un viņa rakstīja Viļam Hentīnam bezgalīgas vēstules, sīki norādīdama, kā nauda izlietojama. Piedevām viņa Frenkam paziņoja, ka pēc Taras nepieciešamāko vajadzību apmierināšanas viņa domājot savu naudu ieguldīt hipotēkās.

«Dieviņ tētīt, dieviņ tētīt!» Frenks vaidēja, par to domādams. Kā gan sieviete vispār varēja zināt, kas ir hipotēka!

Tai laikā Skārletai bija pilna galva ar plāniem, un Frenkam tie likās cits par citu briesmīgāki. Viņa pat dzīrās celt krogu zemes gabalā, kur bija stāvējusi viņas noliktava, kamēr Šermans to nebija nodedzinājis. Frenks nebija atturībnieks, bet tādam nodomam viņš drudžaini pretojās. Kroga turēšana bija slikts pasākums, kas nevienam neatnesa laimi, gandrīz tikpat slikts kā telpu izīrēšana netiklības namam. Kādēļ tas tā bija, viņš nevarēja paskaidrot, un uz viņa nevarīgajiem iebildumiem skārleta atbildēja tikai: «Ak, muļķības!»

—    Krodzinieki esot ļoti labi īrnieki, tēvocis Henrijs tā teica,— viņa tam stāstīja.— Viņi kārtīgi maksājot īri, un ar mazvērtīgajiem kokmateriāliem, ko nevaru pārdot, es taču viegli un lēti varētu uzcelt krogu un saņemt labu īri. Un par īres naudu un zāģētavas ienākumiem, un hipotēku procentiem es varētu nopirkt vēl kādu zāģētavu.

—    Mīļā, kam tev vajag vēl kādu zāģētavu?— Frenks izbailēs iesaucās.— Tev vajadzētu pārdot to pžīšu, kas tev ir. Tu tikai lieki nopūlies, un tu zini, cik grūti brīvos nēģerus piedabūt pie darba.

—    Brīvie nēģeri gan nekam neder, — Skārleta viņam piekrita, nelikdamās dzirdot viņa aizrādījumu,— Džonsons saka — kad viņš rītos ejot uz darbu, viņš nekad nezinot, vai strādnieki būs ieradušies vai nebūs. Uz melnajiem vairs nevar paļauties. Viņi pastrādā pāris dienu un tad dzīro, līdz alga iztērēta. Vienmēr jārēķinās ar to, ka rit darbā nebūs neviena strādnieka. Jo vairāk iepazīstos ar nēģeru, atbrīvošanu, jo noziedzīgāka tā man liekas. Tā samaitā melnos. Tūkstoši nemaz

i vairs nestrādā, un tie nedaudzie, ko varam dabūt zāģētavā par strādniekiem, ir tik slinki un tūļīgi, ka nenopelna savu algu. Bet, kad tos izlamā vai pat to dvēseles glābšanas labā tiem kādreiz iesit, Atbrīvošanas biroja vīri tūliņ brūk virsū kā kraukļi.

—   Mīļā, tu taču misteram Džonsonam neatļauj nēģerus sist?

—   Protams, nē,— viņa nepacietīgi atbildēja.— Es taču nupat teicu, ka jenkiji mani ieliktu cietumā, ja es to darītu.

—   Varu derēt, ka tavs tēvs savu mūžu nav sitis nevienam melnajam,— Frenks teica.

—   Tikai vienu vienīgu reizi. Kādam staļļa puisim, kas pēc medībām nebija noberzējis tēva zirgu. Bet tie bija citi laiki. Brīvie nēģeri tagad ir pavisam citādi, tiem ļoti noderētu, ka tos kādreiz krietni iepērtu.

Frenku pārsteidza ne vien sievas uzskati un nodomi, bet arī visas lielās pārmaiņas, kas ar viņu bija notikušas pāris mēnešos pēc kāzām. Tā vairs nebija maigā, jaukā, sievišķīgā Skārleta, ko viņš bija apprecējis. īsajā līgavaiņa laikā viņš bija domājis, ka vēl nekad nav sastapis tik burvīgi sievišķīgu, tik naivi kautrīgu un nevarīgu būtni. Nu viņa dažā ziņā uzvedās gluži kā vīrietis — par spīti sārtajiem vaigiem, bedrītēm un jaukajam smaidam, viņa runāja un rīkojās kā vīrietis. Viņas balss skanēja dzedri un noteikti, par visu viņa izšķīrās ātri, bez sievišķīgas vilcināšanās. Viņa zināja, ko gribēja, un centās to panākt vistiešākajā veidā gluži kā vīrietis, nevis pa slēptiem aplinku ceļiem kā citas sievietes. Tiesa, valdonīgas sievietes Frenks arī agrāk bija pazinis. Atlantā, tāpat kā visās Dienvidu pilsētās, bija matronas, ar kurām nebija ieteicams saiet naidā. Grūti bija iedomāties valdonīgāku personu par korpulento misis JMerivederu, iedomīgāku par maigo misis Elsingu un veiklāku, pašapzinīgāku par misis Vaitingu ar sidrabainajiem matiem un maigo balsi. Tomēr, lai kādus līdzekļus šīs dāmas lietoja sava mērķa sasniegšanai, tie vienmēr bija sievišķīgi līdzekļi. Viņas nekad neaizmirsa godbijīgi piekrist vīriešiem, vienalga, vai viņas tiem klausīja vai ne. Viņas bija pieklājīgas un izlikās, ka vīrieši ir prātīgāki par viņām, un tas bija galvenais. Bet Skārleta pati tika ar visu galā un kārtoja savas lietas tik vīrišķīgi, ka visa pilsēta par viņu zobojās. «Un droši vien par mani arī,» Frenks skumji domāja. «Tāpēc ka es to visu paciešu.»

Un tad šis Batlers! Viņa biežā ciemošanās pie krustmātes Pitijas bija visļaunākais pazemojums. Frenks viņu nekad nebija varējis ieredzēt, arī pirms kara ne, kad abiem bija kopīgi darījumi. Bieži viņš bija nolādējis to dienu, kad Retu Batleru bija atvedis Divpadsmit Ozolos un iepazīstinājis ar saviem draugiem. Viņš to nicināja nekrietno kara laika spekulāciju dēļ

un ari tādēļ, ka Batlers nebija bijis frontē. Reta astoņu mēnešu karadienests Konfederācijas armijā bija zināms tikai Skārletai, jo Rets labi tēlotās šausmās tai bija lūdzis viņa «kaunu» nevienam neizpaust. Visvairāk Frenks viņu nicināja tāpēc, ka viņš bija paturējis sev dienvidnieku valdības zeltu, kamēr godīgi vīri, kā admirālis Boloks un citi, bija nodevuši jaunās valdības kasē daudzus tūkstošus. Tomēr, vai nu Frenks to gribēja, vai negribēja, Rets viņus bieži apciemoja.

Tika uzskatīts, ka viņš'nāk ciemos pie krustmātes Pitijas,— un viņa bija tāda muļķe, ka tam ticēja un vēl ar to lepojās,— bet Frenkam bija neomulīga sajūta, ka krustmāte Pitija nemaz nav tā, kas velk Retu Batleru uz šč namu. Mazais Veids, kas baidījās gandrīz no visiem cilvēkiem, viņu ļoti mīlēja un Frenkam par lielu nepatiku pat sauca par «tēvoci Retu». Frenks nevarēja aizmirst, ka Rets kara laikā bija izlicies par Skārletas aizstāvi un ar to devis iemeslu tenkām. Viņš labi varēja iedomāties, ka tagad par Batleru un viņa sievu tenko vairāk nekā jebkad. Viņa draugiem nebija drosmes to pateikt, kaut arī viņi neslēpa savas domas par Skārletas zāģētavu, tomēr Frenks ievēroja, ka viņu un Skārletu arvien retāk un retāk ielūdz vakariņās un viesībās un ka ļaudis viņus arvien retāk apciemo. Skārleta nejuta nekādas sevišķas simpātijas pret savu kaimiņu lielāko daļu, un zāģētava viņai sagādāja pārāk daudz darba, lai viņa sajustu viesu trūkumu. Viņai bija vienalga, vai viņu apciemo vai ne. Bet Frenks to ļoti sāpīgi sajuta.

Visu mūžu viņš bija dzīvojis, baidīdamies no tā, «ko teiks ļaudis», un tagad viņam bija nevarīgi jānoskatās, kā viņa sieva pastāvīgi noziedzas pret sabiedrības labajiem tikumiem. Viņš juta, ka visi viņu nicina, tāpēc ka viņš ļauj sievai «emancipēties». Pēc viņa saprašanas, Skārleta darīja bezgala daudz tāda, ko vīrs nedrīkstētu pieļaut, bet, ja viņš tai ko iebilda, pārmeta vai aizliedza, virs viņa galvas tūliņ savilkās negaiss. Viņa varēja daudz ātrāk iedegties dusmās un daudz ilgāk turēt ļaunu prātu nekā jebkura cita sieviete, ko viņš pazina. Pat ja viss bija labākajā kārtībā, viņš bieži izbijās, redzēdams, cik ātri un pilnīgi jautrā, mīļā sieva, kas, pa māju staigādama, savā nodabā dungoja kādu dziesmiņu, varēja pārvērsties pavisam citā cilvēkā. Pietika viņam pateikt: «Es tavā vietā darītu tā. ..»— un tūliņ sākās vētra. Viņas melnās uzacis saraucās, veidojot asu leņķi virs deguna. Viņai bija aziātes dusmu straujums un meža kaķes temperaments; viņai bija vienalga, ko viņa teica un cik dziļi viņa vīru ievainoja. Tādās reizēs pār visu māju it kā savilkās tumši mākoņi. Frenks agri gāja uz veikalu un palika tur līdz vēlam vakaram. Pitija paslēpās savā istabā kā izbiedēts trusis alā. Veids un tēvocis PIters paglābās ratnīcā, un ķēkša gudri dzīvoja pa virtuvi, pat neiedrošinādamās pacelt balsi, lai dziedātu slavas dziesmas dievam. Tikai vecā aukle vienaldzīgi noklausījās Skārletas dusmu izvirdumos. Džeralds O'Hāra ilgajos gados bija paspējis viņu pie tiem pieradināt.

Skārleta nemaz negribēja dusmoties, sirdī viņa gribēja Frenkam būt laba sieva, jo Frenks bija lāga cilvēks, turklāt viņa tam bija pateicīga, ka tas bija izglābis Taru. Tomēr viņš pārāk bieži pārbaudīja viņas pacietību. Viņa nespēja cienīt vīrieti, kurš viņai tā pakļāvās, un biklā nedrošība, ko Frenks izrādīja katrā nepatīkamā situācijā, viņu neizturami kaitināja. Bet to visu viņa būtu varējusi paciest, kopš dažas viņas naudas problēmas bija atrisinātas, ja viņai ar lielu sašutumu pastāvīgi nebūtu jāredz, ka Frenks ir gaužām slikts tirgotājs un nevēlas, lai viņa būtu labāka.,

Kā jau viņa bija gaidījusi, Frenks negribēja piedzīt nesamaksātos rēķinus, līdz beidzot viņa to piespieda. Tad viņš to darīja ļoti nedroši un kautrīgi un vēl par to atvainojās. Skārletai nemaz nevajadzēja citu pierādījumu, ka Kenediju ģimenei nekad nebūs vairāk par pašu nepieciešamāko, ja viņa pati nepelnīs sev vajadzīgo naudu. Frenks acīm redzami bija mierā sava mūža atlikušo daļu pavadīt mazā, netīrā veikalā. Viņš laikam nemaz nezināja, uz kādiem trausliem pamatiem balstās viņa eksistence un cik svarīgi bija šais grūtajos laikos, kad nauda bija vienīgais aizsardzības līdzeklis pret mūžam jaunām nelaimēm, pelnīt vairāk naudas.

Mierīgajos pirmskara laikos Frenks varbūt būtu kļuvis, ,par gluži veiksmīgu tirgoni, bet tagadējiem laikiem viņš bija tik vecmodīgs, ka Skārletu reizēm pārņēma izmisums. Visu viņš gribēja darīt pa vecam, viņam nebija radoša gara un tagad tik ļoti vajadzīgās agresivitātes. Nu, toties viņai tās bija diezgan un viņa to gribēja likt lietā, vienalga, vai Frenkam tas patika vai nepatika. Viņiem vajadzēja naudas, un viņa to pelnīja vaiga sviedros, un Frenks, viņasprāt, varēja vismaz būt tik saprātīgs un viņu šai darbā netraucēt.

Ievērojot viņas pieredzes trūkumu, zāģētavu vadīt nemaz nebija viegli, un konkurence tagad bija daudz lielāka nekā sākumā. Tādēļ viņa vakaros, mājās pārnākusi, parasti bija pagurusi, noraizējusies un nervoza. Ja nu vēl Frenks nedroši ieklepojās un teica: «Mīļā, es to nedarītu,»— vai: «Mīļā, tavā vietā es neuzņemtos tādas pūles,»— viņa tikko spēja valdīt dusmas, un reizēm viņa ari nespēja tās valdīt. Ja viņš negribēja iet pasaulē un pelnīt naudu, kādēļ tad pastāvīgi pārmeta viņai?

Un par kādiem sīkumiem! Kāda tam šais laikos bija nozīme, vai viņa bija sievišķīga vai ne, ja tikai viņas nesievišķīgā zāģētava ienesa naudu, kas viņai tik ļoti bija vajadzīga, viņai, viņas ģimenei, Tarai un arī Frenkam.

Frenks gribēja mieru. Karš, apzinīgas pienākumu pildīšanas laiks, viņam bija atņēmis veselību un mantu un padarījis viņu par vecu vīru; to visu viņš nenbžēloja, bet tagad gan vēlējās tikai mieru un laipnību, mjļas sejas ap sevi un draugu atzinību. Drīz viņš ievēroja, ka mājas miers jāpērk par zināmu maksu. Viņam bija jāļauj Skārletai vaļa, lai viņa darīja ko darīdama. Un tā viņš, vecs, paguris vīrs, pirka mieru ar sievas noteikumiem. Reizēm viņam likās, ka ieguvums ir šīs maksas vērts,— kad Skārleta, vakarā pārnākusi, uzsmaidīja viņam un noskūpstīja viņu uz auss, uz deguna vai citā nepiemērotā vietā vai kad naktī viņas galva zem siltās segas miegaini pieglaudās viņa plecam. Mājās bija gluži jauki, kad Skārleta visu varēja darīt pēc sava prāta, tomēr miers, ko viņš par tādu maksu pirka, bija tikai ārējs, jo viņš tam bija upurējis visu, ko uzskatīja par laulības dzīves pamaļu.

«Sievietei vajadzētu piegriezt lielāku vērību mājai, savai ģimenei un neklejot apkārt kā vīrietim,» viņš klusībā domāja. «Kaut jel viņai būtu bērns. . .»

Frenks pasmaidīja, par to domādams, un par to viņš domāja bieži. Nebija nekādu šaubu par to, ka Skārleta negrib bērnu. Protams, bērni gan nemēdza gaidīt, kamēr tos aicina, turklāt Frenks zināja — daudzas sievietes apgalvo, ka tās negribot bērnus, bet tās ir tikai bailes un aušības. Ja Skārletai būtu bērns, viņa to mīlētu, labprāt paliktu mājās un rūpētos par to tāpat kā visas citas. Tad viņai vajadzētu pārdot zāģētavu un viņa raizēm pienāktu gals.'Katras sievietes pilnīgai laimei vajadzīgs bērns, un Frenks zināja, ka Skārleta nav laimīga. Lai cik vāji viņš pazina sievietes, tik akls viņš tomēr nebija, lai neredzētu, cik viņa nelaimīga. Reizēm viņš naktī pamodās un dzirdēja, ka viņa klusi raud spilvenā. Kad Frenks pirmoreiz pamodās, sajutis, ka gulta dreb no viņas elsām, viņš izbijies jautāja: «Mīļā, kas tev kait?» Un saņēma pretī izmisīgu ievaimanāšanos: «Ak, liec taču mani mierā!»

Jā, bērns viņu darītu laimīgu un novērstu no visām šīm lietām, gar kurām viņai patiesībā nebija nekādas daļas. Reizēm Frenks nopūtās un nodomāja, ka viņš noķēris visās dārgakmeņu krāsās mirdzošu tropu putnu, lai gan gluži labi — taisnību sakot, daudz labāk — būtu izticis ar vienkāršu paceplīti.

XXXVII

Kādā vētrainā, lietainā aprīļa naktī Tonijs Fontēns pārgurušā, putās saskrietā zirgā atjāja no Džonsboro Atlantā un pieklauvēja pie Skārletas durvīm, pamodinādams viņu un Frenku no miega un pārbiedēdams vai līdz nāvei. Nu Skārleta četru mēnešu laikā otrreiz dabūja skaidri izjust, ko nozīmē Rekonstrucija un viss, kas ar to saistās. Tagad viņa saprata, ko Vils bija gribējis teikt ar vārdiem: «Mūsu grūtības tagad tikai sākas.» Tagad viņa zināja, cik patiesi bijuši Ešlija skumjie vārdi Taras augļudārzā: «Tas, kas mums visiem gaidāms, ir ļaunāks par karu… ļaunāks par cietumu. . . ļaunāks par nāvi.»

Pirmoreiz viņa bija sadūrusies ar Rekonstrukciju, kad Džonass Vilkersons viņai bija draudējis atņemt Taru; Tonija ierašanās atklāja to viņai vēl daudz briesmīgākā veidā. Tonijs atjāja nakts tumsā, lietū un pēc brīža atkal pazuda naktļ— pazuda uz visiem laikiem, bet šai īsajā brīdī viņš pacēla priekškaru pār jaunu, vēl neapjaustu šausmu ainu, un Skārleta izmisumā atskārta, ka šis priekškars nu nekad vairs neaizvērsies.

Šai briesmīgajā naktī, kad klauvēklis tik baigā steigā rībināja durvis, viņa izskrēja kāpņu galā, cieši tīdamās rītasvārkos, un, paraudzījusies lejā, priekštelpā, paspēja uzmest tikai vienu skatienu Tonija melnīgsnējai, drūmajai sejai, un tūlīt viņš noliecās un nopūta sveci Frenka rokā. Viņa tumsā noskrēja lejā, satvēra Tonija auksto, mitro roku un dzirdēja viņu čukstam:

—   Man dzenas pakaļ… es bēgu uz Teksasu, mans zirgs drīz kritīs aiz noguruma, un.. . es esmu briesmīgi izsalcis. Ešlijs teica, ka jūs. .. Nededziet gaismu! Nemodiniet melnos. . . Es negribu, ka uz jums krīt aizdomas.

Kad virtuves aizkari bija aizvilkti un visi aizvirtņi nolaisti, viņš atļāva aizdedzināt sveci un ātri, aizelsdamies sarunājās ar Frenku; tikmēr Skārleta steidzīgi meklēja ko ēdamu. Tonijam nebija mēteļa, un viņš bija izmircis līdz ādai. Viņš bija atjājis bez cepures, melnie mati viņam lipa pie šaurā pakauša. Tomēr, kad viņš iedzēra viskiju, ko Skārleta viņam atnesa, viņa acīs atkal pazibēja Fontēnu zēnu jautrība — šai vakarā tā likās gandrīz baisa. Skārleta pateicās dievam, ka krustmāte Pitija netraucēta krāca augšā savā istabā. Viņa būtu paģībusi, ja būtu ieraudzījusi šo spokaino parādību.

—   Viens nolādēts nelietis pasaulē mazāk,— Tonijs teica un ļāva ieliet sev otru glāzi.— Es strauji jāju. Ja ātri netikšu projām no šejienes, tas man maksās galvu. Bet bija vērts, nudien! Mēģināšu tikt cauri uz Teksasu. Ešlijs mani pavadīja līdz Džonsboro un teica, lai es griežoties pie jums. Man vajag c itu zirgu, Frenk, un naudu. Mans zirgs beidzas nost. . . visu ceļu jāju uz dzīvību un nāvi. .. Šorīt izskrēju no mājām kā gatavais muļķis, it kā pats sātans mani vajātu,— bez mēteļa, bez cepures un bez centa kabatā. Necik daudz naudas jau arī mājā nebija.

Viņš iesmējās un kāri sāka ēst maizi un rāceņus, kuriem pāri bija sasalusi bieza aukstu tauku kārta.

—   Tu vari ņemt manu zirgu,— Frenks mierīgi teica.— Man ir klāt tikai desmit dolāri, bet ja tu varētu pagaidīt līdz rītam. ..

—   Pie velna, es nevaru gaidīt!— Tonijs iesaucās uztraukts, bet jautrā omā.— Viņi man droši vien jau min uz papēžiem. Tālu neesmu viņiem priekšā ticis. Ja Ešlijs mani nebūtu izrāvis no mājas un uzsēdinājis zirgā, es būtu gaidījis kā muļķis un viņi mani būtu pakāruši. Ešlijs ir kārtīgs puika.

Tātad Ešlijam bija kāds sakars ar šo mīklaino lietu. Skārletai pārskrēja saltas trīsas, un viņa tvēra ar roku pie kakla. Vai jenkiji tagad apcietinās Ešliju? Kādēļ Frenks nejautāja, ko tas viss nozīmē? Kādēļ viņš izturējās tā, it kā viss būtu pats par sevi saprotams?

—   Kas. ..— viņa ar pūlēm iesāka,— kuru. . .

—   Tava tēva bijušais vergu uzraugs, nolādētais Džonass Vilkersons.

—   Vai tu viņu.. . vai viņš ir beigts?

—   Ak dievs, Skārlet O'Hāra!— Tonijs pikti iesaucās. — Ja es kādu grābju aiz rīkles, vai tu domā, ka es kasīšu ar naža mugurpusi? Nē, nudien, es viņu pataisīju aukstu.

—   Pareizi,— Frenks nevērīgi noteica.— Es arī viņu nevarēju ciest.

Skārleta paskatījās viņā. Tas vairs nebija vārgais Frenks, ko viņa pazina, nervozais bārdas plūkātājs, ko tik viegli bija tīt ap pirkstu. Viņš bija stingrs un aukstasinīgs un briesmu brīdī netērēja liekus vārdus. Viņš bija vīrs, un Tonijs bija vīrs, un tā visa bija vīriešu lieta, un sievietei tur nebija nekādas daļas.

—   Bet Ešlijs. . . vai viņš. . .

—   Nē. Viņš to gribēja darīt, bet es teicu, ka man lielākas tiesības, jo Sallija ir mana svaine, un beidzot viņš piekāpās. Viņš devās man līdzi uz Džonsboro — gadījumam, ja Vilkersons izrautu nazi ātrāk nekā es. Bet es nedomāju, ka vecajam, labajam Ešlijam tādēļ būtu cēlušās kādas nepatikšanas. Ceru, ka ne. Vai tev nav drusku ievārījuma, ko uzlikt uz šīs maizes? Un vai tu nevari man kaut ko iedot līdzi?

—   Es kliegšu, ja tu man visu neizstāstīsi!

—   Pagaidi, kad būšu projām, un tad kliedz, ja gribi. Pastāstīšu, kamēr Frenks seglo zirgu. Nolādētais Vilkersons mums jau sen bija apriebies. Atceries jūsu nodokļu lietu. Tā bija tikai viena no viņa nekrietnībām. Bet visļaunākais bija tas, kā viņš kūdīja nēģerus. Kas to varēja iedomāties, ka es melnos kādreiz ienīdīšu! Nabaga nēģeri tic katram vārdam, ko šie nelieši tiem iestāsta, un aizmirst, ko mēs viņu labā esam darījuši. Nu jenkiji runā, ka melnie dabūšot balsstiesības, bet mēs ne. Visā grāfistē ir tikai saujiņa demokrātu, kuriem nav atņemtas balsstiesības, jo neviens, kas cīnījies dienvidnieku pusē, balsot nedrīkst. Ja viņi nēģeriem dos balsstiesības, tad mēs esam pagalam. Pie velna, tā taču ir mūsu valsts! Tā taču nepieder jenkijiem! Nudien, Skārlet, tas nav paciešains, un mēs to ari necietīsim! Mēs kaut ko darīsim, kaut arī izceltos jauns karš! Drīz vien mums būs melnie tiesneši, melnie likumdevēji — melnie pērtiķi no džungļiem. ..

—  Lūdzu, stāsti ātrāk, ko tu izdarīji!

—   Dod man vēl gabalu maizes, kamēr neesi to ietinusi. .. Pie mums sāka runāt, ka Vilkersons jau ejot par tālu, sludinādams nēģeriem vienlīdzību. Viņš iestāstīja melnajiem ēzeļiem visādas muļķības, viņam pietika nekaunības sacīt, ka…— Tonijs sastomījās,— ka nēģeriem esot tiesības uz… uz baltajām sievietēm.

—  Tonij, nevar būt!

—   Goda vārds! Nav brīnums, ka tev paliek nelabi, bet, pie velna, Skārlet, to taču tu jau būsi dzirdējusi. Te, Atlantā, nēģeriem arī stāstot to pašu.

—   To… to es nezināju.

—   Nu, tad Frenks tev nebūs teicis. Un tā nu mēs visi domājām, ka pienācis laiks kādu nakti draudzīgi parunāties ar Vilkersonu, bet gadījās tā, ka… Tu taču atceries to melno ērzelēnu, Jūstisu, mūsu bijušo priekšstrādnieku? Viņš šodien pienāca pie virtuves durvīm, kad Sallija vārīja pusdienas… un.. . es nezinu, ko viņš tai teica. Es to arī nekad nedabūšu zināt. Dzirdēju, kā viņa iekliedzās, un metos virtuvē, un tur viņš stāvēja, piesūcies kā cūka. Piedod, Skārlet, es tā negribēju teikt.

—  Tālāk!

—   Es viņu nošāvu. Un, kad māte ieskrēja pie Sallijas, es kāpu zirgā un jāju uz Džonsboro pie Vilkersona. Viņš bija īstais vainīgais. Bez viņa tam melnajam muļķim kaut kas tāds nemūžam nebūtu ienācis prātā. Tarai garām jādams, satiku Ešliju, un, protams, viņš devās līdzi. Viņš teica, lai es to atļaujot viņam, jo Vilkersons esot tik nekrietni izturējies Tarā, bet es teicu, ka tā ir mana darīšana, jo Sallija ir mana mirušā brāļa sieva, un mēs strīdējāmies visu ceļu līdz pilsētai. Tici vai netici, Skariet, es pat pistoli nebiju paņēmis līdzi. Biju tā pārskaities, ka uztraukumā biju to aizmirsis stalli.

Viņš apklusa un grauza cieto maizi. Skārleta nodrebēja. Fontēnu slepkavīgās dusmu lēkmes bija pazīstamas visā grāfistē.

—   Un tā man bija jāķeras pie naža. Es viņu atradu bārā. Ešlijs atturēja citus, es viņu iedzinu kaktā un, iekāms ķēros klāt, pateicu viņam, kādēļ. Vēl nebiju lāgā atguvies, kad tas jau bija padarīts,— Tonijs domīgi teica.— Attapos tikai tad, kad Ešlijs bija mani iesēdinājis seglos un sūtīja šurp. Viņš ir lietojams puisis, grūtā brīdī uz viņu var paļauties. Viņš nezaudē galvu.

Frenks ienāca ar mēteli uz rokas un iedeva to Tonijam. Tas bija viņa vienīgais siltais mētelis, bet Skārleta nekā neteica. Šai vīriešu lietā viņai bija jāstāv nomaļus.

—   Bet, Tonij, mājās taču bez tevis nevar iztikt. Ja tu dotos atpakaļ un visu izskaidrotu. ..

—   Ir gan muļķe tā tava sieva, Frenk,— Tonijs pasmīnēdams teica un uzvilka mēteli.— Viņa domā, ka jenkiji mani apbalvos par to, ka nelaižu nēģerus pie savas ģimenes sievietēm. Jā gan, to viņi darīs — ar kara tiesu un cilpu. Noskūpsti mani, Skārlet,— Frenks neļaunosies, varbūt es tevi nekad vairs neredzēšu. Teksasa ir tālu. Rakstīt es laikam gan nedrīkstēšu. Nu tad paziņojiet uz mājām, ka sveikā esmu ticis līdz šejienei.

Viņa ļāva, lai Tonijs viņu noskūpsta, un abi vīrieši lietū izgāja ārā un brīdi sarunādamies vēl stāvēja durvju priekšā. Tad viņa dzirdēja pakavus klabam, ūdens šļakstus, un Tonijs bija projām. Viņa mazliet pavēra durvis un redzēja, kā Frenks aizkusušo, klibo zirgu ieved stallī. Viņa atkal aizvēra durvis un drebošiem ceļiem apsēdās.

Tagad viņa zināja, kas ir Rekonstrukcija, tik skaidri, it kā viņas māju būtu ielenkuši puskaili mežoņi gurnu apsējos. Tagad viņa atcerējās šo un to, kam agrāk nebija pievērsusi uzmanību,— frāzes, ko neklausīdamās bija dzirdējusi, sarunas, kuras vīrieši pārtrauca, kad viņa ienāca istabā, notikumus, kas bija šķituši nenozīmīgi, Frenka veltīgos brīdinājumus, lai viņa nebraucot uz dzirnavām ar veco tēvoci Pīteru kā vienīgo sargu. Nu tas viss sakļāvās briesmīgā ainā.

Nēģeriem šajā ainā bija galvenā vieta, un aiz viņiem stāvēja jenkiji ar durkļiem. «Mani var nogalināt, mani var izvarot,» Skārleta domāja, «un neviens netiks sodīts. Ja kāds mani atriebs, jenkiji to pakārs bez tiesas un izmeklēšanas. Jenkiju virsnieki, ne par kādiem likumiem neraizēdamies, sarīkos kara tiesas sēdi un uzmetis dienvidniekam cilpu kaklā. Ko lai darām?» viņa domāja un nevarīgās bailēs lauzīja rokas. «Ko lai darām pret neliešiem, kas grib pakārt tādu lielisku puisi kā Tonijs tikai tāpēc, ka tas nogalinājis piedzērušu melno un balto nelieti, sargādams savas ģimenes sievietes? Tas nav paciešams!» Viņa nodrebēja, pirmoreiz mūžā viņa redzēja cilvēkus un notikumus neatkarīgi no savām interesēm un saprata, ka ir vēl pasaulē daudz kas svarīgāks par izbiedēto, nevarīgo Skārletu. Tūkstošiem sieviešu Dienvidos bija tikpat izbiedētas un nevarīgas kā viņa. Un tūkstošiem vīriešu, kas pie Apomatoksas bija nolikuši ieročus, bija tos atkal paņēmuši rokās, lai viņas sargātu.

Tonija sejā viņa bija saskatījusi kaut ko tādu, ko jau agrāk vērojusi arī Frenka vaibstos un vēl skaidrāk citu Atlantas vīriešu sejās, daudz nedomādama, ko tas nozīmē. Tā vairs nebija nevarīgā paguruma izteiksme, ko viņa pēc armijas padošanās bija redzējusi pārnācēju sejās. Tiem viss bija vienalga, tie vēlējās tikai drīzāk nokļūt mājās. Tagad vienaldzība bija zudusi un visi šie vīri it kā attapās no stinguma. Atkal modās vecais cīņas gars. Viņi atkal satraucās par notiekošo, tas modināja viņos aukstu, negantu naidu, un viņi domāja līdzīgi Tonijam: «Tas nav paciešams!»

Skārleta bija redzējusi Dienvidu vīriešus — galantus un pārgalvīgus pirms kara, bezbailīgus un niknus pēdējo bezcerīgo kauju laikā. Bet šo divu vīriešu sejās, kuri vēl pirms mirkļa bija raudzījušies viens otrā pāri sveces liesmai, viņa bija lasījusi kaut ko citu, kas viņā modināja drosmi un reizē bailes,— dusmas, kas nebija izsakāmas vārdos, un tādu apņēmību, it kā viņi būtu gatavi uz visu.

Pirmo reizi viņa jutās vienota ar savas zemes ļaudīm, viehota ar viņiem bailēs, sarūgtinājumā un apņēmībā. Nē, tas nebija paciešams! Dienvidi bija pārāk skaisti, lai tos atdotu bez cīņas. Jenkiji tos nedrīkstēja sabradāt. Tos nedrīkstēja atdot nēģeriem, kas trakoja viskija un brīvības skurbumā.

Kad Skārleta domāja par Tonija pēkšņo ierašanos un ātro atvadīšanos, šis jauneklis viņai šķita tuvs, jo viņa atcerējās seno stāstu par Džeraldu — kā tas pēc slepkavības, kas viņa un viņa piederīgo acis_ nebija nekāda slepkavība, naktī un miglā bija aizbēdzis no Īrijas. Džeralda karstās asinis tecēja arī viņas dzīslās, un viņa atcerējās spējo baudu, ko bija jutusi, šaudama uz jenkiju laupītāju. Viņiem visiem asinīs bija varmācība — bīstami tuvu virskārtai, tūliņ zem laipnās, pieklājīgās ārienes. Īstenībā tādi bija visi vīrieši, ko viņa pazina, pat Ešlijs ar savām sapņainajām acīm, pat vecais, klīrīgais Frenks,— vajadzības gadījumā viņi bija spējīgi pat uz slepkavību. Arī Rets, nelietis

Ivz sirdsapziņas, bija nogalinājis nēģeri par to, ka tas «nekaunīgi izturējies pret kādu sievieti».

Kad Frenks klepodams, salijis ienāca istabā, viņa pielēca kājās.

—  Ai, Frenk, cik ilgi vēl tā būs?

—   Kamēr jenkiji mūs spaidīs.

—   Vai neviens tur nekā nevar darīt?

Frenks ar gurdu roku noglauda mitro bārdu.

—   Šis tas jau notiek.

—   Kas?

—          Kādēļ par to runāt, kamēr vēl nekā neesam panākuši? Varbūt paies vēl gadi, bet varbūt Dienvidi tādi paliks vienmēr.

—   Nē, nē!

—   Mīļā, nāc gultā, tev salst. Tu drebi.

—   Kad tas viss beigsies?

—          Kad mēs visi atkal varēsim balsot. Kad ikviens, kas cīnījies par Dienvidiem, varēs nodot savu vēlēšanu biļetenu par kādu dienvidnieku un demokrātu.

—          Biļetenu?— Skārletu pārņēma izmisums.— Kāda nozīme biļeteniem, ja melnie zaudē jēgu, tāpēc ka jenkiji saindē viņu sirdis pret mums!

Frenks pacietīgi turpināja paskaidrojumus, bet doma, ka vēlēšanas varētu novērst postu, bija pārāk sarežģīta, lai Skārleta tai varētu sekot. Viņa tikai atvieglota nosacīja sevī, ka D|gnass Vilkersons vairs nekad neapdraudēs Taru. Un viņa domāja par Toniju.

—          Nabaga Fontēni! Nu Aleksis palicis viens, un Mimozā tik daudz darba. Kādēļ Tonijs nebija tik prātīgs un… kāpēc neizdarīja to slepeni — naktī? Mājās pavasara darbos viņš būtu daudz noderīgāks nekā Teksasā.

Frenks apskāva viņu. Parasti viņš to darīja nedroši, it kā iepriekš zinādams, ka viņu nepacietīgi atvairīs. Bet šonakt viņa acis bija vērstas tālē un viņa roka turēja Skārletu stingri.

—          Mīļā, ir lietas, kas svarīgākas nekā aršana. Iebiedēt nēģerus un pārmācīt neliešus — lūk, kas tagad jādara. Kamēr mums vēl ir tādi zēni kā Tonijs, mums nav daudz jāraizējas par Dienvidiem. Nāc gulēt.

—   Bet Frenk…

—          Ja mēs vienmēr turēsimies kopā un nepadosimies jenkijiem, mēs reiz tomēr uzvarēsim. Bet tu nelauzi par to galvu, mīlulīt, lai par to rūpējas vīrieši. Jenkijiem pamazām apniks mūs mocīt, kad tie redzēs, ka nevar mums nekā padarīt. Un tad atkal mums būs sava pieklājīga pasaule, kurā varēsim dzīvot un audzināt bērnus.

Skārleta domāja par Veidu un par noslēpumu, ko viņa jau pāris dienu klusēdama nēsāja sevī. Nē, viņas bērni nedrīkstēja uzaugt šai naida un posta haosā, šai sarūgtinājumā, izmisumā un neziņā par rītdienu. Viņas bērni nedrīkstēja neko tādu pieredzēt. Viņi drīkstēja pazīt tikai maigumu un sirsnību, siltas drēbes un labus ēdienus.

Frenks domāja, ka to viņi varētu panākt ar balsošanu. Kāda nozīme balsošanai? Dienvidu labākajām ģimenēm balsstiesību nekad vairs nebūs. Bija tikai viens vienīgs drošs līdzeklis pret visām likstām, ko liktenis varēja sagādāt,— nauda. «Vajadzīga nauda,» Skārleta drudžaini domāja, «daudz, daudz naudas, lai tā mūs pasargātu no nelaimes.»

Tad viņa strupi un tieši pateica Frenkam, ka gaidot bērnu.

Pēc Tonija bēgšanas jenkiju kareivji vēl nedēļām ilgi meklēja viņu krustmātes Pitijas namā. Viņi ielauzās jebkurā laikā, iepriekš nepieteikušies, staigāja pa visām istabām, pratināja un klaušināja, vēra vajā skapjus, rakņājās veļas grozos un skatījās zem gultām. Militārās iestādes bija dabūjušas zināt, ka Tonijs sūtīts pie Pitijas, un bija pārliecinātas, ka viņš slēpjas pie tās vai kaut kur kaimiņos.

Krustmāte Pitija pastāvīgi ģība, ik brīdi gaidīdama, ka viņas guļamistabā ielauzīsies kāds virsnieks vai vesela kareivju nodaļa. Ne Frenks, ne Skārleta nekā nebija teikuši viņai par Tonija ierašanos, tādēļ vecā dāma arī gribēdama nekā nebūtu varējusi izpļāpāt. Un tā nu viņa runāja taisnību, drebošā balsī apgalvodama, ka Toniju Fontēnu esot redzējusi tikai vienu reizi mūžā, 1862. gada ziemsvētkos.

— Un toreiz viņš bija galīgi piedzēries,— viņa aizelsusies pakalpīgi piebilda, kad jenkiji viņu iztaujāja.

Pirmajā grūtniecības stadijā Skārleta jutās gaužām slikti; viņas izjūtas šo notikumu laikā svārstījās starp mežonīgu naidu pret zilsvārčiem, kuri ielauzās pie viņas un bieži paņēma līdzi dažādas sīkas lietiņas, kas tiem iepatikās, un tikpat neprātīgām bailēm, ka Tonijs varētu viņus visus iegrūst postā. Cietumi bija pilni ļaudīm, kas daudz niecīgāku pārkāpumu dēļ sēdēja aiz atslēgas. Ja jenkiji pierādītu kaut nieku, tad viņa, Frenks un arī nevainīgā Pitija droši vien nokļūtu cietumā. Vašingtonā jau labu laiku gatavojās konfiscēt visus «dumpinieku» īpašumus, lai ar tiem samaksātu Savienoto Valstu kara parādus, un Skārleta dzīvoja vienās bailēs. Turklāt Atlantā runāja, ka tiem, kas pārkāpjot militāro iestāžu izdotos likumus, konfiscējot mantu, un Skārleta drebēja šausmās, ka Frenks un viņa varētu zaudēt ne vien brīvību, bet arī māju, veikalu un zāģētavu. Un, pat ja mantu viņiem neatņemtu, tā tomēr būtu tikpat kā zudusi, jo kas gan rūpētos par viņu darījumiem, ja viņa ar Frenku sēdētu cietumā?

Viņa dusmojās uz Toniju, ka tas viņiem bija sagādājis tik daudz rūpju. Kā viņš to bija varējis draugiem nodarīt? Un kā Ešlijs bija drīkstējis sūtīt Toniju pie viņas? Nevienam viņa vairs negribēja palīdzēt, ja jenkiji par to viņai uzbruka gluži kā lapseņu pūlis. Viņa aizslēgs durvis katram, kas pie viņas meklēs palīdzību, tikai Ešlijam ne. Pēc Tonija ierašanās viņa nedēļām ilgi, ielā troksni dzirdot, trūkās no nemierīgiem sapņiem lielās bailēs, ka tas varētu būt Ešlijs, kam tāpat jābēg uz Teksasu. Viņa nezināja, kā Ešlijam klājas, jo neiedrošinājās rakstīt uz Taru par Tonija pusnakts apciemojumu. Viņas vēstules jenkiji varēja notvert, un tad arī plantācijai klātos ļauni. Bet, kad nedēļa pēc nedēļas pagāja un Skārleta nesaņēma nekādas ļaunas ziņas, viņa saprata, ka Ešlijs ticis cauri ar veselu ādu. Beigu beigās arī jenkiji pārstāja viņus apgrūtināt.

Un tomēr Skārletu vēl arvien nepameta šausmas, kas pirmoreiz bija viņu pārņēmušas, kad Tonijs bija klauvējis pie viņas durvīm; tās bija grūtāk paciešamas nekā bailes no granātām aplenkuma laikā vai no Šennana kareivjiem kara pēdējās dienās. Bija tā, it kā Tonija parādīšanās vētrainajā naktī būtu norāvusi viņai saiti no acīm un viņa nu būtu aci pret aci ar dzīves patiesajām, nemitīgajām briesmām un draudiem.

Kad Skārleta šai aukstajā 1866. gada pavasarī paraudzījās sev apkārt, viņa saprata, kas Dienvidiem un viņai pašai ir gaidāms. Viņa varēja strādāt grūtāk, nekā viņas vergi jebkad bija strādājuši, viņa varēja kaldināt plānus, ar savu neatlaidību un enerģiju pārvarēt grūtības, kādām līdzšinējā dzīve viņu nebija sagatavojusi, bet, lai kā viņa pūlētos, lai kādus upurus nestu, arī to mazumu, ko viņa ar tādām grūtībām būs ieguvusi, viņai katru mirkli atkal varēs atņemt. Viņai nebija likuma atbalsta, nebija nevienas instances, kur viņa varētu aizstāvēt savas tiesības, vienīgi kara tiesa ar tās neierobežoto patvaļu. Dienvidi bija nospiesti uz ceļiem jenkiju priekšā, un tā tam vajadzēja palikt. Likās, ka ļauna milža roka būtu apgriezusi visu otrādi — bijušie kungi bija nevarīgāki nekā agrākos laikos viņu vergi.

Džordžijā stāvēja okupācijas armija, un laba tiesa no tās bija novietota Atlantā. Karaspēka komandieriem bija neierobežota vara, viņi bija noteicēji pār pilsoņu dzīvību un nāvi, un šo varu viņi arī izlietoja. Viņi varēja iedzīvotājus par jebkuru pārkāpumu un arī gluži bez iemesla apcietināt, konfiscēt tiem mantu, tos pakārt. Viņi varēja tos mocīt ar pretrunīgiem rīkojumiem, ar norādījumiem par veikalu darbību, par algām, kas jāmaksā kalpotājiem, par to, ko viņi drīkst runāt mājās un ko — sabiedrībā un ko drīkst rakstīt avīzēs. Viņi noteica, kad un kur jāizber atkritumi un kādas dziesmas drīkst dziedāt uzvarēto meitas un sievas; «Diksija» vai «Skaistā, zilā karoga» dziedāšana bija noziegums, kas gandrīz līdzinājās nodevībai. Viņi izdeva rīkojumu, ka neviens, kas nav nodevis uzticības zvērestu, nevar pa pastu saņemt vēstules, un gadījās, ka aizliedza arī laulības, ja pāris nebija devis ienīsto zvērestu.

Laikrakstus tik stingri uzraudzīja, ka tie nedrīkstēja ne ieminēties par karaspēka netaisnībām un laupīšanu, un atsevišķu personu protestus noslāpēja cietums. Cietumi bija pilni ar cienījamiem pilsoņiem, un viņi tur palika bez cerības uz viņu lietas drīzu iztiesāšanu. Zvērināto tiesas faktiski bija atceltas, tāpat arī habeas corpus[3] likums. Civilās tiesas vēl skata pēc darbojās, bet tās uzraudzīja kara iestādes, kas ik brīdi varēja iejaukties lietu gaitā, un apcietināto likteņi bija atkarīgi no šo iestāžu žēlastības. Apcietināto bija ļoti daudz. Pietika ar aizdomām, ka attiecīgais cilvēks nelabvēlīgi izteicies par valdību vai arī piedalās kuklulcsklanā; pietika ar kāda nēģera sūdzību par to, ka baltais tam nav izrādījis vajadzīgo cieņu, lai baltais tiktu arestēts. Pierādījumi un liecinieki nebija vajadzīgi. Pietika ar apsūdzību. Un, Atbrīvošanas biroja sakūdīti, nēģeri labprāt apsūdzēja baltos.

Nēģeri vēl nebija dabūjuši balsstiesības, bet Ziemeļi katrā ziņā gribēja viņiem tās dot, jo bija pārliecināti, ka nēģeri balsos ziemeļnieku labā, tādēļ nēģeriem dažādi izdabāja. Agrākie vergi tagad bija noteicēji, un ar uzvarētāju palīdzību tieši visnederīgākie tika iecelti dažādos posteņos. Tie, kas atteicās no brīvlaišanas, cieta tikpat grūti kā viņu baltie kungi. Mājas vergi, melno kalpu augstākā kārta, tūkstošiem palika pie saviem baltajiem kungiem un strādāja grūtu darbu, ko tie agrāk nekad nebūtu darījuši. Arī daudzi laukstrādnieki liedzās izmantot brīvību, taču lielākā daļa brīvlaisto nāca tieši no lauka nēģeriem.

Verdzības laikā mājas un sētas nēģeri bija nicinājuši lauka nēģerus, uzskatījuši tos par zemākiem radījumiem. Tāpat kā Elena, arī citas plantāciju īpašnieces visos Dienvidu štatos bija apmācījušas nēģeru bērnus un izmeklējušas labākos atbildīgiem darbiem. Tos, kas nespēja vai negribēja mācīties, sūtīja strādāt uz lauka. Un nu tie, kas bija atradušies uz kāpņu viszemākā pakāpiena, piepeši bija pacelti augšup.

Nekautrīgie piedzīvojumu meklētāji, kas darbojās Atbrīvošanas birojā, viņiem palīdzēja. Ziemeļu štati, kas gandrīz vai reliģiskā fanātismā ienīda dienvidniekus, viņus atbalstīja, un tā agrākie laukstrādnieki pēkšņi apjauta savu varu; viņu izturēšanās bija tāda, kādu šajos apstākļos varēja gaidīt.

Pat visvientiesīgākajiem nēģeriem par godu bija jāsaka, ka tikai retie rīkojās ļaunprātīgi-. Tomēr lielākā daļa no viņiem bija gluži kā bērni, viegli vadāmi, un ilgajos verdzības gados viņi bija raduši paklausīt. Agrāk viņiem bija pavēlējuši baltie īpašnieki, tagad viņiem bija jauni kungi — Birojs un spekulanti, un tie viņiem teica: «Jūs neesat sliktāki par baltajiem un tādēļ varat uzvesties, kā patīk, tāpat kā baltie. Tiklīdz būsiet nobalsojuši par republikāņiem, jūs dabūsiet balto īpašumus. Jums tie jau tikpat kā pieder. Ņemiet tos, ja varat.»

Tādu pasaciņu apžilbinātiem nēģeriem brīvība likās kā nepārtraukti svētki, mūžīgas dzīres, karnevāls. Pulkiem viņi plūda no laukiem pilsētā, un laukos darbi palika nedarīti. Atlanta jau bija pilna, un vēl arvien tie simtiem nāca klāt, bīstami jauno mācību dēļ, ko tiem iepotēja. Netīrajās būdās, kur tie saspiesti mitinājās, plosījās bakas, tīfs un dilonis. Agrākajos laikos viņi bija raduši, ka kundze viņus ārstē slimības gadījumā, tagad viņi neprata ārstēties un palīdzēt s^dem tuviniekiem. Agrāk viņi bija paļāvušies uz īpašniekiem, ka tie rūpēsies par viņu vecajiem ļaudīm un bērniem, un tagad nejuta par tiem atbildību. Atbrīvošanas birojs bija pārāk dziļi iestidzis politikā, lai nodarbotos ar šjm problēmām.

Pamesti nēģeru bērni kā bikli dzīvnieciņi skraidīja pa pilsētu, kamēr baltie apžēlojās un pieņēma tos savā virtuvē. Melnie sirmgalvji vientuļi, apjukuši un izbijušies no pilsētas burzmas sēdēja uz akmeņiem ielas malā un lūdza garāmgājējām dāmām: «Misis, lūdzu, misis, aizrakstiet manam vecajam saimniekam, ka esmu šeit! Tad viņš atbrauks šurp pēc sava vecā nēģera. Ak kungs Jēzu, man nu ir diezgan brīvības!»

Kad Atbrīvošanas birojs saprata, kas notiek, tas sāka pierunāt nēģerus, lai dodas atpakaļ pie agrākajiem īpašniekiem. Viņiem teica, ka viņi iešot atpakaļ kā brīvi strādnieki ar rakstītā līgumā noteiktu dienas algu. Pēc tam vecākie nēģeri atgriezās plantācijās un kļuva par nastu nabadzībā ieslīgušajiem plantatoriem. Jaunākie palika Atlantā. Tie vairs negribēja strādāt.

Pirmo reizi mūžā nēģeri varēja dabūt tik daudz viskija, cik vien gribēja. Verdzības laikos viņi to bija dabūjuši nogaršot tikai ziemsvētkos, kad ikviens reizē ar svētku dāvanu dabūja arī savu «lāsīti». Tagad viņus uz dzeršanu un kaušanos mudināja ne vien Biroja aģitatori un spekulanti, bet arī viskijs. Bijušie saimnieki vairs nevarēja būt droši par savu dzīvību un mantu; baltie dienvidnieki dzīvoja vienās bailēs. Vīriešiem ielās uzbruka piedzēruši melnie, naktīs dega mājas un šķūņi, zirgus, lopus un putnus zaga gaišā dienas laikā, dažāda veida noziegumi vairojās, un tikai reti kādu noziedznieku sauca pie atbildības.

Taču vislielākās šausmas juta sievietes, kurām karš bija laupījis vīriešu aizsardzību un kuras vienas pašas dzīvoja vientuļās mājās pie klusiem ceļiem. Biežie tikumības noziegumi pret sievietēm, pastāvīgās bailes par savu sievu un meitu dzīvību noveda pie tā, ka dienvidnieki radīja kukluksklanu. Par šo slepeno organizāciju Ziemeļu laikraksti briesmīgi uztraucās. Ziemeļnieki prasīja, lai visus organizācijas locekļus notvertu un pakārtu, jo noziedzniekus taču vajagot sodīt pēc likuma.

Tas bija savāds laiks, kad tautas viena puse ar durkļiem gribēja piespiest otru pusi atzīt nēģeru līdztiesību. Nēģeriem pienācās balsstiesības, bet viņu agrākajiem īpašniekiem — ne. Dienvidus vajadzēja piespiest pie zemes, un politisko tiesību atņemšana baltajiem bija viens no līdzekļiem, ar kuriem to cerēja panākt. Lielākā daļa to, kas bija cīnījušies par Konfederāciju un kas dienvidnieku valdības laikos bija darbojušies kādā amatā vai to kaut kādā veidā atbalstījuši, nedrīkstēja balsot un bija pilnīgi iekarotāju varā. Daudzi vīri pareizi novērtēja ģenerāļa Lī vārdus un piemēru un bija ar mieru dot uzticības zvērestu, kļūt par īstiem pilsoņiem un aizmirst pagātni, bet zvērēt viņiem neatļāva. Citi, kuriem nekādus šķēršļus ceļā nelika, paši liedzās zvērēt uzticību valdībai, kas viņus ar nolūku pakļāva tādai cietsirdībai un pazemojumiem. Skārleta līdz sāpīgam apnikumam dzirdēja vārdus: «Es jau sen būtu devis šo nolādēto zvērestu, ja viņi ar mums būtu rīkojušies godīgi un pieklājīgi. Es labprāt kļūtu par Savienoto Valstu pilsoni, bet es nevēlos, ka mani pāraudzina ar šīm Rekonstrukcijas metodēm!»

Visās šais rūpju dienās un naktis Skārletu mocīja briesmīgas bailes. Brīvlaisto nēģeru un jenkiju pastāvīgie draudi viņai nedeva miera, pat sapņos viņa neaizmirsa, ka viņai var konfiscēt īpašumus, un baidījās no vēl lielākām šausmām, kas varētu nākt. Viņas pašas, viņas draugu un visu Dienvidu nevarība viņu nomāca; šai laikā viņai bieži nāca prātā Tonija Fontēna kaislīgie vārdi: «Nudien, Skārlet, tas nav paciešams, un mēs to ari necietīsim!»

Par spīti karam, ugunsgrēkiem un Rekonstrukcijai, Atlanta atkal uzplauka. Daudzējādā ziņā tā līdzinājās jaunajai, rosīgajai pilsētai Konfederācijas sākumposmā. Diemžēl daudzie kareivji ielās valkāja citus formas tērpus, nauda nebija īstajās rokās un nēģeri slinkoja, bet viņu agrākie īpašnieki cieta badu.

Lai gan dziļumā zem virskārtas valdīja posts un bailes, no ārpuses raugoties, Atlanta atgādināja rosīgu pilsētu, kas ātri atzeļ un paceļas no drupām. Likās, Atlanta nevarēja dzīvot citādi kā tikai steigā, vienalga, kādi bija ikreizējie apstākļi. Savana, Čārlstona, Ogasta, Ričmonda, Jaunorleāna nekad nesteidzās. Steigties bija bezgaumīgi un jenkiski. Bet tieši tai laikā Atlanta bija bezgaumīgāka un jenkiskāka nekā jebkad iepriekš un arī vēlāk. «Jaunie» ļaudis ieplūda no visām pusēm, ielās no rīta līdz vakaram valdīja drūzma un troksnis. Virsnieku dāmu un spekulantu lepnās ekipāžas apšļāca dubļiem veco iedzīvotāju nožēlojamos vienjūgus, un starp agrāko laiku cienīgi vienkāršajām dzīvojamām mājām iespiedās bagāto svešinieku greznās, ērmīgās jaunceltnes.

Karš uz visiem laikiem bija pierādījis Atlantas nozīmi Dienvidu dzīvē; līdz šim nenozīmīgās pilsētas vārds bija kļuvis pazīstams tuvu un tālu. Dzelzceļa līnijas, par kurām Šermans visu vasaru bija cīnījies, kuru dēļ tas bija ziedojis tūkstošiem vīru, nesa jaunu dzīvību pilsētai, kas tām varēja pateikties par savu pastāvēšanu. Tāpat kā pirms izpostīšanas, Atlanta atkal bija plaša apgabala dzīves un rosības centrs, un jauni iedzīvotāji — gan vēlami, gan nevēlami — plūda uz to plašā straumē.

Dienvidos saskrējušie spekulanti Atlantu darīja par savu galveno štābu; tās ielās viņi sastapās ar Dienvidu visvecāko ģimeņu pārstāvjiem, jo tie ari ieradās šeit. Lauku ģimenes, kurām Šermana kareivji bija nodedzinājuši mājas un kuras bez vergiem vairs nevarēja apstrādāt savus kokvilnas laukus, pārcēlās uz Atlantu. Ik dienas ieradās jauni ieceļotāji no Tenesijas un abām Karolīnām, kur Rekonstrukcija iedzīvotājus nomāca vēl smagāk nekā Džordžijā. Daudzi īri un vācieši, kas bija karojuši ziemeļnieku armijā kā algādži, pēc atlaišanas apmetās Atlantā. Atlantas garnizona jenkiju sievas četros kara gados bija ieinteresējušās par Dienvidiem un tagad kopā ar bērniem arī vairoja pilsētas iedzīvotāju skaitu. Ieradās visvisādi avantūristi, cerēdami iedzīvoties mantā, un no laukiem plūda šurp simtiem nēģeru.

Dzīve mutuļoja šai pilsētā, kas bija atvērta visiem un nemaz nepūlējās slēpt savus netikumus un grēkus. Krogi īsā laikā izauga no zemes kā sēnes pēc lietus — bieži pa diviem trim vienā kvartālā; tumsai iestājoties, ielas bija pilnas ar dzērājiem — gan melnajiem, gan baltajiem —, kas streipuļoja starp ietves malu un namu sienām. Slepkavas, kabatzagļi un prostitūtas tumšās ielās uzglūnēja saviem upuriem. Spēļu elles plauka un ziedēja, un reti kāda nakts pagāja bez šaušanās un cilvēku saduršanas. Godīgos pilsoņus pārņēma šausmas, redzot, ka Atlantā radies ziedošs netiklības iecirknis, lielāks un vairāk iecienīts nekā pirms kara. Tur aiz nolaistiem slēģiem caurām naktīm skanēja klavieres, smiekli un nepieklājīgas dziesmas, ko reižu reizēm pārtrauca kliedzieni vai pistoles šāviens. Šo māju iemītnieces bija nekaunīgākas par karalaika netiklēm, tās droši izliecās ārā pa logiem un skaļi uzrunāja garāmgājējus. Svētdienu pēcpusdienās galvenajā ielā parādījās elegantas, slēgtas karietes, kas piederēja atklāto namu saimniecēm; šajās karietēs aiz zīda aizkariņiem sēdēja grezni uzcirtušās «meičas», baudīdamas atpūtu un svaigu gaisu.

Pazīstamākā no saimniecēm bija Bella Votlinga. Viņa tagad bija atvērusi pati savu iestādi lielā divstāvu namā; kaimiņu mājas lai blakus atgādināja nožēlojamas trušu būdas. Apakšstāvā bija garš, elegants, eļļas gleznām izrotāts bārs, tur ik vakaru spēlēja nēģeru orķestris. Par augšstāva istabām stāstīja, ka tās esot iekārtotas visskaistākajām plīša mēbelēm, smagiem mežģīņu aizkariem un no Eiropas atvestiem spoguļiem zeltītos rāmjos. Divpadsmit sievietes, kas arī piederēja pie mājas iekārtas, gan bija spilgti krāsojušās, bet skaistas; viņas ari uzvedās mierīgāk nekā citu šādu māju iemītnieces, vismaz policijai reti vajadzēja ierasties Bellas Votlingas namā.

Šī māja bija tā, par kuru Atlantas matronas slepeni sačukstējās un kuru garīdznieki atturīgos izteicienos sauca par grēķa zaņķi, nelaimi un kauna traipu visai pilsētai. Visi zināja, ka tāda sieviete kā Bella Votlinga pati nekad nevarētu nopelnīt tik daudz naudas, lai atvērtu tādu greznu iestādi. Aiz viņas droši vien stāvēja kāds ar naudu. Rets Batlers nekad nebija pūlējies vismaz pieklājības dēļ slēpt savu sakaru ar Bellu, tādēļ bija skaidrs, ka naudas devējs ir viņš un neviens cits. Bella pati izskatījās ļoti bagāta, savos slēgtajos ratos ar nekaunīgo dzelteno mulatu kučiera sēdeklī braukdama pa ielu. Tiklīdz viņas lepnie bēri parādījās ielā, visi bērni, kas paspēja izbēgt mātēm, saskrēja kopā, noskatījās viņai pakaļ un satraukti čukstēja: «Tā ir viņa! Tā ir Bella! Es redzēju viņas sarkanos matus!»

Starp sašautajiem namiem, kas bija salāpīti ar vecu baļķu atlūzām un nokvēpušiem ķieģeļiem, pacēlās spekulantu un jaunbagātnieku jaunās, greznās mājas ar mansardu jumtiem, tornīšiem, krāsaina stikla logiem un lejā — plašiem maura

laukumiem; tumsā skanēja mūzika un dejotāju soļu švīkoņa. Sievietes krāšņos, čaukstošos zīda tērpos frakās tērptu vīriešu pavadībā pastaigājās pa gariem lieveņiem; sprāga šampanieša pudeļu korķi, un uz mežģīņu galdautiem pasniedza vakariņas ar septiņiem ēdieniem. Cepetis vīna mērcē, medījumi, zosu aknu pastēte, visdārgākie augļi — viss šeit bija pārpilnībā.

Aiz veco namu nolupušajām durvīm valdīja mokoša nabadzība un bads, kaut arī to iedzīvotāji ārēji izrādīja lepnu vienaldzību pret visu, kā viņiem trūka. Doktors Mīds zināja stāstīt bēdīgus stāstus par ģimenēm, kas no saviem lepnajiem namiem bija pārcēlušās uz pansijām un no turienes beidzot uz netīrām istabiņām nomaļās ielās. Viņam bija daudz pacientu — sieviešu, kas slimoja ar sirds vājumu un nespēku. Viņš zināja un arī viņas zināja, ka šī slimība īstenībā ir lēna bada nāve. Viņš varēja pastāstīt par diloni, kas noveda kapā veselas ģimenes, par cingu, kura tagad netaupīja arī Atlantas labākos ļaudis. Zīdaiņiem bija tievas, rahītiskas kājas, un mātes tos nevarēja zīdīt. Kādreiz vecais ārsts bija godbijīgi pateicies dievam par katru bērnu, kuram viņš palīdzēja nākt pasaulē. Tagad viņš dzīvību vairs neuzskatīja par balvu. Pasaule mazajiem bija pārāk skarba, un daudzi no tiem nomira jau pirmajos dzīves mēnešos.

Spilgta gaisma un vīns, mūzika un dejas, un dārgi audumi greznajās jaunceltnēs, un tūliņ aiz stūra aukstums un lēna bada nāve, uzvarētāju nejūtība un iedomība, rūgtas ciešanas un naids uzvarēto sirdīs.

XXXVIII

Skārleta to visu redzēja diendienā, arī naktīs viņa nespēja to aizmirst un bija pastāvīgās bailēs par to, kas vēl varēja nākt. Viņa zināja, ka viņa ar Frenku jau ir jenkiju melnajā sarakstā Tonija dēļ un ka nelaime var uzbrukt kuru katru mirkli. Bet tieši tagad viņa nedrīkstēja krist atpakaļ — tagad, kad viņa no nelaimes bija izkļuvuši, tieši tagad, kad viņa gaidīja bērnu, kad zāģētava sāka dot peļņu un kad Tara līdz rudenim, tas ir, līdz jaunai kokvilnas ražai, bija pilnīgi atkarīga no šiem ienākumiem. Ja nu viņa visu zaudē? Ja viņai atkal viss jāsāk no gala, ar tiem pašiem vājajiem ieročiem, kādi ir viņas rīcībā, jācīnās pret šo trako pasauli? Ar ko viņa var stāties pretī jenkijiem un viņu kārtībai — ar savām sārtajām lūpām, zaļajām acīm, ar savu aso, tomēr diezgan aprobežoto prātu? Baiļu tirdīta, viņa Juta, ka labāk darītu sev galu nekā visu vēlreiz sāktu no jauna.

Šajā 1866. gada pavasara postažā un haosā viņai bija tikai viens mērķis — padarīt zāģētavu ienesīgu.

Naudas taču Atlantā bija papilnam. Pilsētas atjaunošanas drudzis deva Skārletai iespēju tikt uz zaļa zara, un viņa apzinājās, ka pelnīs naudu, ja vien viņu neieliks cietumā. Bet, kā viņa sev nemitīgi atkārtoja, viņai jādzīvo klusi un piesardzīgi, jālaiž gar ausīm apvainojumi, jāsamierinās ar netaisnību, viņa nedrīkst uzmest degunu — vienalga, nedz uz balto, nedz melno. Skārieta neieredzēja nekaunīgos brīvlaistos nēģerus tāpat kā visi citi, un niknumā viņai ikreiz pārskrēja tirpas pār muguru, kad, tiem garām ejot, viņa izdzirdēja to dzēlīgās piezīmes un spiedzīgos smieklus. Bet viņa ne reizes tiem neuzmeta pat nicinošu skatienu. Viņa ienīda spekulantus un pielīdējus, kas ar jenkiju pakaļas laizīšanu iedzīvojās bagātībā, turpretī viņai vajadzēja sūri, grūti strādāt, bet viņa ne ar pušplēstu vārdu tos nenosodīja. Nevienam Atlantā jenkiji tā neriebās kā viņai, jau ieraugot zilu mundieri, viņai aiz dusmām metās slikta dūša, bet pat ģimenes vidū viņa par to klusēja.

«Es neesmu muļķe — muti vaļā nevēršu,» Skārleta sadrūmusi domāja. «Lai citi sevi nomoka, apraudot bijušos laikus un vīriešus, kas nekad vairs neatgriezīsies! Lai citi sadedzina sevi naida ugunī, nolādot jenkiju valdīšanu un tāpēc zaudējot tiesības balsot! Lai citi sēž cietumā par to, ka neprot pievaldīt mēli, un lai viņus pakar par piederību kukluksklanam! (Kādas šausmas iedveš šis vārds — Skārletu tas biedēja gandrīz tāpat kā nēģerus.) Lai citas sievietes lepojas, ka viņu vīri ir kukluksklanā! Paldies dievam, Frenks ar to nav saistīts. Lai citi vārās dusmās, dzen intrigas un kaļ plānus, kā grozīt to, kas vairs nav grozāms. Kāda nozīme pagātnei salīdzinājumā ar tagadnes grūtībām un nākotnes nedrošību? Un kāda nozīme tam, vai tev ir tiesības balsot vai nav, ja svarīgāki par visu ir maizes rieciens, jumts virs galvas un dzīve brīvībā? Žēlīgais dievs, pasargi mani līdz jūnijam no visādām nelaimēm!»

Tikai līdz jūnijam! Līdz jūnijam zāģētavā viss tā jānokārto, lai tur varētu iztikt bez viņas, jo līdz bērna piedzimšanai viņai būs jāpaliek krustmātes Pitijas mājā. Viņu jau tagad nosodīja, ka viņa šādā stāvoklī vēl rādās ļaudīs. Lēdija nevienam nedrīkstēja rādīties, kad bija cerībās. Tagad jau arī Frenks un krustmāte Pitija lūdza viņu neapkaunot sevi — un viņus arī, un viņa bija apsolījusies jūnijā pārtraukt darbu.

Tikai līdz jūnijam! Līdz jūnijam viņai jau būs tik daudz naudas, ka viņa varēs justies kaut cik nodrošināta, ja uzbruktu kāda nelaime. Bet tik daudz vēl bija ko darīt, un laika atlicis tik maz! Kaut dienai būtu divreiz vairāk stundu! Un viņa skaitīja minūtes, drudžaini dzīdamās pēc naudas,— naudu, naudu, vēl vairāk naudas!

Viņa pastāvīgi urdīja neizdarigo Frenku, tāpēc ar veikalu tagad veicās labāk un viņam pat bija izdevies piedzīt daļu veco parādu. Taču Skārletas cerības saistījās ar zāģētavu. Atlanta tajās dienās atgādināja milzīgu augu, kas, nocirsts līdz saknei, pēkšņi sācis zelt, tikai daudz spēcīgāks, daudz kuplāku zarotni un daudz biezāku lapojumu. Būvmateriālu pieprasījums bija tik liels, ka to nevarēja apmierināt. Koku, ķieģeļu un akmeņu cenas strauji cēlās, Skārletas zāģētava strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, kad jau iededza lukturus.

Katru dienu viņa pavadīja zāģētavā ilgas stundas, iedziļinājās visos sīkumos, cenzdamās atklāt zādzības, jo bija pārliecināta, ka tās notiek. Taču lielāko tiesu laika viņa pavadīja, braukādama pa pilsētu: iegriezās pie būvētājiem, darbu uzņēmējiem un namdariem, apmeklēja pat gluži svešus cilvēkus, kas, kā runāja, taisoties kaut ko celt, un ņēmās pierunāt tos pirkt kokmateriālus pie viņas — tikai pie viņas.

Drīz viņa kļuva par raksturīgu Atlantas ainavas iezīmi — sieviete, kas divričos sēdēja blakus cienīgam, acīm redzami ar viņas rīcību neapmierinātam vecam nēģerim,— sēdēja, ratu segu augstu savilkusi, mazās cimdotās rokas klēpī salikusi. Krustmāte Pitija bija viņai pašuvusi glītu, zaļu uzpletni, kas apslēpa viņas piebriedušo augumu, un zaļu cepuri, plakanu kā pankūka,— cepure viņai ļoti piestāvēja, jo saderējās ar viņas zaļajām acīm; šajā glītajā ģērbā viņa vienmēr brauca veikala darīšanās. Mazliet nosārtinātie vaigi un tikko jūtamā odekolona smarža vērta Skārletu patiešām apburošu — tikmēr, kamēr viņa sēdēja ratos un neizslējās visā augumā. Starp citu, viņai gandrīz nekad nevajadzēja kāpt ārā no ratiem. Tiklīdz viņa pasmaidīja un pamāja ar roku, vīrieši tūlīt pienāca klāt un bieži bez cepures stāvēja lietū, ilgi runādami ar viņu par darījumiem.

Viņa nebija vienīgā, kas saprata, ka ar būvmateriāliem var labi nopelnīt, bet nebaidījās no konkurentiem. Viņa apzinājās, ka var lepoties ar savu apķērību un spēj mēroties spēkiem ar jebkuru no tiem. Viņa taču bija Džeralda meita, un posts un trūkums bija vēl saasinājis iedzimto veikalošanas instinktu.

Sākumā citi koku tirgotāji bija smējušies par viņu — vieglā pārākumapziņā labsirdīgi pasmējušies par sievieti, kas iedomājusies kārtot darījumus. Bet tagad viņi vairs nesmējās. Viņi klusībā to nolādēja, kad tā brauca garām. Tas apstāklis, ka viņa ir sieviete, viņai bieži nāca par labu, jo vajadzības gadījumā viņa varēja izlikties tik nevarīga un tik lūdzoši skatīties acīs, ka visas sirdis atkusa; viņa prata tēlot biklu, bet vīrišķīgu lēdiju, ko nežēlīgā dzīve spieda darīt tik nepatīkamu darbu,— bezpalīdzīgu mazu dāmu, kas nomirs badā, ja klienti nepirks viņas kokus. Bet, nekā nepanākusi ar sievišķību, Skārleta kļuva salta un lietišķa un bija ar mieru pārdot kokus lētāk nekā konkurenti, ciest zaudējumus, lai tikai iegūtu vēl vienu pircēju. Viņa nekautrējās arī pārdot mazvērtīgu preci par labu cenu, kad bija droša, ka tas izdosies, un sirdsapziņa viņai neliedza ceit citiem koktirgotājiem neslavu. Skaidri parādīdama, cik nelabprāt atklāj nepatīkamo patiesību, viņa nopūzdamās stāstīja varbūtējam pircējam, ka konkurenti pārāk dārgi prasot par saviem kokmateriāliem, dēļi esot ietrunējuši, vienos zaru caurumos un ļoti zemas kvalitātes. Pirmo reizi tādus melus izrunājusi, Skārleta izbijās, cik viegli un dabiski nepatiesība bija nākusi pār viņas lūpām, un nokaunējās, pēkšņi iedomājusies, ko teiktu māte.

Nebija šaubu, ko Elena teiktu meitai, kura meloja un blēdījās. Viņa būtu satriekta, viņa tam neticētu un tā arī pateiktu Skārletai — maigi, bet vārdi dzeltu kā asi dzelkšņi —, viņa runātu par godu un krietnumu, par taisnību un pienākumu pret citiem cilvēkiem. Skārletai sirds sažņaudzās, mātes seju iedomājoties. Bet Elenas tēls tūlīt izdzisa, to izgaisināja nežēlīgā, neremdināmā un pārvarīgā dziņa, kas Skārleta bija modusies tolaik, kad Tara pārdzīvoja bada dienas, un kas tagadējās nedrošības dēļ bija vēl pastiprinājusies. Tā Skārleta pagāja garām arī šim robežstabam tāpat kā jau daudziem citiem un tikai nopūtās, ka nav tāda, kādu viņu gribētu redzēt Elena, paraustīja plecus un noskaitīja savus burvju vārdus: «Padomāšu par to vēlāk.»

Bet vēlāk, kārtojot darījumus, viņa vairs nekad neiedomājās Elenu, nekad nenožēloja, ka ar meliem un viltu atņēmusi pircējus citiem koktirgoņiem. Viņa zināja, ka drīkst tos apmelot, cik patīk. Viņu sarga dienvidnieku bruņnieciskā attieksme pret sievietēm. Dienvidnieku lēdija drīkstēja apmelot džentlmeni, bet dienvidnieku džentlmenis nedrīkstēja apmelot lēdiju vai — vēl sliktāk — nosaukt lēdiju par meli. Pārējie koktirgoņi varēja tikai iesvelties sašutumā un lādēt misis Kenediju ģimenes lokā, no visas sirds vēlēdamies, kaut viņa tikai uz brīdi kļūtu par vīrieti.

Kāds nabadzīgs baltais, kam Dekeiteras ielā piederēja zāģētava, mēģināja ar Skārletu cīnīties ar viņas pašas ieročiem un atklāti paziņoja, ka viņa ir mele un krāpniece. Bet tas viņam vairāk kaitēja nekā palīdzēja, jo visi sašuta, ka kaut kāds baltais plukata uzdrīkstējies tik slikti runāt par dāmu no labas ģimenes, kaut arī šī dāma neuzvedās, kā īstai dāmai piedienas. Skārleta sos apvainojumus panesa ar cieņas pilnu klusēšanu, bet turpmāk visu uzmanību veltīja viņam un viņa klientiem. Viņa tik nežēlīgi pārmācīja nabadziņu, pārdodama tā klientiem — ar slepenām nožēlām — labus baļķus par zemu cenu, lai pierādītu savu godīgumu, ka viņš drīz bankrotēja. Tad Skārleta Frenkam par šausmām pilnīgi triumfēja pār viņu, nopirkdama viņa zāģētavu par smiekla naudu.

Ieguvusi savā īpašumā vēl vienu zāģētavu, Skārleta bija spiesta atrisināt grūtu problēmu: kur atrast uzticamu cilvēku, kas varētu to vadīt? Vēl vienu tādu kā misters Džonsons viņa negribēja pieņemt darbā. Viņa skaidri zināja, ka tas viņai aiz muguras joprojām pārdod viņas kokus. Bet gan jau atradīsies īstais cilvēks. Vai tad viņi visi tagad nav nabagi kā Ijabs, vai ielas nav pilnas vīriešiem, kas agrāk bijuši bagāti, bet tagad sēž bez darba? Nepagāja neviena diena, kad Frenks nebūtu devis naudu kādam izsalkušam bijušajam kareivim vai Fitija un ķēkša nebūtu ievīstījusi papīrā kaut ko ēdamu kādam nabagam, kas tikko turējās kājās.

Taču Skārleta sev pašai neizprotama iemesla dēļ negribēja pieņemt darbā šādus bēduļus. «Man nav vajadzīgi cilvēki, kas gada laikā vēl nav atraduši darbu,» viņa nodomāja. «Ja viņi līdz šim vēl nav pratuši piemēroties jaunajiem apstākļiem, tad nekad tiem nepiemērosies. Turklāt viņi izskatās tik nožēlojami, tik sakauti. Bet man nevajag sakautos. Man vajag izmanīgu un enerģisku cilvēku, tādu kā Renijs vai Tomijs Velberns vai Kells Vaitings, vai arī kādu no Simonsiem, vai. . . nu, tādu kā viņi. Viņiem sejā nav rakstīts: «Man viss vienalga,»— kā kareivjiem pēc padošanās. Viņu izskats liecina, ka viņiem ārkārtīgi patīk darboties uz velna paraušanu.» Tomēr — Skārletai par lielu brīnumu — viņi pieklājīgi pasmaidīja, patencināja un atteicās — gan brāļi Simonsi, kas bija ierīkojuši ķieģeļcepli, gan Kells Vaitings, kurš tirgojās ar mātes virtuvē izgatavotu ziedi, kas pēc sešreizējas lietošanas garantēja padarīt taisnus vissprogainākos nēģera matus. Tāpat izturējās vēl kāds desmits citu, pie kuriem viņa griezās. Izmisumā Skārleta paaugstināja piedāvāto algu, bet atkal visi atteicās. Viens no misis Merivederas brāļadēliem nekaunīgi paziņoja, ka viņam gan neesot sevišķa prieka braukt par kučieri, bet vismaz pajūgs esot viņa paša, un viņš labāk ar saviem vājajiem spēciņiem kaut ko panākot, nevis izmantojot Škārletas palīdzību.

Kādu pēcpusdienu Skārleta apturēja savus divričus blakus Renē Pikāra pīrāgu ratiem un uzsauca Renē, kam blakus uz bukas sēdēja viņa draugs — kroplis Tomijs Velberns:

—   Klausieties, Renij, vai jūs labāk nenāktu strādāt pie manis? Vadīt zāģētavu taču ir daudz cienījamāk nekā izvadāt pīrāgus. Man gan šķiet, ka jūs tas apkauno.

—   Es kaunu jau sen esmu metis pie malas,— Renē pavīpsnāja.— Kas tagad ir cienījams? Es visu mūžu esmu bijis cienījams, karš mani no šī aizsprieduma atbrīvojis tāpat kā melnos no verdzības. Tagad es vairs nekad nebūšu cienījams un nenīkšu garlaicībā. Tagad esmu brīvs kā putns! Man ļoti patīk mani pīrāgu rati, patīk mans mūlis un lāga jenkiji, kuri tik labprāt pērk pīrāgus, ko cepusi mana madame sievasmāte. Nē, mana mīļā Skārlet, es būšu pīrāgu karalis. Tā man nolemts! Es, tāpat kā Napoleons, sekošu savai zvaigznei!— Un viņš traģiskā izskatā pavicināja pātagu.

—   Bet jūs taču neesat audzināts pīrāgu pārdošanai, tāpat kā Tomijs nav audzināts, lai plēstos ar to īru mūrnieku varzu. Pie manis darbs ir daudz. ..

—   Un jūs laikam esat audzināta, lai vadītu zāģētavu?— Tomijs atbildēja, un viņa mutes kaktiņi noraustījās.— Jā, es redzu mazo Skārletu, kas sēž mātei uz ceļiem un uzteic iemācīto: «Nekad nepārdod labus kokus, ja jpar sliktiem vari dabūt augstāku cenu!»

Renē sāka skaļi smieties, viņa mazās pērtiķa ačeles zibēt zibēja. Viņš uzsita Tomijam pa salīkušo muguru.

—   Neesiet tik nekaunīgs,— Skārleta vēsi atteica, jo Tomija vārdi viņai nemaz nelikās uzjautrinoši.— Protams, es neesmu audzināta, lai vadītu zāģētavu.

—   Es nemaz nedomāju būt nekaunīgs. Bet jūs taču vadāt zāģētavu, vai nu esat, vai neesat tam audzināta. Un, jāatzīst, vadāt ļoti izveicīgi. Kā rādās, neviens no mums nedara to, ko taisījāmies darīt. Bet mēs tomēr ķepurojamies. Nožēlojams tas cilvēks un nožēlojama tā tauta, kas sēž un lej asaras tikai tāpēc, ka dzīve nav iegrozījusies tā, kā gribētos. Bet kāpēc jūs, Skārlet, nepieņemat kādu uzņēmīgu spekulantu? Meži pilni ar tiem.

—   Tie man nav vajadzīgi, tie zog visu, kas nav piesiets un pienaglots. Ja tie kam derētu, tad būtu palikuši tur, kur bija, nevis nākuši šurp apkrimst mūsu kaulus. Gribu kārtīgu cilvēku no labas ģimenes, godīgu, izmanīgu, enerģisku un. ..

—   Jūs gan neprasāt daudz, bet par to algu, ko piedāvājat, diezin vai tādu dabūsiet. Izmanīgie visi jau atraduši darbu, tikai, protams, galīgi kropļi ne. Varbūt viņi nestrādā to, kas viņiem piemērots, tomēr darbs viņiem ir. Un viņi ir paši sev kungi, ņevis pakļauti sievietei.

—   Vīriešiem, kā redzams, ja ieskatās dziļāk, tomēr pietrūkst veselā saprāta.

— Var jau būt, toties lepnuma viņiem netrūkst,— dzedri piebilda Tomijs.

—  Lepnuma! Lepnums jau ir grezna lieta, bet, kur lepnums, tur īss padoms,—Skārleta dzēlīgi noteica.

Abi māksloti iesmējās, un Skārletai šķita, ka tie viņu savā vīriešu vienprātībā nosoda. «Bet Tomijs sacīja taisnību,» viņa nosprieda, atceroties vīriešus, pie kuriem bija griezusies vai bija taisījusies griezties. Visi bija aizņemti, visi strādāja kādu darbu, turklāt smagu darbu, daudz smagāku, nekā pirms kara būtu varējuši iedomāties. Droši vien darīja to, ko nebūt negribēja darīt,— ne jau visvieglāko un patīkamāko, tomēr kaut ko darīja. Laiki bija pārāk grūti, tāpēc cilvēki nevarēja būt izvēlīgi. Ja viņi arī skuma par sagrautām cerībām un izārdīto dzīvi, tad to neizrādīja. Viņi izcīnīja jaunu karu, daudz grūtāku par iepriekšējo. Un atkal iemīlēja dzīvi — iemīlēja tikpat kaisli un izmisīgi kā senāk, pirms karš nebija to pāršķēlis.

—   Skārlet. ..— Tomijs stomīgi ieteicās.— Man ļoti grūti no jums izlūgties pakalpojumu, pēc tam kad esmu pret jums bijis tik rupjš. Bet es tomēr lūgšu. Varbūt tas jums var noderēt. Mans svainis Hjū Elsings tirgojas ar malku, taču viņam lāgā nevedas. Tagad jau visi paši sev sagādā kurināmo, vienīgi jenkiji ne. Es zinu, ka visai Elsingu ģimenei tagad klājas ļoti grūti. Es jau daru, ko varu, bet, redziet, man jāuztur Fanija un jārūpējas arī par māti un divām atraitnēm māsām Spartā. Hjū ir kārtīgs cilvēks, bet jums taču vajadzīgs kārtīgs. Bez tam viņš, kā pati zināt, ir no labas ģimenes, ir godīgs. . .

—  Jā, bet… Kā redzams, Hjū nav diez cik apķērīgs, citādi ar malkas pārdošanu arī jau būtu ticis uz zaļa zara.

Tomijs paraustīja plecus.

—   Jūs pārāk bargi spriežat, Skārlet,— viņš sacīja. — Bet par Hjū jums derētu padomāt. Varbūt viņa godaprāts un uzcītība tomēr atsver izmanības trūkumu.

Skārleta neatbildēja, jo negribēja būt nepieklājīga, bet, pēc viņas domām, tikai retas īpašības — ja tādas vispār bija — varēja atsvērt izmanības trūkumu.

Veltīgi apbraukājusi visu pilsētu, viņa beidzot tomēr nolēma uzklausīt Tomija padomu un piedāvāt darbu Hjū Elsingam. Kara laikā viņš bija bijis brašs, sparīgs virsnieks, bet divi grūti ievainojumi un četri frontē pavadītie gadi acīmredzot bija salauzuši visu viņa sparu. Pret miera laika dzīves grūtībām viņš bija kļuvis nevarīgs kā bērns. Tagad, kad viņš tirgojās ar malku, viņa acīs bija tāda izteiksme kā saimnieka padzītam sunim — tas nemaz nebija tas cilvēks, kādu meklēja Skārleta.

«Viņš ir muļķis,» viņa nodomāja. «Viņš neko nejēdz no darījumiem. Varu saderēt, ka viņš nezina, cik ir divreiz divi. Bet viņš vismaz ir godīgs un mani nekrāps.»

Tolaik Skārleta ļoti reti iedomājās pati savu godīgumu, tāpēc citos jo augstāk vērtēja šo īpašību, kas pašai likās tik nevērtīga.

«Cik žēl, ka Džonijs Geligers saistījies ar Tomiju Velbernu tajos būvdarbos,» viņa nodomāja. «Viņš ir tieši tas vīrs, kāds man vajadzīgs, ciets kā krams un glums kā čūska. Bet viņš būtu krietns, ja es viņam krietni maksātu. Es viņu saprotu, un viņš saprot mani. Mēs lieliski sastrādātu. Varbūt man izdosies viņu dabūt, kad viesnīca būs uzcelta. Tikmēr vajadzēs iztikt ar Hjū un Džonsonu. Ja nodošu Hjū Elsingam jauno zāģētavu un atstāšu Džonsonam veco, es varēšu palikt tepat pilsētā un uzmanīt tirdzniecību, bet viņi lai zāģē dēļus un gādā materiālus. Kamēr Džonijs nav atbrīvojies, man jāriskē un jāļauj Džonsonam mani apzagt. Ja viņš tik nebūtu zaglis! Man vajadzētu uzcelt kokmateriālu noliktavu vienā pusē gruntsgabalam, ko man atstājis mantojumā Čārlzs. Un otrā pusē, ja Frenks tā nebļaustītos, es uzceltu restorānu. Bet es tomēr to uzcelšu, tildīdz sapelnīšu pietiekami daudz naudas, vienalga, lai viņš plēš matus no galvas. Ja vien viņš nebūtu tik jūtelīgs! Ja vien es, ak dievs, negaidītu bērnu tieši tagad! Drīz es kļūšu kā baļļa, vairs nevarēšu rādīties uz ielas. Ak dievs, ja es negaidītu bērnu! Un, ak dievs, ja vien tie sasodītie jenkiji liktu man mieru! Ja vien. . .»

Ja vien. . . Ja vien. . . Dzīvē bija tik daudz «ja vien»— nekad un ne par ko cilvēks nevarēja būt pārliecināts, nevarēja justies droši, vienmēr vajāja bailes visu zaudēt, palikt bez maizes kumosa un pajumtes. Frenks, protams, tagad sāka pelnīt vairāk, bet viņš vienmēr saaukstējās un bieži bija spiests likties gultā. Ja nu viņš pavisam savārgst? Nē, uz Frenku daudz nevar paļauties. Vispār var paļauties tikai uz sevi, ne uz vienu citu ne. Bet viņas ienākumi ir tik niecīgi! Ko viņa iesāks, ja ieradīsies jenkiji un visu viņai atņems? Ja! Ja! Ja!

Pusi no mēneša ienākumiem viņa sūtīja Viļam uz Taru, ar otru pusi sedza parādu Retam, bet pārējo Skārleta noglabāja. Neviens skopulis biežāk neskaitīja savu zelta naudu kā viņa, un neviens skopulis tā nebaidījās to zaudēt. Bankā viņa naudu negribēja noguldīt. Banka varēja izputēt, vai arī jenkiji vapēja apķīlāt visus noguldījumus. Tik, cik vien varēja, viņa nēsāja līdzi, aizbāzusi aiz korsetes, bet pārējo paslēpa vairākās vietās mājā — banknošu paciņas bija aizbāztas aiz vaļīga ķieģeļa kamīnā, ieliktas atkritumu maisiņā vai starp Bībeles lapām. Ar katru nedēļu Skārletas oma kļuva arvien nešpetnāka, jo ar katru atliktu dolāru pieauga summa, ko viņa, nelaimei uzbrūkot, varēja zaudēt.

Frenks, Pitija un kalpotāji Skārletas dusmu uzliesmojumus pacieta nesatricināmā lēnprātībā, jo viņi tos izskaidroja ar grūtniecību un, protams, nenojauta'patiesos iemeslus. Frenks zināja, ka pret grūtām sievietēm jābūt iecietīgam, tādēļ viņš apslāpēja savu lepnumu un vairs nesūrojās, ka sieva vada zāģētavu un rādās pilsētas ielās tādā izskatā, kādā lēdija nedrīkstētu rādīties. Skārletas izturēšanās viņam bija kā dadzis acī, bet viņš nolēma, ka var vēl kādu laiciņu to paciest. Piedzims bērns, un — viņš bija pārliecināts — Skārleta atkal būs tā pati maigā, sievišķīgā būtne, kāda bija, kad viņš ap viņu lakstojās. Bet, lai kā viņš pūlējās viņu nomierināt, viņa joprojām rīkoja scēnas, un Frenkam bieži likās, ka sieva izturas kā vājprātīga, kā nelabā apsēsta.

Neviens acīmredzot nesaprata, kas īsti viņu apsēdis, novedis līdz vājprātam. Bet viņu bija apsēdusi neatlaidīga vēlēšanās nokārtot darījumus, iekams vajadzēs pilnīgi noslēgties no pasaules, iekrāt iespējami vairāk naudas gadījumam, ja atkal uzbruktu jauna nelaime, uzcelt stipru skaidras naudas valni, lai aizturētu arvien pieaugošo naida uzplūdu pret jenkijiem. Šajās dienās visas viņas domas vērpās tikai ap naudu. Un, ja viņa vispār iedomājās bērnu, tad tikai ar bezspēcīgām dusmām — galīgi nelaikā tas taisījās ierasties pasaulē.

«Nāve, nodokļi, dzemdības! Tas viss vienmēr gadās nereizē.»

Atlantai jau likās diezgan piedauzīgi, ka Skārleta, sieviete, vada zāģētavu, bet laika gaitā pilsētai radās pārliecība, ka šī sieviete ir spējīga uz visu. Viņas nekaunīgā tirgošanās izraisīja ļaudīs sašutumu, it īpaši, ja atcerējās, ka viņas nabaga māmiņa taču bija no Robijāru dzimtas. Un tā jau bija galēja nepieklājība — joprojām braukāt pa ielām, kad visiem bija zināms, ka viņa ir gaidībās. Pat viena otra nēģeriete, nemaz nerunājot par cienījamām baltajām sievietēm, neatstāja māju, līdzko varēja rasties aizdomas, ka viņa ir stāvoklī. Ne jau velti misis Merivedera sašutusi paziņoja, ka Skārleta bērnu dzemdēšot uz ielas, ja vēl tā turpināšot.

Bet visa šī aprunāšana bija tīrais nieks salīdzinājumā ar tenkām, kas tagad izplatījās pilsētā. Skārleta ne vien tirgojās ar jenkijiem, viņai tas acīmredzot patika!

Misis Merivedera un arī daudzas citas dienvidnieces tirgojās ar ienācējiem no ziemeļiem; taču starpība bija tā, ka viņām tas bija ļoti nepatīkami un viņas to skaidri izrādīja; turpretī

Skārletai patika — vismaz tāds iespaids radās, un tas jau bija ārkārtīgi slikti. Viņa pat bija gājusi uz tēju pie jenkiju virsnieku sievām! Tagad atlika vienīgi ielūgt tās pie sevis mājās, un pilsētā domāja, ka viņa arī ielūgtu, ja nebūtu krustmātes Pitijas un Frenka.

Skārleta zināja, ko pilsētā par viņu mēļo, bet nepievērsa tam uzmanību, nedrīkstēja atļauties pievērst tam uzmanību. Jenkijus viņa vēl arvien ienīda tikpat nežēlīgi kā todien, kad tie mēģināja nodedzināt Taru, bet viņa mācēja savu naidu slēpt. Viņa saprata, ka naudu var izplēst tikai no jenkijiem, un jau apjēdza, ka smaids un laipns vārds ir drošākie līdzekļi, lai dabūtu jaunus kokmateriālu pasūtījumus.

Kādreiz, kad viņa būs ļoti bagāta un nauda būs tā noglabāta, ka jenkiji to nekad nevarēs atrast,— jā, tad viņa jenkijiem skaidri un gaiši pateiks, ko par tiem domā, pateiks, cik briesmīgi tos ienīst, līdz riebumam nicina. Kāds prieks tas būs! Bet līdz tam veselais saprāts lika viņai ar tiem sadzīvot. Un, tā kā tā ir liekulība, lai Atlanta tenko, cik patīk.

Viņa drīz atklāja, ka ar jenkiju virsniekiem iedraudzēties ir tikpat viegli kā nošaut zemē nometušos putnu. Viņi bija vientuļi trimdinieki naidīgā zemē, un daudzi, dzīvodami šajā pilsētā, bija noilgojušies pēc patīkamas dāmu sabiedrības, jo šeit cienījamas sievietes, ejot garām jenkijiem, parāva svārkus ar tādu sejas izteiksmi, it kā grasītos uzspļaut. Pret viņiem laipnas bija tikai prostitūtas un nēģerietes. Bet Skārleta neapstrīdami bija dāma, turklāt dāma no labas ģimenes, kaut arī viņa strādāja, un viņi atkusa no viņas starojošā smaida un dzirkstīgajām zaļajām acīm. %

Kad Skārleta, savos divričos sēdēdama, runājās ar viņiem un rotājās ar vaigu bedrītēm, viņai bieži likās, ka viņa vairs neizturēs un trieks viņus visus pie velna. Taču viņa savaldījās un drīz atskārta, ka jenkiji ir tikpat viegli ap pirkstu tinami kā dienvidnieku vīrieši. Vienīgi tā vairs nebija jauka izklaidēšanās, tā bija netīkama nepieciešamība. Skārleta tēloja maigu, smalku dienvidnieku dāmu, kas nokļuvusi trūkumā. Viņa uzvedās savaldīgi, ar cieņu un prata savus upurus vienmēr turēt pienācīgā attālumā, tomēr izlikties tik laipna, ka jenkiju virsnieki misis Kenediju vienmēr atcerējās ar siltām jūtām.

Šīs siltās atmiņas varēja noderēt — tieši ar tām Skārleta saistīja savas cerības. Daudzi garnizona virsnieki, nezinādami, cik ilgi viņiem vēl būs jāpaliek Atlantā, ataicināja šurp arī sievas un bērnus. Tā kā viesnīcas un pansijas bija pārpildītas, viņi sāka celt sev nelielas mājas; un viņi labprāt pirka būvmateriālus pie laipnās misis Kenedijas, kas pret viņiem izturējās daudz pieklājīgāk nekā citi pilsētas iedzīvotāji. Arī spekulanti un dibenlaižas, kas, iedzīvojušies bagātībā, tagad cēla lepnus namus, veikalus un viesnīcas, labāk kārtoja darījumus ar misis Kenediju nekā ar bijušajiem konfederātu karavīriem, kuri gan izturējās pret viņiem laipni, bet šī laipnība bija tik formāla un vēsa, ka šķita sliktāka par klaju naidu.

Un, tā kā misis Kenedija bija skaista, pievilcīga un reizēm prata izlikties gaužām nevarīga un nelaimīga, jenkiji labprāt kļuva par viņas pastāvīgiem klientiem un visu pirka viņas noliktavā un Frenka veikalā, uzskatīdami, ka jāpalīdz drosmīgajai mazajai sievietei, kam acīmredzot nav cita balsta kā neizdarīgais vīrs. Taču Skārleta, vērodama, kā paplašinās viņas darījumi, saprata, ka ar jenkiju naudu nodrošina sev ne vien tagadni, bet arī nākotni — ar draugiem no jenkiju aprindām.

Izrādījās, ka uzturēt ar jenkiju virsniekiem tādas attiecības, kādas viņai izdevīgas, bija vieglāk, nekā Skārletai šķitis, jo viņi visi izturējās ar godbijību pret dienvidnieku dāmām; turpretī ar viņu sievām, kā Skārleta drīz pārliecinājās, radās neparedzēta problēma. Viņa gan nebūt netaisījās ar tām saieties. Viņa vispār negribēja tās pazīt, bet virsnieku sievas bija cieši nolēmušas ar viņu iepazīties. Viņas tirdīja ziņkāre par visu, kas attiecas uz Dienvidiem un dienvidniecēm, un, iepazīstoties ar Skārletu, radās izdevība šo ziņkāri apmierināt. Citas Atlantas dāmas viņas neieredzēja ne acu galā, pat baznīcā sveicinot nepa locīja galvu, tāpēc, kad Skārleta veikalu darīšanās ieradās viņu mājās, viņas uzņēma viešņu kā paša dieva sūtītu, kurš uzklausījis viņu lūgšanas. Bieži vien, kad Skārleta savos divričos sēdēja pie kāda jenkija mājas un sarunājās ar namatēvu par sijām un jumta šķindeļiem, sieva iznāca ārā, iejaucās sarunā un uzstāja, lai Skārleta ienāk uz tasi tējas. Skārleta tikai retu reizi atteicās, vienalga, cik pretīgs viņai bija šāds ielūgums, jo arvien cerēja izdevīgā brīdī neuzkrītoši ieteikt viņiem iepirkties Frenka veikalā. Taču daudzreiz viņai vajadzēja stingri saturēt sevi grožos, jo saimnieki pārāk uzbāzīgi izprašņāja viņu par personīgām lietām, turklāt ar pašapmierinātu augstprātību izturējās pret visu dienvidniecisko.

Uzskatīdamas «Krusttēva Toma būdu» par tikpat ticamu atklāsmi kā Bībele, jenkiju sievietes jautāja par asinssuņiem, kurus it kā turot katrs dienvidnieks, lai sadzītu pēdas bēguļojošiem vergiem. Viņas neparko negribēja ticēt Skārletai, kas apgalvoja, ka savā mūžā esot redzējusi tikai vienu vienīgu tā saucamo asinssuni — tas bijis mazs, labsirdīgs aitu suns, nevis liels, nikns angļu dogs. Viņas izvaicāja Skārletu par briemīgo dzelzi, ar ko plantatori iededzinot zīmi vergu sejās, un par deviņpletņu pātagu, ar kuru viņi vergus perot līdz nāvei, turklāt viņas izrādīja, pēc Skārletas domām, pretīgu interesi par kungu un vergu kopdzīvi. Šie izprašņājumi Skārletu it īpaši kaitināja tagad, kad Atlantā, kopš pilsētā apmetušies jenkiju kareivji, redzami tik daudzi mulatēni.

Jebkurai citai Atlantā dzimušai sievietei no dusmām būtu aizrāvusies elpa, dzirdot šīs stulbās, aizspriedumainās runas, bet Skārleta bija iemanījusies saturēt sevi rokās. Viņai palīdzēja savaldīties arī tas, ka šīs sievietes viņā izraisīja drīzāk nicinājumu nekā dusmas. Galu galā viņi visi taču bija tikai jenkiji — bet vai tad no jenkijiem var sagaidīt kaut ko labu? Tāpēc reizē ar visu to mestie apvainojumi viņas štatam, viņas tautiešiem un viņu morālei aizslīdēja viņai garām, nekad viņu dziļi neskāra un modināja viņai tikai rūpīgi slēptu izsmieklu, līdz kāds atgadījums viņu padarīja gandrīz slimu aiz niknuma un pierādīja, ja viņai vēl bija vajadzīgi pierādījumi,— bezdibenis šķir Ziemeļus no Dienvidiem un neiespējami ir pārmest tam tiltu.

Kādu pēcpusdienu, atgriezdamās mājās ar tēvoci Pīteru, Skārleta brauca garām namam, kur šaurās telpās mitinājās trīs virsnieku ģimenes, gaidot, līdz viņiem uzcels mājas no Skārletas būvmateriāliem. Visas trīs virsnieku sievas stāvēja uz ceļa, kad Skārleta brauca garām, un, ieraudzījušas viņu, pamāja, lūdzot apstāties. Viņas pienāca pie divričiem un sasveicinājās, un Skārleta atkal nodomāja, ka jenkijiem varētu daudz ko piedot, tikai ne viņu izrunu.

—  Tieši jūs man esat vajadzīga, misis Kenedija,— teica izģindusi liela auguma sieviete no Menas štata.— Man vajag šo to uzzināt par šito draņķīgo pilsēteli.

Skārleta slēptā nicinājumā noklausījās Atlantas nopuigošanā un centās savilkt seju vislaipnākajā smaidā.

—   Ko es jurns varētu paskaidrot?

—   Mana bērnaukle Bridžita aizbrauca atpakaļ uz Ziemeļiem. Viņa paziņoja, ka nevienu dienu ilgāk šite nepaliks starp «naigeriem», kā viņa tos sauc. Bet bērni mani vai traku pataisa. Sakiet — kur lai dabūju aukli? Nezinu, kur griezties.

—   Tas nebūs grūti,— Skārleta pasmējās.— Ja jūs atrastu kādu melno, kas tikko ienākusi no laukiem un ko Nēģeru atbrīvošanas birojs vēl nav samaitājis, jūs dabūtu lielisku kalponi. Pastāviet pie vārtiem, lūk, tur, un paprasiet katrai melnajai, kas ies garām, un es esmu pārliecināta…

Visas trīs sievietes sašutumā sāka brēkāt.

—   Vai tiešām jūs domājat, ka es savus bērnus uzticēšu nēģerietei?— iesaucās sieviete no Menas.— Man vajadzīga laba īriete!

—   Diezin vai Atlantā jūs atradīsiet kādu īru kalpotāju,— Skārleta vēsi atbildēja.— Es personiski nekad vēl neesmu redzējusi baltas kalpones un tādas savā mājā arī negribētu. Turklāt,— viņas balsī neviļus jautās viegls izsmiekls,— varu jums apgalvot, ka melnie,nav cilvēkēdāji un viņiem var pilnīgi uzticēties.

—   Žēlīgā debess, nē! Manā mājā neviens nēģeris savu kāju nespers! Kas tā par iedomu!

—   Es viņiem neko neuzticu, vajag tikai pagriezt muguru… Un lai viņi manus bērnus auklētu. ..

Skārleta atcerējās mammītes labās, raupjās, sastrādātās rokas, kas, cenšoties pakalpot gan Elenai, gan viņai, gan Veidam, bija kļuvušas tulznainas. Vai šī svešiniece zināja, cik maigas un gādīgas mēdz būt melnās rokas, cik labi tās prot noglāstīt, apskaut, nomierināt?

Viņa īsi iesmējās.

—   Savādi gan, ka jūs par viņiem tā domājat, tieši jūs taču viņus atbrīvojāt.

—   Ak dievs! Ne jau es, dārgā!— iesmējās sieviete no Menas.— Savu mūžu nebiju redzējusi nevienu nēģeri līdz tam laikam, kad pirms mēneša atbraucu uz šejieni, uz Dienvidiem, un es nemaz neskumtu, ja man tie nekad vairs nebūtu jāredz. Man pārskrien salti drebuļi, uz tiem paskatoties vien. Es nevarētu uzticēties nevienam nēģerim.

Skārleta jau labu brīdi manīja, ka tēvocis Pīters smagi elpo, sēž, taisni izslējies, sasprindzis un cieši skatās uz zirga ausīm. Bet tagad viņai gribot negribot vajadzēja pagriezties pret viņu, jo sieviete no Menas pēkšņi skaļi iesmējās un pievērsa viņam savu draudzeņu uzmanību.

—   Paskatieties uz to veco nēģeri — piepūties kā krupis!— Viņa smējās.— Jūsu mīļais, vecais suns, vai ne? Acīmredzot jūs, dienvidnieki, neprotat ar nigeriem apieties. Jūs taču tos briesmīgi izlutināt.

Pīters smagi ievilka elpu, dziļās rievas viņa pierē iezīmējās asāk, bet viņš joprojām skatījās taisni uz priekšu. Visā viņa mūžā neviens baltais viņu vēl nebija apsaukājis par «nigeru». Citi nēģeri gan kādreiz, bet baltie — nekad. Un viņu uzskatīja par neuzticamu, turklāt nosauca par «vecu suni»— viņu, Pīteru, kas jau gadiem ilgi bijis Hamiltonu ģimenes cienījams balsts!

Skārleta vairāk juta nekā redzēja, kā aizvainotā lepnumā iedrebas melnais zods, un viņu pārņēma mežonīgs niknums. Vēsā nicinājumā viņa bija noklausījusies, kā šīs sievietes apsmej konfederātu armiju, noķengā Džefu Deivisu un apvaino dienvidniekus, ka viņi slepkavojot un spīdzinot savus vergus. Ja runa būtu par viņas pašas godu un tikumiem, viņa sava izdevīguma labad zaimus paciestu. Bet, zinādama, kā šīs sievietes ar savām muļķīgajām piezīmēm sāpina veco, uzticamo nēģeri, viņa aizsvilās — gluži kā pulvermuca, kad tai pielaista uguns. Vienu mirkli viņas skatiens pakavējās pie lielās pistoles, kas bija aizbāzta Pīteram aiz jostas, un rokas ieniezējās to satvert. Viņus visus vajadzētu nošaut — šos nekaunīgos, stulbos, iedomīgos iekarotājus! Taču viņa tikai cieši sakoda zobus — tā, ka noraustījās vaigu muskuļi, un atgādināja sev, ka vēl nav pienācis laiks pateikt jenkijiem, ko viņa par tiem domā. Bet reiz šis laiks pienāks! Noteikti pienāks! Bet tagad vēl ne.

—   Tēvocis Pīters ir mūsu ģimenes loceklis,— viņa drebošā balsī pateica.— Ar labvakaru! Brauksim, Fīter!

Tēvocis Pīters tik stipri uzšāva zirgam ar pātagu, ka pārbiedētais dzīvnieks metās auļos, un divriči sāka lēkāt pa bruģi; Skārleta vēl saklausīja, ka sieviete no Menas izbrīnā jautā:

—   Ģimenes loceklis? Vai viņa gribēja sacīt — radinieks? Bet viņš tak ir melns kā piķis!

«Piķis viņus pašus parāvis! Viņus visus vajadzētu iznīdēt, noslaucīt no zemes virsas! Līdzko man būs vairāk naudas, es viņiem iespļaušu ģīmī. Es. . .»

Viņa paskatījās uz tēvoci Pīteru un ieraudzīja, ka pār degunu viņam rit asara. Tad Skārleiu pārņēma tik sirsnīga līdzjūtība un tik dziļas bēdas par viņa cieņas pazemošanu, ka arī viņai sāka sūrstēt acis. Viņa jutās tā, it kā būtu redzējusi kādu bezjēdzīgi un cietsirdīgi nodarām pāri bērnam. Šīs sievietes apvainojušas tēvoci Pīteru — Pīteru, kas kopā ar veco pulkvedi Hamiltonu bija bijis Meksikas karā, Pīteru, kas savu kungu nāves brīdī turējis rokās, kas uzaudzinājis Melāniju un Čārlzu, aprūpējis nevarīgo, aušīgo Pitipatu, «apsargājis» viņu, kad viņa bija bēgusi no pilsētas, «sadabūjis zirgu un atvedis viņu no Meikonas caur karā izpostīto zemi». Un šīs sievietes uzdrīkstas teikt, ka nēģeriem nevar uzticēties!

—   Pīter,— Skārleta drebošā balsī sacīja un uzlika roku viņam uz vājā pleca.— Man kauns, ka tu raudi. Vai tam kāda nozīme, ko viņas pļāpā? Neliecies par viņiem visiem ne zinis. Viņi taču ir tikai jenkiji, nolādētie jenkiji.

—   Bet viņas runā, man dzirdot, it kā es būtu mūlis un cilvēku valodu nesaprastu, it kā es būtu kaut kāds afrikānis un nezinātu, par ko viņas pļāpā,— sacīja Pīters un skaļi nošņaukājās.— Un viņas apsaukāja mani par nigeru, bet mani vēl neviens baltais nav saucis par nigeru, bez tam viņas mani nolamāja par vecu suni un teica, ka nigeriem nevarot uzticēties. Man nevarot uzticēties! Vecais māsters pulkvedis mirstot tak man teica: «Pīter, pielūko manus bērnus un parūpējies par jauno mis Pitipatu,»— tā viņš teica. «Viņai nav vairāk prāta kā sienāzim.» Vai es visus šos gadus neesmu labi viņu aprūpējis, sargājis kā acuraugu. ..

—   Eņģelis Gabriēls nebūtu labāk viņu aprūpējis un sargājis,— Skārleta centās viņu nomierināt.— Bez tevis mēs visi būtu pagalam.

—  Jā, mis, pateicos, mis. Es jau to zinu, un jūs arī to zināt, bet jenkiji to nezina un negrib zināt. Kāpēc tad viņi jaucas mūsu darīšanās, mis Skārlet? Viņi taču mūs, konfederātiešus, nesaprot.

Skārleta klusēja. Viņā vēl arvien verda dusmas, kuras viņa nebija varējusi izgāzt pār jenkiju sievām. Un tā viņi klusēdami brauca tālāk — uz mājām. Pīters mitējās šņaukāties, tolies viņam apakšlūpa nu atkārās tiktāl, ka sniedzās gandrīz līdz zodam. Tagad, kad apvainojums vairs tā nesmeldza, uzplūda sašutums.

Bet Skārleta prātoja: «Cik sasodīti dīvaini ir tie jenkiji! Šīs sievietes acīmredzot domā — ja tēvocis Pīters ir melns, tad viņam nav ausu, lai dzirdētu, nav tikpat viegli ievainojamas sirds kā baltajiem. Jenkiji nezina, ka ar nēģeriem jāapietas laipni, tāpat kā ar bērniem, viņi jāpamāca, jāuzliela, jāpalutina, jānorāj. Jenkiji nesaprot nēģerus, tāpat kā nesaprot attiecības starp nēģeriem un viņu kungiem. Bet jenkiji taču karoja tādēļ, lai atbrīvotu nēģerus. Un tagad, viņus atbrīvojuši, jenkiji vairs neliekas par viņiem ne zinis, ja nu vienīgi izmanto, lai pastāvīgi iedvestu bailes dienvidniekiem. Jenkiji necieš nēģerus, neuzticas viņiem, nesaprot viņus, un tomēr tieši jenkiji vienmēr ceļ brēku, ka dienvidnieki neprot ar nēģeriem apieties.»

Melnajiem nevarot uzticēties! Skārleta melnajiem uzticējās daudz vairāk nekā lielākai tiesai balto un, protams, vairāk nekā jebkuram jenkijam. Nēģeru sirdis ir tik pilnas uzticības, nesavtīguma, mīlestības — nekāda vara visu to nespēj iznīdēt, ne par kādu naudu tas viss nav nopērkams. Skārleta atcerējās tos dažus uzticamos kalpus, kas palika pie viņas Tarā, kur ik bridi draudēja iebrukt jenkiji, lai gan viņi varēja aizbēgt vai X ievienoties karaspēka daļām un dzīvot brīvībā. Bet viņi palika.

Skārleta atcerējās Dilsiju, kas kopā ar viņu bija novākusi kokvilnu, atcerējās Porku, kurš bija licis savu dzīvību uz spēles, līzdams kaimiņu putnu kūtī, lai viņas ģimenei būtu ko ēst, atcerējās veco aukli, kas bija braukusi viņai līdzi uz Atlantu, lai pasargātu viņu no visādām likstām. Viņa atcerējās sa^u kaimiņu kalpus, kas bija palikuši pie savām baltajām saimniecēm, apsargājuši viņas, kamēr vīri cīnījās frontē; viņi bija bēguši līdzi savām saimniecēm, izturējuši visas briesmas, bija kopuši ievainotos, aprakuši mirušos, mierinājuši cietušos; viņi bija strādājuši, ubagojuši un zaguši, lai tikai kungu mājā būtu ko galdā likt. Un pat tagad, kad Nēģeru atbrīvošanas birojs viņiem solījis paradīzi zemes virsū, viņi nepamet savus baltos saimniekus un strādā daudz grūtāk nekā verdzības laikos. Bet jenkiji to nesaprot un arī nekad nesapratīs.

—  Tomēr tieši jenkiji jūs atbrīvoja,— viņa skaļi pateica.

—   Nē, misis, mani viņi brīvu nepataisīja! Es tādiem salašņām neļaušu sevi brīvu pataisīt!— sašutis iesaucās Pīters.— Es tik un tā piederu mis Pitipatai, un, kad nomiršu, viņa mani apglabās Hamiltonu ģimenes kapos, kur man ir vieta. . . Mana mis dikti noskaitīsies, kad es viņai pastāstīšu, kā jūs jenkiju sievām ļāvāt mani apvainot.

—   Bet es taču tām neļāvu!— Skārleta pārsteigta iesaucās.

—   Nē, ļāvāt gan!— sacīja Pīters, vēl vairāk izstiepdams lūpu.— Lieta tā, ka ne jums, ne man nevajadzēja apstāties pie tām jenkijietēm, tad tās mani neapvainotu. Ja jūs ar tām nerunātu, tās mani neapsaukātu par mūli vai kaut kādu afrikāni. Un jūs mani nemaz neaizstāvējāt.

—   Neaizstāvēju?— Skārleta iesaucās, jo Pītera vārdi viņu dziļi aizskāra.— Vai tad es neteicu, ka tu esi mūsu ģimenes loceklis?

—   Tā nav nekāda aizstāvēšana, tā ir tikai patiesība,— Pīters atbildēja.— Mis Skārlet, jums nevajag pīties ar jenkijiem, nevajag ielaisties ar tiem nekādās darīšanās. Neviena cita lēdija tā nedara. Mis Pitija tādiem salašņām neļautu ne savas kurpītes notīrīt. Viņai gan tas nepatiks, kad es pastāstīšu, ko jenkijietes par mani teica.

Tēvoča Pītera pārmetumi Skārletai dzēla vairāk nekā viss, ko runāja Frenks, Pitija vai kaimiņi,— tie viņai bija tik nepatīkami, ka gribējās veco nēģeri purināt tik ilgi, līdz viņa bezzobu smaganas sāktu klabēt. Pīters runāja patiesību, bet viņai likās neciešami to dzirdēt no nēģera, turklāt no pašu ģimenes nēģera. Ja pat kalpotāji nav par tevi augstās domās — lielāku apkaunojumu dienvidnieks nemaz nevarēja iedomāties.

—   Vecs suns!— PIters noņurdēja.— Es domāju, ka mis Pitija vairs negribēs, ka es pēc šitā vēl vadāju jūs apkārt, mis!

—   Krustmāte Pitija ari turpmāk tev liks mani vest,— Skārleta stingri noteica.— Tādēļ nerunāsim vairs par to.

—  Man lauž krustos,— PIters sadrūmis brīdināja.— Nupat tā sāp krusti, ka tikko varu nosēdēt. Bet mana mis negrib, ka es braukāju pa pilsētu, kad man tāda lauza uznākusi. Mis Skārlet, nekas labs nebūs, ja jūs ar jenkijiem un visādiem baltiem salašņām sadzīvosiet, bet savējie no jums nogriezīsies.

Secinājums bija ļoti pareizs, un Skārleta, lai arī vēl noskaitusies, apklusa. Tiesa kas tiesa, iekarotāji bija apmierināti ar viņu, turpretī viņas ģimene un kaimiņi ne. Viņa zināja visu, ko pilsētā par viņu runā. Un tagad arī PIters viņu nosoda, pat vairs negrib ar viņu kopā rādīties ļaudīs. Tas bija pēdējais piliens.

Līdz šim Skārletai bija vienaldzīga sabiedriskā doma, viņa nepievērsa tai uzmanību un pat izturējās pret to ar vieglu nicinājumu. Taču Pītera vārdi iesvēla viņas sirdī rūgtu aizvainojumu, izraisīja vēlēšanos aizstāvēties, radīja netīksmi pret kaimiņiem — gluži tāpat kā pret jenkijiem.

«Kāda viņiem daļa, kā es rīkojos?» viņa īgņojās. «Viņi droši vien domā, ka man patīk saieties ar jenkijiem un strādāt kā verdzenei. Man jau tāpat ir grūti, bet viņi man dzīvi padara vēl grūtāku. Taču man vienalga, ko viņi domā. Es nelikšos par to zinis. Es nedrīkstu tagad likties par to zinis. Bet gan jau pienāks diena… pienāks.. .»

Jā, tāda diena pienāks! Tad viņas pasaule vairs nebūs nedroša, tad viņa apsēdīsies, saliks rokas un izturēsies kā īsta lēdija — tāda, kāda bija Elena. Viņa atkal kļūs nevarīga un aizsargājama, kā jau lēdijai pieklājas būt, un tad visi būs ar viņu apmierināti. Ai, viņa kļūs'visnotaļ lēdija, līdzko viņai būs nauda! Tad viņa varēs būt laba un maiga, kāda bija Elena, un varēs domāt par citiem un arī par pieklājības ievērošanu. Un bailes viņu nevajās dienu un nakti, un dzīve ritēs rāmi, bez steigas. Un viņai būs laiks rotaļāties ar bērniem un pārbaudīt viņu mācības. Būs garas, siltas novakares, kad pie viņas atbrauks viesos citas dāmas, un tafta apakšsvārku čaukstoņā un palmu lapu vēdekļu spraukstos viņām pasniegs tēju, gardus sendvičus un cepumus, un viņas, gausi tērzējot, pavadīs vairākas stundas. Un viņa būs laba pret visiem nelaimīgajiem, apdāvinās nabagus un nesīs groziņos slimniekiem zupu un želeju, un vizinās savos skaistajos ratos visus neveiksminiekus. Viņa kļūs lēdija pēc visiem Dienvidu likumiem — tāda, kāda bija viņas māte. Un tad visi viņu mīlēs tāpat, kā mīlēja Elenu, daudzinās viņas pašaizliedzību un sauks viņu par «dāsno feju».

Viņas prieku par šīm gaisa pilīm nemaz neaptumšoja apziņa, ka īstenībā viņa nemaz nevēlas būt nedz pašaizliedzīga, nedz devīga, nedz laba; viņai tikai gribējās, lai viņu par tādu daudzina. Tomēr viņas prāts bija pārāk primitīvs, pārāk aprobežots, viņa neuztvēra atšķirību starp «būt» un «daudzināt». Viņai pietika ar ticēšanu, ka tāda diena pienāks, kad viņai būs. nauda un visi viņu cildinās.

Jā, tāda diena pienāks! Bet pagaidām vēl nav pienākusi. Vēl nav tas laiks, kad ļaudis mitēsies par viņu tenkot. Viņa vēl nevar uzvesties kā īsta lēdija.

Taču Pīters turēja vārdu. Krustmāte Pitija tiešām ārkārtīgi uztraucās, un Pīteram naktī tik briesmīgi sāka sāpēt krusti, ka viņš vairs nesēdās uz bukas. Turpmāk Skārleta brauca viena, un viņas rokās atkal samilza tulznas, kas jau bija gandrīz izzudušas.

Tā pagāja pavasara mēneši, pēc aukstajām aprīļa lietavām sekoja siltais un smaržīgais maija zaļums. Nedēļas aizritēja darbā un rūpēs, bet grūtniecība Skārletu kavēja arvien vairāk. Vecie draugi atsala, turpretī piederīgie kļuva arvien laipnāki, arvien gādīgāki un izveda Skārletu no pacietības ar savu rūpestību un pilnīgo neizpratni par to, kas viņu mudina rīkoties. Šajās satraukuma un cīniņu dienās Skārletai bija tikai viens cilvēks, kas viņu saprata, tikai uz to viņa varēja paļauties; šis cilvēks bija Rets Batlers. Savādi, ka tieši viņš Skārletai parādījās šādā gaismā, jo viņš taču bija nepastāvīgs kā dzīvsudrabs un samaitāts kā pats pekles izdzimums. Taču viņš juta viņai līdzi, un tieši līdzjūtības viņai trūka, lai gan no Reta viņa to bija vismazāk gaidījusi.

Viņš bieži aizbrauca no Atlantas kaut kādās noslēpumainās darīšanās uz Jaunorleānu; viņš nekad nestāstīja, kāpēc turp dodas, bet šie braucieni uzjundīja Skārletā tādu kā greizsirdību: viņa bija pārliecināta, ka tie saistīti ar sievieti vai pat — ar sievietēm. Bet, kopš tēvocis Pīters vairs viņu nevadāja, Rets Batlers arvien biežāk un ilgāk uzturējās Atlantā.

Kad Rets bija pilsētā, viņš parasti spēlēja kārtis restorāna «Jautrās meitenes» dibenistabās vai arī Bellas Votlingas bārā ar bagātiem jenkijiem un spekulantiem pārsprieda dažādas naudas pelnīšanas iespējas. Tādēļ pilsētnieki viņu neieredzēja vēl vairāk nekā viņa pudeles biedrus. Tagad viņš vairs krustmātes Pitijas māju neapmeklēja, acīmredzot saudzēdams Frenka un vecās dāmas jūtas, jo viņi briesmīgi uztrauktos, ja Skārleta tik delikātā stāvoklī pieņemtu viesi. Tomēr nejauši viņš Skārletu satika gandrīz ik dienas. Viņš bieži piejāja viņai klāt, kad viņa savos divričos brauca pa tukšo Persiku ielu vai Dekeiteras ceļu, kur atradās viņas zāģētavas. Ieraudzījis viņu, Rets vienmēr apturēja zirgu, un viņi parunāja, bet reizēm viņš piesēja zirgu ratu aizmugurē, apsēdās viņai blakus un veda viņu, kurp vajadzēja. Skārleta tajās dienās ātri nogura, kaut arī negribēja to atzīt, un vienmēr ar prieku atdeva Retam grožus. Viņš katru reizi šķīrās no viņas, līdzko viņi iebrauca pilsētā, bet visa Atlanta zināja, ka viņi satiekas, un tenku vāceles atkal varēja ar kaut ko papildināt Skārletas jau tāpat krietni garo pieklājības pārkāpumu sarakstu.

Reizēm viņa nobrīnījās: diezin vai šīs sastapšanās bija tik nejaušas? Tās gadījās arvien biežāk, kad stāvoklis pilsētā kļuva ārkārtīgi saspīlēts, jo daudzkārt notika sadursmes ar nēģeriem. Bet kāpēc Rets grib tikties ar viņu tieši tagad, kad viņa tik slikti izskatās? Nekādu personisku nolūku viņam patlaban, protams, nav, ja tie vispār kādreiz bijuši, par ko viņa jau sāka šaubīties. Jau kopš mēnešiem viņš vairs nezobojās par viņu, atgādinot to apkaunojošo scēnu jenkiju cietumā. Viņš pat vairs nepieminēja Ešliju vai viņas mīlestību, ne reizi — ar viņam raksturīgo rupjību un nepieklājību — neteica, ka «viņu iekārojot». Skārletai likās prātīgāk necilāt nepatīkamus jautājumus un neizprašņāt Retu, kāpēc viņš tik bieži satiekas ar viņu. Galu galā viņa nosprieda: Rets meklē viņas sabiedrību vienīgi tādēļ, lai izklaidētos, jo viņam taču nav_ gandrīz nekā cita, ko darīt, kā spēlēt kārtis, turklāt Atlantā viņam tik maz labu draugu.

Lai šādas izturēšanās iemesli būtu kādi būdami, Skārletai patika Reta sabiedrība. Viņš uzklausīja viņas gaušanos par zaudētiem pircējiem un neakurātiem parādniekiem, par Džonsona blēdībām un Hjū neizdarību. Viņš uzslavēja viņas panākumus, turpretī Frenks par tiem tikai iecietīgi pasmaidīja, bet krustmāte Pitija apstulbumā vienīgi izdvesa: «Ak, pasaulīt. . .» Skārleta bija pārliecināta, ka Rets viņai bieži piegādā pircējus, jo pazina visus bagātos jenkijus un spekulantus, bet viņš to vienmēr noliedza. Viņa zināja, ko no Reta var sagaidīt, un nekad viņam pilnīgi neuzticējās, bet vienmēr nopriecājās, kad viņš kādā ēnainā ceļa līkumā izjāja viņai pretī sava lielā meļņa mugurā. Un, kad viņš iekāpa divričos un ar draisku jociņu izņēma viņai grožus no rokām, viņa, par spīti rūpēm un saviem arvien kuplākajiem apmēriem, it kā atplauka, atkal jutās jauna un priecīga. Viņa varēja runāt ar Retu gandrīz par visu, viņai nebija jāslēpj savas rīcības īstie iemesli vai patiesās domas — varēja runāt bez mitas, nevis tā kā ar Frenku vai pat ar Ešliju, ja viņa gribēja būt pilnīgi atklāta pati pret sevi. Sarunājoties ar Ešliju, radās tik daudz kā tāda, ko viņai goda jūtas liedza skart, un šie neizteiktie vārdi, šīs neizteiktās domas, gluži dabiski, ietekmēja sarunas ritējumu. Bija patīkami, ja ir tāds draugs kā Rets, kopš viņš kaut kādu neizskaidrojamu iemeslu dēļ nolēmis ar viņu saprasties. Pat ļoti patīkami — viņai taču tolaik bija tik maz draugu.

—   Ret!— viņa sašutumā spēji iesaucās drīz pēc tēvoča Pītera ultimāta.— Kāpēc te, pilsētā, ļaudis tik nekrietni pret mani izturas, kāpēc tik slikti par mani runā? Tiešām grūti pateikt, ko viņi vairāk nosoda — mani vai spekulantus. Es taču tikai strādāju savu darbu un neko ļaunu nedaru. ..

—   Ja jūs neko ļaunu nedarāt, tad tikai tāpēc, ka jums līdz šim nav bijusi tāda izdevība, un droši vien ļaudis to nojauš.

—   Ak, lūdzu, runājiet nopietni! Viņi mani traku pataisīs! Es taču tikai gribu nopelnīt drusku naudas un…

—   Jūs tikai gribat būt drusku savādāka nekā citas sievietes un esat jau šajā ziņā guvusi diezgan lielus panākumus. Es jums jau teicu, ka tas ir grēks, ko nepiedod neviena sabiedrība. Iedrošinies būt citāds, un tevi nolādēs! Jau tas vien, ka jūs, Skārlet, iesitat smuku naudiņu no savas zāģētavas, ir lielākais apvainojums visiem vīriešiem, kas nav spējīgi krietni nopelnīt. Un atcerieties: labi audzinātas sievietes vieta ir mājās, un viņa neko nedrīkst zināt par rupjo, veikalniecisko pasauli.

—   Bet, ja es būtu sēdējusi mājās, man sen jau vairs nebūtu jumta virs galvas.

—   Toties jūs būtu cietusi badu lepni, kā pienākas cienījamai dāmai.

—   Muļķības! Paskatieties uz misis Merivederu: viņa tirgojas ar pīrāgiem, baro ar tiem jenkijus — vai tas nav daudz ļaunāk nekā vadīt zāģētavu? Un misis Elsinga šuj un tur mājā pansionārus, bet Fanija apglezno bezjēdzīgas porcelāna lietiņas, kas nevienam nav vajadzīgas, tomēr visi tās pērk tikai aiz līdzjūtības. . .

—   Jūs aizmirstat pašu galveno, mana kaķenīt. Šīm dāmām nav panākumu, tāpēc tas neaizskar nedz dienvidnieku džentlmeņu viegli ievainojamo lepnumu, nedz arī viņu radiniekus. Vīrieši joprojām var teikt: «Nabaga mīļās muļķītes, kā viņas nomokās!» Turklāt tām dāmām, par kurām jūs runājat, savs darbs nemaz nepatīk. Viņas nemitīgi liek saprast, ka to vien gaida, līdz kāds vīrietis viņas atbrīvos no šīs nesievišķīgās nastas. Tāpēc arī visi viņas žēlo. Bet jums acīm redzami patīk savs darbs, jūs acīm redzami nevienam vīrietim neļaujat stāties savā vietā, un tāpēc jūs arī neviens nežēlo. Un Atlanta jums to nekad nepiedos. Ir taču tik patīkami žēlot citus.

—   Kaut jel jūs kādreiz runātu nopietni. . .

—  Vai neesat dzirdējusi austrumnieku parunu: suņi rej, bet karavāna iet tālāk. Lai viņi rej! Šaubos, vai jūsu karavānu kāds apturēs.

—   Bet kāpēc viņus tas sadusmo, ka es pelnu naudu?

—   Visu nevar dabūt, Skārlet. Vai nu jūs pelnīsiet naudu dāmai nepiedienīgā veidā un visi pret jums izturēsies vēsi, vai arī būsiet nabadzīga un smalka, toties iemantosiet daudz draugu. Bet jūs jau esat izvēlējusies.

—   Nabadzīga es negribu būt,— viņa tūlīt paziņoja.— Bet… es taču esmu izvēlējusies pareizi, vai ne?

—   Ja naudu vērtējat augstāk par.. .

—   Protams, naudu es vērtēju augstāk par visu citu.

—  Tad tā ir vienīgā pareizā izvēle. Bet par to ir jāsamaksā — tāpat kā gandrīz par visu šajā pasaulē. Jāsamaksā ar vientulību.

Brīdi viņa klusēja. Retam taisnība. Ja tā nopietni padomā, viņa patiešām ir vientuļa. Tuvu draudzeņu viņai nebija. Kara gados, kad sirdi māca grūtums, viņa patvērās pie Elenas. Pēc Elenas nāves viņai blakus arvien bija Melānija, lai gan ar Melāniju viņu nesaistīja nekas vairāk kā smagais darbs Tarā. Tagad vairs nebija neviena, jo krustmāte Pitija zināja tikai pilsētas tenkas, par īsto dzīvi viņai nebija nekāda priekšstata.

—   Pēc manām domām. . .— viņa stomīgi iesāka,— pēc manām domām. . . man vienmēr ir bijis maz draudzeņu. Un Atlantas dāmas mani neieredz ne tikai tāpēc, ka es strādāju. Viņas mani gluži vienkārši nemīl. Neviena sieviete mani nekad nav mīlējusi, tikai māte. Arī māsas ne. Nezinu, kāpēc. Bet jau pirms kara, jau pirms laulībām ar Čārlzu cienījamās lēdijas man pārmeta visu, lai darīju ko darīdama.

—   Jūs aizmirstat misis Vilkšu,— Rets sacīja, un viņa acīs iedegās dzēlīgs asums.— Viņa vienmēr gājusi ar jums caur uguni un ūdeni. Es pat teiktu, ka viņa atzītu jebkuru jūsu rīcību, varbūt vienīgi slepkavību ne.

Skārleta sapīkusi nodomāja: «Arī slepkavību.» Un nicīgi iesmējās.

—  Ak Mellija!— viņa noteica un īdzīgi piebilda:— Tas man nav nekas glaimojošs, ka Mellija ir vienīgā, kas manu rīcību atzīst, jo prātiņa viņai nav vairāk kā vistai. Ja viņa kaut cik sajēgtu. . .— Skārleta saminstinājās un apklusa.

—   Ja viņa kaut cik sajēgtu, tad kaut ko noprastu, un to nu gan viņa neatzītu,— Rets pabeidza.— Nu, protams, jums tas labāk zināms nekā man.

—   Ak, tā jūsu sasodītā atmiņa un sliktā audzināšana!

—   Neatbildēšu uz jūsu neattaisnojamo rupjību un atsākšu mūsu sarunas iepriekšējo tematu. Iegaumējiet sekojošo. Ja jūs neesat tāda kā visi citi, tad vienmēr būsiet vientuļa — ne tikai savu viengadnieku atstumta, bet arī savu vecāku un pat savu bērnu paaudžu atstumta. Viņi nekad jūs nesapratīs, un, lai jūs darītu ko darīdama, viss viņiem liksies piedauzīgs. Bet jūsu vecvecāki droši vien lepotos ar jums un teiktu: «Tā vēl ir atvase no vecā celma,»— un arī jūsu mazbērni skaudīgi nopūtīsies: «Tā vecā grabaža, mūsu vecmāmiņa, gan ir bijusi izdarīga!»— un mēģinās sekot jūsu piemēram.

Skārleta uzjautrināta iesmējās.

—   Reizēm jūs tiešām trāpāt naglai uz galvas. Nu, kaut vai mana vecmāmiņa Robijāra. Mammīte mani vienmēr biedēja ar viņu, kad es neklausīju. Vecmāmiņa bija auksta kā lāsteka un stingri raudzījās uz savējo un citu manierēm, bet viņa bija trīsreiz precējusies, un viņas dēļ notika nez cik divkauju. Viņa krāsoja vaigus un lūpas, valkāja nepieklājīgi dziļi izgrieztas kleitas, un zem tām. .. nu.. . nebija gandrīz nekā.

—   Un jūs ārkārtīgi jūsmojat par viņu, lai gan vienmēr esat centusies līdzināties savai mātei. Bet mans vectēvs no Batleru puses bija jūras laupītājs.

—   Nevar būt! Vai no tiem, kas rāpjas mastos un staigā pa rājām?

—   Viņš droši vien lika citiem staigāt pa rājām, ja no tā atlēca savs labums. Katrā ziņā viņš bija sakrājis daudz naudas un atstāja manam tēvam veselu bagātību. Taču ģimenē viņu vienmēr piesardzīgi dēvēja par «jūras kapteini». Viņš dabūja galu kādā kroga kautiņā jau sen pirms manas dzimšanas." Pēc viņa nāves viņa bērni, protams, atviegloti uzelpoja, jo vecais džentlmenis lielāko tiesu bija piedzēries, bet dzērumā aizīpirsa, ka bijis flotes kapteinis, un ņēmās celt gaismā tādas lietas, no kā viņa bērniem mati slējās stāvus. Tomēr es jūsmoju par viņu un centos viņam līdzināties daudz vairāk nekā tēvam, lai gan mans tēvs ir labi audzināts džentlmenis, ārkārtīgi cienīgs un reliģiozs,— tātad redziet, kā mēdz būt. Esmu pārliecināts, ka jūsu bērni jūsu rīcību neatzīs, tāpat kā tagad neatzīst misis Merivedera, misis Elsinga un visa viņu suga. Jūsu bērni visdrīzāk būs maigi un sirdsšķīsti, tādi jau parasti ir bērni cilvēkiem, kam piemīt praktiskais apsvērums. Un, viņiem par nelaimi, jūs, kā katra māte, droši vien darīsiet visu, lai viņi nekad neiepazītos ar grūtībām, kādas pati esat izcietusi. Bet tas ir pilnīgi ačgārni. Grūtības cilvēkus vai nu nocietina, vai salauž. Tātad atzinību jūs sagaidīsiet tikai no saviem bērnubērniem.

—   Diezin kādi gan būs mūsu bērnubērni!

—  Jūs teicāt «mūsu», liekot saprast, ka man ar jums varētu būt kopēji bērnubērni? Fui, misis Kenedija!

Pēkšņi Skārleta saprata, ko pateikusi, un nosarka. Viņa nokaunējās — ne vien par to, ka devusi Retam iemeslu pazoboties par viņu, bet arī par savu piebriedušo vidukli. Nedz viņa, nedz Rets līdz šim nebija bilduši ne vārda par viņas stāvokli, un viņa vienmēr, pat siltās dienās, uzvilka ratu segu līdz padusēm un sievietēm raksturīgā vientiesībā mierināja sevi, ka nekas nav manāms. Un tagad, atcerējusies savu stāvokli, viņa noskaitās aiz dusmām un arī aiz kauna, ka viņam viss ir zināms.

—   Kāpiet ārā no maniem divričiem, jūs neķītrais bezkauņa!— viņa drebošā balsī pavēlēja.

—   Nemaz netaisos,— viņš mierīgi iebilda.— Kad brauksiet mājās, jau būs tumšs, bet pie tuvākā strauta teltīs un būdās ietaisījusies vesela kolonija melno — man stāstīja, ka tie esot ļoti neģēlīgi nigeri, un kāpēc jums jādod iemesls trakuļiem no kukluksklana uzvilkt savus naktskreklus un jādelēt apkārt.

—   Kāpiet ārā!— viņa iekliedzās un parāva grožus, bet pēkšņi viņai sametās nelaba dūša. Rets tūlīt apturēja zirgu, iedeva viņai divus tīrus kabatlakatus un veikli pielieca viņas galvu pār divriču malu. Pievakares saule, kas slīpi spīdēja caur tikko saplaukušo lapotni, dažus mirkļus zaļi zeltainā virpulī Šķebīgi griezās viņas acu priekšā. Kad nelabuma lēkme pārgāja, Skārleta paslēpa seju rokās un aiz pazemojuma sāka raudāt. Viņa ne vien bija vēmusi, vīrietim redzot,— visbriesmīgākais, kas sievietei varēja atgadīties,— tagad šis kauns — viņas grūtniecība — vairs nebija noslēpjams. Viņai likās, ka viņa nekad vairs neuzdrīkstēsies Retam paskatīties acīs. Un tam vajadzēja atgadīties tieši tā cilvēka klātienē, kurš pret sievietēm nejuta nekādu cieņu! Viņa raudāja, gaidot kādu rupju joku, ko viņa nekad nevarētu aizmirst.

—   Neesiet taču muļķe,— viņš mierīgi teica.— Bet jūs acīmredzot esat īsta muļķe, ja raudat aiz kauna. Nu, Skārlet, neesiet bērnišķīga! Es taču neesmu akls un, protams, zinu, ka jūs esat grūta.

Viņa tikai dziļi nopūtās un vēl stiprāk piespieda pirkstus pie sasarkušās sejas. Jau šis vārds vien viņai šķita briesmīgs. Frenks kautrīgi runāja par «stāvokli», kad nācās pieminēt viņas grūtniecību. Džeralds bija smalkjūtīgi izteicies par «ģimenes pieauguma gaidībām», bet dāmas grūtniecību mēdza smalki apzīmēt par «neērtībām».

—   Jūs esat mazs bērns, ja domājat, ka es neko nezinu, un sutināties zem šīs biezās segas. Protams, es zinu, vai tad citādi es būtu. ..

Pēkšņi viņš aprāvās, un brīdi viņi abi klusēja. Viņš satvēra grožus un iesvilpās, paskubinot zirgu. Un pēc tam mierīgi atkal sāka runāt; viņa gausā valoda tīkami glāstīja dzirdi, un pamazām kauna sārtums izzuda no viņas vaigiem, ko viņa joprojām bija aizklājusi ar delnām.

—   Nevarēju iedomāties, ka jūs tā sakautrēsieties, Skārlet. Es jūs vienmēr esmu uzskatījis par prātīgu sievieti un jūtos vīlies. Vai tas var būt, ka jūsu sirdī vēl palikusi vieta kautrībai? Laikam gan neesmu uzvedies kā džentlmenis, pieminot jūsu stāvokli. Jā, es droši vien arī neesmu džentlmenis, ja grūtniecība mani nesamulsina. Es varu izturēties pret grūtām sievietēm kā pret parastiem cilvēkiem, neskatīties uz zemi vai uz debesīm, vai diezin kur, lai tikai neredzētu viņu vidukli, bet slepus tomēr paglūnētu uz viņām,— tā, pēc manām domām, ir vislielākā nepieklājība. Un kāpēc man būtu tā jāizturas? Grūtniecība taču ir gluži dabiska. Eiropieši šajā ziņā ir daudz saprātīgāki par mums. Viņi apsveic nākamās mātes, novēl viņām laimīgas radības. Gluži tiktāl es neietu, tomēr tas man šķiet prātīgāk nekā mūsu izlikšanās. Tas ir dabisks stāvoklis, un sievietei vajadzētu ar to lepoties, nevis slēpties aiz slēgtām durvīm, it kā viņa būtu izdarījusi kādu noziegumu.

—   Lepoties!— aizžņaugtā balsī izrunāja Skārleta.— Lepoties — fui!

—   Vai tad jūs nelepojaties ar to, ka jums būs bērns?

—   Žēlīgais dievs, nē! Es. .. es ienīstu bērnus!

—   Jūs gribat teikt — Frenka bērnus?

—   Nē jau, vienalga, no kā.

Mirkli viņai acu priekšā viss atkal sagriezās no šausmām, ka viņa tik nelāgi izteikusies, bet Rets mierīgi runāja tālāk, it kā nemaz nebūtu to dzirdējis.

—   Tātad šajā ziņā mēs neesam saderīgi. Man patīk bērni. — Patīk?— Skārleta iesaucās un neviļus paskatījās uz viņu; viņa bija tik pārsteigta, ka pat aizmirsa samulsumu.— Kāds jūs esat melis!

—   Man patīk mazuļi un arī bērni, kamēr tie nav paaugušies un sākuši domāt kā pieaugušie, sākuši melot, krāpt un liekuļot. Tas jums nav nekāds jaunums. Jūs taču zināt, ka man ļoti patīk Veids Hemptons, kaut arī viņš nav tāds, kādam vajadzētu būt.

«Tas ir tiesa,» Skārleta izbrīnījusies nodomāja. Šķiet, ka viņam tiešām patika ar Veidu rotaļāties, un viņš zēnam bieži nesa dāvanas.

—   Tā kā mēs esam sākuši runāt par šo briesmīgo tematu un jus atzināties, ka gaidāt bērnu, es jums pateikšu to, ko jau kopš nedēļām gribu teikt. Pirmkārt, ir bīstami braukt vienai. Un jūs to zināt. Jums tas jau bieži ir aizrādīts. Ja jums pašai nospļauties par to, ka jūs var izvarot, tad vismaz padomājiet par sekām. Jūsu ietiepības dēļ var gadīties, ka jūsu galantie līdzpilsoņi būs spiesti jūs atriebt un pakārt divus trīs melnos. Un tad jenkiji metīsies virsū jūsu draugiem un kādu droši vien savukārt pakārs. Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka dāmas jūs neieredz varbūt arī tāpēc, ka jūsu izturēšanās var viņu vīrus un dēlus novest pie karātavu cilpas? Turklāt, ja kukluksklans joprojām izrēķināsies ar nēģeriem, jenkiji tā piežmiegs Atlantu, ka Šermans jums liksies tīrais eņģelis. Es zinu, ko runāju, tāpēc ka man ir labas attiecības ar jenkijiem. Kauns atzīties, bet viņi pret mani izturas kā pret savējo un runā vaļsirdīgi. Viņi nolēmuši iznīcināt kukluksklanu, kaut arī viņiem atkal būtu jānodedzina visa pilsēta un jāpakar katrs desmitais vīrietis. Bet tas kaitēs arī jums, Skārlet. Jūs varat zaudēt naudu. Bez tam, ja uguns ielaista pakulās, neviens to neapslāpēs. īpašumu atsavināšana, nodokļu paaugstināšana, naudas sodi aizdomīgiem vīriešiem — es dzirdēju, ka tas viss tika apspriests. Kukluksklans.. .

—   Vai jūs pazīstat kādu no kukluksklaniešiem? Tomiju Velbernu vai Hjū. ..

Viņš nepacietīgi paraustīja plecus.

—   Kā lai es viņus pazītu? Es esmu atkritējs, pārbēdzējs, pieEdējs, jenkiju stabulē pūtējs. Kā lai es to zinu. Bet es zinu, kurus jenkiji tur aizdomās, un, līdzko dienvidnieki spers vienu aplamu soli, cilpa viņiem būs kaklā. Un, lai arī, cik noprotu, jūs bez mazākās nožēlas aizsūtītu savus kaimiņus pie karātavām, es esmu pārliecināts, ka jūs nožēlotu, ja jums vajadzētu zaudēt savas zāģētavas. Pēc jūsu sejas izteiksmes es redzu, ka jūs, mana mīļā spītniece, man neticat un mani vārdi krīt neauglīgā zemē. Tāpēc teikšu tikai vienu: turiet vienmēr savu pistoli gatavībā. .. un es, kad būšu pilsētā, centīšos atrast brīvu laiku, lai jūs vestu.

—   Ret, vai jūs tiešām… tātad, lai mani aizsargātu, jūs. ..

—   Jā, mana mīļā, mans izdaudzinātais bruņnieciskums mani mudina jūs aizsargāt.— Viņa melnajās acīs atkal iedzirkstījās zobgalīgas liesmiņas, un saspringtā nopietnība pazuda no viņa sejas.— Bet kāpēc? Tāpēc, ka es jūs patiesi mīlu, misis Kenedija. Jā, es klusībā mokos — iekāroju jūs, alkstu pēc jums, iztālēm dievinu jūs, bet, tā kā esmu godavīrs, tāds pats kā misters Ešlijs Vilkss, es to slēpju. Bet diemžēl jūs esat Frenka Kenedija laulātā draudzene, un gods man liedz jums atklāt savas jūtas. Bet pat mistera Vilksa gods reizēm ieplaisā un mans ieplaisāja, un es atklāju jums savu slepeno kaislību un savu…

—   Dieva dēļ, palieciet klusu!— Skārleta viņu pārtrauca, aizsvilusies kā arvien, kad Rets viņu pavilka uz zoba kā iedomīgu muļķi; turklāt viņai nemaz negribējās spriedelēt par Ešliju un viņa godu.— Un ko jūs vēl gribējāt man teikt?

—   Ko?! Jūs maināt sarunas tematu tajā brīdī, kad es jums atklāju savu mīlošo, izmocīto sirdi? Nu labi, es gribēju jums teikt, lūk, ko.— Zobgalīgās dzirkstītes atkal apdzisa, viņa seja apmācās un saspringa.— Jums kaut kas jādara ar šo zirgu. Tas ir stūrgalvīgs, un lūpas tam sarepējušas, kļuvušas cietas kā dzelzs. Jūs nogurstat, to vadot, vai ne? Ja tas sāktu auļot, jūs to neapvaldītu. Un, ja jūs iegāztos grāvī, tad gan jūs pati, gan mazulis varētu būt pagalam. Vai nu dabūjiet tam vissmagākos laužņus, vai arī apmainiet to pret rāmāku zirgu ar daudz jutīgākām lūpām.

Skārleta palūkojās uz Retu, ieraudzīja viņa bezkaislīgo, gludi skūto seju, un pēkšņi viņas dusmas izgaisa gluži tāpat, kā bija izgaisis samulsums pēc tam, kad viņi bija runājuši par viņas grūtniecību. Pirms brīža viņš bija bijis tik labs un viņu iedrosminājis, kad viņai šķita, ka viņa nomirs aiz kauna. Un tagad viņš bija vēl labāks un raizējās par zirgu. Skārletu pāršalca pateicības vilnis, un viņa nodomāja: «Kāpēc viņš tāds nav vienmēr?»

—   Jā, man grūti vadīt šo zirgu,— viņa pazemīgi atzinās. — Reizēm visu nakti sāp rokas, tik stingri nācies savilkt grožus. Izšķiriet pats, kā jums liekas pareizāk.

Viņa acis iezibējās.

—   Tas jau izklausās tik maigi un sievišķīgi, misis Kenedija. Nemaz ne jūsu parastajā valdonīgajā tonī. Ar jums tikai jāprot apieties, lai jūs kļūtu lokana kā vīnogulāju stīga.

Viņa sapīka, un dusmas atkal pārņēma viņu.

—   Ja jūs šoreiz nekāpsiet ārā no maniem divričiem, es jums uzšaušu ar pātagu. Pati nesaprotu, kāpēc jūs paciešu, kāpēc cenšos būt pret jums laipna. Jūs esat nepieklājīgs cilvēks. Samaitāts. Jūs esat īsts. . . Nu, pietiek, kāpiet ārā! Es to saku nopietni.

Bet, kad viņš bija izkāpis, atsējis no ratiem savu zirgu un, stāvēdams uz satumsušā ceļa, zobgalīgi smaidīja, viņa, jau braucot projām, nevarēja savaldīties un arī iesmējās. Jā, viņš bija rupjš, viltīgs, uz viņu nevarēja paļauties: iedod viņam rokā trulu nazi, bet tas negaidot pārvēršas par griezīgu asmeni. Un

lomēr Reta klātbūtne uzmundrināja tāpat kā… gluži tāpat kā glāzīte konjaka.

Sājos mēnešos Skārleta bija pieradinājusies pie konjaka. Kad viņa vakarā atgriezās mājās — lietū izmirkuši, nogurusi no stundām ilgās sēdēšanas divričos —, viņu vēl turēja kājās tikai doma par pudeli, ko viņa bija ieslēgusi rakstāmgalda augšējā atvilktnē, lai paslēptu no mammītes vērīgajām acīm. Ārstam Mīdām ne prātā neienāca brīdināt Skārletu, ka sieviete viņas stāvoklī nedrīkst dzert, jo viņš pat nespēja iedomāties, ka pieklājīga sieviete varētu dzert kaut ko stiprāku par vīnogu vīnu. Ja nu vienīgi glāzi šampanieša kāzās vai glāzīti punša stipras saaukstēšanās gadījumā. Protams, pasaulē ir nelaimīgas sievietes, kaš savai ģimenei par mūžīgu kaunu dzer, tāpat kā ir vājprātīgas sievietes vai šķirtenes, vai arī tādas, kuras līdz ar mis Suzannu B.Antoniju1 domā, ka sievietēm jādod balsstiesības. Bet, lai ārsts Skārletai pārmeta ko pārmezdams, viņam nebija ne mazāko aizdomu, ka viņa dzer.

Skārleta jau bija novērojusi, ka glāzīte konjaka pirms vakariņām ļoti palīdz, bet pēc tam varēja pakošļāt kafijas pupiņas vai izskalot muti ar odekolonu, lai nemanītu smaržu. Kāpēc ļaudis tik neiecietīgi izturas pret sievietēm, kam patīk iedzert, turpretī vīrieši var piedzerties — un arī piedzeras — līdz nemaņai, ja vien grib?! Reizēm, kad Frenks skaļi krāca viņai blakus, bet viņa nevarēja aizmigt un valstījās gultā, baidīdamās no nabadzības, no jenkijiem, ilgodamās pēc Taras un pēc Ešlija, viņai likās, ka viņa zaudētu prātu, ja nebūtu konjaka. Tiklīdz jaukais, pazīstamais siltums ieplūda dzīslās, visas rūpes un raizes sāka gaist. Pēc trešās glāzītes viņa jau varēja sev teikt: «Es padomāšu par to rīt, tad būs vieglāk tikt ar visu galā.»

Bet bija naktis, kad arī konjaks Skārletai nepalīdzēja remdēt sāpi sirdī, sāpi, kas bija daudz stiprāka par bailēm zaudēt zāģētavas,— sirds sāpēja un kaisa pēc Taras. Reizēm viņai likās, ka viņa noslāps šajā svešinieku pilnajā, trokšņainajā Atlantā ar tās jaunajām mājām, šaurajām ielām, kas pieblīvētas zirgiem un vezumiem, ar tās ļaužu piedrūzmotāin ietvēm. Skārleta mīlēja Atlantu, bet.. . kā viņa ilgojās pēc lauku klusuma un miera Tarā, pēc sarkanajiem laukiem un tumšajām priedēm ap māju! Ai, kaut varētu atgriezties Tarā, vienalga, cik grūta tur būtu dzīve! Atrasties blakus Ešlijam, kaut tikai redzēt Ešliju, dzirdēt viņa balsi, apzināties, ka Ešlijs viņu mīl! Katra

'Suzanna B. Antonija (1820-1906)—amerikāņu sufražiste, aktīva sabiedriska darbiniece, vadījusi kampaņu par sieviešu emancipāciju.

Melānijas vēstule ar apliecinājumu, ka viņiem visiem klājas labi, katra zīmīte, kurā Vils ziņoja, kā veicas ar zemes aršanu, kokvilnas stādīšanu un audzēšanu, no jauna iededza Skārletas sirdī ilgas pēc mājām.

«Jūnijā braukšu. Tad es šeit tik un tā vairs neko nevarēšu darīt. Braukšu uz pāris mēnešiem mājās,» viņa nolēma, un sirds viņai aiz prieka sāka lēkt.

Jūnijā viņa patiešām brauca mājās, bet ne tā, kā bija vēlējusies. Mēneša sākumā pienāca īsa zīmīte no Vila ar vēsti, ka nomiris Džeralds.

XXXIX

Vilciens bija ļoti nokavējies, un pār zemi jau nolaidās jūnija zilgā krēsla, kad Skārleta izkāpa Džonsboro uz perona. Reto, karā nenopostīto māju un veikalu logos spīdēja dzeltenīga lampu gaisma. Galvenajā ielā starp namiem šur un tur rēgojās platas spraugas nodedzināto vai lādiņu sagrauto ēku vietā. Melnas, klusas mājas granātu izcaurumotiem jumtiem un pussagruvušām sienām mēmi nolūkojās viņā. Līdzās Bullarda veikala koka nojumei bija piesieti daži apsegloti zirgi un mūļi. Putekļainā, sarkanīgā iela aizstiepās tukša, kā izmirusi; tikai no kroga ielas tālākajā galā caur rāmo vakara gaisu atplūda šurp dzērāju klaigas un smiekli.

Kara laikā nodedzinātā stacija tā arī nebija atjaunota — tās vietā uzslieta tikai koka nojume, kas nepasargāja nedz no vēja, nedz no lietus. Skārleta pagāja zem nojumes un apsēdās uz vienas no tukšajām muciņām, kas acīmredzot tur noliktas solu vietā. Viņa vērīgi nopētīja visgarām ielu, cerēdama ieraudzīt Viļu Bentīnu. Viņam taču vajadzēja jau te gaidīt. Vai tiešām viņš neiedomājās, ka viņa tūlīt sēdīsies vilcienā, tiklīdz saņems viņa paziņojumu par Džeralda nāvi?

Viņa bija tik steigšus aizbraukusi, ka mazajā ceļasomā ielikusi vienīgi naktskreklu un zobu suku, pat otru veļas pāri ne. Skārleta jutās kā iežņaugta šaurajā, melnajā kleitā, ko bija aizņēmusies no misis Mīdās, jo neiznāca laika sev pašūt sēru tērpu. Misis Mīda bija stipri sakritusies, bet Skārleta vairs nebija gaidību pirmajā mēnesī, tāpēc kleita viņai bija pārāk šaura. Pat bēdās par Džeralda nāvi Skārleta neaizmirsa raizēties par savu izskatu un ar nepatiku apvēroja savu piebriedušo augumu. Viduklis bija pavisam izblīdis, seja un potītes pietūkušas. Līdz šim Skārleta gan nebija daudz uztraukusies par savu ārieni, bet tagad, kad viņa pēc kādas stundas redzēsies ar Ešliju, viņai tas vairs nebūt nebija vienalga. Par spīli smagajam triecienam, Skārletu tomēr pārņēma šausmas, iedomājoties, ka tiksies ar Ešliju, kad nesa cita vīrieša bērnu zem sirds. Viņa taču mīlēja Ešliju, un Ešlijs mīlēja viņu, un šis negribētais bērns Skārletai likās it kā viņas neuzticības apliecinājums. Bet, lai cik nepatīkami bija, ka Ešlijs redzēs viņu tādu — lielvēderīgu, bez vidukļa, smagnēju gaitu,— no tikšanās viņa izvairīties nevarēja.

Viņa nepacietīgi uzsita sev pa celi. Viļam taču vajadzēja būt viņai pretī. Prolams, viņa varēja ieiet pie Buliarda un apjautāties, vai Vils nav tur, vai arī palūgt kādu aizvest viņu līdz Tarai, ja izrādītos, ka Vils nav varējis atbraukt. Bet viņai negribējās iet pie Buliarda. Bija sestdiena, un droši vien tur jau sapulcējusies puse no visiem apgabala vīriešiem. Viņai negribējās tiem rādīties sēru tērpā, kas viņai nederēja un viņas stāvokli nevis apslēpa, bet tieši otrādi — izcēla. Negribējās dzirdēt arī līdzjūtības vārdus sakarā ar Džeralda nāvi. Viņai nebija vajadzīga viņu līdzjūtība. Viņa baidījās, ka nespēs valdīt asaras, tiklīdz kāds pieminēs tēva vārdu. Bet raudāt viņa negribēja. Viņa zināja: līdzko sāks raudāt, vairs nevarēs mitēlies — kā tajā briesmīgajā naktī, kad dega Atlanta un Rets pameta viņu uz tumšā ceļa aiz pilsētas, un viņa raudāja, iespiedusi seju zirga krēpēs, raudāja tā, ka viņai šķita — sirds lūzīs un raudas nekad a yairs nenorims.

Nē, viņa neraudās! Viņa juta, ka viņai kaklā sakāpj atkal kamols — kā jau allaž, kad saņēma bēdu vēsti,— bet asaras taču sāpes neremdina. Tās tikai rada samulsumu un vājina viņas garu. Kāpēc, kāpēc gan nedz Vils, nedz Melānija, nedz meitenes neatrakstīja viņai, ka Džeralds saslimis? Viņa būtu ar pirmo vilcienu steigusies uz Taru, lai tēvu koptu, vajadzības gadījumā no Atlantas atvedusi ārstu. Muļķi tādi, visi viņi ir muļķi! Vai tiešām bez viņas neko nevar izdomāt? Viņa taču nevar būt reizē divās vietās. Un dievs zina, ka viņa Atlantā dara viņu labā visu, kas viņas spēkos.

Viņa nepacietīgi sagrozījās uz muciņas — kāpēc Vils vēl nebrauc? Kur viņš palicis? Un pēkšņi izdzirdēja sev aiz muguras iečirkstamies izdedžus uz dzelzceļa sliedēm, bet pagriezusies ieraudzīja Aleksi Fontēnu, kas ar auzu maisu uz pleca devās pie ratiem.

— Ak dievs, Skārlet, vai tā esi tu?— viņš iesaucās, nometa maisu un pieskrēja klāt, lai noskūpstītu viņai roku. Viņa šaurā, melnīgsnējā, parasti drūmā seja staroja.— Kā es priecājos, tevi satiekot! Es redzēju Viļu pie kalēja, viņam apkaļ zirgu. Vilciens kavējās, tāpēc viņš domāja, ka vēl paspēs. Vai gribi, lai viņu pasaucu?

—   Jā, lūdzu, Aleksi,— viņa teica un, par spīti bēdām, pasmaidīja. Tik patīkami bija atkal redzēt novadnieku.

—  Jā. .. hm. .. Skārlet,— viņš neveikli iesāka, joprojām turēdams viņas roku.— Man ļoti žēl, ka. .. tavs tēvs. ..

—   Paldies,— viņa atbildēja, klusībā vēlēdamās, kaut viņš to nebūtu teicis. Alekša vārdi atdzīvināja viņas acu priekšā Džeraldu — viņa sārto, ziedošo seju un skaļo balsi.

—   Ja tas var tevi kaut mazliet mierināt, Skārlet, gribu tev pateikt, ka mēs te visi ļoti lepojamies ar viņu,— Aleksis turpināja un palaida vaļā viņas roku.— Viņš. .. vārdu sakot, mēs uzskatām, ka viņš miris kā karavīrs — par karavīra cienīgu lietu.

«Ko viņš ar to grib teikt?» Skārleta, neko nesaprazdama, domāja. «Miris kā karavīrs? Vai tad kāds viņu nošāvis? Vai varbūt viņš sakāvies ar jenkiju pielīdējiem tāpat kā Tonijs?» Bet tagad viņa vairs neko nevēlējās dzirdēt. Viņa sāks raudāt, ja runās par Džeraldu, bet raudāt viņa nedrīkst — katrā ziņā vēl nedrīkst, kamēr nav patvērusies Vila ratos no svešām acīm un viņi nav izbraukuši uz lauku ceļa, kur neviens viņu vairs neredzēs. Vils nav ņemams vērā. Viņš Skārletai ir kā brālis.

—   Aleksi, es negribu tagad runāt par to,— viņa noteica.

—   Es tevi nemaz nenosodu, Skārlet,— Aleksis atbildēja, un viņa seja dusmās tumši pietvīka.— Ja tā būtu mana māsa, tad es. .. Skārlet, es ne par vienu sievieti neesmu slikti runājis, bet, pēc manām domām, kādam viņa pamatīgi jānosloksnē.

«Kādas muļķības viņš melš?» Skārleta brīnījās. «Kāds tam sakars ar Suelenu?»

—   Diemžēl man jāsaka, te visi par viņu domā tāpat kā es. Vils ir vienīgais, kas viņu aizstāv, un, protams, mis Melānija arī, bet Melānija jau ir svētā un nekur neko ļaunu nesaskata. ..

—   Es taču tev jau teicu, ka negribu par to runāt,— Skārleta dzedri atteica, bet Aleksis acīmredzot neapvainojās. Viņa izskats liecināja, it kā viņš ne vien saprot, bet pat attaisno viņas skarbumu, un tas Skārletu sadusmoja. Viņa nevēlējās no sveša cilvēka dzirdēt neko sliktu par savu ģimeni, nevēlējās, lai viņš saprot, ka viņa par notikušo neko nezina. Kāpēc Vils bija no viņas kaut ko slēpis?

Kaut jel Aleksis tik cieši neraudzītos viņā! Viņa manīja, ka viņš noprot viņas stāvokli, un tas viņu mulsināja. Bet Aleksis, pustumsā skatīdamies uz viņu, domāja par to, cik ļoti viņa pārvērtusies, un brīnījās, ka vispār viņu pazinis. Varbūt tas tāpēc, ka viņa gaida bērnu? Sievietes tajā laikā velnišķīgi pārvēršas. Protams, ari vecā O'Hāras nāve viņu ļoti satriekusi, Viņa taču bija Džeralda mīlule. Bet nē, pārmaiņas bija dziļākas. Tagad viņa izskatījās labāk nekā pēdējo reizi, kad viņš bija viņu redzējis. Katrā ziņā tā, it kā trīsreiz dienā ieturētu krietnu maltīti. Un viņas acīs vairs nebija tāda izteiksme kā vajātam dzīvniekam. Tagad šīs acis, kurās senāk jautās bailes un izmisums, raudzījās asi. Un pat tad, kad viņa smaidīja, seja pauda pašapziņu, apņēmību, valdonīgumu. Droši vien viņa veco Frenku dancināja pēc-savas stabules. Jā, Skārleta bija pārvērtusies. Viņa joprojām bija skaista, taču maigums un piemīlīgums bija zudis, tāpat kā pilnīgi zudusi viņas valšķība — māka skatīties uz vīrieti tā, it kā tas būtu viszinis, gandrīz vai gudrāks par pašu dievu to kungu.

Bet vai viņi visi nebija pārvērtušies? Aleksis paskatījās uz savu rupjas vadmalas uzvalku un atkal sadrūma. Reizēm naktīs, gulēdams nomodā, viņš prātoja, kā iegūt līdzekļus, lai mātei varētu izdarīt operāciju un lai nelaiķa Džo puisēnu izskolotu, un kur ņemt naudu, lai nopirktu vēl vienu mūli. Viņš jau sāka nožēlot, ka jau beidzies karš,— kaut tas turpinātos mūžīgi! Viņi toreiz nemaz neapjēdza savu laimi. Armijā vienmēr bija kaut kas, ko ēst, lai arī tikai sausas maizes doniņa; vienmēr kāds deva pavēles, nevajadzēja lauzīt galvu par neatrisināmām problēmām — armijā ne par ko nevajadzēja raizēties, vienīgi par to, lai paliktu dzīvs. Turklāt tagad bija nepieciešams kaut ko izlemt arī par Dimitiju Monro. Aleksis gribēja ar viņu apprecēties, bet saprata, ka nevar, jo tik daudzi savējie viņam jāuztur. Viņš jau sen mīlēja Dimitiju, bet tagad rozes viņas vaigos jau sāka vīst un acis vairs jautri nedzirkstīja. Kaut Tonijam nebūtu bijis jābēg uz Teksasu! Ja viņu ģimenē būtu vēl viens vīrietis, viss būtu citādi. Bet viņa mīļais, karstdabīgais brālītis tagad klaiņo kaut kur Rietumos bez centa kabatā. Jā, viņi visi bija pārvērtušies. Un vai tas kāds brīnums? Viņš smagi nopūtās.

—   Neesmu tev vēl pateicies par to, ko tu un Frenks darījāt Tonija labā,— viņš teica.— Jūs taču viņam palīdzējāt aizbēgt, vai ne? Cik augstsirdīgi no jums! Esmu dzirdējis, ka viņš sveiks un vesels ir Teksasā. Baidījos jums rakstīt un jautāt. .. bet jūs ar Frenku taču viņam iedevāt naudu? Man gribētos to atdot…

—   Ak, lūdzu, Aleksi, tagad ne,— Skārleta izvairījās. Šobrīd nauda viņai tiešām neko nenozīmēja.

Aleksis mirkli klusēja.

—   lešu pasaukt Viļu,— viņš sacīja,— bet rīt mēs visi ieradīsimies bērēs.

Tieši tajā brīdī, kad viņš, pacēlis auzu maisu plecā, jau devās projām, no sānielas izzvalstījās redeļu rati un, šķobīgajiem riteņiem čīkstot, piebrauca pie viņiem. Vils uzsauca no bukas:

—   Piedodiet, Skārlet, ka nokavējos!

Viņš neveikli iztrausās no ratiem, piekliboja viņai klāt, noliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga. Vils viņu vēl nekad nebija skūpstījis un vienmēr pirms vārda bija teicis «mis»,— lai arī viņa izturēšanās tagad Skārletu pārsteidza, tomēr tā patīkami sasildīja viņai sirdi. Vils uzmanīgi pacēla viņu un iesēdināja ratos, un pēkšņi viņa ievēroja, ka tie ir tie paši vecie, ļodzīgie rati, ar kuriem viņa bija bēgusi no Atlantas. Kā tie vēl nebija salūzuši? Droši vien Vils tos vairākkārt labojis. Skārletai pat iesmeldzās pakrūtē, kad, skatoties uz ratiem, viņa atcerējās to nakti. Kaut arī viņai būtu jāpārdod pēdējais kurpju pāris un jāatrauj krustmātei Pitijai maizes rieciens, viņa nopirks Tarai jaunus ratus, bet šos sadedzinās.

Vils klusēja, un Skārleta viņam par to bija pateicīga. Viņš iemeta savu nobružāto salmenīcu ratu aizmugurē, noklakšķināja ar mēli, paskubinot zirgu, un viņi sāka braukt. Vils vēl arvien bija tāds pats — izstīdzējis, neveikls, rudiem matiem, labām acīm, padevīgs kā pieradināts dzīvnieks.

Viņi izbrauca no pilsētiņas un iegriezās sarkanajā, mālainajā ceļā, kas veda uz Taru. Debesu pamale vēl purpuraini tvīka, bet vieglie, zeltaini apmalotie mākonīši jau iekrāsojās zaļgani. Krēsla sabiezēja, un pār viņiem nolaidās klusums, mierinošs kā lūgšana. Kā viņa vispār bija varējusi, Skārleta domāja, visus šos mēnešus nodzīvot tālu no šīm vietām, neelpot lauku svaigo gaisu, nesen uzartās zemes smaržu, vasaras nakšu saldo dvesmu? Mitrā, sarkanā zeme smaržoja tik labi, tik pierasti un tīkami, ka Skārletai gribējās izkāpt no ratiem un pagrābt to saujās. No sausseržu krūmiem, kas ietvēra ceļu kā biezs, zaļš pītenis, strāvoja stipra, salda smarža kā vienmēr pēc lietus — vissaldākā smarža pasaulē. Pār viņu galvām aizspurdza bezdelīgas, kas vija ligzdas skursteņos; reizēm pār ceļu pārskrēja trusis, baltā astīte notrīsuļojās gluži kā pūderslotiņa. Skārleta nopriecājās, redzot, cik labi aug kokvilna, kad viņi brauca garām apstrādātajiem laukiem, kur zaļie krūmi neatlaidīgi slējās augšup no sarkanās zemes. Kāds skaistums! Mīkstā, pelēcīgā dūmaka purvainajās ieplakās, sarkanā zeme un augošā kokvilna, lauki, kas pāri pakalniem aizstiepās tālē ar zaļo krūmu līkumotajām vagām, garo, tumšo priežu robainais valnis pie apvāršņa! Kā gan viņa tik ilgi bija varējusi palikt Atlantā?

—   Skārlet, pirms sāku stāstīt par misteru O'Hāru — bet es gribu visu izstāstīt, kamēr mēs braucam mājās,— es vēlētos

dzirdēt jūsu domas kādā citā lietā. Jūs taču tagad esat ģimenes galva.

—  Un kas tā ir par lietu, Vil?

Mirkli viņš nopētīja Skārletu ar savu maigo, rāmo skatienu.

—   Gribu lūgt jūsu atļauju precēt Suelenu.

Skārleta pietvērās pie bukas — viņa aiz pārsteiguma gandrīz atkrita atmuguriski. Precēt Suelenu! Vai tiešām vēl kāds precēs Suelenu, pēc tam kad viņa tai bija atņēmusi Frenku Kenediju? Kam bija vajadzīga Suelena?

—   Dievs debesīs, Vil!

—  Tātad jums nav iebildumu?

—          Iebildumu? Nē, bet. .. Vil, esmu gluži mēma aiz pārsteiguma. Tu gribi precēt Suelenu? Bet es taču vienmēr domāju, ka tev patīk Kerīna.

Nenovērsis skatienu no zirga, Vils uzsita tam ar grožiem. Viņa seja nemainījās, bet Skārletai likās, ka viņš klusi nopūšas.

—   Varbūt arī patika,— viņš teica.

—   Vai tad viņa tev atteica?

—   Nekad neesmu viņai jautājis.

—         Ai, Vil, kāds tu esi muļķis! Pajautā! Viņa taču ir divu Suelenu vērta!

—          Skārlet, jūs daudz ko nezināt, kas Tarā noticis. Pēdējos mēnešus jūs par mums daudz nelikāties zinis.

—          Ak tā — nelikos zinis?— viņa aizsvilās.— Ko tad es, pēc tavām domām, Atlantā darīju? Vizinājos karietē un dejoju ballēs? Vai es jums katru mēnesi nesūtīju naudu? Vai es nesamaksāju nodokļus, neliku izlabot jumtu un nenopirku jaunu arklu un mūļus? Vai es. ..

—          Nevajag tūlīt tā iekarst un ļaut vaļu savai īru dabai,— viņš mierīgi pārtrauca.— Ja kāds zina, ko jūs esat izdarījusi, tad tas esmu es,— jūs esat izdarījusi tik daudz, cik diviem vīriešiem pat nebūtu, pa spēkam.

Mazliet nomierinājusies, viņa jautāja:

—   Nu, par ko tad ir runa?

—          Jūs tiešām saglabājāt mums jumtu virs galvas, un, pateicoties jums, mūsu pieliekamais nav tukšs, bet jums daudz nerūpēja tas, kas notiek Taras iemītnieku dvēselē. Es jums neka nepārmetu, Skārlet. Tāda jūs nu reiz esat. Jūs nekad neesat interesējusies, kas notiek citu cilvēku dvēselēs. Es tikai gribēju jums paskaidrot, kāpēc nelūdzu mis Kerīnas roku: es taču zinu, ka tas ir veltīgi. Viņa man vienmēr bijusi kā māsa, un ar mani viņa arī runā vaļsirdīgi — ne ar vienu citu viņa tā nerunā. Bet viņa nespēj aizmirst to jaunekli, kas kritis karā, un nekad neaizmirsīs. Varu jums pateikt vēl kaut ko — viņa grib braukt uz Čārlstonu un iestāties klosteri.

—   Netaisi jokus!

—   Zināju, ka tas jūs pārsteigs, un tāpēc gribēju jums lūgt, Skārlet, nemēģiniet viņu atrunāt, nepārmetiet viņai neko un neizsmejiet viņu. Ļaujiet viņai to darīt. Tā ir viņas vienīgā vēlēšanās. Viņas sirds ir salauzta.

—   Svētā dievmāte! Daudziem cilvēkiem ir salauzta sirds, tomēr viņi nenobēdzinās klosterī. Nu, piemēram, es. Es esmu zaudējusi vīru…

—   Bet sirds jums nav salauzta,— Vils mierīgi iebilda un, pacēlis no ratu grīdas salmiņu, ielika to mutē un lēnām sāka košļāt.

Skārletai gribot negribot vajadzēja tam piekrist. Kad viņai teica patiesību tieši acīs, lai tā būtu, cik nepatīkama būdama, sirds dziļumos Skārleta vienmēr atzina, ka tā ir patiesība. Un tagad viņa klusēja, mēģinādama samierināties ar domu, ka Kerīna kļūs par mūķeni.

—   Apsoliet man, ka liksiet viņu mierā.

—   Nu labi, apsolu.— Un viņa paskatījās uz Viļu ar izbrīnu, ieraudzīja viņu pavisam citā gaismā. Vils taču mīl Kerīnu, joprojām mīl, turklāt tik ļoti, ka spēj viņu saprast, aizstāvēt un tagad cenšas atvieglināt viņai bēgšanu no pasaules. Un tomēr viņš grib precēt Suelenu.

—   Bet kā tad ir ar Suelenu? Viņa taču tev ir pilnīgi vienaldzīga, vai ne?

—  .0 nē, ne gluži,— viņš sacīja, izņēma no mutes salmiņu un ar lielu interesi to aplūkoja.— Suelena nemaz nav tik slikta, kā jūs domājat, Skārlet. Man šķiet, ka mēs ļoti labi satiksim. Suelena ir tāda tikai tāpēc, ka grib tikt pie vīra un bērniem, bet to jau grib visas sievietes.

Rati grabēdami kratījās pa nelīdzeno ceļu, un kādu laiciņu viņi brauca klusēdami, tā ka Skārleta varēja apsvērt viņa vārdus. Tur kaut kas bija — pirmajā mirklī neredzams, dziļi apslēpts un ļoti svarīgs, ja jau klusais, labsirdīgais Vils grib precēt to činksti Suelenu.

—  Tu man neesi pateicis patieso iemeslu, Vil. Ja jau esmu ģimenes galva, tad man ir tiesības to zināt.

—   Tiesa kas tiesa,— Vils atbildēja,— un es domāju, ka jūs mani sapratīsiet. Es nevaru šķirties no Taras. Tās ir manas mājas, Skārlet, vienīgās īstās mājas, kādas man jebkad bijušas, es mīiu tur katru akmeni. Un es strādāju tā, it kā Tara būtu mans īpašums. Un, ja kaut kur iegulda savu darbu, tad to sāk iemīlēt. Vai jūs mani saprotat?

Skārleta viņu saprata un, dzirdējusi, ka viņš mīl to pašu, kas viņai ir visdārgākais pasaulē, juta pret Viļu jo siltāku sirsnību.

—   Un tagad es nospriedu tā. Jūsu tētiņa vairs nav. Kerīna aizies klosterī, Tarā paliksim tikai mēs ar Suelenu, un es taču uevaru tur dzīvot, ja neapprecu viņu. Jūs taču zināt, kādas palaiž nevalodas.

—   Bet. .. bet, Vil, tur taču vēl ir Melānija un Ešlijs.. .

Ešlija vārdu dzirdot, Vils pagriezās un tā savādi pavērās

Skārletā — taču viņa gaišās acis bija neizdibināmas. Tomēr Skārletu pārņēma tāda sajūta, ka Viļam viss zināms par viņu un Ešliju, ka viņš visu saprot un nenosoda, bet arī neatzīst.

—   Viņi drīz brauks prom.

—   Brauks prom? Uz kurieni? Tara taču tāpat ir viņu mājas kā tavas.

—   Nē, nav viņu mājas. Un tas jau arī kremt Ešliju. Viņš domā, ka Tarā nenopelna sev maizi. Viņš ir slikts fermeris, un viņš pats to saprot. Dievs redz, ka viņš dara, ko var, bet viņš nav radīts lauku darbiem. Un jūs to zināt tikpat labi kā es. Ja viņš cērt malku, tad tā vien skaties, ka nenocērt kāju. Viņš neprot taisni vagas dzīt,— pieliec mazo Bo pie arkla, neiznāks sliktāk, un veselu grāmatu varētu sarakstīt par to, ko viņš melš par stādīšanu un sēšanu. Bet tā nav viņa vaina. Viņš ir citādi audzināts. Un tas viņu ļoti nomoka — viņš, vīrietis, dzīvo Tarā no sievietes žēlastības un nekādi nevar atlīdzināt.

—   No žēlastības? Vai tiešām viņš tā kādreiz teicis. . .

—   Nē, viņš nav teicis ne vārda. Jūs tak Ešliju pazīstat, bet es to redzu no viņa acīm. Pagājušo nakti, kad mēs vāķējām jūsu tētiņu, es teicu Ešlijam, ka bildināju Suelenu un viņa sacīja: «Jā.» Un tad Ešlijs teica, ka viņam nu kā akmens no sirds novēlies, jo viņš jūtoties Tarā kā pieklīdis suns, un, ja misters O'Hāra esot nomiris, viņam ar mis Melāniju vajadzētu te joprojām palikt, lai cilvēki netenkotu par mani un Suelenu. Bet tagad, viņš sacīja, viņi braukšot prom no Taras un viņš meklēšot sev darbu.

—   Darbu? Kādu darbu? Kur?

—   Lāgā nezinu, bet viņš izteicās, ka gribot braukt uz Ziemeļiem. Ņujorkā viņam esot kāds pazīstams jenkijs, tas atrakstījis, ka viņš tur varot dabūt darbu bankā.

—   Nē, nē!— Šis sauciens izlauzās Skārletai no pašām dvēseles dzīlēm, un Vils atkal tā savādi pavērās viņā.

—   Varbūt tā visiem būs labāk, ja viņš aizbrauks uz Ziemeļiem.

—   Nē, nē, man tā neliekas!

Skārletas domas drudžaini darbojās. Ešlijs nedrīkstēja aizbraukt uz Ziemeļiem! Tad viņa Ešliju varbūt nekad vairs neredzētu. Lai gan viņa mēnešiem ilgi nebija Ešliju satikusi un kopš liktenīgās sarunas augļu dārzā nebija ar viņu vienatnē runājusi, viņa katru dienu bija domājusi par viņu un jutusies laimīga, ka viņš patvēries viņas pajumtē. Sūtot Viļam naudu, viņa vienmēr nopriecājās, ka ikkatrs dolārs mazliet atvieglinās dzīvi arī Ešlijam. Protams, fermeris viņš bija slikts. Viņš bija radīts kaut kam labākam, viņa ar lepnumu nodomāja. Viņš bija dzimis, lai valdītu, lai dzīvotu lielā mājā, jātu skaistos zirgos, lasītu dzejoļus un pavēlētu nēģeriem. Tiesa, tagad vairs nav lielu savrupmāju, nav zirgu, nav nēģeru un arī grāmatu palicis maz, bet tas viss neko negroza. Ešlijs nav radīts, lai staigātu pakaļ arklam un aptēstu sētas mietus. Nav nekāds brīnums, ka viņš grib tikt projām no Taras.

Bet viņa nedrīkst laist viņu projām no Džordžijas! Ja citādi nevarēs, viņa pierunās Frenku, lai viņš pieņem Ešliju darbā savā veikalā un atlaiž jaunekli, kas tagad stāv aiz letes. Bet nē, Ešlijs nedrīkst stāvēt aiz letes, tāpat kā nedrīkst iet aiz arkla. Lai Vilkss kļūtu pārdevējs! Nekad! Vajadzēja atrast ko citu. . . Jā, protams, zāģētava! Skārletai novēlās kā slogs no sirds, viņa pat pasmaidīja. Bet vai viņš pieņems šādu piedāvājumu? Vai viņš arī to neuzskatīs par žēlastību? Vajadzēja visu iegrozīt tā, lai viņš nodomātu, ka izdara viņai pakalpojumu. Viņa atlaidīs Džonsonu un nodos Ešlijam veco zāģētavu, bet Hjū varēs vadīt jauno. Viņa ieskaidros Ešlijam, ka Frenks vājās veselības dēļ nevar viņai palīdzēt, jo bez tam ir aizņemts arī veikalā, turklāt viņa tagad ir tādā stāvoklī, ka palīdzība viņai ārkārtīgi nepieciešama.

Gan jau viņa panāks, lai Ešlijs notic, ka viņai nav iespējams bez viņa palīdzības iztikt. Viņa atstātu viņam pusi peļņas no zāģētavas, kaut tikai viņš piekristu,— dotu, vienalga, ko, kaut tikai viņš paliktu viņas tuvumā, kaut tikai viņa redzētu, kā Ešlija seju apstaro smaids, notvertu skatienā to, ko viņš tik rūpīgi slēpj,— nebeidzamo mīlestību uz viņu. Bet viņa sev apzvērēja, ka nekad, nekad vairs necentīsies no Ešlija izspiest mīlas vārdus, nekad nepiespiedīs viņu aizmirst to muļķīgo godu, ko viņš vērtēja augstāk par mīlestību. Vajadzēja likt viņam smalkjūtīgā veidā visu to saprast. Citādi viņš var atteikties, baidīdamies no jaunas, sirdi plosošas izskaidrošanās, kāda jau viņu starpā bija notikusi.

—   Es viņam Atlantā kaut ko pagādāšu,— viņa sacīja.

—   Nu, tā ir jūsu un Ešlija darīšana,— Vils noteica un atkal iebāza salmiņu mutē.— Nū, Šerman! Skārlet, man jums vēl kas lūdzams, iekams pastāstu par jūsu tētiņu. Es negribu, ka jūs uzbrūkat Suelenai. Kas padarīts, tas padarīts, un, kaut jūs viņai muguru zilu nozilinātu, misteru O'Hāru tas vairs no miroņiem neuzcels. Bez tam viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka rīkojas pareizi.

—   To es tev jau gribēju jautāt. Ko tad Suelena īsti nodarījusi? Aleksis runāja aplinkiem, tikai pateica, ka viņa pelnījusi pamatīgu pērienu. Ko viņa izdarījusi?

—   Jā, te visi uz viņu noskaitušies. Visi, kurus šodien Džonsboro satiku, zvērēja viņu sagriezt gabalos, līdzko satikšot, bet gan jau viņu dusmas noplaks. Bet vispirms apsoliet, ka neuzbruksiet viņai. Es nepieļaušu nekādu ķīviņu šovakar, kad misters O'Hāra viesistabā guļ zārkā.

«Viņš nepieļaus!» Skārleta sašuta. «Viņš runā tā, it kā Tara jau piederētu viņam!»

Bet tad viņa atcerējās Džeralau, atcerējās, ka viņš miris guļ viesistabā, un pēkšņi sāka raudāt — rūgti, aizvilkdamās. Vils aplika viņai roku ap pleciem un klusēdams pieklāva viņu sev klāt.

Viņi biezajā krēslā lēnām brauca pa grambaino ceļu, Skārletas galva atdusējās uz Viia pleca, cepure bija sašķiebusies, un viņa domāja par Džeraldu — ne jau par to veco vīru, kurš ik mirkii uzmeta tukšu skatienu durvīm, gaidot tajās parādāmies sievieti, kas nekad vairs pa tām neienāks. Viņa atcerējās dzīvīgu, spēkpilnu pusmūža vīru bieziem, sīksprogainiem, sirmiem matiem, jautru, skaļu, viesmīlīgu, atcerējās, kā viņš, kājas rībinādams, staigāja pa māju un palaida parupjus jokus. Viņa atcerējās, ka bērnībā bija uzskatījusi viņu par brīnišķīgāko vīrieti pasaulē — savu balamutīgo tēvu, kas viņu turēja seglu priekšā, kad lēca pār žogiem, sadeva viņai žagarus, kad viņa bija nerātna,— vīru, kam ari asaras saskrēja acīs, kad viņa raudāja, un kas viņai deva sīknaudu, lai viņa nomierinātos. Viņa atcerējās, kā viņš atgriezās no Čārlstonas un Atiantas, apkrāvies ar dāvanām, kas īstenībā bija galīgi nepiemērotas,— atcerējās, pasmaidīdama caur asarām, arī to, kā viņš rītausmā atgriezās mājās no Džonsboro tiesas sēdes pilns kā zābaks un, pārlēcis pār žogu, pilnā kaklā sāka dziedāt: «Zaļābola vainagu sev galvā likšu. . .» Un cik kaunīgi viņš pēcāk gāja pie Elenas taisnoties. Un tagad viņš atkal ir pie Elenas.

—   Kāpēc tu man neatrakstīji, ka viņš saslimis? Es tūliņ būtu steigusies šurp. ..

—  Viņš nemaz nebija saslimis. Ņem, mīļā, manu kabatlakatiņu, es tev visu izstāstīšu.

Viņa noslaucīja degunu ar Vila raibo kabatlakatu, jo pati bija aizmirsusi paņemt līdzi mutautiņu, un atkal ērti atbalstījās pret viņa plecu. Cik Vils ir jauks! Nekas viņu nespēj uztraukt.

—   Nu, Skārlet, tas bija tā. Tu jau mums visu laiku sūtīji naudu, un mēs ar Ešliju, nu, mēs samaksājām nodokļus, nopirkām mūli un sēklas, un šo to citu, un arī dažas cūkas un vistas. Mis Mellijai varen veicas ar vistām, tik tiešām. Mis Mellija ir lieliska sieviete. Vārdu sakot, kad bijām Tarai visu vajadzīgo iegādājuši, apģērbiem nekas daudz pāri nepalika, bet mēs neviens par to nesūdzējāmies. Tikai Suelena gaudās.

Mis Melānija un mis Kerīna dzīvo mājās un valkā savas vecās drēbes tā, it kā lepotos ar tām. Bet, Skārlet, tu jau pazīsti Suelenu. Viņa nekad nav varējusi samierināties ar trūkumu. Braucam uz Džonsboro vai Fajetvilu, bet viņa visu ceļu par to vien žēlojas, ka viņai veca kleita mugurā. It īpaši, kad ierauga jenldju sievas, kas staigā vienās špicēs un lentēs. Uzcirtušās kā pāvi tās sasodīto jenkiju sievas! Un kā nu ne — vīri taču vada tos Atbrīvošanas birojus! Un tāpēc mūsu apgabala lēdijas nolēmušas, ka viņām tā ir goda lieta — pilsētā staigāt visvecākajās drēbēs. Lai domā, ka drēbes viņām neko nenozīmē, viņas pat lepojas ar savām noskrandušajām kleitām. Visas — tikai Suelena ne. Viņa kāroja ne tikai skaistas kleitas, bet arī zirgu un ekipāžu. Viņa sacīja, ka tev tāda esot.

—   Tikai veci divriči!— Skārleta sašutusi iesaucās.

—   Tas nav no svara. Labāk pateikšu skaidri un gaiši. Suelena joprojām pārdzīvo to, ka tu viņai nocēli Frenku Kenediju, un es viņu tāpēc nenosodu. Vai zini, tu tiešām izspēlēji ļaunu joku ar savu miesīgu māsu.

Skārleta spēji pacēla galvu no viņa pleca — gluži kā sakaitināta klaburčūska, kas gatava dzelt.

—   Ak ļaunu joku? Es tevi palūgšu izteikties pieklājīgāk, Vil Bentīn! Vai mana vaina, ka es viņam iepatikos vairāk nekā viņa un viņš izvēlējās mani?

—   Tu esi apsviedīga, Skārlet, gan jau tu piepalīdzēji viņam izvēlēties. Sievietes to vienmēr pieprot. Droši vien tu viņu iekārdināji. Tu vari būt neatvairāma, ja gribi, bet viņš tomēr bija Suelenas pielūdzējs. Vēl nedēļu pirms tava brauciena uz Atlantu viņa saņēma no Frenka mīļu vēstuli, viņš rakstīja, ka viņi drīz varēšot apprecēties, tiklīdz viņš iekrāšot drusku naudas. Es to zinu, jo Suelena man vēstuli parādīja.

Skārleta klusēja: viņa zināja, ka Vils runā patiesību, un neko nevarēja izdomāt sev par attaisnojumu. Viņa nebija gaidījusi, ka tieši Vils kļūs viņas soģis. Turklāt meli, kurus viņa bija Frenkam sastāstījusi, nekad neapgrūtināja viņas sirdsapziņu. Ja meitene nav spējīga savu pielūdzēju noturēt, tātad viņa nav tā cienīga.

—   Nu, Vil, izbeidz mani apvainot,— viņa teica.— Ja Suelena būtu apprecējusies ar Frenku, vai tu domā, ka viņa atvēlētu kaut centu Taras vai mūsu labā?

—   Es jau teicu, ka tu vari būt neatvairāma, ja gribi.— Vils, rami smaidot, pagriezās pret viņu.— Jā, diezin vai mēs būtu redzējuši kaut centu no vecā Frenka naudas. Bet, lai aizbildinies kā aizbildinādamās, tā tomēr bija nekrietna izdarība. Un, ja tev šķiet, ka mērķis' attaisno līdzekļus, tad es jau nu neņemšos to apšaubīt. Kādas man tiesības tev pārmest? Šā vai tā, taču Suelena kopš tā laika kļuvusi nikna kā lapsene. Droši vien viņa to veco Frenku nemaz tik ļoti nemīlēja, bet viņas patmīlība ir aizskarta, un viņa to vien skandināja, ka tev esot skaistas drēbes, lepna ekipāža un tu dzīvojot Atlantā, turpretī viņa uz mūžu aprakta Tarā. Tu jau zini, ka viņai briesmīgi patīk pucēties un iet viesībās. Es viņu tāpēc nenosodu. Tādas jau sievietes ir.

Nu, pirms mēneša es viņu paņēmu līdzi uz Džonsboro, viņa tur paciemojās pie paziņām, kamēr es kārtoju darīšanas, bet, mājās braucot, Suelena bija klusa kā pelīte, tomēr es manīju, ka viņa saspringusi kā uzvilkts loks. Nodomāju, ka saklausījusies kādas uztraucošas tenkas, un nelikos zinis. Mājās viņa kādu nedēļu staigāja apkārt pacilāta un satraukta, bet bija tāda nerunīga. Viņa aizgāja apciemot mis Ketlīnu Kalverti. Ai, Skārlet, tu vēl izraudāsi acis par mis Ketlīnu! Labāk nabadzīte būtu nomirusi nekā apprecējusies ar to mīkstpēdiņu Hiltonu. Vai zini, ka viņš ieķīlāja plantāciju un to zaudēja un ka viņiem tagad no tās jāaiziet?

—   Nē, to es nezinu un arī negribu zināt. Gribu dzirdēt par tētiņu.

—  Tūliņ stāstīšu,— Vils pacietīgi teica.— Atgriezusies no ciemošanās, Suelena teica, ka mēs visi Hiltonu pareizi nenovērtējot. Viņa to godināja par misteru Hiltonu un nosauca par izveicīgu cilvēku, bet mēs tikai pasmējāmies. Tad viņa pēkšņi sāka pēcpusdienās iet ar tētiņu pastaigāties, un es, no lauka mājās nākdams, bieži redzēju, kā viņa kopā ar tēvu sēž uz kapvietas mūra apžoga un dedzīgi, rokas mētādama, pūlas viņam kaut ko ieskaidrot. Vecais džentlmenis tāds kā apjucis tikai skatījās uz viņu un kratīja galvu. Tu jau zini, kāds viņš bija, viņa prāts arvien vairāk aptumšojās, un viņš gandrīz vairs neapjēdza, kur atrodas, un gandrīz mūs nepazina. Reiz es redzēju, ka Suelena norāda uz mātes kapu un viņš sāk raudāt. Un, kad viņa satraukta un priecīga atgriezās mājās, es runāju ar viņu, un mums iznāca asa vārdu maiņa. «Mis Suelen,» es teicu, «kāda velna pēc jūs mokāt savu nabaga tētiņu un rādāt viņam, kur atdusas jūsu māmiņa? Viņš nemaz lāgā neapjēdz, ka viņa mirusi, bet nu jūs viņam to atgādināt.» Taču viņa tikai atmeta galvu un iesmējās. «Nejaucies manās darīšanās! Gan jūs visi vēl man paldies pateiksiet.» Mis Melānija man tovakar sacīja, ka Suelena viņai stāstījusi par savu nodomu, bet viņa nav vafējusi ticēt, ka Suelena domā nopietni. Viņa neko neesot atbildējusi, jo tāda doma vien viņai jau likusies neticama.

—  Kāda doma? Nerunā aplinkiem! Mēs jau esam gandrīz rnājās, bet tu man vēl neko neesi stāstījis par tētiņu.

—  Es jau stāstu,— Vils atbildēja.— Un, tā kā esam tuvu pie mājām, labāk te pastāvēsim, kamēr būšu visu izstāstījis.

Viņš pievilka grožus, zirgs apstājās un nosprauslājās. Viņi atradās pie pārkuplojuša apelsīnkoku dzīvžoga, kas ietvēra Makintošu īpašumu. Starp tumšajiem koku stumbriem Skārleta saviedēja garos, spokainos krāsns skursteņus, kas vēl arvien slējās pār klusajām krāsmatām. Viņai gan labāk patiktu, ja Vils būtu pieturējis citur.

—   īsi sakot, Suelena gribēja panākt, lai jenkiji samaksā par kokvilnu, ko sadedzinājuši, par lopiem, kurus aizdzinuši, un par žogiem, ko noplēsuši.

—   Jenkiji?

—. Vai tu par to neesi dzirdējusi? Jenkiju valdība saviem piekritējiem Dienvidos atlīdzina par visiem postījumiem.

—  Protams, esmu dzirdējusi,— Skārleta atbildēja.— Bet tam taču nav nekāda sakara ar mums!

—   Pēc Suelenas domām, ir gan, un kā vēl ir! Toreiz, kad biju paņēmis viņu līdzi uz Džonsboro, viņa tur satikusi, misis Makintošu. Suelenai dūries acīs, cik tā lepni ģērbusies, viņa nav varējusi nociesties un apprasījusies par to. Misis Makintoša izturējusies ļoti augstprātīgi un pastāstījusi, ka viņas vīrs iesniedzis federālajai valdībai prasību pēc atlīdzības par uzticīga Ūnijas piekritēja īpašumiem nodarītiem zaudējumiem, apliecinādams, ka viņš nekādā veidā neesot palīdzējis konfederāliem.

—   Viņi jau nekad un nevienam nav palīdzējuši, šie skotu īri!— Skārleta dusmīgi izmeta.

—   Var jau būt. Es viņus nepazīstu. Lai nu kā, valdība viņiem izmaksājusi, neatceros, cik tūkstošu dolāru, bet katrā ziņā pamatīgu summu. Dzirdētais Suelenu uzkurinājis. Veselu nedēļu viņa par to gudrojusi, bet mums neko nav teikusi, jo zinājusi, ka mēs tikai pasmiesimies. Bet ar kādu vajadzējis aprunāties, tāpēc viņa gājusi pie Ketlīnas, un Hiltons, tas nolādētais maita, viņai piestāstījis pilnu galvu. Hiltons aizrādījis, ka jūsu tētiņš pat neesot šajā apgabalā dzimis, neesot bijis karā, viņam neesot dēlu, kas būtu cīnījušies frontē, un viņš nav bijis arī nekādos amatos Konfederācijā. Tātad — mēs varot apgalvot, ka misters O'Hāra bijis uzticīgs Ūnijas piekritējs. Tādas blēņas tas viņai sagvelzis. Mājās pārnākusi, viņa sāka apstrādāt misteru O'Hāru. Skārlet, varu derēt, ka tavs tētiņš lielāko tiesu nesaprata no tā, par ko viņa runā. Bet taisni uz to jau viņa lika visas cerības, ka viņš nodos uzticības zvērestu un pat neapzināsies, ko izdarījis.

—   Tēvs nodos uzticības zvērestu!— Skārleta iekliedzās.

—   Pēdējos mēnešos viņa prāts bija galīgi aptumšojies. Droši vien Suelena ar to rēķinājās. Neaizmirsti, ka mēs neviens neko nenojautām. Mēs zinājām, ka Suelenai kaut kas aiz ādas, bet mums ne prātā neienāca, ka viņa pat ņēmusi palīgā jūsu nelaiķa māmiņu, lai tētiņam pārmestu, ka viņš ļauj Elenas meitām staigāt skrandās, bet varētu no jenkijiem dabūt simt piecdesmit tūkstošus dolāru.

—  Simt piecdesmit tūkstošus dolāru!— Skārleta nomurmināja, un viņas šausmināšanās par uzticības zvērestu mitējās.

Vesels lērums naudas! Lai to dabūtu, vajadzēja tikai nodot Savienoto Valstu valdībai uzticības zvērestu, apliecinot, ka zvēresta devējs vienmēr atbalstījis valdību un nekad nav palīdzējis tās ienaidniekiem. Simt piecdesmit tūkstošu dolāru par tik sīkiem meliem! Viņa nevarēja Suelenu nosodīt. Dievs debesīs, un tāpēc Aleksis bija gribējis Suelenu noslānīt ar pātagu? Tāpēc visa grāfiste gribēja viņu saraustīt gabalos? Muļķi tādi, stulbeņi! Ko gan visu viņa nevarētu iesākt ar tik milzīgu naudu! Ko viņi visi te, grāfistē, nevarētu ar to iesākt! Kāda nozīme tādiem sīkiem meliem? Galu galā viss, ko no jenkijiem varēja izspiest, bija uzskatāms par godīgi nopelnītu, vienalga, kādā ceļā pie tā tikts.

—   Vakar ap pusdienlaiku, kad mēs ar Ešliju aptēsām sētai mietus, Suelena piebrauca šos ratus, iesēdināja tajos tēvu un, nevienam ne vārda neteikusi, aizbrauca uz pilsētu. Mis Mellija gan kaut ko nojautusi, bet viņa lūdza dievu, kaut Suelenas prāts grozītos, un mums citiem neko nebilda. Viņa gluži vienkārši nevarēja saprast, ka Suelena tik tiešām spējīga tā rīkoties.

Šorīt dabūju zināt, kā viss noticis. Tam mīkstpēdiņam Hiltonam bija zināms iespaids uz dažiem jenkiju drauģeļiem un republikāņiem pilsētā. Suelena ar viņu bija norunājusi, ka tie visi dabūs daļu naudas — nezinu, cik,— ja apstiprinās, ka misters O'Hāra ir uzticīgs Ūnijas piekritējs, ka viņš ir īrs, nav cīnījies konfederātu armijā un tā tālāk, un parakstīs galvojumus. Tavam tētiņam nekas vairāk nebija jādara kā tikai jānodod zvērests un jāparaksta dokuments, lai to nosūtītu uz Vašingtonu.

Viņi kā pupas nobēruši zvēresta vārdus, viņš neko nav teicis, un viss gājis labi, kamēr viņi nav likuši tētiņam parakstīt papīru. Tad vecais džentlmenis tā kā atjēdzies un papurinājis galvu. Diezin vai viņš sapratis, ko tas . viss nozīmē. Bet viņam tas derdzies, un Suelenas uzstājība viņu beidzot saērcinājusi. Tad pēc visa, ko viņa šās lietas labā jau bija darījusi un izcietusi, Suelenai nervi sākuši uzdot. Viņa izvedusi tētiņu ārā no biroja un braukājusi ar viņu šurp un turp pa ielu, stāstījusi, ka tava māmiņa viņu, kapā gulēdama, nolādēšot, ka viņš liekot viņas bērniem ciest trūkumu, lai gan viegli varot viņiem palīdzēt. Ļaudis man stāstīja, ka tavs tētiņš sēdējis ratos un raudājis kā mazs bērns — kā vienmēr, kad dzirdēja pieminam tavu māmiņu. Visi redzējuši viņus abus ratos sēžam, un Aleksis Fontēns piegājis klāt, lai pajautātu, kas noticis, bet Suelena rupji atcirtusi, ka tā neesot viņa darīšana, un viņš noskaities pagriezis viņiem muguru.

Nezinu, kā viņai tāda doma ienākusi prātā, bet pēcpusdienā viņa pagādājusi pudeli brandava, ievedusi misteru O'Hāru atpakaļ birojā un pildījusi viņam glāzi pēc glāzes. Skārlet, mēs te, Tarā, kopš gada neesam dzēruši ne piliena sīvā, tikai vieglo kazeņu un vīnogu vīnu, ko Dilsija brūvē. Un misters O'Hāra bija atradis dzert. Viņš galīgi apdzēries, un, kad Suelena stundām ilgi viņu bija visādi pulgojusi un pierunājusi, viņš beidzot bijis ar mieru parakstīt visu, ko vien viņa gribējusi. Viņa atkal nolikusi tētiņam priekšā dokumentu, un tajā mirklī, kad viņš jau satvēris spalvu, Suelena nošāvusi savu lielāko buku. Viņa izsaukusies: «Tā, nu Slateriji un Makintoši vairs nevarēs tik augstprātīgi plātīties!» Slateriji pieprasījuši krietnu summu par savu būdu, ko jenkiji nodedzinājuši, un Emmijas vīrs Vašingtonā panācis, ka viņiem tā izmaksāta.

Viņi man stāstīja: kad Suelena minējusi šos abus vārdus, tavs tētiņš saslējies, izgāzis krūtis un cieši paskatījies viņā. Pēkšņi viņš uz brīdi atguvis saprātu. Viņš noprasījis: «Vai Slateriji un Makintoši arī to parakstījuši?» Suelena saminstinājusies, apjukumā izstomījusi gan «jā», gan «nē», un viņš uzkliedzis: «Vai tie sasodītie orānieši un tas nolādētais baltais plikadīda arī to parakstījuši?» Bet glumiķis Hiltons nomierinoši atbildējis: «Jā, mister O'Hāra, viņi parakstījuši un dabūjuši pulka naudas, un jūs arī dabūsiet.»

Bet tad vecais džentlmenis sācis trakot un baurot kā vērsis. Aleksis Fontēns teica, ka viņš to baurošanu sadzirdējis pat krogā, ielas otrā galā. Ar stipri jūtamu īru akcentu vecais džentlmenis pilnā kaklā kliedzis: «Un jūs iedomājāties, ka D/.eralds O'Hāra no Taras rīkosies tikpat nekrietni kā tie 01 āniesi un tas baltais plikadīda?» Viņš pārplēsis dokumentu vidū pušu, iemetis to Suelenai sejā un uzkliedzis: «Tu vairs neesi mana meita!» Neviens nepaguvis atjēgties, kad viņš jau bijis ārā no biroja.

Aleksis teica, ka misters O'Hāra iznācis uz ielas saniknojies ka vērsis. Un pirmo reizi kopš mis Elenas nāves vecais džentlmenis atkal izskatījies kā senāk. Viņš bijis pamatīgā vīra dūšā un lādējies, ka vai pušu plīst. Aleksis teica — tik sulīgas lamas vēl nekad neesot dzirdētas. Aleksim tur stāvējis zirgs, tavs tētiņš uzkāpis tam mugurā un, joprojām visā galvā lādēdamies, aizaulekšojis, ka putekļu virpulis vien pakaļ nogriezies.

Tā ap saulrietu mēs ar Ešliju sēdējām uz lieveņa kāpnēm un, briesmīgi noraizējušies, skatījāmies uz ceļu. Mis Mellija augšā savā gultā raudāja, bet negribēja mums neko teikt. Pēkšņi mēs izdzirdējām pakavu klaboņu un kādu lāgiem iekliedzamies kā lapsu medībās, un Ešlijs teica: «Savādi! Tā misters O'Hāra mēdza iesaukties, kad pirms kara jāja mūs apciemot.»

Un tad mēs viņu ieraudzījām lejā pie ganībām. Viņš laikam bija pārlēcis pār aploka sētu. Viņš drāzās uz pakalnu kā velns ar vējlukturi un dziedāja pilnā sparā. Es nemaz nezināju, ka tavam tētiņam tāda balss. Viņš dziedāja: «Sēž Pegija vaļējos ratos.. .»— ar cepuri sita zirgam pa sāniem, un tas auļoja kā traks. Augšā uzjājis, viņš nepievilka pavadu, mēs redzējām, ka viņš atkal grib lēkt pār aploka sētu, un, līdz nāvei pārbijušies, pietrūkāmies kājās, un tad viņš iesaucās: «Skaties, Elen! Es pārlēkšu arī šim!» Bet zirgs pie sētas spēji saslējās pakaļkājās un negribēja lēkt, un tavs tētiņš kūleniski nokrita zemē. Viņš nebija mocījies. Kad pieskrējām klāt, viņš jau bija miris. Laikam lauzis sprandu.

Vils brīdi pagaidīja, vai Skārleta vēl kaut ko nejautās, bet, kad viņa klusēja, viņš paņēma grožus.— Nū, Šerman,— viņš teica, un zirgs sāka rikšot mājup.

XL

Tonakt Skārleta maz gulēja. Kad uzausa gaisma un saule iznira pār melnajām priedēm virs pakalniem austrumos, viņa piecēlās no sajauktās gultas, apsēdās uz ķeblīša pie loga, atspieda nogurušo galvu rokās un pāri saimniecības ēkām un Taras augļu dārzam raudzījās kokvilnas laukos. Viss bija rasots un svaigs, kluss un zaļš, un šī aina viņas izmocītajā sirdī lēja nedaudz mierinājuma un atvieglojuma. Cik labi kopta, sargāta un mierīga dusēja Tara, lai gan viņas kungs bija miris! Zemais šķūnītis, kur turēja vistas, bija apmests ar māliem pret žurkām un zebiekstēm un glīti nobalsināts, tāpat arī stallis. Sakņu dārzs ar kukurūzas, ķirbju, pupiņu un kāļu vagām bija tīri izravēts un ar kārtīgu sētu iežogots. Augļu dārzs bija iztīrīts no krūmiem, zem garajām koku rindām auga tikai mārpuķītes. Saulē starp lapām vizēja āboli un pūkaini, sārti persiki. Aiz dārza zem klusajām, zeltainajām rīta debesīm aizstiepās zaļās kokvilnas stādu rindas. Pīles un vistas kājoja laukā, zem kokvilnas stādiem mīkstajā, uzartajā zemē tās atrada visgardākos tārpus un kāpurus.

Skārletai sirds iesila mīlestībā un pateicībā pret Viļu, kas to visu bija paveicis. -Kaut arī viņai ļoti negribējās noniecināt Ešliju, viņa tomēr nevarēja ticēt, ka viņš radījis visu šo labklājību. Šī ziedošā Tara nebija aristokrātiska plantācijas īpašnieka, bet strādīga, nepagurstoša zemes kopēja darbs. Tagad tā bija divu zirgu saimniecība, ne vairs muiža ar pilniem aplokiem mūļu un skaistu zirgu un nepārredzamiem kokvilnas un kukurūzas laukiem. Tomēr viss, kas bija iesēts, auga labi, un laukus, kuri vēl stāvēja atmatā, varēja atkal uzart, kad pienāktu labāki laiki. Tad zeme būtu atpūtusies un dotu vēl bagātākus augļus.

Vils nebija apmierinājies ar dažu lauku apstrādāšanu. Viņš bija centīgi apkarojis abus Džordžijas plantatora ienaidniekus — sīkās priedītes un kazenes. Te tās nebija slepeni iekarojušas dārzu, kokvilnas laukus un ganības, nekaunīgi izplatīdamās līdz pat namdurvīm kā neskaitāmās citās plantācijās visā grāfistē.

Skārletai sirds gandrīz apstājās pukstēt, iedomājoties, cik maz bija trūcis, lai Tara atkal kļūtu par mūžamežu. Kopā ar Viļu viņa bija padarījusi krietnu darbu. Viņi bija atsituši jenkiju, spekulantu un dabas uzbrukumus. Un — kas visjaukākais — Vils viņai bija teicis, ka rudenī, kad ievākšot kokvilnas ražu, viņai vairs nevajadzēšot sūtīt naudu, protams, gan tikai tādā gadījumā, ja kāds cits spekulants atkal neiekārotu Taru un nesaceltu nodokļus galvu reibinošā augstumā. Skārleta zināja, cik grūti Viļam būs iztikt bez viņas palīdzības, bet viņa apbrīnoja un cienīja Vila patstāvības tieksmi. Kamēr viņš bija algots darbinieks, viņš bija pieņēmis naudu, bet tagad kā viņas svainis un fermas saimnieks viņš gribēja nostāties pats uz savam kājām. Jā, Vils bija īsta dieva dāvana.

Iepriekšējā vakarā Porks Elenas kapam blakus bija izracis jaunu bedri un tagad ar lāpstu rokā stāvēja pie mitrā, sarkanā māla kaudzes, kas drīz bija jāber atpakaļ. Skārleta stāvēja viņam aizmugurē zem žuburaina ciedra notikušajiem zariem, caur kuriem rotājās karstās rīta saules stari, un pūlējās neskatīties bedrē pie savām kājām. Džims Tarltons, mazais Hjū Monro, Aleksis Fontēns un vecā Makreja mazdēls lēni un neveikli uz divām ozola kārtīm nesa Džeralda šķirstu lejā pa ceļu no mājas. Aiz viņiem godbijīgā atstatumā nāca viss lielais kaimiņu un draugu pulks, mēmi, katrs par sevi, visi nabadzīgi ģērbušies. Kad viņi tuvojās pa saulaino dārza ceļu, Porks nolieca galvu uz lāpstas kāta un raudāja, un Skārleta pārsteigta ievēroja, ka viņa sprogainā galva, kas vēl nesen, kad viņa bija braukusi uz Atlantu, bija ogļu melnumā, tagad metās sirma.

Viņa gurdi pateicās dievam, ka iepriekšējā vakarā bija visas asaras izraudājusi un tagad varēja stāvēt taisni un sausām acīm. Suelena, viņai aiz muguras stāvēdama, viņu neciešami kaitināja ar savām raudām, un viņai bija jāsavelk dūres, lai nepagrieztos atpakaļ un neiecirstu pļauku uztūkuša jā sejā. Vai nu gribēdama to, vai negribēdama, Suelena bija kļuvusi par iemeslu tēva nāvei, un tādēļ tai vismaz vajadzēja prast godu un saņemties naidīgo kaimiņu priekšā. Neviens cilvēks šorīt nebija ar viņu runājis, neviens viņai nebija uzmetis līdzjūtīgu skatienu. Viņi bija skūpstījuši Skārletu un spieduši tai roku, čukstējuši laipnus vārdus Kerīnai un pat Porkam, bet uz Suelenu viņi bija raudzījušies kā uz tukšu gaisu.

Pēc ļaužu domām, viņa bija ne tikai nogalinājusi tēvu, viņa bija rīkojusies vēl ļaunāk. Viņa bija mēģinājusi tēvu pierunāt, lai tas lauž uzticību Dienvidiem, un to šī bargā, sevī noslēgusies sabiedrība juta kā apvainojumu savam godam. Suelena bija sašķēlusi vienoto fronti, kādā viņi stājās pretī pasaulei. Ar savu mēģinājumu izkrāpt no jenkijiem naudu viņa bija nostājusies uz vienas pakāpes ar līdējiem un spekulantiem, kurus šeit ienīda vēl niknāk nekā pašus jenkijus. Viņa, vecas, uzticamas konfederātu ģimenes meita, plantatoru meita, bija pārbēgusi pie ienaidniekiem un apkaunojusi visas grāfistes dzimtas.

Sērotāji bija dziļi noskumuši un reizē sašutuši, it īpaši trīs no viņiem — vecais Makrejs, Džeralda biedrs, kopš tas pirms daudziem gadiem bija ieradies šeit no Savanas, Fontēnu vecmāmiņa, kas Džcraldu bija mīlējusi kā Elenas vīru, un misis

Tārltona, kura viņu bija vairāk cienījusi nekā visus citus kaimiņus, jo, kā viņa bieži mēdza teikt, viņš bija vienīgais grāfistē, kas prata ērzeli atšķirt no zirga.

Šīs trīs drūmās sejas krēslainajā salonā, kur bija stāvējis Džeralda šķirsts, bija stipri satraukušas Ešliju un Viļu, un viņi bija iegājuši Elenas darbistabā apspriesties.

— Kāds katrā ziņā kaut ko teiks par Suelenu,— Vils sacīja un pārkoda salmu.— Viņi domā, ka tas vajadzīgs un ka viņiem ir tiesības to darīt. Varbūt viņiem taisnība. Es par to nevaru spriest. Bet, Ešlij, vai nu viņiem ir taisnība vai nav, mēs kā ģimenes vīrieši nedrīkstēsim to pieļaut, un tad būs ķilda. Ar veco Makreju nekā nevar iesākt, jo viņš ir pilnīgi kurls un nedzird, ja kāds viņu grib apklusināt, un tu zini, ka neviens cilvēks pasaulē nekad nav aizliedzis Fontēnu vecmāmiņai izteikt savas domas, ja viņa to gribējusi darīt. Un misis Tārltona — vai redzi, kā viņa bola savas rudās acis ikreiz, kad paskatās uz Suelenu? Viņa jau pieglaudusi ausis un tikko vēl valdās. Ja viņi kaut ko teiks, mēs arī nevarēsim klusēt, un mums Tarā jau tā klājas diezgan grūti arī bez ķildošanās ar kaimiņiem.

Ešiijs smagi nopūtās. Viņš pazina kaimiņu karstās asinis vēl labāk nekā Vils un zināja, ka pirms kara lielākā daļa ķildu un arī dažas šaušanās bija cēlušās no paraduma teikt dažus vārdus pie miruša kaimiņa šķirsta. Parasti tie bija vieni vienīgi cildinājumi, bet reizēm arī ne. Gadījās, ka bēdu satriektie mirušā radinieki pārprata frāzes, ar kurām gribēja izteikt vislielāko apbrīnu, un kaps vēl nebija aizbērts, kad sākās ķiida.

Tā kā mācītāja nebija, Ešlijam ar Kerīnas lūgšanu grāmatu rokā vajadzēja noturēt sēru aizlūgumu. Džonsboro un Fajetvilas metodistu un baptistu sludinātāji gan bija piedāvājuši savu palīdzību, bet viņi bija saudzīgi atraidīti. Kerīna, vēl dedzīgāka katoliete nekā viņas māsas, ļoti uztraucās, ka Skārleta bija aizmirsusi no Atlantas atvest mācītāju, un mierināja sevi ar cerību, ka priesteris, kas laulās Viļu un Suelenu, reizē noturēs arī aizlūgumu par Džeraldu. Viņa bija tā, kas iebilda pret protestantu garīdznieka aicināšanu. Viņa bija uzticējusi izvadīšanas rūpes Ešlijam un pasvītrojusi savā grāmatā vietas, kas tam jālasa.

Ešiijs nu labi apzinājās, ka viņa uzdevums ir panākt, lai viss noritētu pa godam, bet viņš pazina savu ļaužu ātrās dusmas un lāgā nezināja, kā tikt ar šo uzdevumu galā.

— Nekas nesanāks, Vil,— viņš teica, bužinādams gaišos matus.— Es nevaru notriekt zemē Fontēnu vecmāmiņu vai veco Makreju, ne arī aizspiest muti misis Tārltonai. Viņi droši vien teiks, ka Suelena ir slepkava un nodevēja un ka bez viņas misters O'Hāra vēl būtu dzīvs. Nolādēta ieraža — šīs barbariskas kapa runas!

— Paklau, Ešlij,— Vils gausi sacīja,— es neļaušu nevienam neko teikt par Suelenu, lai viņi domātu ko domādami. Atļauj man to nokārtot. Kad būsi nolasījis bībeles pantus un beidzis lūgšanu un jautāsi, vai kāds vēl nevēlas teikt pāris vārdu, tad paskaties uz mani, lai es varu pirmais runāt.

Skārletai, noraugoties zārka nesējos, kā tie pūlējās pa šauro ieeju ienest nastu kapsētā, varbūtējās ķildas pēc apbedīšanas nenāca ne prātā. Smaga kā akmens bija apziņa, ka reizē ar Džeraldu kapā gulstas pēdējais, kas viņu vēl saistījis ar seno laimīgo un bezrūpīgo dzīvi.

Beidzot šķirstu nolika blakus kapam un vīrieši atlieca sāpīgos pirkstus. Ešlijs, Melānija un Vils cits pēc cita ienāca mazajā kapsētā un nostājās aiz O'Hāru meitām. Visi tuvākie kaimiņi, kas varēja satilpt iekšpusē, nostājās aiz viņām, citi palika ārpus kapsētas mūra. Skārleta pirmoreiz redzēja tos kopā un bija pārsteigta un aizkustināta, jo, par spīti transportlīdzekļu trūkumam, ieradušies bija tik daudzi. Te bija kādi piecdesmit vai sešdesmit cilvēki, daži no tik tālām vietām, ka bija jābrīnās, kā viņi vēl laikā bija dabūjuši zināt par bērēm. Veselas dzimtas no Džonsboro, Fajetvilas un Lavdžojas bija atbraukušas kopā ar melnajiem kalpotājiem, daudzi sīkie fermeri no aizupes, kukurūzas audzētāji no līdzenumiem un traperi no mežiem un purviem. Traperi bija kalseni, bārdaini vīri pašaustos uzvalkos, ar jenotādas cepurēm galvā. Katram plecā bija šautene un aiz vaiga tabakas kumšķis. Sievas bija atnākušas līdzi; viņu kailās kājas dziļi grima mīkstajā zemē. Sejas zem platmalainajām cepurēm izskatījās dzeltenas, drudža nomocītas, bet ļoti tīras; svaigi izgludinātās, iecietinātās katūna kleitas b'ja stīvas un spodras.

Tuvākie kaimiņi bija ieradušies pilnā skaitā. Fontēnu vecmāmiņa stāvēja, uz spieķa atspiedusies, savītusi, grumbaina un dzeltena kā vecs putns spalvu mešanas laikā. Aiz viņas stāvēja Sallija Monro-Fontēna un jaunā miš Fontēna. Velti viņas raustīja veco dāmu aiz piedurknes un čukstēja, lai tā apsēžas uz zemā mūra. Viņas vīra, vecā ārsta, nebija, pirms diviem mēnešiem viņš bija nomiris, un Fontēnu vecmāmiņas acīs vairs nebija spītīgā, šķelmīgā dzīvesprieka. Ketlīna Kalverte-Hiltone stāvēja viena, kā pieklājas sievai, kuras vīrs bija vainīgs šai traģēdijā. Izbalējusi saules cepure slēpa viņas noliekto seju. Skārleta ar šausmām redzēja, ka viņas kleitai ir tauku traipi, ka viņas rokas ir netīras un vasaras raibumiem klātas. Zem nagiem viņai bija melni pusmēneši. Ketlīna vairs neizskatījās kā sieviete no labas ģimenes. Viņa atgādināja nabadzīga fermera nožēlojamo sievu, vēl ļaunāk, viņa šķita piederīga «baltajiem salašņām»— nevīžīgiem, aprobežotiem, nekur nederīgiem ļaudīm.

«Drīz viņa šņauks tabaku, ja viņa to vēl nedara,» Skārleta šausmās nodomāja. «Ak dievs, kā viņa pagrimusi!»

Viņa nodrebinājās un novērsa skatienu no Ketlīnas, atskārtusi, cik šaura ir plaisa, kas labās ģimenes šķir no zemākajiem slāņiem.

«Ja man nebūtu tādas dūšas, es tagad arī būtu kā viņa,» Skārleta nodomāja. Galu galā viņa un Ketlīna kara beigās bija sākušas vienādiem ieročiem — kailām rokām un prātu, cik nu kurai dievs bija devis.

«Man veicies gluži labi,» Skārleta pašapzinīgi nodomāja, pacēla galvu un pasmaidīja. Smaids sasala, kad viņa pamanīja, kā misis Tārltona ar šausmām paraugās uz viņu,— sarkanās, saraudātās acis vispirms pārmetoši uzlūkoja Skārletu un tad nikni, draudīgi pavērsās pret Suelenu. Aiz viņas un vīra stāvēja visas četras meitas — to oranžās cirtas šai sēru vietā izskatījās gandrīz nepiedienīgi, rudās acis vēl arvien ugunīgi, bīstami zibēja kā spēcīgiem, jauniem dzīvniekiem.

Mīņāšanas aprima, cepures tika noņemtas, rokas saliktas, svārki beidza čaukstēt, jo Ešlijs bija panācies uz priekšu ar Kerīnas nobružāto lūgšanu grāmatu rokā. Vienu mirkli viņš klusi nolieca galvu, saule mirdzēja viņa gaišajos, zeltainajos matos, un bērinieku pulku pārņēma dziļš klusums, tik dziļš, ka skaidri varēja dzirdēt vēja šalkas magnolijas lapās; tālumā neciešami skaļi un skumji skanēja dzeguzes kūkošana. Ešlijs sāka lūgšanas, un visas galvas noliecās, kamēr viņa skanīgā balss skaitīja īsos, svinīgos vārdus.

«Kāda viņam skaista balss!» Skārleta nodomāja, un kakls viņai saviļņojumā aizžņaudzās. «Labi gan, ka Ešlijs var parādīt tēvam šo pēdējo godu! Labāk viņš nekā mācītājs. Ir jaukāk, ka tēvu kapā guldina pašu cilvēks, nevis kāds svešinieks.»

Ticis lūgšanās līdz tai vietai, kur runa par dvēselēm šķīstīšanas ugunī,— Kerīna viņam to bija pasvītrojusi,— Ešlijs pēkšņi aizvēra grāmatu. Tikai Kerīna manīja, ko viņš izlaidis, un pārsteigta paskatījās viņā, kad viņš sāka tēvreizi. Ešlijs zināja, ka puse no klātesošiem nekad nav dzirdējuši par šķīstītavu un ka tie, kas to zināja, būtu jutušies personiski aizskarti, ja viņš kaut lūgšanā būtu pieļāvis iespēju, ka tik krietns vīrs kā Džeralds O'Hāra nenokļūs taisni debesīs. Tādēļ viņš nemaz nepieminēja šķīstīšanas uguni. Sapulcinātie sirsnīgi skaitīja tēvreizi, bet balsis apsīka mulsā klusumā, kad viņš sāka «Esi sveicināta, Marija». Šo lūgšanu viņi nekad nebija dzirdējuši un slepšus saskatījās, kad O'Hāru meitas, Melānija un Taras kalpotāji atbildēja: «Svētā Marija, Dieva māte, lūdz par mums, grēciniekiem, tagad un mūsu nāves stundā. Āmen.»

Tad Ešlijs pacēla galvu un mirkli stāvēja neziņā. Klausītāji gaidpilnām sejām paskatījās viņā, pamīņādamies no vienas kājas uz otru, sagatavojušies uz ilgu stāvēšanu. Viņi gaidīja, ka Ešlijs turpinās dievkalpojumu. Nevienam ne prātā nenāca, ka katoļu aizlūgums jau varētu būt galā. Apbedīšanas ceremonijas grāfistē vienmēr vilkās ļoti ilgi. Baptistu un metodistu sludinātāji, kas tās noturēja, nelasīja noteiktas lūgšanas, bet runāja brīvi, pēc apstākļiem un parasti apklusa tikai tad, kad visi bērinieki jau mirka asarās, bet mirušā radi skaļi raudāja. Ešlijs labi zināja, ka bērinieki būtu pārsteigti un sašutuši, ja dievkalpojums pie viņu mīļā drauga šķirsta būtu beidzies ar šīm īsajām lūgšanām. Ja viņš tagad beigtu, tad visi par to runātu nedēļām ilgi un grāfistes spriedums būtu, ka O'Hāru meitas nav savam tēvam parādījušas pienācīgo godu.

Tādēļ viņš ar ātru skatienu izlūdzās Kerīnai piedošanu, atkal nolieca galvu un sāka pēc atmiņas skaitīt anglikāņu baznīcas litāniju, ko bieži bija lasījis Divpadsmit Ozolos, vergus glabājot.

«Es esmu augšāmcelšanās un dzīvība… kas man tic. .. tas nemūžam nemirs.»

Viņš tikai ar grūtībām spēja atcerēties tekstu, tādēļ runāja lēni un brīžiem arī apklusa, gaidīdams, kad teikumi atausis prātā. Tomēr viņa gausā runa vārdus darīja vēl iespaidīgākus, un tie, kam līdz šim vēl bija sausas acis, tagad meklēja kabatlakatiņus. Visi bēru viesi bija stingri metodisti un baptisti, šo dievkalpojumu viņi turēja par katoļu misi un aizmirsa pirmā brīža iespaidu — ka katoļu ceremonijas ir aukstas un stīvas. Arī Skārleta un Suelena nesajēdza, ko Ešlijs lasa, bet vārdi viņām likās jauki un mierinoši. Tikai Melānija un Kerīna apjauta, ka te īru, dedzīgu katoli, gulda uz mūžīgo dusu ar angļu baznīcas litāniju. Kerīna bija bēdu sagrauzta, un Ešlija nodevība viņu tā sāpināja, ka viņa nespēja iejaukties.

Kad Ešlijs bija beidzis, viņš atvēra lielās, skumjās, pelēkās acis un pārlaida tās bērinieku pulkam. Pēc brīža tās sastapa Vila skatienu, un viņš teica:— Vai kāds no klātesošiem nevēlas sacīt pāris vārdu?

Misis Tārltona nemierīgi sakustējās, bet viņa nepaguva atvērt muti, jo Vils jau piekliboja klāt, nostājās šķirsta galvgalī un sāka runāt.

—   Draugi!— viņš iesāka savā klusajā, neizteiksmīgajā balsī. — Varbūt jūs domājat, ka es uzdrošinos vairāk, nekā man pieklājas, pirmais runādams, jo es taču pazinu misteru O'Hāru tikai vienu gadu, bet jūs visi viņu pazīstiet jau divdesmit gadus un vairāk. Bet lai tas būtu mans attaisnojums: ja viņš būtu dzīvojis mēnesi ilgāk, man būtu bijušas tiesības saukt viņu par tēvu.

Pūlis pārsteigumā saviļņojās. Viņi visi bija pārāk labi audzināti, lai sačukstētos, bet kājas sāka mīņāties, un gandrīz visi paskatījās uz Kerīnas noliekto galvu. Visi zināja, ka Vils viņu klusībā ciena un mīl. Vils redzēja, uz kuru pusi vēršas visu skatieni, bet turpināja, it kā nebūtu nekā manījis:

—   Un, tā kā mēs ar mis Suelenu precēsimies, tiklīdz no Atlantas atbrauks mācītājs, es domāju, ka man varbūt ir tiesības pirmajam runāt.

Teikuma beigas pazuda klusā dūkoņā, kas atgādināja saniknotu bišu dūkoņu,— tā pauda sašutumu un vilšanos. Vils visiem patika, visi viņu cienīja, jo viņš tik daudz bija darījis Taras labā. Visi zināja, ka viņš mīl Kerīnu, un nevarēja saprast, kādēļ viņš grib precēt ienīsto un izstumto. Labais Vils gribēja ņemt par sievu nejauko, viltīgo Suelenu O'Hāru!

Mirkli valdīja sasprindzinājums. Misis Tārltonas acis meta zibeņus, lūpas veidoja neskanīgus vārdus. Vecais Makrejs klusumā pacēla balsi, lūgdams mazdēlu, lai tas viņam paskaidrojot teikto. Vils vēl arvien mierīgi stāvēja bērinieku priekšā, bet viņa bāli zilajās acīs bija savāds spožums, brīdinājums visiem, kas gribētu teikt kaut vārdu par viņa nākamo sievu. Vienu mirkli noskaņojums svārstījās starp vispārējām simpātijām pret Viļu un naidu pret Suelenu. Vils uzvarēja. Viņš turpināja,-it kā īsais pārtraukums būtu bijis gluži dabisks:

—   Es nepazinu misteru O'Hāru viņa labākajos gados, kā jūs visi. Es redzēju tikai cienījamu, vecu kungu, kas vairs nebija gluži vesels. Bet esmu no jums visiem dzirdējis, kāds viņš agrāk bijis, un gribu jums teikt, ka viņš bijis kareivisks īrs, īsts Dienvidu džentlmenis un uzticīgākais Konfederācijas piekritējs, kāds vien dzīvojis. Labāka īpašību apvienojuma nav, un tādus kā viņu mēs laikam gan tik drīz vairs nesastapsim, jo laiki, kas radīja tādus vīrus, ir aizgājuši tāpat kā viņš. Viņš piedzimis svešā zemē, bet viņš bija tikpat īsts Džordžijas dēls kā katrs no mums, kas tagad skumstam par viņa nāvi. Viņš dzīvoja mūsu dzīvi, viņš mīlēja mūsu zemi, un, ja labi ieskatāmies, viņš arī mira par mūsu lietu, tāpat kā karavīri. Viņš bija viens no mums, ar mūsu labajām un ļaunajām pusēm, ar mūsu spēku un vājībām. Ja viņš kaut ko bija apņēmies, tad nekas viņu nevarēja atturēt, viņš nepazina baiļu ne no viena cilvēka visā plašajā dieva pasaulē, un nekādi ārēji spēki viņu nespēja u/.varēt.

Viņš nebaidījās angļu valdības, kad tā viņu gribēja pakārt. Viņš vienkārši pazuda un atstāja dzimteni. Un, kad viņš tukšām rokām ieradās šeit, arī tad viņš nebaidījās. Viņš ķērās pie darba un sarūpēja savu īpašumu. Viņš nebaidījās iesākt cīņu ar šo zemi, kas pa daļai vēl bija mežonīga, tikko atkarota indiāņiem, un tuksnesi viņš pārvērta par auglīgu plantāciju. Un, kad izcēlās karš un viņa nauda zaudēja vērtību, viņš nebaidījās no nabadzības. Kad jenkiji gāja Tarai cauri un būtu varējuši to nodedzināt un viņu pašu nogalēt, viņš nepadevās. Viņš vienkārši nostājās stingri uz^abām kājām un izturēja. Tādēļ es jums saku — viņam bija mūsu labās puses. Nekādi ārēji spēki nevar mūs salauzt.

Bet viņam bija arī mūsu vājības, jo iekšēji viņš bija pārvarams. Ar to es gribu teikt: ko visa pasaule nebija spējusi, to padarīja viņa paša sirds. Kad mira misis O'Hāra, mira arī viņa sirds, un tas viņu salauza. Vīrs, ko mēs te redzējām staigājot, sirdī bija miris.

Vils apklusa un mierīgi pārlaida skatienu seju lokam. Kaimiņi stāvēja karstajā saulē nekustīgi kā noburti, un dusmas, ko tie bija krājuši sirdī pret Suelenu, bija piemirsušās. Vienu mirkli Vila acis pakavējās pie Skārletas un acu kaktiņi savilkās smalkās grumbās, it kā viņš iekšēji smaidītu, to mierinādams. Skārleta, kas bija cīnījusies ar asaru uzplūdiem, tiešām juta mierinājumu. Vils runāja prātīgi un negvelza svētulīgas pļāpas par satikšanos labākā pasaulē un padošanos dieva gribai. Un Skārleta vienmēr bija smēlusies mierinājumu un spēku tikai prātīgos vārdos.

— Lai neviens no jums viņu nenicina tādēļ, ka viņš tā sabruka. Mēs visi esam tādi paši kā viņš. Mums ir tās pašas vājības, tie paši trūkumi. Neviens cilvēks mūs nespēj uzvarēt, tāpat kā misteru G'Hāru nespēja uzvarēt ne jenkiji, ne spekulanti, ne grūtie laiki un augstie nodokļi, ne bads. Bet mūsu sirds vājība mūs katrā laikā var uzveikt. Tādēļ nemaz nav jāzaudē cilvēks, ko mīlam, kā tas notika ar misteru O'Hāru. Katram ir savs dzīves kodols. Bet es sacīšu — cilvēkam, kura dzīves kodols iesprādzis, ir labāk, ka tas nomirst. Tādam tagadējā pasaulē vairs nav vietas, un laimīgāks viņš ir, kad miris… Tādēļ es jums saku: mums nevajag bēdāties par misteru O'Hāru. Toreiz bija laiks bēdāties, kad Šermans gāja te pāri un kad mira misis O'Hāra. Nu viņš atkal ir tur, kur jau sen mita viņa sirds, un, manuprāt, nav iemesla sērot, ja nu vienīgi tādēļ, ka mēs esam tik sasodīti patmīlīgi,— es taču viņu mīlēju kā savu tēvu. Un vairāk te neviens lai nerunā, ja arī jūs domājat tāpat kā es. Piederīgie ir pārāk sagrauzti, lai vēl ilgāk klausītos. Mēs viņiem ar to labu nedarītu.

Vils apklusa, tad. pagriezās un klusi teica misis Tārltonai:

—   Cienījamā kundze, vai jūs neaizvestu Skārletu mājās? Viņai nav labi tik ilgi stāvēt saulē, un, neņemiet ļaunā, Fontēnu vecmāmiņa arī vairs neizskatās spirgta.

Šī pēkšņā pāreja no kapa runas uz viņas personu Skārletu izbiedēja, un viņa samulsumā pietvīka, kad visi skatieni pēkšņi vērsās pret viņu. Kādēļ Viļam vēl bija jāaizrāda uz viņas jau tā skaidri redzamo grūtniecību? Viņa sašutusi to uzlūkoja, bet, sastapusi Vila mierīgo skatienu, nolaida acis.

Likās, ka viņa skatiens gribētu teikt: «Es zinu, ko daru.»

Viņš jau tagad bija ģimenes galva. Skārleta nevarīgi pagriezās pret misis Tārltonu, jo negribēja ķildoties. Viļam bija izdevies novērst šīs sievietes domas no Suelenas uz sugas turpināšanas tēmu, un tā viņu vienmēr interesēja, vienalga, vai runa bija par dzīvniekiem vai cilvēkiem. Viņa satvēra Skārletu aiz rokas un teica:

—   Nāc mājās, mīļā!

Viņas seja atspoguļoja dziļu interesi, un Skārleta padevās — ļāva sevi vest caur pūli, kas pašķīrās viņu priekšā. Atskanēja līdzjūtīgi čuksti, dažas rokas sniedzās pretī viņu mierināt un glāstīt. Kad viņa gāja garām Fontēnu vecmāmiņai, vecā dāma pastiepa viņai pretī vājos, kaulainos pirkstus un teica:— Dod man roku, bērns,— un, Sallijai un jaunajai mis Fontēnai bargu skatienu uzmetusi, piebilda:— Nē, jūs palieciet tepat! Es jūs negribu.

Lēni viņas izgāja cauri drūzmai, kas atkal saplūda kopā aiz viņām, un pa ēnaino ceļu devās uz māju. Misis Tārltonas līdzjūtīgā roka Skārletu balstīja tik spēcīgi, ka viņa katrā solī jutās kā no zemes pacelta.

—  Nu kādēļ Viļam tā bija jādara?— Skārleta dusmīgi iesaucās, kad bērinieki viņas vārdus vairs nevarēja dzirdēt.

—   Bija gandrīz tā, it kā viņš skaidri būtu pateicis: «Skatieties, viņai būs bērns!»

—   Bet, mīļā, tā taču arī ir, vai ne?— misis Tārltona teica.— Vils darīja pareizi. Tas bija neprātīgi, ka tu stāvēji karstajā saulē, tu varēji paģībt un dzemdēt nelaikā.

—   Vils par to nedomāja,— vecmāmiņa, drusku aizelsusies, teica, kad viņas pāri pagalma mauram nonāca pie lieveņa kāpnēm, un visgudri pasmīnēja.— Vils ir attapīgs puisis, Beatrise, viņš nevēlējās, ka mēs ar tevi vēl ilgāk paliekam pie kapa.

Viņš baidījās, ka mēs gribēsim ko teikt, un zināja, ka tas ir vienīgais veids, kā no mums atbrīvoties. Un vēl. . . viņš negribēja, ka Skārleta redz, kā, aizber kapu. Viņam bija laipnība. Atceries, Skārlet,— kamēr tu neesi dzirdējusi dobjo Iroksni, kad smiltis krīt uz šķirsta, mirušais tev nav īsteni miris. IV!, kad tu esi dzirdējusi… tās ir briesmīgākās skaņas pasaulē.. . Palīdzi man uzkāpt pa kāpnēm, bērns, un tu arī dod man roku, Beatrise, Skārletai tava roka tikpat lieka kā kruķi, un es vairs neesmu spirgta, kā Vils gluži pareizi teica. . . Viņš zināja, ka tu biji tēva mīlule, un viņš tavas sāpes negribēja darīt vēl lielākas, nekā tās jau bija. Viņš laikam domāja, ka tavām ināsām nav tik grūti. Suelenu uztur viņas kauns un Kerīnu — domas par dievu. Bet tev nav neviena balsta, kas tevi turētu, vai ne, bērns?

—   Tā ir,— Skārleta atbildēja, palīdzēdama vecajai dāmai tikt augšā pa kāpnēm. Viņu pārsteidza dziļā patiesība, ko pauda šī klusā baiss.— Man nekad nav bijis balsta, kas mani turētu,— tikai māte.

—   Bet, kad tu viņu zaudēji, tu tomēr manīji, ka vari stāvēt pati uz savām kājām, vai ne? Daži cilvēki to nespēj, un tavs tēvs arī piederēja pie tiem. Viļam taisnība. Nebēdājies. Viņš nevarēja dzīvot bez Elenas, un tagad viņš ir laimīgāks. Es arī būšu laimīgāka, kad beidzot tikšu pie vecā daktera.

Viņa runāja, līdzjūtību negaidīdama, un tādēļ viņas abas arī nepūlējās viņu mierināt. Viņa runāja tik žirgti un dabiski, it kā viņas vīrs vēl būtu dzīvs, tikai aizbraucis uz Džonsboro, un ka īss brauciens vienjūgā varētu atkal aizvest pie viņa. Vecmāmiņa bija pārāk veca un pārāk daudz piedzīvojusi, lai vēl baidītos no nāves.

—   Bet… jūs taču arī varat stāvēt pati uz savām kājām,— Skārleta teica.

Vecā dāma viņu uzlūkoja ar savu putna acu gaišo skatienu.

—   Jā, bet reizēm tas ir ļoti apnicīgi.

—    Klausieties, vecmāmiņ! — misis Tārltona iejaucās. — Jums nevajadzētu ar Skārletu tā runāt. Viņa jau tā ir pagurusi. Brauciens uz šejieni, šaurais tērps, bēdas un karstums — ar to jau vien pietiek dzemdībām nelaikā, nemaz nav jārunā vēl par tādām skumjām lietām.

—    Dieva naktskrekls!— Skārleta sapīkusi iesaucās. — Es nemaz neesmu pagurusi! Es nepiederu pie tām mīkstčaulēm, kas tūliņ ģībst!

—   To nekad nevar zināt,— misis Tārltona pārākuma apziņā noteica.— Es zaudēju savu pirmo bērnu, kad redzēju, kā vērsis uzdūra ragos kādu mūsu nēģeri, un tu taču atceries manu rudo ķēvi Nelliju, tā izskatījās tik veselīga kā reti kura, bet viņa bija nervoza un pārsmalcināta, un, ja es nebūtu viņu tā uzmanījusi, viņa…

—   Paliec klusu, Beatrise,— vecmāmiņa teica.— Varu derēt — Skārleta jau nu nedzemdēs nelaikā. Apsēdīsimies priekšnamā, tur ir vēsāks. Tik patīkams caurvējš. Beatrise, atnes mums pa glāzei paniņu, ja vari dabūt, vai arī paskaties pieliekamajā, vai tur nav kāda lāsīte vīna. Man tā labi noderētu. Pasēdēsim šeit, kamēr ļaudis ienāks atvadīties.

—   Skārletai vajadzētu likties gultā,— misis Tārltona iebilda, vērodama Skārletu ar lietpratējas skatienu, kā jau sieviete, kas uz minūti prot noteikt grūtniecības ilgumu.

—   Ej un nepļāpā,— vecmāmiņa teica un pagrūda misis Tārltonu ar spieķi. Tā devās uz virtuvi, pa ceļam nevērīgi nomezdama cepuri un abām rokām atglauzdama mitros, iesarkanos matus.

Skārleta atlaidās krēslā un atpogāja kleitas šaurajā viduklī divas augšējās pogas. Plašajā priekštelpā bija vēsi un krēslaini, un vieglais caurvējš, kas vilka caur visu māju, tīkami spirdzināja pēc saules tveices. Viņa paraudzījās viesistabā, kur bija stāvējis Džeralda šķirsts, tad ar varu atrāva domas no tā un paskatījās vecmāmiņas Robijāras ģīmetnē, kas'karājās virs kamīna. Durkļu sadurstītā ģīmetne — vecmāmiņa ar savu augsto frizūru, dziļo krūšu izgriezumu un vēso, pašapzinīgo sejas izteiksmi, kā allaž, uzmundrināja Skārletu.

—    Nezinu, kas Beatrisi Tārltonu satrieca vairāk — dēlu vai zirgu zaudējums,— Fontēnu vecmāmiņa sacīja.— Par Džimu un meitenēm viņa nekad nav daudz domājusi, tu jau zini. Viņa pieder pie tiem cilvēkiem, par kuriem runāja Vils. %lņas dzīvības »kodols ir iesprādzis. Reizēm man jādomā, vai viņa arī neaizies tava tēva ceļu. Viņa nekad nav bijusi laimīga, neredzēdama zirgu un cilvēku pieaugumu, un neviena no viņas meitām nav precējusies, mūsu grāfistē tām vispār nav nekādu cerību dabūt vīrus, tādēļ viņai nav nekā, kam viņa varētu ar visu sirdi pieķerties. Ja viņa sirdī nebūtu patiešām smalka un dižciltīga, viņa varētu kļūt stipri prasta… Vai Vils teica patiesību? Vai viņš grib precēt Suelenu?

—   Jā,— Skārleta atbildēja un izaicinoši paskatījās vecajai dāmai acīs. Viņa vēl labi varēja atcerēties tos laikus, kad Fontēnu vecmāmiņa viņai bija iedvesusi nāves bailes. Nu, bet tagad viņa bija pieaugusi un varēja to pasūtīt pie joda, ja tā gribētu iejaukties Taras lietās.

—   Viņš būtu varējis dabūt labāku,— vecā dāma vaļsirdīgi teica.

J us tā domājat?— Skārleta augstprātīgi attrauca.

Necel degunu tik augstu, jaunā kundzīt,— vecmāmiņa asi viņu aprāja.— Es tavu cienījamo māsu atstāšu neskartu, ko es laikam gan nebūtu darījusi, ja būtu palikusi kapsētā. Es tikai gribēju teikt — šai apvidū tik maz vīriešu, ka Vils īstenībā būtu varējis dabūt kuru katru meiteni. Ir taču vēl Beatrises meža kaķes un vēl Monro un Makreju meitas.

—   Viņš precēs Suelenu, un diezgan.

—   Viņa var būt laimīga, ka dabū Viļu.

—  Tara ir laimīga, ka dabū Viļu.

—  Tu mīli savu Tam, vai ne?

—   Jā.

—  Tā mīli, ka atļauj māsai precēties ar zemākas kārtas vīrieti — ja vien tas ir vīrietis, kas grib un spēj rūpēties par Taru?

—   Zemākas kārtas?— Skārleta bija gluži pārsteigta. — Kāda nozīme kārtai, ja tikai meitene dabū vīru, kas par to rūpējas!

—  Tas ir strīdīgs jautājums,— vecā dāma atbildēja. — Daži teiktu, ka tu runā ļoti prātīgi, citi — ka tu aizmirsti robežas, kurām pāri nedrīkstētu iet ne soli. Vils noteikti nav no smalkas ģimenes, un daži no taviem priekštečiem tomēr no tādas bijuši.

Vecās, asās acis pievērsās vecmāmiņas Robijāras ģīmetnei.

Skārleta domāja par kalseno, neizskatīgo, lēnprātīgo Viļu, kurš mūžīgi grauza salmu, par visu viņa uzvedību, viņa šķietamo enerģijas trūkumu, kas piemita lielākajai daļai sīko fermeru un balto laukstrādnieku. Aiz viņa nestāvēja bagātu, cienījamu, dižciltīgu senču garum garā rinda. Pirmais Vila ģimenes loceklis, kas spēris kāju uz Džordžijas zemes, varbūt vēl bijis vergs — parādnieks. Vils nebija apmeklējis koledžu, visa viņa izglītība bija četri gadi lauku skolā. Viņš bija godīgs un uzticams, strādīgs, pacietīgs, bet dižciltīgs viņš noteikti nebija. No Robijāru viedokļa, Suelena, bez šaubām, pazemojās.

—   Tātad tu esi ar mieru, ka Vils ienāk jūsu ģimenē?

—  Protams,— Skārleta ar uzsvaru atbildēja, gatava brukt virsū vecajai dāmai, tiklīdz tā teiktu kādu nosodošu vārdu.

—  Tu drīksti mani noskūpstīt,— vecmāmiņa viņai par brīnumu teica un atzinīgi pasmaidīja.— Skārlet, tu man nekad neesi sevišķi patikusi. Jau no bērna kājas tu vienmēr esi bijusi cieta kā pekanrieksts, un man nepatīk cietas sievietes, ja neņem vērā mani pašu. Bet man patīk tas, kā tu ar visu tiec galā. Tu daudz neuztraucies par to, kas nav grozāms, kaut arī tas tev nepatīk. Tu ņem šķēršļus kā labs medību zirgs.

Skārleta nedroši pasmaidīja un ar lūpām paklausīgi pieskārās vecmāmiņas savītušajam vaigam. Viņai bija prieks dzirdēt atzinīgus vārdus, kaut arī viņa lāgā nesaprata to nozīmi.

—   Daudzi te būs nemierā, ka tu Suelenai ļauj precēties ar nabagu — kaut arī Vils visiem patīk. Viņi vienā elpas vilcienā teiks, cik viņš lielisks vīrs un cik briesmīgi O'Hāru meitai ir precēt cilvēku no zemākas kārtas. Bet par to neraizējies!

—   Es nekad neesmu klausījusies, ko ļaudis runā.

—   Tā jau stāsta.— Vecā balss ieskanējās mazliet ironiski. — Nu tad neklausies arī tagad. Šis pāris katrā ziņā dzīvos labi. Protams, Vils vienmēr izskatīsies pēc nabadzīga zemnieka, un smalki runāt viņš arī laulībā neiemācīsies. Pat ja viņš tiktu stāvus bagāts, Tarai viņš nekad nedos to spožumu, ko tai deva tavs tēvs. Nabagiem nav spožuma. Bet sirdī Vils ir džentlmenis. Viņam ir pareizais mstinkts. Tikai dzimis džentlmenis var tik pareizi izteikt, kas mums vainas, kā viņš to nupat darīja. Visa pasaule mums nekā nevar padarīt, bet mēs paši sabeidzam sevi, pārlieku sāpīgi ilgodamies pēc tā, kā mums vairs nav. .. un pārāk daudz dzīvojam atmiņās. Jā, Vils būs par svētību Suelenai un Tarai.

—   Tātad jūs domājat, ka es daru pareizi, atļaudama viņam māsu precēt?

—   Žēlīgais dievs, nē!— Vecā balss skanēja gurdi un rūgti, bet sparīgi.— Piekrist tam, ka nabagi ieprecas labās ģimenēs? Tfū! Vai tev tas liktos skaisti, ja darba zirgu sapārotu ar tīrasiņu ķēvi? Protams, arī nabagi var būt labi, godīgi cilvēki, bet. ..

—   Bet jūs taču nupat teicāt, ka šis pāris labi dzīvošot!-4 Skārleta vairs nezināja, ko domāt.

—   Zināms, ir labi, ka Suelena precas ar Viļu. .. ka viņa vispār ar kādu precas, ja gribi zināt, jo viņai steidzīgi vajag vīra, un kur viņa citur to ņemtu? Un kur tu dabūtu citu, kas tik labi saimniekotu Tarā? Bet tas vēl nenozīmē, ka tas viss, kopā ņemot, man patiktu labāk nekā tev.

«Bet man taču tas patīk,» Skārleta nodomāja, veltīgi pūlēdamās saprast vecās dāmas vārdu jēgu. «Es priecājos, ka viņa iet pie Vila. Kādēļ vecā domā, ka man tas nav pa prātam? Viņai liekas saprotami, ka es to nevaru atzīt, tāpēc ka viņa pati to neatzīst.»

Viņa apjuka un gandrīz kaunējās — kā vienmēr, kad citi viņai piedēvēja savas jūtas un uzskatus, lai gan viņai tādu nemaz nebija.

Vecmāmiņa vēdināja palmas lapu un dedzīgi runāja tālāk.

Es šo laulību neatzīstu tāpat kā tu. Bet es esmu praktiska sieviete, un tāda tu arī esi. Ja es sastopu kaut ko nepatīkamu, Kas nav grozāms, tad, man liekas, nav nozīmes kliegt un .spārdīties pretī. Tā ar dzīvi nevar tikt galā. To es zinu, jo mana pašas un vecā daktera ģimene ir bagātīgi izbaudījušas dzīves labumus un ļaunumus, un, ja mums ir kāda devīze, tad tā skan: «Necel brēku, pasmaidi un gaidi savu laiku.» Tā mēs esam daudz ko pārcietuši — smaidīdami un gaidīdami — un tagad zinām, kā to dara. Mums tas bija jāiemācās. Mēs taču vienmēr esam nošāvuši greizi. Mēs bēgām ar hugenotiem no Francijas, ar kavalieriem no Anglijas, ar princi Čārlzu no Skotijas. Nēģeri mūs padzina no Haiti, un tagad jenkiji mūs sakāva. Bet pēc dažiem gadiem mēs atkal būsim augšā. Vai zini, kādēļ?

Viņa piešķieba galvu, un Skārletai likās, ka tā redz vecu, gudru papagaili.

—   Nē, nezinu,— viņa pieklājīgi atbildēja. Viņa pamatīgi garlaikojās, gluži tāpat kā toreiz, kad vecmāmiņa viņai bija stāstījusi savas atmiņas par indiāņu sacelšanos.

—   Es tev pateikšu, kādēļ. Mēs liecamies neizbēgamā priekšā. Mēs neesam kvieši, mēs esam griķi. Kad uznāk negaiss, tas sagāž gatavos kviešus veldrē, jo tie ir sausi un neliecas vējā. Bet gatavi griķi ir sulīgi un viegli liecas. Kad vētra pāri, tie atkal saslejas un stāv tikpat stingri un taisni kā iepriekš. Mēs neesam stūrgalvīga cilts. Mēs esam ļoti lokani, kad trako vētra, jo zinām, ka tā izdevīgāk. Grūtos laikos mēs liecamies zem neizbēgamā nastas un nežēlojamies. Mēs strādājam, smaidām un gaidām savu laiku. Mēs nedaudz ielaižamies arī ar zemākiem ļaudīm un ņemam, ko tie mums var dot. Bet, kad atkal esam diezgan stipri, mēs tiem speram ar kāju, izlietojuši tos kā pakāpienus, lai atkal tiktu augšā. Tas ir noslēpums, kādēļ mēs neaizejam bojā, bērns.— Brīdi klusējusi, viņa piebilda:— To es tev nododu.

Vecā dāma pļāpāja tālāk, it kā priecādamās pati par saviem vārdiem, par spīti indei, ko tie saturēja. Likās, ka viņa gaidītu, ko Skārleta par to teiks, taču Skārleta bija tikai pavirši klausījusies un viņai nekas neienāca prātā, ko varētu atbildēt.

—   Jā,— vecā dāma turpināja,— mūs var gan nospiest pie zemes, bet mēs atkal saslējamies, un daudz te nav tādu, par kuriem to varētu teikt. Paskaties uz Ketlīnu Kalverti, kas no viņas iznācis. Nabadze! Viņa tagad grimusi daudz zemāk par to vīrieti, kas viņu apprecēja. Paraugies uz Makrejiem. Viņi ir satriekti un nezina, ko darīt. Viņi pavada savas dienas žēlabās par vecajiem labajiem laikiem. .. Palūkojies. .. jā, palūkojies uz visiem te, mūsu grāfistē, izņemot manu Aleksi un manu

Salliju, tevi pašu un Džimu Tārltonu un viņa meitas, un vēl nedaudzus.. Pārējie gājuši bojā, tāpēc ka tiem pietrūcis dzīvības sulas un spēka, lai atkal saslietos. Šiem ļaudīm pasaulē vairāk nekā nebija kā tikai nauda un melnie.. . un tagad, kad naudas un melno vairs nav, tie pastāvēs, ja daudz, vēl vienā paaudzē, tad tie kļūs par nabagu pūli.

—   Jūs aizmirstat Vilksus.

—   Nē, tos es neesmu aizmirsusi. Es tikai gribēju būt pieklājīga un nesaucu tos vārdā, tāpēc ka Ešlijs ir viesis tavā mājā. Bet, ja nu tu pati sāc par viņiem runāt.. . paraugies uz viņiem! Uz Indiju, kura, cik zinu, jau esot izkaltusi vecmeita un tēlojot atraitni, tāpēc ka Stjū Tārltons kritis. Kādēļ viņa nemēģina to aizmirst un dabūt citu vīru? Jauna viņa vairs nav, bet gan jau atrastos kāds atraitnis ar ģimeni, ja viņa papūlētos. Un nabaga Mīlulīte vienmēr bijusi muļķe, traka uz vīriešiem, bet prāta viņai nekad nav bijis vairāk kā vistai, un Ešlijs, nu paskaties uz viņu!

—   Ešlijs ir lielisks cilvēks!— Skārleta satraukta iesaucās.

—   To es nekad neesmu noliegusi, bet viņš ir nevarīgs kā bruņurupucis, kad to apgāž uz muguras. Ja Vilksi pārcietīs šos grūtos laikus, tad tas būs Mellijas, nevis Ešlija nopelns.

—   Mellijas! Bet vecmāmiņ! Kas jums nāk prātā! Diezgan ilgi esmu dzīvojusi kopā ar Melliju un zinu — viņa ir slimīga un tik bailīga, ka pat zosi nespēj aizbaidīt.

—   Saki man — kādēļ zosis jābaida? Zosīm viņa mierīgi ļauj gadzināt, bet viņa būtu spējīga aizbaidīt veselu pulku jenkiju vai diezin ko, ja vien tas apdraudētu Ešliju, viņas dēliņu vai kādu citu,« kas viņai mīļš. Viņa to nedara tā kā tu, Skārlet, un arī ne tā kā es. Tava māte laikam būtu darījusi tāpat, ja viņa vēl dzīvotu. Mellija man atgādina tavu māti, kāda tā jaunībā bija. . . Varbūt Mellija izglābs Vilksus.

—   Nu jā, Mellija ir lādzīga sieviete. Tomēr pret Ešliju jūs esat ļoti netaisna. Viņš ir…

—   Pie velna! Ešlijs dzimis grāmatu lasīšanai un nekam citam. Ar to nevar tikt ārā no bedres, kurā mēs līdz ausīm esam iegrimuši. Cik esmu dzirdējusi, grāfistē neesot otra tik neveikla arāja. Turpretī paskaties uz manu Aleksi! Pirms kara viņš bija elegants dīkdienis, kas domāja tikai par jaunām kaklasaitēm, piedzērās, šāva cilvēkus un lakstojās ar meitenēm, kas arī nebija daudz labākas par viņu. Un tagad? Tagad viņš iemācījies lauksaimniecību, jo viņam tā bija jāiemācās, citādi viņš būtu nomiris badā un mēs visi viņam līdzi. Tagad viņš audzē labāko kokvilnu visā grāfistē — jā, kundze! Daudz labāku nekā jūs Tarā. Un viņš prot audzēt arī cūkas un vistas. Jā, viņš ir li. !i.sks zēns, kaut ari ātras dabas. Viņš prot gaidīt savu laiku un redz, no kurienes vējš pūš, un, kad šis Rekonstrukcijas posts Im; laimīgi pārciests, tad tu redzēsi — mans Aleksis būs tikpat I) igats, cik bagāti bija viņa tēvs un vectēvs. Bet Ešlijs…

Skārleta bija sašutusi. Viņa nevarēja ļaut Ešliju pazemot.

—   Tie visi ir tikai skanīgi vārdi,— viņa vēsi teica.

—   Patiešām?— vecmāmiņa atbildēja un asi paskatījās viņā.— Tu dari gluži tāpat, kopš esi Atlantā. Jā, mēs esam dzirdējuši par taviem darbiem, kaut arī esam aprakti šeit, laukos. Arī tu esi pārvērtusies. Mums zināms, ka tu biedrojies ar jenkijiem un spekulantiem, lai tiem atņemtu naudu, bet izliecies tik naiva, it kā nevarētu ne mušu no deguna nodzīt. Droši, drošil Ņem katru centu, ko vari dabūt. Bet, kad tev naudas būs diezgan un kad tu šos ļaudis vairāk nevarēsi izmantot, sper tiem ar kāju! Neaizmirsti to un dari to spēcīgi, jo viegli var aiziet bojā, ja ļauj salašņām pieķerties pie brunčiem.

Skārleta skatījās Fontēnu vecmāmiņā ar sarauktu pieri — tik grūti viņai bija šos vārdus saprast. Vēl arvien viņa nespēja iejusties vecmāmiņas domu gaitā un ļoti dusmojās par viņas vārdiem, ka Ešlijs līdzinoties uz muguras apgāztam bruņurupucim.

—   Man liekas, attiecībā uz Ešliju jūs maldāties,— viņa ietiepīgi sacīja.

—   Skārlet, to tu nesaproti.

—   Jūs tā domājat?— Skārleta asi atcirta. Vislabprātāk viņa vecajai būtu iesitusi pa muti.

—    Protams, dolārus un centus tu proti skaitīt, to jau vīrieši arī prot. Bet cilvēkus tu nepazīsti, kā katra īsta sieviete tos pazīst. Tur tu it nekā nesaproti.

Skārletas acis meta zibeņus, pirksti savilkās dūrēs un atkal atlaidās.

—   Nu es tevi esmu aizkaitinājusi kā pašu nelabo, vai ne?— vecā dāma jautāja un pasmaidīja.— Tieši to es gribēju.

—   Ko jūs sakāt? Un kādēļ, ja drīkstu jautāt?

—   Ak, man ir savi iemesli.

Vecmāmiņa atlaidās krēslā, un Skārleta pēkšņi skaidri redzēja, cik neticami nogurusi un veca tā izskatās. Mazās, putna kājām līdzīgās rokas, ko tā bija sakrustojusi uz vēdekļa, bija dzeltenas un vaskainas kā mironim. Tad Skārleta iedomā jās kaut ko, kas viņai izgaisināja visas dusmas. Viņa noliecās pār veco dāmu un satvēra viņas roku savējā.

—   Mīļā, mīļā vecā viltniece,— viņa maigi teica.— Jūs jau nevienu vārdu neteicāt nopietni, jūs tikai gribējāt mani kaitināt, lai es nedomātu par tēvu, vai ne?

—   Nemāžojies,— vecā dāma norūca un atvilka roku. — Savu tiesu tādēļ, jā, bet savu tiesu es tev teicu arī patiesību, tikai tu esi par dumju, lai to saprastu.

Tomēr viņas smalkais smaids it kā izlīdzināja sacītā iespaidu. Skārleta vairs nejuta dusmas Ešlija dēļ. Bija patīkami zināt, ka vecā to visu nebija domājusi nopietni.

—   Par spīti visam, es jums pateicos. Cik labi, ka jūs ar mani patērzējāt! Priecājos, ka jūs Vila un Suelenas lietā stāvat manā pusē, kaut arī daudzi citi ar to nevarēs samierināties.

Misis Tārltona iznāca priekšnamā ar divām paniņu glāzēm. Mājsaimniecības darbi viņai vāji veicās. Abām glāzēm šķidrums lija pāri.

—   Man bija jāiet uz pagrabu, kamēr sameklēju,— viņa teica.— Dzeriet ātri, ļaudis jau nāk atpakaļ no kapsētas. Vai tu tiešām ļatisi Suelenai precēties ar Viļu? Protams, viņš tai ir daudz par labu, bet tu taču zini — viņš nav bagāts un. . .

Skārletas skatiens sastapās ar Fontēnu vecmāmiņas skatienu. Vecīgajās acīs dega liesmiņa, un arī Skārletas acīs iezvīļojās liesma.

XLI

Kad pēdējie bērinieki bija atvadījušies un ratu čīksti un pakavu klandi apklusuši, Skārleta iegāja Elenas mazajā kabinetā un izņēma no sekretāra atvilktnītes kādu spožu priekšmetu, ko vakar vakarā tur bija noglabājusi starp nodzeltējušiem papīriem. Viņa dzirdēja, ka Porks ēdamistabā, galdu klādams, šņaukājas, un pasauca viņu iekšā. Viņš ienāca; viņa melnā seja bija nelaimīga kā saimnieka pamestam sunim.

—   Pork,— viņa stingri teica,— ja tu nemitēsies raudāt, tad. . . tad es arī tūlīt raudāšu. Tev jāsavaldās.

—  Jā, mis Skārlet. Es jau pūlos, bet ikreiz, kad pūlos, iedomājos māsteru Džeraldu un. . .

—  Tad neiedomājies! Es jebkuru cilvēku spēju redzēt lejam asaras, tikai tevi ne. Tāpēc ka zinu,— viņa maigāk piebilda, — cik ļoti tu viņu mīlēji. Noslauki degunu, Pork! Es tev kaut ko uzdāvināšu.

Kamēr Porks skaļi šņauca degunu, viņa acīs pavīdēja ziņkāre, vairāk gan pieklājības nekā patiesas intereses izraisīta.

—   Vai tu atceries to reizi, kad tev sašāva kāju, jo tu biji līdis svešā putnu kūtī?

—   Kungs Jēzus, mis Skārlet, es tak nekad. ..

Biji gan līdis, nemaz neizliecies! Vai tu vēl atceries, es toreiz teicu, ka uzdāvināšu tev zelta pulksteni par tavu uzticību?

—          Jā, mis, skaidri atceros. Bet domāju, ka jūs to esat aizmirsusi.

—   Nē, neesmu vis aizmirsusi. Te tas ir.

Viņa pašūpoja Porka acu priekšā masīvu zelta pulksteni ar skaistiem izrotājumiem, daudziem karuļiem un zīmogiem pie važiņas.

—          Dieva dēļ, mis Skārlet!— Porks izbijās.— Tas tak mistera Džeralda pulkstenis, viņš miljonreiz skatījies tajā.

—   Jā, Pork, tas ir tēva pulkstenis, un es to tev dāvinu. Ņem!

—          Nē, nē!— Porks izbijies kāpās atpakaļ.— Tas ir baltā džentlmeņa pulkstenis un piedevām mistera Džeralda manta. Kā jūs var man teikt, lai es to ņem, mis Skārlet! Pulkstenis tak pēc taisnības pieder mazajam Veidam Hemptonam.

—          Tas pieder tev. Ko tad Veids Hemptons tēvam laba darījis? Vai viņš par to rūpējās, kad tēvs bija slims un nespēcīgs? Vai viņš to mazgāja, ģērba un skuva tam bārdu? Vai viņš palika pie tā, kad nāca jenkiji? Vai viņš zaga, lai tēvam būtu ko ēst? Neesi muļķis, Pork! Ja šo pulksteni kāds pelnījis, tad tas esi tu. Un es zinu, ka tēvs arī tā būtu gribējis. Ņem!

Viņa satvēra melno roku un ielika pulksteni Porkam saujā. Porks godbijīgi to aplūkoja, un pamazām viņa seja sāka starot.

—   Es, mis Skārlet? Vai no tiesas?

—   Jā, no tiesas.

—   Tencinu, tencinu, mis!

—          Vai gribi, lai paņemu to līdzi uz Atlantu un lieku kaut ko iegravēt?

—   īegrabēt? Kas tas ir?— Porka balsī jautās aizdomas.

—          Tas nozīmē — kaut ko mugurpusē ierakstīt, varbūt tā: «Porkam no mistera G'Hāras — par labu un uzticīgu kalpošanu.»

—          Nē, mis, tencinu, mis! Lai nu tā grabēšana paliek.— Porks soli atkāpās un stingri samiedza pulksteni rokā.

Skārleta viegli pasmaidīja.

—          Kas ir, Pork? Vai tu domā, ka es tev pulksteni nepārvedīšu?

—   Kā ne, mis, tikai.. . Jūsu prāts var grozīties. ..

—   Nē, tas nekad nenotiks.

—   Bet jūs var to pārdot. Tas tak maksā brangu naudu.

—   Vai tu domā, ka es pārdošu tēva pulksteni?

—   Ja jums ievajadzēsies naudas…

—          Par to tu būtu pelnījis pērienu, Pork. Man tā vien gribas pulksteni tev atkal atņemt.

—   Nē, mis, jūs nedarīs to!— Pirmo reizi Porka bēdu sagrauztajā sejā parādījās vājš smaids.— Es jūs pazīst, mis Skārlet, un.. .

—   Nu, Pork?

—  Ja jūs ar baltajiem būtu kaut pusi tik laba kā ar nēģeriem, tad jums tā dzīvīte būtu daudz labāka.

—   Man tā dzīvīte nemaz nav tik slikta,— viņa atbildēja. — Un tagad uzmeklē misteru Ešliju un pasaki, ka man ar viņu tūliņ jārunā.

Ešlijs bija kūkumā sameties Elenas mazajā rakstāmgalda krēslā, un Skārleta viņam piedāvāja līdzdalību zāģētavā ar piecdesmit procentiem peļņas. Nevienu reizi viņa acis nesatika viņas skatienu, un viņš nebilda ne vārda. Viņš sēdēja un apvēroja savas rokas, lēni tās grozīdams un nopētīdams vispirms delnu iekšpusi, tad ārpusi,it kā tās nekad nebūtu redzējis. Par spīti grūtajam darbam, tās vēl arvien bija šauras, smalkas un apbrīnojami labi koptas, salīdzinot ar citu fermeru plaukstām. ^

Viņa noliektā galva un klusēšana Skārletu mazliet mulsināja, un viņa vēl vairāk pūlējās zāģētavas vadīšanu iztēlot jo vilinošākā gaismā. Viņa lika lietā visu savu smaidu un skatienu burvību, bet veltīgi, Ešlijs nepacēla acis. Kaut jel viņš paskatītos viņā! Skārleta neļāva noprast, ka Vils pastāstījis viņai par Ešlija nolūku braukt uz Ziemeļiem, un runāja tā, it kā viņa piekrišanu viņas plānam nekas nekavētu. Viņš joprojām klusēja, un beidzot viņas vārdi izskanēja tukšumā. Viņa taisnie pleci it kā pauda spītīgu apņēmību, kas Skārletu uztrauca. Viņš taču neatteiksies! Kāpēc lai viņš to darītu?

—   Ešlij…— viņa atkal iesāka un apklusa. Viņa nebija gribējusi pieminēt savu grūtniecību, vispār nebija varējusi samierināties ar domu, ka Ešlijs redzēs viņu tik izblīdušu un neglītu, bet, tā kā pierunāšana izrādījās veltīga, viņa tomēr nolēma izspēlēt pēdējo kārti — savu stāvokli un bezpalīdzību.

—  Tev jābrauc uz Atlantu, es nevaru iztikt bez tevis, jo pati neesmu spējīga vadīt zāģētavu. Paies mēneši, līdz to atkal varēšu, jo… tu redzi. . .

—   Rimsties!— viņš skarbi iesaucās.— Ak dievs, Skārlet!

Viņš spēji piecēlās, piegāja pie loga, pagrieza viņai muguru

un sāka vērot pīles, kas rindā cienīgi čāpoja pāri pagalmam.

—  Vai tāpēc.. . vai tāpēc tu negribi uz mani skatīties?— viņa satriekta jautāja.— Zinu, mans izskats…

Viņš apcirtās apkārt, un viņa pelēkās acis tik kaismīgi uzlūkoja Skārletu, ka viņa tvēra roku pie kakla.

—  Tavs izskats!— viņš strauji iesaucās.— Tu taču zini, man tu vienmēr esi skaista!

Skarietu pārņēma svētlaime, viņas acis kļuva valgas no asarām.

Cik jauki, ka tu tā saki! Man bija tāds kauns no tevis.

—   Kāpēc tev jākaunas? Man vajadzētu kaunēties, nevis tev. Ja es nebūtu bijis tāds muļķis, tad tu tagad neatrastos šādā stāvoklī. Tu nekad nebūtu apprecējusies ar Frenku Kenediju. 12s pērnziem nedrīkstēju tev ļaut braukt prom no Taras. Ak, cik stulbs es biju! Man vajadzēja'tevi pazīt. Man vajadzēja zināt, ka tu biji izmisusi un izmisumā esi spējīga uz visu. Man vajadzēja. ..

Viņa seja sašķobījās, un Skārletai strauji iepukstējās sirds. Ešlijs nožēlo, ka nav ar viņu bēdzis.

—  Man vajadzēja iet prom, kaut vai kādu aplaupīt, kaut vai noslepkavot, lai dabūtu tev naudu nodokļiem. Tu taču mūs nabagus pieņēmi savā pajumtē. Ai, neko es neesmu spējīgs izdarīt, neko!

Vilšanās aptumšoja viņas prieku, viņai sažņaudzās sirds. Viņa bija cerējusi dzirdēt ko citu.

—   Es tik un tā būtu braukusi,— viņa gurdeni noteica. — Es nebūtu varējusi tev ļaut kaut ko tādu darīt. Bet, kas noticis, noticis..

—  Jā, tas vairs nav grozāms,— viņš ar rūgtumu sacīja.— Tu nebūtu pacietuši, ka es daru ko negodīgu, bet pati esi pārdevušies vīrietim, ko nemīli, un nēsā zem sirds viņa bērnu, lai mums te nebūtu jābadojas. Cik mīļi no tevis, ka tu mani pasargāji manā nevarībā!

Skarbums viņa balsī liecināja par sāpīgu, nesadzijušu vāti, kas viņam smeldza sirdī, un Skārleta nokaunējās, Ešlija vārdus ^■dzirdot. Viņš tūliņ to redzēja no viņas acīm, un viņa seja atmaiga.

—  Tu taču nedomā, ka es vainoju tevi? Žēlīgais dievs, Skārlet! Tu esi varonīgākā sieviete pasaulē! Es vainoju pats sevi.

Viņš aizgriezās un atkal sāka raudzīties ārā pa logu, viņa pleci šķita sagumuši. Skārleta labu brīdi klusēja. Viņa cerēja, ka Ešiiju atkal pārņems tā jutoņa, kādā viņš bija runājis par viņas skaistumu, un gaidīja vēl vairāk tādu vārdu, kurus viņa varētu glabāt atmiņā kā dārgumus. Daudzus mēnešus viņa nebija Ešiiju redzējusi un dzīvojusi tikai no atmiņām, līdz tās gandrīz visas bija nopalsušas. Viņa zināja, ka Ešlijs viņu joprojām mīl. Tas bija manāms Ešlija sejā, rūgtajā pašapsūdzība, dusmās par Frenka bērnu, ko viņa gaidīja. Bet Skārleta alka visu to dzirdēt vārdos ietvertu, alka dzirdēt

atzīšanos mīlestībā, bet neiedrošinājās neko teikt Viņa atcerējās augļu dārzā doto solījumu — nekad vairs nekārties viņam kaklā. Ar nožēlu viņa atzina, ka šis solījums jātur, ja viņa grib, lai Ešlijs paliek viņas tuvumā. Viens ilgu pilns sauciens pēc mīlestības, viens salkstošs skatiens pēc viņa skaujām — un viss būtu zaudēts uz laiku laikiem. Ešlijs aizbrauktu uz Ņujorku. Bet viņš nedrīkstēja aizbraukt.

—  Ai, Ešlij, nevaino sevi! Kā gan tā varētu būt tava vaina? Bet tu taču brauksi uz Atlantu un palīdzēsi man, vai ne?

—   Nē!

—   Ešlij!— Viņas balss aizlūza vilšanās sāpēs.— Es taču rēķinājos ar tevi. Tu man esi tik vajadzīgs. Frenks man nevar palīdzēt. Viņam tik daudz darba vaikalā. Ja tu nenāksi, es nemaz nezinu, kur ņemt palīgu. Visiem manīgiem cilvēkiem Atlantā piinas rokas pašiem sava darba, bet pārējie ir tik neizdārīgi. ..

—   Tas tev neko nelīdzēs, Skārlet.

—   Vai tu ar to gribi sacīt, ka labāk brauksi uz Ņujorku pie jenkijiem nekā pie manis uz Atlantu?

—  Kas tev to teica?— Viņš pagriezās un paskatījās viņā. Viņa piere saraucās vieglā sapīkumā.

—   Vils.

—  Jā, esmu nolēmis braukt uz Ziemeļiem. Kāds vecs draugs, ar kuru kopā pirms kara apceļoju Eiropu, man piedāvā vietu sava tēva bankā. Tā būs labāk, Skārlet. Es taču tev nekādi nevaru palīdzēt. Es neko nejēdzu koktirdzniecībā.

No bankas operācijām tu jēdz vēl mazāk. Tas taču ir daudz grūtāk! Un es pret tavu pieredzes trūkumu noteikti būšu iecietīgāka nekā jenkiji.

Viņš saviebās, un viņa saprata, ka to nepiedienējās teik't. Viņš novērsās un atkal sāka lūkoties ārā pa logu.

—   Man nevajag iecietības! Es gribu nostāties pats uz savām kājām, gribu, lai pret mani izturas tā, kā esmu pelnījis. Ko tad es līdz šim esmu paveicis savā mūžā? Ir laiks kaut ko iesākt… citādi es savas vainas dēļ aiziešu postā. Jau tā pārāk ilgi dzīvoju tavā maizē.

—  Bet es taču tev piedāvāju ildzdalību zāģētavā par piecdesmit procentiem, Ešlij! Tur tu būsi patstāvīgs, jo tas taču būs ari tavs uzņēmums.

—  Tomēr iznāks tas pats, jo es nevaru līdzdalību nopirkt. Man tā jāpieņem kā dāvana. Bet es esmu no tevis, Skārlet, jau pieņēmis pārāk daudz dāvanu — uzturu, pajumti un pat apģērbu sev, Melānijai un bērnam un neko neesmu devis pretī.

—   Esi gan! Vils nebūtu. . .

—   Jā, jā, es jau gluži labi protu skaldīt malku.

—   Ak, Ešlij!— Skārleta izmisusi iesaucās, un, izsmieklu viņa balsī samanot, viņai atkal saskrēja asaras acīs.— Kas ar tevi noticis? Tu runā tik skarbi un rūgti. Senāk tu tāds nebiji.

—   Kas ar mani noticis? Kaut kas ļoti dīvains, Skārlet. Esmu par to domājis. Man liekas, kopš kara beigām nebiju to tā īsti apjautis, kamēr tu nebiji aizbraukusi. Patiesībā es tikai vilku dzīvību, man pietika ar to, ka bija kaut kas, ko ēst, un gulta, kur gulēt. Bet, kad tu aizbrauci uz Atlantu un uzņēmies vīrieša nastu, es pēkšņi sapratu, ka nemaz neesmu vīrietis. . . ka esmu nevarīgāks par sievieti. Ar tādām domām nav labi dzīvot, un es negribu vēl ilgāk to darīt. Citi pārnāca no kara vēl nabagāki nekā es, un paskaties tagad uz viņiem! Tāpēc es braukšu uz Ņujorku.

—   Bet es tevi nesaprotu! Ja tu gribi darbu, kāpēc Atlantā nevari strādāt tikpat labi kā Ņujorkā?

—   Nē, Skārlet. Tā man ir pēdējā iespēja. Gribu braukt uz Ziemeļiem. Ja es strādātu Atlantā pie tevis, es būtu uz visiem laikiem pagalam.

«Pagalam. .. pagalam. . . pagalam. . .» baigi kā kapu zvans atbalsojās viņas sirdī. Ātri viņa pavērās Ešlijam acīs, bet tās bija plaši ieplestas, dzidri pelēkas un raudzījās viņai cauri citā pasaulē — liktenī, ko viņa nevarēja nedz saredzēt, nedz saprast.

—   Pagalam? Vai tu ar to gribi teikt. .. Vai esi kaut ko izdarījis, par ko jenkiji tevi Atlantā varētu apcietināt? Varbūt tu palīdzēji Tonijam vai. . . Ai, Ešlij, varbūt tu esi kukluksklanā?

Viņa skatiens zibenīgi atgriezās no tāles pie viņas, un viņš skopi pasmaidīja, taču smaids neatspulgoja acīs.

—   Es aizmirsu, cik burtiski tu visu saproti. Nē, no jenkijiem es nebaidos, bet, ja es brauktu uz Atlantu un atkal pieņemtu palīdzību no tevis, tad man uz visiem laikiem būtu jāzaudē cerība kādreiz kļūt patstāvīgam.

—   Ak. . .— viņa atvieglināti uzelpoja,— ja tik vien nelaimes!

—   Nē, vairāk nekādas.— Viņš pasmaidīja, bet smaids bija vēl saltāks nekā iepriekš.— Tikai mans vīrieša lepnums, mana cieņa un, ja tev tīk tā saukt, mana nemirstīgā dvēsele.

—   Bet. ..— viņa ieteicās un ātri meklēja citu izeju,— ja tu zāģētavu no manis pamazām atpirktu. ..

—   Skārlet,— viņš spēji pārtrauca,— es tev saku — nē! Ir vēl citi iemesli.

—   Kādi iemesli?

—   Tu tos labi zini.

—  Ak. . . tas! Tam.. . tam nav nekādas nozīmes,— viņa steigšus apgalvoja.— Pērnziem es tev tepat augļu dārzā kaut ko apsolīju, un es turēšu savu solījumu un…

—   Tad tu esi drošāka par sevi nekā es. Es šajā ziņā nevaru uz sevi paļauties. Man nevajadzēja to teikt, bet tev taču tas jāsaprot, Skārlet. Negribu par to vairs runāt. Tas ir izbeigts. Kad Vils un Suelena apprecēsies, es braukšu uz Ņujorku.

Viņš platām, alkainām acīm mirkli skatījās viņai acīs, tad ātri devās cauri istabai. Viņa roka jau bija uz durvju roktura. Skārleta izmisīgi raudzījās uz viņu. Saruna bija galā, viņa bija zaudējusi. Vakardienas piepūles, bēdu un šīs jaunās vilšanās sagrauzta, viņa pēkšņi zaudēja apvaldu, iekliedzās:— Ešlij!— iekrita izsēdētajā sofā un sāka gauži raudāt.

Skārleta dzirdēja, kā viņš nedrošiem soļiem nāk atpakaļ, noliecas, dzirdēja viņu aiztrūkstošā balsī vairākkārt saucam viņas vārdu. Tad atskanēja steidzīgi soļi no virtuves, un Melānija bailēs ieplestām acīm ieskrēja istabā.

—   Skārlet… Tev taču nebūs. ..

Skārleta iespieda galvu pieputējušajā polsterējumā un ievaimanājās.

—   Ešlijs… viņš ir tik nejauks! Tik neciešams spītnieks!

—   Ešlij, ko tu viņai izdarīji?— Melānija nokrita ceļos pie sofas un apskāva Skārletu.— Ko tu pateici, kā tu varēji! Bērns taču kuru katru mirkli var piedzimt! Mīļā, uzliec galvu man uz pleca! Kas tad noticis?

—   Ešlijs… viņš ir tik.. . tik spītīgs un tik nejauks!

—   Ešlij, ko lai domāju par tevi! Kā tu vari viņu tā uztraukt viņas tagadējā stāvoklī. . . turklāt misters O'Hāra tikko paglabāts!

—   Liec viņu mierā!— Skārleta nepamatoti uzsauca Melānijai un spēji pacēla galvu no viņas pleca. Melnie mati bija atrisuši no tīkliņa, seja asarām noplūdusi.— Viņam tiesības darīt, ko viņš pats grib!

—   Melānija,— Ešlijs teica, un viņa seja bija krīta bālumā, — ļauj man paskaidrot! Skārleta bija tik laipna un piedāvāja man, lai es uzņemos Atlantā vadīt vienu no viņas zāģētavām. ..

—  Vadīt!— Skārleta sašutusi iesaucās.— Es. .. viņam piedāvāju piecdesmit procentu līdzdalību, bet viņš. ..

—  Bet es atbildēju, ka esmu jau apsolījies braukt uz Ziemeļiem.

Ak…— Skārleta atkal sāka raudāt.— Esmu viņam nezin cik reizes atkārtojusi, ka viņš man nepieciešams. . . ka nevaru atrast nevienu, kas varētu uzņemties zāģētavas vadību. .. ka man drīz būs bērns. . . bet viņš negrib! Un tagad. .. tagad man

,n jācieš zaudējumi, mums varbūt atkal vajadzēs badoties, bet Itt uini las ir vienalga. Viņš ir tik nejauks!

Viņa atkal nolaida galvu uz Melānijas šaurā pleca, un, tiklīdz pivulcja cerības stariņš, sāpes viņas dvēseli vairs tā neplosīja. Viņa juta, ka Melānijas uzticīgā sirds viņai ir sabiedrotā, Nftprata, ka Melānija būtu sašutusi, ja kāds saraudinātu Skārlrl;u, vienalga, kaut vai pašas mīļotais vīrs. Melānija metās virsū l lijām kā maza, apņēmīga dūja un pirmo reizi mūžā ieknāba. > Ešlij, kā tu varēji atteikties? Pēc visa, ko Skārleta mums Ittba darījusi! Cik nepateicīgi! Un viņai tagad tik ļoti vajadzīga palīdzība! Tas nav bruņnieciski! Viņa mums palīdzēja, kad mums vajadzēja palīdzības, un nu tu viņu pamet, kad esi viņai vajadzīgs!

Skārleta zagšus palūkojās uz Ešliju un redzēja, ka viņa seja pauž izbrīnu un šaubas, kad viņš raudzījās Melānijas tumšajās, ,sašutuma pilnajās acīs. Melānijas straujais uzbrukums izbrīnīja pat Skārletu, jo Melānija taču savu vīru turēja par sievišķīgu pārmetumu neaizskaramu un vienīgi dieva lēmumi viņai likās prātīgāki par Ešlija lēmumiem.

—  Melānij. . .— viņš iesāka un nevarīgi ieplēta rokas.

—   Ešlij, kā tu vispār vari vilcināties? Apdomā taču, ko viņa mums laba darījusi! It īpaši man! Es būtu Atlantā toreiz nomirusi, kad piedzima Bo, ja viņas nebūtu bijis! Un viņa… viņa nošāva jenkiju kareivi, mūs aizsargādama! Vai tu to zināji? Mūsu dēļ viņa nošāva cilvēku! Un kā viņa strādāja un pūlējās, kamēr jūs ar Viļu nebijāt pārnākuši, tikai tādēļ, lai mums būtu ko ēst. Un, kad iedomājos, kā viņa vagoja un plūca kokvilnu, es varētu. .. Ak, mīļā!

Viņa nolieca galvu un sirsnīgā maigumā noskūpstīja Skārletas izjukušos matus.— Un pirmo reizi, kad viņa mums kaut ko lūdz…

—  Tev nav jāatgādina man, ko viņa mūsu labā darījusi.

—   Ešlij, apdomā taču, ko mums nozīmē dzīvot Atlantā starp savējiem, nevis citur kopā ar jenkijiem! Tur ir krustmāmiņa un tēvocis Henrijs, un visi mūsu draugi, un Bo tur būs rotaļbiedri un viņš varēs iet skolā. Ja mēs brauktu uz Ziemeļiem, mēs viņu nevarētu sūtīt skolā,— tur viņš saietos ar jenkiju bērniem un sēdētu vienā klasē ar nēģerpuikām. Mums būtu jāņem audzinātājs, un diezin vai mēs to varētu samaksāt.

—   Melānij,— Ešlijs teica tādā kā aizkapa balsī.— Vai tu tiešām tik ļoti vēlies braukt uz Atlantu? Tu to nekad neteici, kad runājām par braukšanu uz Ņujorku. Nekad neliki manīt. . .

—   Jā, bet toreiz, kad par to runājām, es domāju, ka Atlantā tev nav nekādu izredžu, bez tam es nemēdzu pretoties tavai gribai. Sievas pienākums ir doties līdzi vīram. Bet, tā kā mēs esam Skārletai vajadzīgi un viņa var tevi iekārtot darbā, ko tu spēj veikt, tad mēs varam braukt mājās. Mājās!— Viņas balss bija gaviļaina, viņa cieši piekļāva Skārletu sev klāt.— Es atkal redzēšu Faivpointu un Persiku ielu, un visu. . . Ai, kā esmu noilgojusies pēc visa tā! Varbūt mēs varētu noīrēt sev namiņu! Vienalga, cik mazu un neizskatīgu, kaut tikai tas būtu mūsu namiņš!

Viņas acis mirdzēja laimē un sajūsmā, Skārleta un Ešlijs raudzījās uz viņu — Ešlijs gluži kā apstulbis, Skārleta tāda kā pārsteigta, tāda kā nokaunējusies. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka Melānija ilgojas pēc Atiantas, ilgojas pati pēc savas mājas. Viņa Tarā bija izskatījusies tik apmierināta, ka viņas ilgas pēc mājām Skārletu ārkārtīgi izbrīnīja.

—   Cik tu mīļa, Skārlet, ka esi par mums domājusi! Tu zināji, kā es ilgojos pēc mājām!

Skārleta nokaunējās un sabozās kā vienmēr, kad Melānija viņai piedēvēja cēlus nodomus, un pēkšņi vairs nespēja skatīties acīs nedz Ešlijam, nedz Melānijai.

—   Mēs varētu noīrēt sev namiņu! Iedomājies, mēs jau piecus gadus esam precējušies, bet mums vēl nav savas mājas!

—   Jūs varat dzīvot kopā ar mums pie krustmātes Pitijas. Tā taču ir tava māja,— Skārleta nomurmināja, bužinādama spilvenu: viņa bija nodūrusi acis, lai slēptu prieku, ka viss iegrozās pēc viņas prāta.

—   Nē, tur mums visiem būs pārāk šauri. Bet es tev tomēr pateicos, mīļā. Mēs noīrēsim sev namiņu! Ak, Ešlij, lūdzu, saki jā!

—   Skariet,— Ešlijs neskanīga balsī teica,— paraugies uz mani!

Viņa izbijusies pacēla skatienu un ielūkojās pelēkajās acīs, kurās atspoguļojās rūgta, gurda bezcerība.

—   Skārlet, es braukšu uz Atlantu. .. jums abām es nespēju pretoties.

Viņš pagriezās un izgāja no istabas. Uzvaras prieku Skārletas sirdī aptumšoja stindzinošas bailes. Tāda pati izteiksme Ešlija acīm bija bijusi arī tad, kad viņš teica, ka būtu pagalam, ja brauktu uz Atlantu.

Kad Suelena un Vils bija apprecējušies un Kerīna aizbraukusi uz Čārlstonu, lai iestātos klosterī, Ešlijs, Melānija un mazais Bo pārcēlās uz Atlantu un atveda līdzi Dilsiju, kas gatavos ēst un uzraudzīs puisēnu. Prisijai un Porkam vajadzēja palikt Tarā tik ilgi, līdz Vils nolīgs citus nēģerus lauku darbiem, tad arī viņi pārnāks uz pilsētu.

Ķieģeļu namiņš, ko Ešlijs noīrēja savai ģimenei, atradās I',feju ielā aiz krustmātes Pitijas mājas, abi pagalmi sagāja kopā, tos šķīra tikai saaudzis un neapgriezts ligustru žogs. Mellija šo namiņu bija izraudzījusies tieši šā iemesla dēļ. Pirmajā rītā pēc atgriešanās Atlantā viņa apskāva Skārletu un krustmāti Pitiju un caur smiekliem un asarām sacīja, ka veselu mūžību esot bijusi šķirta no saviem mīļajiem, tāpēc tagad nevarot vien nopriecāties par viņu tuvumu.

Māja bija celta divstāvu, bet augšstāvu aplenkuma laikā sagrāvušas granātas, un, kad īpašnieki pēc kara pārradušies, tiem trūcis naudas tā atjaunošanai. Viņi tikai bija neskartajam apakšstāvam uzlikuši lēzenu jumtu, tāpēc ēka izskatījās plakana un nesamērīga kā mājiņas, ko bērni ceļ no kurpju kārbām. Mājai bija augsts pamats, kurā iebūvēts liels pagrabs, un uz parādes durvīm veda platas, liektas kāpnes, kas mājas ārieni vērta vēl ērmīgāku.

Taču nomācošo iespaidu, it kā namiņš būtu piespiests pie zemes, paskaistināja divi stalti, veci ozoli, kuru pavēnī tas atradās, un pie lieveņa augošā magnolija ar lieliem, baltiem ziediem lapu putekļainajā zaļumā. Mājas priekšā bija plats, raženi sakuplojis zaļā āboliņa maurs, ko ietvēra sen neapgriezts, mudžeklīgs ligustru un medaini smaržīgo sausseržu dzīvžogs. Šur tur zālē no veciem, salauzītiem rožu krūmiem sitās maigi dzeloņainas atzalas un baltsārtās mirtes ziedēja tik lepni, it kā kara rati tām nebūtu braukuši pāri un jenkiju zirgi apkodījuši zarus.

Skārletai šis miteklis likās ārkārtīgi neglīts, turpretī Melānijai — pat skaistāks par Divpadsmit Ozoliem visā to lieliskumā. Viņai taču tagad bija sava māja, un beidzot viņa, Ešlijs uti Bo varēs dzīvot kopā paši savā pajumtē.

Indija Vilksa atgriezās no Meikonas, kur viņas ar Mīlulīti dzīvoja kopš 1864. gada, un apmetās pie brāļa, tā ka nelielajā mājā nu kļuva ļoti saspiesti. Tomēr Ešlijs un Melānija viņu laipni sagaidīja. Laiki bija mainījušies, naudas bija maz, bet nekas nespēja pārvērst dienvidniekus, kas vienmēr ar prieku uzņēma ģimenes klēpī trūcīgus radiniekus, bet vēl labprātāk neprecētas sievietes.

Mīlulīte bija apprecējusies, pēc Indijas vārdiem, stājusies nevienlīdzīgā laulībā ar prastu ienācēju no Rietumiem, dzimušu Misisipi, kurš tagad apmeties Meikonā. Viņam bija sarkana seja, stipra balss un skaļa uzvedība. Indija neatzina šo laulību un, ja jau neatzina, tad nevarēja arī justies labi svaiņa mājā. Indija nopriecājās, uzzinājusi, ka Ešlijam ir pašam sava māja un viņa var atstāt sev nepiedienīgo apkārtni un nesāpināt sirdi, redzot, cik māsa ir muļķīgi laimīga ar šo viņas necienīgo vīrieti.

Pārējie tuvinieki klusībā domāja, ka tai vientiesīgajai smējējai Mīlulītei tāds vīrs trāpījies kā aklai vistai grauds, un tikai nobrīnījās, ka viņa vispār pratusi kādu noķert. Mīlulītes vīrs bija no labas ģimenes un diezgan turīgs, bet Indija, kura bija dzimusi Džordžijā un audzināta Virdžīnijas tradīciju garā, katru cilvēku, kas nebija dzimis Austrumu piekrastē, uzskatīja par rupju tēviņu un barbaru. Droši vien Mīlulītes vīrs arī jutās priecīgs, ka ticis vaļā no Indijas, jo izrādījās, ka sadzīvot ar viņu nav viegli.

Indija bija kļuvusi par īstu zilzeķi. Viņai jau bija divdesmit pieci gadi, un tāda viņa arī izskatījās, tāpēc pūles kādu savaldzināt bija pilnīgi liekas. Viņas blāvās bezskropstu acis raudzījās uz pasauli stingri un nepielaidīgi, plānās lūpas vienmēr bija augstprātīgi sakniebtas. Viņa izturējās lepni, iecildīgi, un dīvainā kārtā tas viņai piederējās labāk nekā toreizējā mākslotā meitenīgā valšķība, kad viņa dzīvoja Divpadsmit Ozolos. Bez tam visi viņu uzskatīja gandrīz vai par atraitni. Visi zināja, ka Stjuarts Tārltons būtu apprecējies ar Indiju, ja nebūtu pie Getisbergas kritis, un tāpēc izturējās pret viņu ar cieņu — kā jau pret sievieti, kuru kāds bildinājis, kaut arī nav apprecējis.

Efeju ielas namiņa sešas istabas drīz tika iekārtotas ar lētām priedes un ozola koka mēbelēm no Frenka veikala, jo Ešlijam bija tukša kabata un viņš varēja pirkt vienīgi uz parāda, tāpēc iegādājās tikai vislētākās un nepieciešamākās lietas. Tas mulsināja Frenku, kam ļoti patika Ešlijs, un bezgala sāpināja Skārletu. Gan viņa, gan Frenks ar prieku par velti atdotu visskaistākās mahagonija un griezta rožkoka mēbeles, kādas bija veikalā, bet Vilksi ietiepīgi atteicās. Māja bija nožēlojami kaila un neglīta, un Skārleta apbēdināta noskatījās, kā Ešlijs dzīvo istabās, kur nav nedz paklāju uz grīdas, nedz aizkaru pie logiem. Taču viņš, kā likās, to nemaz nemanīja, bet Melānija, kas pirmo reizi laulības dzīvē bija apmetusies pati savās mājās, jutās tik laimīga, ka pat lepojās ar šo mitekli. Skārleta justos pārlieku pazemota, ja viņai vajadzētu uzņemt draugus mājā, kurā nav nedz portjeru, nedz paklāju, nedz dīvānspilvenu un nepieciešamais skaits krēslu, tējas tasīšu un karotīšu. Bet Melānija pieņēma viesus savā mājā tieši tā, it kā pie logiem būtu samta portjeras un istabās ar brokātu apvilkti dīvāni.

Par spīti laimīgai un pacilātai noskaņai, Melānija nejutās īsti labi. Mazā Bo laišana pasaulē bija maksājusi viņai veselību un .smagais darbs Tarā tūlīt pēc radībām vēl vairāk iedragājis viņas spēkus. Viņa bija tik vājiņa, ka šķita — smalkie kauli tūlīt izspiedīsies cauri baltajai ādai. Kad Melānija pagalmā aiz majas draiskojās ar savu puisīti, viņa iztālēm likās kā maza meitene, tik neiedomājami tievs bija viņas viduklis un figūra pavisam plakana. Krūšu viņai nemaz nebija, bet gurni izskatījās tikpat šauri kā mazajam Bo, taču nedz lepnums, nedz veselais .saprāts (tā vismaz domāja Skārleta) nepamudināja viņu piešūt ņieburam rišiņas vai palikt polsterus zem korsetes, lai kalsnums tā nedurtos acīs. Seja Melānijai bija atbilstoša augumam — arī ļoti vāja un ļoti bāla, tik bezkrāsaina, ka izliektās, zīžainās uzacis, smalkas kā tauriņa tausteklīši, likās melnum melnas. Acis bija pārāk lielas tik šaurā sejiņā, bet tumšie loki zem tām vērta tās vēl lielākas, taču acu izteiksme bija palikusi tāda pati kā bezrūpīgajos meitenes gados. Nedz karš, nedz pastāvīgās bēdas un grūtais darbs nebija spējis izdzēst viņas skatienā maigo rāmumu. Tās bija laimīgas sievietes acis, sievietes, pār kuras galvu var plosīties vētras un negaisi, tomēr nesatricināt viņas dvēseles mieru.

«Kā viņai izdevies saglabāt šādu acu izteiksmi!» Skārleta nodomāja, skaudīgi lūkodamās uz Melāniju. Viņa zināja, ka viņas pašas acis lāgiem ir līdzīgas izsalkušas kaķes acīm. Ko Rets reiz bija teicis par Melānijas acīm? Tās esot tieši kā sveces! Tieši kā divas šķīstas uguntiņas mūsu samaitātajā pasaulē. Jā, tās patiesi ir kā sveces, sveces, kas deg, lai kādi vēji pūstu,— divas maigas liesmiņas, kas mirdz laimē, ka viņa atkal dzīvo dzimtajā pilsētā, starp draugiem.

Mazajā namiņā vienmēr pulcējās viesi. Melānija jau bērnībā bija bijusi visu mīlule, un tagad puspilsēta steidzās viņu apsveikt ar atgriešanos mājās. Katrs atnesa kaut kādu dāvanu — greznumlietiņu, gleznu un vienu vai divas sudraba karotes, linaudekla spilvendrānas, salvetes, lupatu paklājiņus, visādus sīkumus, kas paglābti no Šennana zaldātiem un tāpēc dārgi, lai gan īpašnieki apzvērēja, ka tie viņiem esot gluži lieki.

Veci vīri, kas kopā ar Melānijas tēvu cīnījušies Meksikas karā, ieradās un atveda līdzi savus draugus, lai iepazīstinātu ar «vecā pulkveža Hamiltona burvīgo meitu». Viņas mātes vecās draudzenes pulcējās ap Melāniju, jo viņa vienmēr izturējās ar cieņu pret veciem cilvēkiem, un tas padzīvojušajām matronām bija sevišķi patīkami šajā trakajā laikā, kad jaunieši likās pilnīgi aizmirsuši labas manieres. Bet Melānijas vecuma sievietes — jaunās sievas, rnātes un atraitnes — vijju mīlēja tāpēc, ka viņa bija izcietusi to pašu, ko viņas, tomēr nebija kļuvusi ļauna, tieši otrādi, vienmēr bija gatava viņas līdzjūtīgi uzklausīt. Un jauni cilvēki nāca pie Melānijas tāpēc, ka viņi vienmēr saplūst tur, kur viņiem ir patīkami un kur var satikt draugus, ko gribējās redzēt.

Un tā ap smalkjūtīgo Melāniju, kas pati vienmēr turējās savrup, ātri vien izveidojās grupiņa jaunu un vecu cilvēku — tie, kas vēl bija palikuši no Atlantas priekškara sabiedrības krējuma; viņiem bija tukšs maks, spītīgs dzimtas lepnums un spēja noturēties virs ūdens visgrūtākajos apstākļos. Šķita, ka šie Atlantas labāko aprindu cilvēki — karā izputināti, cerībās sagrauti un noasiņojuši — tagad, pārmaiņu apstulbināti, atraduši Melānijā to stingro kodolu, ap kuru viņi atkal varēja apvienoties.

Melānija, lai arī jauna, bija apveltīta ar visām tām īpašībām, ko tik augsti vērtēja šīs dzīves papluinītās aizgājušā laika atliekas: viņa prata arī nabadzībā saglabāt lepnumu, bija vīrišķīgi panesīga, jautra, viesmīlīga un, galvenais, uzticīga vecajām tradīcijām. Melānija negribēja mainīties, negribēja pat atzīt, ka ir nepieciešami mainīties šajā mainīgajā pasaulē. Šķita, ka zem viņas jumta atkal atdzīvojas senās dienas un cilvēki sadrosminās un sāk pat vēl vairāk nicināt šo straujo, izlaidīgo dzīvi un pārpilnību, kas radīja spekulantus un republikāņus jaunbagātniekus.

Skatoties Melānijas jaunajā sejā un redzot tajā nelokāmu uzticību vecajai iekārtai, viņi uz brīdi aizmirsa nodevējus no pašu vidus, kuri viņiem izraisīja dusmas, bailes un sirdssāpes. Un tādu bija daudz. Vīrieši no labām ģimenēm, aiz nabadzības novesti izmisumā, pārgāja ienaidnieka pusē, kļuva par republikāņiem un pieņēma no iekarotājiem vietas, lai viņu tuviniekiem nebūtu jādzīvo no žēlastības dāvanām. Starp viņiem gadījās arī jauni bijušie karavīri, kam pietrūcis dūšas apbruņoties ar pacietību un laika gaitā tikt pie bagātības. Sekodami Reta Batlera paraugam, viņi sadarbojās ar spekulantiem un nodevās visādiem tumšiem, taču ienesīgiem darījumiem.

Vēl vairāk nosodāmas par šiem nodevējiem bija dažu Atlantas vislabāko ģimeņu meitas. Viņas bija nobriedušas par jaunavām tikai pēc kara, ne visai skaidri to atcerējās un nebija izjutušas tos sarūgtinājumus, kas sūrstēja vecākās paaudzes sirdīs. Viņas nebija zaudējušas nedz vīrus, nedz līgavaiņus. Savu ģimeņu kādreizējo bagātību un diženumu viņas tikai miglaini atminējās, bet jenkiji bija tik glīti, tik eleganti ģērbušies un tik bezrūpīgi. Viņi rīkoja tik krāšņas balles, brauca ar tik skaistiem zirgiem un dievināja dienvidnieku meitenes. Viņi izturējās pret meitenēm kā pret karalienēm un bija tik uzmanīgi, sargājās aizskart viņu lepnumu — kāpēc tad j alu galā viņas nedrīkstēja ar viņiem saieties?

Viņi bija daudz patīkamāki nekā vietējie aristokrāti — tie tik slikti ģērbās, bija tik garlaicīgi, tik daudz strādāja, ka tiem neatlika laika izpriecām. Vārdu sakot, daudzas Atlantas labāko j\imeņu jaunavas aizbēga ar jenkiju virsniekiem par lielām bēdām saviem tuviniekieņi. Gadījās, ka brālis, saticis uz ielas māsu, klusēdams pagāja garām, bet māte un tēvs pat nepieminēja meitas vārdu. Iedomājoties šīs traģēdijas, šausmas stindzināja asinis tiem, kuru devīze skanēja: «Nepadoties!»— un šīs šausmas izzuda, tikai paskatoties uz Melānijas maigo, bet nepiekāpīgo sejiņu. Kā sacīja cienījamas matronas, viņa bija lielisks piemērs visām pilsētas jaunavām. Bet, tā kā viņa nedižojās ar savu tikumību, arī meitenes uz viņu neļaunojās.

Melānijai ne prātā neienāca, ka viņa kļuvusi par jaunas sabiedrības centru. Viņa tikai domāja, ka ļaudis pret viņu labi izturas, tāpēc nāk ciemos un aicina arī viņu uz saviem šūšanas pulciņiem, kotiljona klubiem un mūzikas vakariem. Atlanta vienmēr ir bijusi pilsēta, kur muzicēja un mīlēja labu mūziku, lai gan citu Dienvidu pilsētu iedzīvotāji dzēlīgi apgalvoja, ka Atlantā neesot ne smakas no kultūras; un tagad, kad dzīve kļuva aizvien grūtāka un stāvoklis jo vairāk saspīlēts, atdzima arī interese par mūziku. Mūzika ļāva aizmirst nekaunīgos ģīmjus ielās un pilsētas garnizona zilos mundierus.

Melānija diezgan samulsusi piekrita būt par nesen nodibinātā «Sestdienas vakara mūzikas pulciņa» vadītāju. Sev parādīto godu viņa izskaidroja tikai ar to apstākli, ka varēja pavadīt uz pianīna vienalga ko, pat Maklūru jaunavas, kurām patika dziedāt duetus, lai gan viņām pilnīgi trūka muzikālas dzirdes.

Bet īstais iemesls bija tas, ka Melānija bija pratusi visai diplomātiski apvienot šajā «Sestdienas vakara mūzikas pulciņā» Dāmas arfistes, Vīru kora klubu un Jauno lēdiju ģitāristu un mandolīnistu savienību, tā ka Atlantā tagad bija radusies iespēja klausīties labu mūziku. Daudzi uzskatīja, ka «Sestdienas vakara mūzikas pulciņš» izpilda «Bohēmu» profesionāli daudz labāk nekā Ņujorkas vai Jaunorleānas teātri. Kad Melānijai bija izdevies iesaistīt šajā pulciņā arī Dāmas arfistes, misis Merivedera teica misis Mīdai un misis Vaitingai, ka par pulciņa vadītāju jāizraugās Melānija. Ja viņa sapratusies ar arfistēm, tad sapratīšoties ar kuru katru, paziņoja misis Merivedera. Viņa pati spēlēja ērģeles, pavadīja kori metodistu baznīcā un, kā jau ērģelniece, ne visai augstu vērtēja arfu un arfistes.

Melāniju ievēlēja ari par sekretāri «Mūsu varonīgo karavīru kapu kopšanas biedrībā» un «Konfederācijas atraitņu un bāriņu apģērbu šūšanas pulciņā». Šo jauno pagodinājumu viņa izpelnījās pēc abu biedrību kopsēdes, kas beidzās gandrīz vai ar izplūkšanos un ilggadīgu draudzību izjukšanu. Sēdē apsprieda jautājumu, vai vajag vai nevajag izravēt nezāles no Ūnijas karavīra kapa, kas atrodas blakus Konfederācijas karavīra kapam. Nekoptās jenkiju kapu kopiņas padarīja bezjēdzīgus visus biedrības dāmu pūliņus. Un uguns, kas bija gruzdējusi zem cieši savilktām korsetēm, tūlīt spoži uzliesmoja, starp abām organizācijām radās plaisa, un to locekles nikni skatījās cita uz citu. Šūšanas pulciņš bija par to, ka nezāles jāizravē, biedrības dāmas bija kategoriski pret jenkiju kapu kopšanu.

Misis Mīda, pauzdama otra grupējuma viedokli, paziņoja: — Izraut nezāles no jenkiju kapiem?! Es par baltu velti izrautu visus jenkijus no kapiem un iemestu pilsētas mēslu bedrē!

Pēc šiem skaļajiem vārdiem abu biedrību dāmas piecēlās un katra klāja vaļā savas domas, kaut arī cita citā nemaz neklausījās. Sēde notika misis Merivederas viesistabā, un Merivederu vectētiņš, kas. bija izraidīts virtuvē, vēlāk stāstīja, ka troksnis bijis taisni tāds, it kā atkal būtu sākusies Frenklinas kauja. Bet, viņš piebilda, tajā dāmu sapulcē bijis daudz bīstamāk nekā pie Frenklinas.

Kā par brīnumu, Melānijai izdevās iespiesties satraukto sieviešu vidū un, par vēl lielāku brīnumu, panākt, lai viņas maigā balss pārspēj briesmīgo troksni. Aiz bailēm — vajadzēja taču daudz drosmes, lai uzdrīkstētos vērsties pie dusmās tik iekarsušās sapulces,— sirds viņai sitās kaut kur kaklā un balss trīcēja, tomēr viņa vairākas reizes atkārtoja: «Dāmas! Lūdzu, nomierinieties,»— līdz visas apklusa.

— Es gribēju teikt.. . es daudzkārt esmu domājusi, ka… ka mums ne vien jāizravē nezāles, bet jāiestāda ari puķes. Man. .. man vienalga, ko par mani domājat, bet, kad es nesu ziedus mīļā Čārlija kapam, es vienmēr dažus nolieku arī uz nezināmā jenkija kapa tam blakus. Tas… tas izskatās tik pamests. ..

Uztraukums tūlīt atkal uzbangoja skaļā vārdu straumē, bet šoreiz abas organizācijas uzbruka vienotā frontē:

«Uz jenkija kapa! Meiānij, kā jūs to varat!»—«Viņi taču nogalināja Čārliju!»—«Un gandrīz arī jūs!»—«Jenkiji varēja nogalināt arī Bo, kad viņš piedzima!»—«Viņi taču gribēja nodedzināt Taru!»

Melānija cieši pietvērās pie krēsla atzveltnes, tik smagu nosodījumu viņa pieredzēja pirmo reizi mūžā un jutās pavisam satriekta.

—  Mīļās dāmas,— viņa lūdzoši iesaucās.— Lūdzu, ļaujiet iii.iii pateikt līdz galam! Es zinu, man nav tiesību tā runāt, no maniem tuviniekiem vienīgi Čārlijs ir kritis karā, turklāt es, paldies dievam, zinu, kur viņš guļ. Bet tagad tik daudzas nezina, kur aprakti viņu dēli, vīri vai brāļi, tā ka. ..

Viņai aiztrūka elpa, istabā valdīja nāves klusums.

Misis Mīdās acis aptumsa un vairs nešķīla zibeņus. Pēc kaujas pie Getisbergas viņa bija braukusi tālu ceļu, lai pārvestu mājā Darsija miesas, bet neviens nezināja viņai pateikt, kur viriš apglabāts. Droši vien kādā steigšus izraktā grāvī kaut kur ienaidnieka zemē. Bet misis Alanai iedrebējās lūpas. Viņas virs un dēls bija piedalījušies Morgana neveiksmīgajā reidā Ohaio, un viņa izdibināja tikai to, ka abi krituši upes krastā, kad jenkiju kavalērija drāzusies uzbrukumā. Kur atrodas viņu kapi — viņa nezināja. Misis Elisonas dēls bija miris kaut kur Ziemeļos, gūstekņu nometnē, un viņa, nabagāka par nabagu, nevarēja pārvest dēla pīšļus dzimtajā zemē. Bija arī tādas, kas izlasījušas sarakstos: «Pazudis bez vēsts, droši vien kritis,»— un kam tās bija pēdējās ziņas par cilvēkiem, kurus viņas aizvadījušas karā.

Un tagad šīs sievietes skatījās uz Melāniju un viņu acīs dega jautājums: «Kāpēc tu aizskar mūsu brūces? Tās nekad nesadzīs, jo mēs taču nezinām, kur atdusas mūsu tuvinieki.»

Sastrēgušajā klusumā Melānijas balss skanēja spēcīgāk:

—   Viņu kapi ir kaut kur jenkiju zemē, tāpat kā jenkiju kapi ir šeit, pie mums, un cik briesmīgi tas būtu, ja kāda jenkiju sieviete teiktu: «Viņus jāizrok, raušus jāizrauj no kapa. . .»

Misis Mīda izdvesa aprautu, dīvainu skaņu.

—   Bet cik patīkami mums būtu uzzināt: kaut kur kāda laba jenkiju sieviete… Jābūt taču arī starp jenkijiem labām sievietēm! Lai cilvēki runā ko runādami, bet visi jenkiji nevar būt slikti! Un cik patīkami mums būtu zināt, ka viņas izravē nezāles no mūsu vīriešu kapiem un uzliek ziedus, kaut arī tie ir viņu ienaidnieku kapi. Ja Čārlijs būtu nomiris Ziemeļos, man būtu vieglāk, zinot, ka tur kāds. . . Un man vienalga, ko jūs, dāmas, par mani domāsiet,— viņai atkal aiztrūka elpa,— bet es izstāšos no abām biedrībām, un.. . es izravēšu nezāles no visiem jenkiju kapiem, ko redzēšu, un stādīšu puķes, un. .. lai tik kāds iedrošinās to man aizliegt!

Metusi šo izaicinājumu, Melānija ieraudājās un grīļodamās devās uz durvīm.

Pēc stundas Merivederu vectētiņš, laimīgi paglābies restorānā «Jautrās meitenes», stāstīja tēvocim Henrijam Hamiltonam, ka pēc šiem vārdiem visas dāmas arī sākušas raudāt, metušās skūpstīt Melāniju un sapulce beigusies svētku noskaņā, bet Melānija ievēlēta par abu biedrību sekretāri.

— Un viņas tagad ravēs nezāles. Bet Dollija, velns viņu rāvis, paziņoja, ka pat es, redzat, ar lielu prieku viņām palīdzēšot, jo man taču nekas cits neesot ko darīt. Man, protams, nav nekādu iebildumu pret beigtiem jenkijiem, un es domāju, ka Mellijai ir taisnība, bet pārējās lēdijas izturējās kā mežonīgas kaķes un bija netaisnas. Bet, lai es vēl ravētu nezāles — manos gados, turklāt ar manu luīnbago!. ..

Melānija bija Bāriņu nama dāmu komitejā un palīdzēja arī vākt grāmatas nesen nodibinātajai «Jauniešu bibliotēku asociācijai». Pat Teātra biedrība, kas reizi mēnesī rīkoja amatieru izrādes, vēlējās aizvilināt viņu pie sevis. Melānija bija pārāk kautrīga, lai pati izietu uz skatuves, ko apgaismoja petrolejas lampas, bet viņa varēja šūt kostīmus no vienīgā dabūjamā materiāla — maisu drēbes. Un tā bija viņa, kas, «Šekspīra lasīšanas pulciņā» nodevusi izšķirošo balsi par to, ka barda sacerējumus vajadzētu lasīt pārmaiņus ar Dikensa un BulveraLitona darbiem, palīdzēja gūt virsroku pār kādu jaunu un, kā slepus baidījās Melānija, ļoti izlaidīgu neprecējušos vīrieti, kurš ierosināja un piedāvājās skandēt lorda Bairona poēmas.

Atvasaras vakaros viņas mazā, vāji apgaismotā māja vienmēr bija pilna viesiem. Krēslu nekad nepietika, un dāmas bieži sēdēja uz lieveņa kāpnēm, bet vīrieši bija nometušies kur kurais — uz margām, uz kastēm vai pat mauriņā. Reizēm noskatīdamās, kā viesi sēž zālē un dzer tēju — vienīgo dzērienu, ko Vilksi varēja piedāvāt, Skārleta nobrīnījās, kā Melānija nekaunas tik klaji parādīt savu nabadzību. Skārleta pati ne iedomāties nevarēja uzņemt viesus — it īpaši tik ievērojamus, kādi nāca pie Melānijas,— līdz krustmātes Pitijas māja nebija iekārtota tāpat kā pirms kara un viņa nevarēja pacienāt savus ciemiņus ar labu vīnu un piparmētru viskiju, ar ceptu šķiņķi un aukstu stirnas cepeti.

Pie Melānijas bieži viesojās Džordžijas varonis ģenerālis Džons B. Gordons ar ģimeni. Tēvs Raians, Konfederācijas dzejnieks un mācītājs, nekad neaizmirsa apciemot Melāniju, kad iegriezās Atlantā. Viņš apbūra viesus ar savu asprātību un bez sevišķas pierunāšanas nodeklamēja savu «Lī zobenu» vai savu nemirstīgo dzejoli «Uzvarētais karogs», kas dāmas katrreiz aizkustināja līdz asarām. Aleksis Stīvens, bijušais Konfederācijas viceprezidents, atnāca vienmēr, kad ieradās pilsētā, un, tiklīdz kļuva zināms, ka viņš ir pie Melānijas, viņas māja tūlīt bija pilna viesiem, un ļaudis stundām ilgi sēdēja, vārgā invalīda skanīgās balss apburti. Parasti kāds ducis bērnu miegaini kūkoja vecākiem klēpī, lai gan viņiem jau sen bija laiks gulēt gultā. Katra ģimene vēlējās, lai pēc daudziem gadiem pēcnācēji varētu teikt, ka viņus skūpstījis lielais viceprezidents vai ka viņiem devis roku viens no tiem, kas vadījuši kauju par Taisnīgo Lietu. Visas vairāk vai mazāk ievērojamas personas, ieradušās pilsētā, devās uz Vilkšu māju un bieži tur pārgulēja arī nakti. Nelielais namiņš ar lēzeno jumtu nereti bija pilns kā piebāzts, Indijai vajadzēja gulēt uz salmu maišeļa mazajā skabūzītī, kur Bo bija ierīkota bērnistaba, bet Dilsija aizsteidzās pāri pagalmam pie krustmātes Pitijas virējas, lai patapinātu olas brokastīm, taču Melānija uzņēma visus tā, it kā viņas rīcībā būtu pils.

Nē, Melānijai ne prātā neienāca, ka visi šie ļaudis pulcējas ap viņu gluži kā sakauti karavīri ap saplosītu mīļu karogu. Tāpēc viņa tā izbrīnījās un samulsa, kad ārsts Mīds pēc kāda Vilkšu mājā aizvadīta patīkama vakara, par ko viņš cēli atlīdzināja namamātei, noskaitīdams Makbeta monologu, atvadoties noskūpstīja viņai roku un sacīja tādā balsī, kā dažreiz bija runājis par Mūsu Cildeno Lietu:

— Mīļā misis Mellij, man vienmēr ir liels gods un prieks būt jūsu mājā, jo jūs — un jums līdzīgas lēdijas — esat mūsu dvēseles, viss, kas mums vēl palicis. Mums, vīriešiem, ir laupīti mūsu mūža labākie gadi, bet jaunajām sievietēm — bezrūpīgie smiekli. Mūsu veselība ir iedragāta, mūsu tradīcijas iznīcinātas, viss mūsu dzīves veids pārvērsts. Mūsu ziedulaiki ir beigušies, mēs esam atsviesti par piecdesmit gadiem atpakaļ, bet mūsu zēniem, kam tagad vēl vajadzētu iet skolā, un mūsu vecvīriem, kuriem tagad vajadzētu snauduļot saulītē, uzvelta plecos pārāk smaga nasta. Bet mēs atdzimsim, tāpēc ka mūsu vidū ir cilvēki ar tādu dvēseli kā jums. Un, kamēr mūsu vidū ir šādi cilvēki, visu pārējo jenkiji var mums laupīt.

Kamēr Skārletas augums vēl nebija tik piebriedis, ka arī krustmātes Pitijas lielais lakats vairs nevarētu noslēpt viņas delikāto stāvokli, viņa ar Frenku bieži izlīda caur pagalma dzīvžogu un pievienojās tiem, kas vasaras vakaros salasījās uz Melānijas lieveņa. Skārleta vienmēr apsēdās tālāk no gaismas, paglābās ēnā, kur varēja pēc sirds patikas vērot Ešlija seju, nepievēršot sev ziņkārus skatienus.

Vienīgi Ešlijs jau arī vilka Skārletu šurp, jo visas šīs sarunas viņu tikai garlaikoja un nomāca. Tās visas noritēja pēc viena un tā paša šablona: vispirms — par grūtajiem laikiem, tad — par politisko stāvokli valstī un pēc tam, protams, par karu. Dāmas gaudās par augstajām cenām un jautāja džentlmeņiem, vai tiešām labie laiki nekad vairs neatgriezīšoties. Un viszinīgie džentlmeņi vienmēr atbildēja: protams, atgriezīšoties, visam savs laiks. Grūtie laiki neesot mūžīgi. Dāmas zināja, ka džentlmeņi melo, un džentlmeņi zināja, ka dāmas zina, ka viņi melo. Un tomēr viņi mundri meloja un dāmas izlikās, ka viņiem tic. Visi taču zināja, ka grūtie laiki vēl ilgi turpināsies.

Kad par grūtajiem laikiem bija izspriedelēts, dāmas sāka runāt par bezkauņām nēģeriem, par neciešamajiem spekulantiem un par to, cik tas ir pazemojoši — redzēt uz katra ielas stūra slaistāmies jenkiju kareivjus. Kā džentlmeņi domājot — vai jenkiji kādreiz pabeigšot Džordžijas Rekonstrukciju? Džentlmeņi dāmām apgalvoja, ka Rekonstrukcija ļoti drīz būšot galā — nu, tiklīdz demokrātiem atdošot balsstiesības. Dāmas bija tik taktiskas, ka nejautāja, kad tas īsti būs. Kad politika bija apcerēta, džentlmeņi ievadīja sarunas par karu.

Līdzko kaut kur sastapās divi bijušie konfederāti, viņi runāja tikai par karu, bet, ja sapulcējās desmit vai vairāk cilvēku, tad bija skaidrs, ka visa kara gaita tiks no jauna izsekota. Turklāt sarunās visvairāk bija dzirdams vārdiņš «ja».

«Ja Anglija būtu mūs atzinusi. . .»—«Ja Džefs Deiviss būtu rekvizējis visu kokvilnu un pirms blokādes paspējis aizgādāt to uz Angliju…»—«Ja Longstrīts pie Getisbergas būtu izpildījis pavēles.. .»—«Ja Džefo Stjuarts nebūtu bijis tajā reidā, kad viņš bija tik ļoti vajadzīgs Mārsam Bobam. ..»—«Ja mēs nebūtu zaudējuši nesagraujamo Džeksonu. . .»—«Ja nebūtu kritusi Viksberga. . .»—«Ja mēs spētu noturēties vēl vienu gadu. ..»—«Ja Džonstona vietā nebūtu iecelts Huds. ..»— un: «Ja viņi pie Daltonas būtu iecēluši par komandieri Hudu, nevis Džonstonu. ..»

Ja! Ja! Gausajā, stieptajā valodā jautās senākais satraukums; viņi runāja un runāja rāmajā pustumsā — kājnieki, kavalēristi, lielgabalnieki —, atdzīvināja tās dienas, kad dzīve bija pacēlusi viņus uz devītā viļņa kores, un tagad, skumji ziemīgajā mūža norietā, atcerējās savas vasaras ugunīgo svelmi.

«Viņi taču ne par ko citu nerunā,» Skārleia domāja. «Tikai par karu. Karš un karš. Un arī ne par ko citu nerunās. Līdz pat nāves stundai nerunās.»

Viņa paskatījās apkārt un ieraudzīja tēviem klēpī puisēnus, actiņas viņiem mirdzēja, viņi ātri elpoja, klausīdamies stāstos par nakts uzbrukumiem un pārdrošiem kavalērijas reidiem, par to, kā tika uzsprausti karogi uz ienaidnieka brustvēriem. Viņi dzirdēja bungu rīboņu un tauru skaņas, un sacelšanās saucienus, viņi redzēja lietū soļojam kareivjus kailām, noberztām kājām, velkot līdzi saplosītus karogus.

«Šie bērni arī nekad nerunās ne par ko citu. Viņiem tā liksies visdiženākā varonība — karot ar jenkijiem un pēc tam atgriezlies mājās akliem vai kropliem vai varbūt nemaz neatgriezties. Cik ļoti viņiem visiem patīk atcerēties karu, runāt par to! Bet man nepatīk. Pat domāt par to nepatīk. Cik labprāt es visu to aizmirstu, ja varētu. .. Ak, ja vien varētu!»

Viņa klausījās, un pār muguru viņai skrēja šermuļi, klausījās Melānijas stāstos par Taru, un šajos stāstos viņa, Skārleta, bija notēlota kā īsta varone: kā viņa stājusies pretī iebrucējiem un izglābusi Čārlza zobenu, kā dzēsusi uguni. Šīs atmiņas Skārletai nerosīja nedz prieku, nedz lepnumu. Viņa vispār negribēja par to domāt.

«Kāpēc viņi nespēj aizmirst? Kāpēc nespēj skatīties uz priekšu, bet skatās atpakaļ? Muļķi mēs bijām, ka vispār iesaistījāmies šai karā. Jo drīzāk to aizmirsīsim, jo labāk.»

Bet neviens negribēja aizmirst, šķita, ka neviens, tikai viņa, tāpēc Skārleta nopriecājās, kad beidzot varēja Melānijai skaidri pateikt, ka viņai neērti pat pustumsā rādīties ļaudīs. Šis paskaidrojums bija pilnīgi saprotams Melānijai, kura bija ārkārtīgi iejūtīga pret visu, kam sakars ar bērnu radīšanu. Melānija ļoti gribēja vēl vienu bērnu, bet tiklab ārsts Mīds, kā arī ārsts Fontēns apgalvoja, ka otrs bērns viņai maksās dzīvību. Nelabprāt samierinājusies ar savu likteni, Melānija tāpēc lielāko tiesu laika pavadīja pie Skārletas, priecādamās kaut vai par citas gaidībām. Skārletai, kas nākamo bērnu nemaz tik ļoti nevēlējās, turklāt tik nepiemērotā laikā, Melānijas attieksme likās vislielākā sentimentālā muļķība. Viņa ļauni priecājās vienīgi par to, ka ārstu edikts nepieļauj tuvību starp Ešiiju un viņa sievu.

Tagad Skārleta bieži tikās ar Ešiiju, bet nekad — vienatnē. Katru vakaru, no zāģētavas mājās nākdams, viņš ieradās paziņot par dienas darbiem, bet tad vienmēr bija klāt Frenks un Pitija vai — kas vēl sliktāk — Melānija un Indija. Skārleta varēja viņam uzdot tikai lietišķus jautājumus, izteikt dažus priekšlikumus un parasti nobeigt: «Cik jauki, ka tu iegriezies! Ar labu nakti!»

Kaut jel viņa negaidītu bērnu! Tā taču būtu paša dieva dota izdevība — ik rītu ar Ešiiju kopā braukt uz zāģētavu caur vientulīgiem mežiem, tālu no ziņkāri glūnīgām acīm, un viņiem liktos, ka viņi atkal ir savā dzimtajā apgabalā, kur pirms kara tik mierīgi ritēja viņu dienas.

Nē, viņa nemēģinātu izvilkt no Ešlija nevienu vārdu par mīlestību. Par mīlestību vairs nevarēja būt ne runas. Viņa taču bija devusi sev zvērestu! Bet var jau būt, ka, atkal atrazdamies vienatnē ar viņu, Ešlijs nomestu to vēsās pieklājības masku, ko bija uzlicis pēc ierašanās Atlantā. Varbūt viņš atkal kļūtu tāds kā senāk — tāds Ešlijs, kādu viņa pazina pirms tām viesībām Divpadsmit Ozolos, pirms tā laika, kad viņi vēl nebija teikuši viens otram: «Es tevi mīlu!» Ja viņi nedrīkstēja mīlēt viens otru, tad vismaz drīkstēja būt draugi, un viņa varētu savu vientulībā sastingušo sirdi sasildīt pie viņa draudzības uguntiņas.

«Kaut jel bērns drīzāk piedzimtu un viss būtu garām!» viņa nepacietīgi domāja. «Tad es varētu katru dienu braukt kopā ar viņu un mēs runātu un runātu. ..»

Šī bezpalīdzība, nespēja izrauties no sava ieslodzījuma nomocīja Skārletu ne tikai tāpēc, ka viņai gribējās būt kopā ar Ešliju. Zāģētavās bija vajadzīga viņas klātiene. Zāģētavas vairs neienesa peļņu, kopš viņa pati tās nevadīja, bet bija uzticējusi Hjū un Ešlijam.

Hjū, lai pūlējās kā pūlēdamies, neko no darījumiem nesajēdza. Viņš bija slikts tirgonis un vēl sliktāks vadītājs. Jebkurš varēja viņu apvārdot, lai viņš pazemina cenas. Ja vien kāds veikls darbu uzņēmējs iebilda, ka kokmateriāli ir sliktas kvalitātes, Hjū, kā jau džentlmenis, tūlīt atvainojās un palētināja cenu. Dabūjusi zināt, cik viņš ieņēmis par tūkstoš pēdām dēļu seguma, Skārleta aiz dusmām sāka raudāt. Tie taču bija visaugstākā labuma grīdas dēļi, un viņš tos atdevis gandrīz par velti! Un arī ar saviem strādniekiem viņš netika galā. Nēģeri pieprasīja dienas algu, bet, saņēmuši naudu, bieži piedzērās un nākamajā rītā neieradās darbā. Tādos gadījumos Hjū vajadzēja meklēt citus strādniekus, bet zāģētava stāvēja dīkā. Un tāpēc Hjū vairākas dienas netika pilsētā pārdot dēļus.

Redzēdama, kā peļņa izslīd Hjū no rokām, Skārleta vai prātu zaudēja aiz dusmām par savu nevarību un viņa stulbumu. Tiklīdz piedzims bērns un viņa atkal varēs darboties, tūlīt aiztrieks ratā Hjū un pieņems kādu citu. Jebkurš būs labāks par viņu. Un arī nēģerus viņa vairs nepieņems. Kā var kārtīgi vadīt darbu, ja tie atbrīvotie nēģeri skraida no vienas vietas uz otru?

— Frenk,— viņa reiz teica pēc vētrainas izskaidrošanās ar Hjū par strādnieku trūkumu,— es gandrīz esmu izlēmusi, ka pieņemšu zāģētavās katordzniekus. Es jau runāju ar Džoniju Geligeru, Tomija Velberna darbu vadītāju, par to, cik grūti ir piespiest tos melnos strādāt, un viņš man jautāja, kāpēc es neņemot katordzniekus. Man likās, ka tā nav slikta doma. Viņš teica, ka tos varot salīgt par pusvelti un arī lēti paēdināt. Un vēl viņš teica, ka viņus varot nostrādināt, cik vien gribu, un nekādi ļautiņi no Atbrīvošanas biroja man par to neklups virsū kā sirseņu bars, nebāzīs man zem deguna kaut kādus likumus un nejauksies iekšā, kur nevajag. Vārdu sakot, tiklīdz Džonijs (ieligers nostrādās pie Tomija līgumā paredzēto laiku, es viņu pieņemšu Hjū vietā. Cilvēks, kas piespiedis strādāt to mežonīgo iru bandu, protams, spēs izdzīt arī katordzniekus.

Katordzniekus! Frenks kļuva mēms aiz pārsteiguma. Nolīgt katordzniekus — neko ļaunāku nevarēja iedomāties, tas bija pat ļaunāk nekā Skārletas neprātīgā ideja uzcelt restorānu.

Katrā ziņā tā tas likās Frenkam un tām konservatīvajām aprindām, ar kurām viņš sagājās. Jaunā sistēma — nolīgt katordzniekus — radās sakarā ar to, ka štats pēc kara bija ļoti nabadzīgs. Vairs nevarēdams uzturēt katordzniekus, štats viņus saderēja darbā tiem, kam vajadzēja daudz strādnieku dzelzceļa būvei, terpentīna ieguvei un koksnes apstrādāšanai. Kaut arī Frenks un viņa klusie, dievbijīgie draugi saprata šīs sistēmas nepieciešamību, viņi tomēr to nosodīja. Daudzi no viņiem nebūt nebija verdzības piekritēji, tomēr domāja, ka šis jaunievedums ir daudz sliktāks par verdzību.

Un Skārleta grib salīgt katordzniekus! Frenks zināja — ja viņa to izdarīs, viņš vairs nevarēs skatīties cilvēkiem acīs. Izmantot katordzniekus bija daudz ļaunāk nekā tas, ka viņai pieder zāģētavas un viņa pati tās vada, ļaunāk par visu, ko viņa līdz šim bija sagudrojusi. Viņai iebilzdams, Frenks vienmēr bija uzdevis sev jautājumu: «Ko teiks ļaudis?» Bet tagad — tagad runa bija par daudz ko svarīgāku nekā bailes no sabiedrības nosodījuma. Tas taču ir tikpat kā nopirkt cilvēka miesu, tikpat kā nopirkt prostitūtas, un šis grēks gulsies uz viņa sirdsapziņas, ja viņš ļaus Skārleta i to izdarīt.

Pārliecināts par šā nodoma nekrietnumu, Frenks sasparojās un tik bargiem vārdiem aizliedza Skārletai nolīgt katordzniekus, ka viņa pārsteigumā apklusa. Un tad, lai Frenku nomierinātu, viņa lēnprātīgi piebilda, ka nopietni nemaz neesot par to domājusi. Gluži vienkārši Hjū un tie atbrīvotie nēģeri viņu tā nokaitinājuši, ka viņa zaudējusi savaldīšanos. Klusībā viņa joprojām par to domāja un pat tiecās pēc tā. Katordznieki varētu atrisināt vienu no viņas grūtākajām problēmām, bet ja Frenks tā to ņem pie sirds. . .

Viņa nopūtās. Kaut vai viena no zāģētavām būtu ienesīga, tad viņa vēl kaut kā izķepurotos. Bet Ešlijam nemaz neveicās daudz labāk par Hjū.

Sākumā Skārleta bija pārsteigta un sarūgtināta, ka Ešlijs uzreiz neprot tā ķerties pie darba, lai zāģētava kļūtu divkārt ienesīgāka nekā viņas vadībā. Viņš taču ir tik atjautīgs, tik daudz grāmatu izlasījis — kāpēc viņam nevedas un viņš nepelna milzu naudu? Bet viņam neveicās labāk kā Hjū. Viņš bija tikpat nepieredzējis, pieļāva tādas pašas kļūdas, tāpat veikalnieciski neprata spriest un bija tikpat godprātīgs kā Hjū.

Skārletas mīlestība steigšus atrada Ešlijam attaisnojumus, un viņa abus vadītājus vērtēja dažādi. Hjū bija neglābjams muļķis, turpretī Ešlijs — tikai iesācējs tirdznieciskos darījumos. Tomēr gribot negribot viņai bija jāatzīst, ka Ešlijs neprot ātri galvā rēķināt un noteikt pareizo cenu, bet viņa prot. Reizēm viņa pat šaubījās, vai viņš jebkad iemācīsies atšķirt dēļus no baļķiem. Turklāt, kā jau džentlmenis un godīgs cilvēks, viņš uzticējās katram blēdim un vairākkārt būtu zaudējis daudz naudas, ja laikus nebūtu iejaukusies viņa. Ja viņam kāds patika — bet viņam acīmredzot patika tik daudzi —, viņš pārdeva kokus uz kredīta, pat neiedomājies pajautāt, vai pircējam ir nauda bankā vai pieder kāds īpašums. Šajā ziņā viņš nebija labāks par Frenku.

Bet gan jau viņš visu iemācīsies! Taču, kamēr viņš mācījās, viņa īstā mātes iecietībā un panesībā samierinājās ar Ešlija kļūdām. Ik vakaru, kad viņš noguris un sadrūvējies iegriezās viņas mājā, viņa, netaupīdama nedz spēkus, nedz laiku, taktiski deva viņam derīgus padomus. Bet, par spīti viņas atbalstam un uzmundrinājumam, Ešlija acis joprojām bija dīvaini nedzīvas. Viņa nesaprata, kas viņam noticis, un tas viņu biedēja. Viņš bija kļuvis citāds, pavisam citāds nekā senāk. Ja viņa paliktu ar Ešliju vienatnē, tad varbūt viņai izdotos noskaidrot iemeslu.

Visa tā dēļ viņa daudzas naktis negulēja. Viņa raizējās par Ešliju, jo zināja, ka viņš nav laimīgs, tāpat kā zināja arī to: ja cilvēks ir nelaimīgs, tad nevar ieprasties jaunā darbā un nevar kļūt par labu koktirgotāju. Tās bija mocības — apzināties, ka abas viņas zāģētavas atrodas tik neizveicīgu cilvēku rokās kā Hjū un Ešlijs. Skārletai sirds vai lūza, kad viņa redzēja, kā konkurenti atņem viņai labākos pircējus, kaut gan viņa tik rūpīgi bija visu iepriekš aprēķinājusi un ziedojusi tik daudz darba, lai viņas prombūtnē viss ritētu kā pa diedziņu. Kaut viņa atkal varētu stāties darbā! Viņa ņemtu Ešliju savā pārziņā, un viņš noteikti no viņas visu iemācītos. Džonijs Geligers varētu vadīt otru zāģētavu, bet viņa pati kārtotu koku pārdošanu, un tad viss būtu lieliski. Varbūt Hjū varētu pie viņas palikt, ja būtu ar mieru izvadāt kokmateriālus pasūtītājiem. Nekam citam jau viņš neder.

Jā, protams, Geligers, lai cik apķērīgs, acīmredzot ir cilvēks bez sirdsapziņas, bet — kur lai ņem citu? Kāpēc visi apķērīgie, tomēr godīgie cilvēki tik stūrgalvīgi atsakās pie viņas strādāt? Ja kāds no viņiem tagad strādātu Hjū vietā, viņai nebūtu jāuztraucas, bet šādi. ..

Tomijs Velberns, kaut arī kuprainu muguru, bija visvairāk nodarbinātais būvuzņēmējs pilsētā, un runāja, ka naudas viņam Ir ka spaļu. Misis Merivederai un Renē tik labi veicās, ka viņi l>ai atvēra pilsētā maiznīcu. Renē to vadīja ar īsti francisku Vērienu, bet Merivederu vectētiņš, nopriecājies par iespēju tikt Aia no aizkrāsnes, sāka izvadāt Renē furgonā pīrāgus. SimonNiem darbs tā izvērsās, ka viņu ķieģeļceplī strādnieki strādā trīs maiņās. Bet Kells Vaitings krietni nopelna ar matu iztaisnošanas līdzekli: iestāsta nēģeriem, ka republikāņi nemūžam neļaus lulsot tiem, kam sīksprogaini mati.

Tāpat klājās visiem apsviedīgajiem jaunajiem cilvēkiem, ko Skārleta pazina,— ārstiem, advokātiem, veikalu īpašniekiem. Apātija, kas viņus bija pārņēmusi tūlīt pēc kara, tagad pārgājusi, katrs rauša sev naudu un bija pārāk aizņemts, lai vēl palīdzētu arī viņai. Aizņemti nebija vienīgi tādi cilvēki kā Hjū — vai Ešlijs.

Tīrais negals — tev jāvada uzņēmums, bet tu, kā par spīti, esi stāvoklī!

«Es nekad vairs nedzemdēšu,» Skārleta stingri apņēmās. «Nebūšu tāda kā tās sievietes, kam katru gadu pa bērnam. Ak dievs, tas nozīmētu, ka man sešus mēnešus gadā jāatstāj zāģētavas! Bet es tagad redzu, ka nevaru tās atstāt pat uz vienu dienu. Gluži vienkārši pateikšu Frenkam, ka vairs negribu bērnus.»

Frenks gribēja lielu ģimeni, bet gan jau viņa ar Frenku tiks galā. Viņas lēmums bija skaidrs. Tas bija viņas pēdējais bērns. Zāģētavas bija svarīgākas.

XLII

Skārleta dzemdēja meiteni, sīku radījumu ar kailu galvu, neglītu kā mazu pērtiķēnu un smieklīgi līdzīgu Frenkam. Ja neņem vērā laimīgo tēvu, neviens bērnā neredzēja nekā skaista, bet kaimiņi bija tik laipni un teica, ka visi neglītie bērni vēlāk kļūstot skaisti. Meitenīti nosauca par Ellu Lorēnu — par Ellu pēc vecmāmiņas Elenas un par Lorēnu tāpēc, ka meitenēm šis vārds tieši tolaik ļoti bija modē'tāpat kā zēniem Roberts Lī un Džeksons, bet nēģeriem Ābrams Linkolns un Emancipācija.

Viņa piedzima nedēļā, kad Atlanta bija briesmīgi satraukta un dzīvoja gaidāmās katastrofas nojausmās. Kāds nēģeris, kas bija lielījies ar baltās sievietes izvarošanu, bija tiešām apcietināts, bet vēl to nepaguva saukt tiesneša priekšā, kad kukluksklana vīri iebruka cietumā un to pakāra. Klans bija iejaucies, ai līdz šim vārdā neminētajam upurim nebūtu jāstājas tiesas priekšā kā lieciniecei. Tēvs un brāļi drīzāk būtu viņu nošāvuši nekā ļāvuši viņai atklāt savu kaunu visai pasaulei. Tādēļ pilsētas ģimenēm prātīgākais, pat vienīgais pieklājīgais un iespējamais atrisinājums likās nēģeri sodīt uz savu roku. Bet militārās iestādes trakoja, jo nespēja saprast, kādēļ jaunava nevarētu atklāti nodot liecību.

Kareivji apcietināja, ko vien varēja, un zvērēja izdeldēt klanu no zemes virsas, kaut arī tiem katrs Allantas baltais vīrietis būtu jāiesloga cietumā. Izbiedētie nēģeri kaut ko drūmi runāja par atriebību un dedzināšanu. Gaisā lidoja baumas par masu nāves sodiem, ko jenkiji izpildīšot, ja atradīšot vainīgos, un par vispārēju nēģeru dumpi. Pilsētnieki uzturējās mājās aiz slēgtām durvīm, vīrieši baidījās iet savos darbos un atstāt sievietes un bērnus neaizsargātus.

Skārleta izvārguši gulēja gultā un pateicās dievam, ka Ešlijs bija pārāk prātīgs un Frenks pārāk vecs un nedrošs, lai piederētu pie klana. Briesmīgi būtu apzināties, ka jenkiji var ik mirkli uzbrukt un viņus apcietināt. Jau tā visiem klājās diezgan ļauni, kādēļ jaunajiem klana trakuļiem vēl vajadzēja jenkijus tā kaitināt? Droši vien meitenei īstenībā nekas nebija noticis. Varbūt viņa tikai bailēs bija zaudējusi galvu, un viņas dēļ nu daudzi vīrieši varēja zaudēt dzīvību.

Ļaudis jutās tā, it kā viņu acu priekšā lēni kvēlotu deglis un liesma ik mirkli varētu sasniegt pulvera mucu. Tomēr šai satrauktajā atmosfērā Skārleta ātri atguva spēkus. Teicamā veselība, kas bija līdzējusi pārciest grūtos laikus Tarā, arī tagad nāca viņai palīgā. Divas nedēļas pēc Ellas Lorēnas dzimšanas viņa jau sēdēja gultā un pukojās par savu bezdarbību. Pēc trim nedēļām viņa piecēlās un dzīrās apskatīt zāģētavas. Abas stāvēja dīkā, jo Hjū un Ešlijs pat dienas laikā neiedrošinājās atstāt savas ģimenes.

Tad nāca trieciens.

Tēva lepnumā Frenks saņēma dūšu un aizliedza Skārletai atstāt māju, kamēr briesmas nebūs garām. Viņa aizliegumus Skārleta vispār nebūtu ņēmusi vērā, bet viņš bija nodevis zirgu un ratus kādā īrējamā novietnē un noteicis, ka tos drīkst izdot vienīgi viņam. Vēl ļaunāk bija tas, ka viņš kopā ar veco aukli Skārletas slimības laikā bija pacietīgi pārmeklējis māju un atradis viņas paslēpto naudu. Frenks to bija noguldījis bankā uz sava vārda, tādēļ viņa tagad nevarēja pat pajūgu noīrēt.

Skārleta briesmīgi pārskaitās uz Frenku un mammīti, tad sāka lūgties un beidzot veselu rītu raudāja kā ietiepīgs bērns, kam nedod kārotu mantu. Bet, lai viņa darīja ko darīdama, viņa dzirdēja tikai: «Nomierinies, mīļā! Tu vēl neesi vesela,»— vai arī: «Mis Skārlet, ja tu tūliņ nepaliksi mierā, piens saskābs un bērns dabūs graizes, tas ir tik droši kā āmen baznīcā!»

Dusmās Skārleta aizskrēja cauri dārzam pie Melānijas un paceltā balsī izkratīja tai sirdi. Viņa iešot kājām uz zāģētavu, viņa stāstīšot katram, kādu ļaundari esot apprecējusi, viņa neļaušot ar sevi apieties kā ar nerātnu bērnu. Viņa ņemšot līdzi pistoli un nošaušot katru, kas viņu apdraudēšot. Vienu viņa jau esot nošāvusi un ar baudu, jā gan — ar baudu nošaušot arī otru! Viņa. . .

Melānija, kas tik tikko iedrošinājās pabāzt degunu pa durvīm, briesmīgi izbijās.

—   Ak, dieva dēļ, padomā par sevi! Es nomirtu, ja tev kas notiktu!

—   Bet es gribu! Es gribu! Iešu kājām. ..

Melānija paskatījās viņā. Tā nebija nedēļnieces histērija. Skārletas sejā atspoguļojās tā pati trakā, stūrgalvīgā apņēmība, ko Melānija bieži bija vērojusi Džeralda O'Hāras vaibstos, kad tas bija kādā jautājumā ietiepies un negribēja piekāpties. Viņa apskāva Skārletu un cieši piespieda sev klāt.

—   Es esmu pie visa vainīga, tāpēc ka neesmu tik droša kā tu un visu laiku turu Ešliju pie sevis mājās, kad tam būtu jāiet darbā. Ai, kāda es esmu jēradvēsele! Mīļā, es pateikšu Ešlijam, ka nemaz nebaidos, un palikšu pie tevis un krustmātes Pitijas, un tad viņš atkal varēs iet darbā. ..

Pat sev Skārleta negribēja atzīties, ka Ešlijs īstenībā nav spējīgs tikt galā ar grūtībām. Viņa uzsauca Melānijai:— Pie joda, ko Ešlijs zāģētavā padarītu, ja ik mirkli domātu un raizētos par tevi! Nudien, visi pret mani ir tik nejauki! Pat tēvocis Pīters negrib ar mani braukt. Bet es par to nebēdāju, es iešu viena, visu ceļu nostaigāšu kājām un gan jau atradīšu pāris melnos, kas strādās.

—   Nē, to tu nedrīksti! Ar tevi varētu notikt kas briesmīgs. Šentitaunas ciems pie Dekeituras ceļa esot pilns ar sliktiem nēģeriem, un tev jāiet tur garām. Pagaidi. . . es to apdomāšu, bet apsoli man, ka šodien vēl nekā nedarīsi. Tikmēr man kaut kas ienāks prātā. Apsoli man, ka iesi mājās un liksies gultā. Tu neizskaties labi. Apsoli man to!

Skārleta īgni apsolījās, jo dusmošanās viņu bija tā nogurdinājusi, ka viņai nekas cits neatlika. Viņa gāja mājās un tur vīzdegunīgi atvairīja visus izlīgšanas mēģinājumus.

Pēcpusdienā kāds savāds vīrs caur Melānijas žogu ienāca Pitijas dārzā. Acīmredzot tas bija viens no ļaudīm, kurus mammīte un Dilsija sauca par «salašņām» un kurus mis Melānija uzlasot ielās un laižot savā pagrabā gulēt.

Melānijas nama pagrabstāvā bija trīs telpas, kur agrāk bija dzīvojuši kalpotāji un kur bija glabāts vīns. Vienā gulēja Dilsija, bet abas pārējās pastāvīgi aizņēma skrandainu viesu pulks. Tikai Melānija zināja, no kurienes tie nāca un uz kurieni gāja, un neviens cits bez viņas nezināja, kur viņa tos savāca. Varbūt viņa tos tiešām uzlasīja no ielas. Tāpat kā dižie un gandrīz dižie pulcējās viņas salonā, likteņa pabērni atrada ceļu uz viņas pagrabu, kur tie dabūja ēdienu, naktsmājas un arī pārtikas sainīti, ko paņemt līdzi ceļā. Parasti tie bija dienvidnieku armijas kareivji — vienkāršākie no tiem, lasīt un rakstīt nepratēji, ļaudis bez ģimenes un mājām, kas klejoja apkārt, meklēdami darbu.

Bieži tur nakšņoja vājas, saulē nobrūnējušas lauku sievietes ar baltmatainu bērnu baru, tās bija karā zaudējušas vīrus un pajumti un tagad meklēja radus, kas bija izklīduši visos vējos. Nereti kaimiņus satrauca vēsts, ka Melānijas mājā atkal uzturas ārzemnieki — klaidoņi, kas reizēm neprata neviena vārda angliski,— Dienvidos viņus bija atvilinājuši fantastiski stāsti par viegli iegūstamu bagātību. Reiz Melānijas pagrabā bija gulējis pat kāds republikānis — vismaz aukle noteikti apgalvoja, ka tas bijis republikānis, jo viņa tos jūtot jau pa gabalu, kā zirgs klaburčūsku. Bet neviens viņai neticēja. Visi cerēja, ka arī Melānijas žēlsirdībai kaut kur taču ir robeža.

«Jā,»# Skārleta nodomāja, ar mazo klēpī sēdēdama bālajā novembra saulē sāndurvju priekšā. «Tas atkal ir kāds no Melānijas klibajiem pīlēniem. Un viņš tiešām ir klibs.» %.

Vīram, kas nāca šurp pāri sētas puses pagalmam, bija koka kāja tāpat kā Viļam Bentīnam. Tas bija vājš gara auguma vecis ar iesarkani spīdīgu, netīru pauri un tik garu, sirmu bārdu, ka viņš to varēja aizbāzt aiz jostas. Pēc grumbainās sejas spriežot, viņam varēja būt pāri sešdesmit gadiem, bet viņa augumā nebija nekā no vecuma smagnējības. Viņš bija kaulains un izģindis, bet, par spīti koka kājai, kustējās veikli kā čūska.

Vecis uzkāpa pa kāpnēm un tuvojās Skārletai, un, pirms viņa bija dzirdējusi tā izrunu ar rūcošajiem «r» un deguna pieskaņu, viņa jau zināja, ka šis vīrs ir no kalniem. Par spīti netīrajam, skrandainajam apģērbam, varēja nojaust, ka viņam, tāpat kā kalnu apgabalu iedzīvotāju lielākai daļai, piemīt kluss, īgns lepnums, kas nepieļauj nekādas vaļības un muļķīgus jokus. Bārda viņam bija noslienāta ar tabakas sulu un vaigā izspiedās liels zelējamās tabakas vīkšķis. Deguns bija šaurs un kaulains, garās, kuplās uzacis uz augšu sagriezušās, ausis auga kupli spalvu kušķi kā lūsim. Zem vienas uzacs bija tukšs acs dobums, no tā pāri vaigam līdz bārdai stiepās rēta. Otra acs bija maza, gaiša un salta, nekustīga un nežēlīga. Aiz bikšu jostas viņš nesāja smagu pistoli, no saplīsušā zābaka stulma rēgojās dunča spals.

Viņš vēsi paraudzījās Skārletai pretī un nospļāvās pār margām, iekams sāka runāt. Viņa vienīgajā acī bija lasāma nicināšana — ne tieši pret' Skārletu, bet pret visu sieviešu dzimumu.

—  Misis Vilksa mani sūta pie jums darbā,— viņš īsi teica. Balss šķita ierūsējusi, it kā viņš nebūtu radis daudz runāt, vārdi lēni, gandrīz ar pūlēm raisījās no lūpām. — Mani sauc Arčijs.

—   Diemžēl nevaru jums nekādu darbu piedāvāt, mister Arčij.

—   Arčijs ir mans vārds.

—   Piedodiet. Un kāds ir jūsu uzvārds?

Viņš atkal nospļāvās.— Tā ir mana darīšana,— viņš noteica. — Arčijs — un diezgan.

—   Man tas arī ir vienalga. Man nav darba, ko jums dot.

—  Gan jau būs. Misis Vilksa uztraucas, ka jūs esot tik dumja un viena skraidot apkārt. Viņa mani sūta jums par kučieri.

—  Tā?— Skārleta bija sašutusi gan par šā vīra nekaunīgo valodu, gan par to, ka Mellija jaucas viņas lietās.

Veča acs uzlūkoja Skārletu bezpersoniskā naidīgumā.

—   Jā. Sievišķim gan nevajadzētu tā māžoties, bet, ja nu jums tik dikti gribas vazāties apkārt, es varu braukāt jums līdzi. Es neciešu nēģerus un jenkijus tāpat.

Viņš pārbīdīja tabakas vīšķi uz otru vaigu un neaicināts apsēdās uz augšējā pakāpiena.— Nedomājiet, ka man patīk braukāt apkārt ar sievišķiem, bet misis Vilksa bija tik laba pret mani, ļāva man pārgulēt savā pagrabā, un tagad viņa mani sūta pie jums par kučieri.

—   Bet…— Skārleta nevarīgi iesāka. Tad viņa apklusa, domīgi paskatījās uz kārno veci un pasmaidīja. Šis vecais karātavu putns viņai gan nepatika, bet viņa klātbūtne varēja ļoti noderēt. Ar viņu kopā varēja braukt uz pilsētu, uz zāģētavām un apmeklēt klientus. Neviens nešaubītos, ka viņam blakus Skārletai nekas nedraud, turklāt viņa izskats bija droša garantija pret tenkām.

—   Labi, sarunāts,— viņa teica.— Tas ir, ja mans vīrs piekritīs.

Bridi parunājies ar Ārčiju zem četrām acīm, Frenks negribīgi piekrita un lika ratnīcai izdot zirgu un vienjūgu. Viņš bija sāpīgi vīlies, ka Skārleta ari pēc bērna piedzimšanas nebija pārvērtusies uz labu, kā viņš bija cerējis, bet, ja nu viņa katrā ziņā gribēja atkal braukt uz savām nolādētajām zāģētavām, tad Arčijs bija īsta dieva dāvana.

Tā tika nodibināta savienība, kas Atlantu sākumā ārkārtīgi pārsteidza. Arčijs un Skārleta bija dīvains pāris: mežonīgais, netīrais vecis, kas turēja koka kāju pār ratu malu, un rūpīgi ģērbtā, glītā, jaunā sieviete ar domīgi savilkto pieri. Viņus varēja sastapt dažādos laikos un dažādās vietās gan pilsētā, gan ārpus tās. Viņi reti runāja viens ar otru, acīm redzami viens otru neieredzēja, un tomēr nepieciešamība viņus turēja kopā — viņam vajadzēja naudu, viņai — vīrieša aizsardzību. Pilsētas dāmas uzskatīja, ka tā vismaz esot pieklājīgāk nekā vizināties kopā ar to nelieti Batleru. Viņas ziņkārīgi prātoja, kur gan šis Batlers palicis. Pirms trim mēnešiem viņš pēkšņi bija aizbraucis no Atlantas, un neviens nezināja, kur viņš bija pazudis, arī Skārleta ne.

Arčijs bija mazrunīgs vīrs. Viņš runāja tikai tad, kad viņam kaut ko vaicāja, un arī tad atbildes parasti norūca bārdā. Ik rītu viņš iznāca no Melānijas pagraba un apsēdās krustmātes Pitijas durvju priekšā uz kāpnēm. Tur viņš zelēja un spļāva, līdz Skārleta iznāca ārā un Pīters izbrauca vienjūgu no staļļa. Tēvocis Pīters no viņa baidījās gandrīz tāpat kā no velna un kukluksklana, un pat mammīte viņam bailīgi grieza ceļu. Arčijs ienīda nēģerus, viņi to zināja un tādēļ baidījās. Savu ieroču arsenālu viņš bija papildinājis ar otru pistoli, un viņa slava tālu izplatījās pilsētas melno iedzīvotāju vidū. Viņam ne reizi nebija jāizvelk pistole, pat roka pie jostas nebija jāpieliek, pietika ar morālo ietekmi. Neviens nēģeris neiedrošinājās ne pasmīnēt, kad Arčijs parādījās redzes lokā.

Reiz Skārleta pajautāja Ārčijain, kādēļ viņš tā ienīst nēģerus, un bija pārsteigta, kad viņš atbildēja, jo parasti viņš uz visiem jautājumiem tikai atrūca: «Tā nu ir mana darīšana.»

—   Es tos ienīstu, tāpat kā tos ienīst visi kalnieši. Mēs tos nekad neesam ieredzējuši un arī nekad neesam turējuši. Nēģeru dēļ sākās karš. Arī tādēļ es viņus ienīstu.

—   Bet jūs taču arī karojāt.

—   Kāpēc ne? Jenkijus es arī ienīstu — vēl vairāk nekā nēģerus, un visvairāk es ienīstu pļāpīgus sievišķus.

Viņa neslēptā rupjība Skārletu stipri kaitināja, un viņa ilgojās tikt no šā cilvēka vaļā. Bet kā viņa būtu bez tā iztikusi? Kā viņa citādi būtu varējusi brīvi kustēties? Viņš bija rupjš un netīrs, reizēm viņš arī stipri smirdēja, bet savu darbu viņš padarīja. Viņš vadāja Skārletu uz zāģētavām un atpakaļ un pie pircējiem, un, kamēr viņa sarunājās vai deva norādījumus, viņš spļaudījās un skatījās tālumā. Ja viņa izkāpa no ratiem, viņš «larīja tāpat un neatkāpās no viņas ne soli. Ja viņa uzkavējās starp rupjiem strādniekiem, nēģeriem un jenkijiem, Ārčijs vienmēr stāvēja turpat blakus.

Drīzā laikā Atlanta pierada redzēt Skārletu kopā ar viņas miesassargu, un citas dāmas pat sāka viņu apskaust viņas brīvības dēļ. Kopš nēģera nolinčošanas dāmas bija tikpat kā iemūrētas savās mājās, viņas pat negāja iepirkties, ja nebija sanākušas kopā vismaz pusducis. Pēc dabas sabiedriskas — viņas drīz kļuva nervozas, atmeta lepnumu un lūdza Skārletu, lai tā viņām aizdodot Arčiju. Ja Ārčijs viņai nebija vajadzīgs, tad viņa arī bija tik laipna un aizdeva to citām dāmām.

Drīz Ārčijs kļuva par Atlantas neatņemamu sastāvdaļu, un dāmas sacentās savā starpā viņa dēļ. Reti kāds rīts pagāja, kad brokastlaikā bērns vai melnais kalpotājs neatnesa zīmīti ar rindām: «Ja jums Ārčijs šodien pēc pusdienas nav vajadzīgs, lūdzu, atsūtiet viņu man, gribu aizvest puķes uz kapiem.»— «Man jābrauc pie modistes.»—«Vai Ārčijs nevar mazliet pavizināt krustmāti Nelliju?»—«Esmu ielūgta viesos, bet vectēvs nevar braukt līdzi, jo nejūtas labi; varbūt Ārčijs varētu…»

Ārčijs vadāja visas — jaunavas, sievas, atraitnes —, un pret visām viņš izrādīja to pašu nepielūdzamo nicināšanu. Nebija šaubu — visas sievietes, izņemot Melāniju, viņš ienīda tāpat kā nēģerus un jenkijus. Sākumā dāmām viņa rupjā valoda likās piedauzīga, tad viņas aprada, un, tā kā viņš izturējās klusi, ja neņēma vērā pastāvīgos tabakas sulas spļāvienus, drīz viņa klātbūtne kļuva tikpat pašsaprotama kā zirgi, ar kuriem viņš brauca, un dāmas pavisam aizmirsa, ka viņš sēž blakus; misis Merivedera pat visos sīkumos izstāstīja misis Mīdai savas māsasmeitas dzemdību norisi, iekāms atskārta, ka Ārčijs sēž uz bukas.

Agrākos laikos tas nemaz nebūtu iedomājams. Pirms kara dāmas viņu pat virtuvē nebūtu cietušas, tās būtu pasniegušas viņam pie durvīm ēdienu un sūtījušas tālāk savu ceļu. Bet tagad tām patika viņa mierinošā klātbūtne. Šis rupjais, neizglītotais, netīrais vīrs stāvēja kā valnis starp dāmām un Rekonstrukciju. Viņš nebija ne draugs, ne kalpotājs, bet algots miesassargs sievām, kamēr vīri dienu bija darbā vai vakaros izgāja no mājas.

Skārleta ievēroja, ka Frenka ļoti bieži vakaros nav mājās, kopš Ārčijs viņu apsargāja. Frenks teica — viņam veikalā esot jānoslēdz bilance un darba tik daudz, ka parastajās stundās viņš ar to netiekot galā. Citreiz gadījās slimi draugi, kuriem bija jāsēž pie gultas, turklāt katru trešdienas vakaru sanāca demokrātu organizācijas sapulce, kur apsprieda, kā atgūt balsošanas tiesības, un Frenks allaž piedalījās. Skārletai gan likās, ka šī organizācija to vien dara kā apspriež Džona B. Gordona pārākumu pār visiem citiem karavadoņiem, ja neņēma vērā ģenerāli LI, un arvien no jauna iztirzā kara gaitu. Vismaz balsošanas tiesību lietā viņa nemanīja nekādus panākumus, bet Frenkain šīs sapulces acīmredzot sagādāja prieku, jo trešdienas vakaros viņš ļoti ilgi nenāca mājās.

Arī Ešlijs sēdēja pie slimiem draugiem un piedalījās demokrātu sapulcēs, un parasti viņš nozuda tais pašos vakaros, kad nozuda Frenks. Tad Ārčijs aizveda krustmāti Pitiju, Skārletu, Veidu un mazo Ellu Lorēnu caur dārzu pie Melānijas, un abas ģimenes vakaru pavadīja kopā. Sievietes šuva, bet Arčijs, uz salona dīvāna visā garumā izstiepies, krāca, sirmajai bārdai pie katra gārdzošā elpas vilciena noplīvojot. Neviens viņu nebija aicinājis gulties uz dīvāna, tas bija glītākais mājas iekārtas priekšmets, un dāmas ikreiz slepeni nopūtās, kad viņš ar zābakiem kājās atlaidās mīkstajos polsteros. Tomēr nevienai nebija drosmes kaut ko iebilst, sevišķi, kad viņš pateica — tā esot laime, ka viņam tik ciets miegs, citādi viņš kļūtu pavisam traks, dāmu kladzināšanā klausoties.

Reizēm Skārletai ienāca prātā — no kurienes gan Arčijs bija ieradies, un kā bija aizritējusi viņa dzīve līdz tam brīdim, kad viņš bija nokļuvis Melānijas pagrabā? Bet viņa tam nejautāja. Ārčija drūmajā, vienacainajā sejā bija kaut kas tāds, kas atvairīja ziņkārību. Viņa zināja tikai to, ka viņš runā ziemeļu kalniešu izloksnē, ka viņš bijis karā un neilgi pirms kapitulācijas zaudējis aci un kāju. Taču incidents ar Hjū Elsingu beidzot cēla gaismā patiesību par Arčija pagātni.

Kādu rītu vecais vīrs Skārletu aizveda uz Hjū zāģētavu, bet, kad viņi to sasniedza, zāģētavā valdīja klusums. Neredzēja neviena nēģera; pats Hjū sašļucis sēdēja zem koka. Viņa strādnieki nebija ieradušies, un viņš nu nezināja, ko iesākt. Skārleta galīgi pārskaitās un neslēpa Elsingam savu sašutumu. Viņa nupat bija pieņēmusi steidzamu pasūtījumu par lielu daudzumu kokmateriālu. Viņa bija likusi lietā visu savu enerģiju, visu burvību un veiklību, lai to dabūtu, un nu zāģētava nestrādāja.

— Vediet mani uz otru zāģētavu!— viņa pavēlēja Ārčijam. — Jā, es zinu, tas ir tāls ceļš, un mēs nedabūsim pusdienas, bet par ko tad es jums maksāju? Misteram Vilksam tūliņ jāpārtrauc darbs un steidzīgi jāizpilda šis pasūtījums. Bet varbūt viņa strādnieki arī slinko? Velns un elle! Tādu tūļu kā Hjū Elsingu es savā mūžā neesmu redzējusi. Tiklīdz Džonijs Geligers būs li. id/.is celt tos veikalus, es viņu pieņemšu Hjū vietā. Kāda man «l.iļa, ka viņš bijis jenkiju armijā? Viņš strādās! Es vēl neesmu i ril/.ējusi neviena slinka Ira. Un brīvlaistie nēģeri man apnikuši, l pieņemšu Džoniju Geligeru un iznomāšu dažus cietumniekus.

Arčijs ar ļaunu skatienu pagriezās pret viņu. Viņa ierūsējusī balss skanēja saltās dusmās.

—   Ja jūs nomāsiet cietumniekus, es aiziešu,— vifiš teica.

Skārleta izbijās.— Dievs debesīs, kādēļ tā?

—  Cietumniekus nomāt — to es pazīstu! Es to saucu par cietumnieku bendēšanu. Pirkt cilvēkus, it kā tie būtu lopi, un apieties ar tiem sliktāk nekā ar lopiem! Viņus sit, nedod ēst, un lā viņus nobendē. Kas par to bēdā? Valsts jau nu ne. Valsts saņem maksu. Tie ļaudis, kas cietumniekus nomā, arī ne. Tie likai cenšas viņus pēc iespējas lētāk izbarot un izspiest no viņiem visu sulu. Pie velna, kundze, nekad neesmu sievietes augstu vērtējis, bet tagad es tās vērtēju vēl zemāk!

—   Kāda jums tur daļa?

—  Ir gan daļa,— Arčijs atteica un, brīdi klusējis, piebilda: — Es gandrīz četrdesmit gadu biju cietumā.

Skārletai mute palika vaļā, un viņa izbailēs ierāvās ratu stūrī. Tad tāds bija mīklas atminējums! Tādēļ viņš slēpa savu uzvārdu, dzimšanas vietu un nestāstīja par savu agrāko dzīvi! Tādēļ viņš bija tik nerunīgs, tādēļ viņš tā ienīda cilvēkus! Četrdesmit gadi! Tad jau viņš bija notiesāts jaunībā. Četrdesmit gadi! Patiesībā mūža ieslodzījums, un ar mūža ieslodzījumu taču sodīja par…

—   Jūs… kādu noslepkavojāt?

—   Jā,— Arčijs īsi atbildēja un paskubināja zirgu.— Sievu.

Skārleta bailēs samirkšķināja acis.

Viņa mute zem bārdas savilkās, it kā viņš rūgti pasmīnētu par viņas bailēm.— Es jūs nenogalēšu, kundze, jums nav jābaidās. Ir tikai viens iemesls nogalēt sievišķi.

—   Jūs nogalinājāt savu sievu!

—   Viņa gulēja ar manu brāli. Viņš aizbēga. Es to nenožēloju. Tādas slampas ir jānogalē. Likumam nav tiesību par to likt cietumā, bet mani tomēr ielika.

—   Bet kā tad jūs tikāt ārā? Izbēgāt? Vai jūs apžēloja?

—   Ko nu sauc par apžēlošanu.. .— Viņa kuplās, sirmās uzacis savilkās, it kā viņam būtu grūti savirknēt vārdus.— Toreiz, sešdesmit ceturtajā gadā, kad Šermans gāja cauri Džordžijai, es Milidžvilā biju nosēdējis taisni četrdesmit gadu. Cietuma priekšnieks sasauca mūs visus un teica: «Jenkiji nāk, viņi slepkavo un dedzina.» Ja es kaut ko ienīstu vēl vairāk nekā nēģerus un sievišķus, tad tie ir jenkiji.

—   Kādēļ? Vai tad jūs kādu pazināt?

—   Nē, kundze, bet biju par tiem dzirdējis. Viņi vienmēr jaucoties citu ļaužu darīšanās. Es tādus cilvēkus ienīstu. Ko viņi meklēja Džordžijā, kādēļ musināja nēģerus, kādēļ nodedzināja mājas un apkāva lopus? Nu, un cietuma priekšnieks teica, ka armijai esot vajadzīgi kareivji un, kas iešot karot, to, karam beidzoties — ja tas vēl būšot dzīvs —, laidīšot brīvībā. Bet mūs, mūžiniekus, slepkavas, armija negribot. Mūs dzīrās sūtīt uz citu cietumu. Es viņam teicu, ka neesmu tāds kā citi mūžinieki, ka esmu nogalinājis tikai savu sievu, kas to bija pelnījusi, un ka es gribu iet karot ar jenkijiem. Un viņš mani saprata un palaida mani kopā ar citiem.

Viņš brīdi klusēja, tad uzjautrināts ieņurdējās:

—   Hm! Jocīga būšana! Mani iebāza cietumā tāpēc, ka biju vienu cilvēku nogalējis, un atkal izlaida ar šauteni rokā, lai nogalēju vēl vairāk. Mēs no Milidžvilas labi cīnījāmies, daudzus nogalējām, un daudzi no mums krita. Nezinu neviena, kas būtu dezertējis. Un, kad karš beidzās, mēs bijām brīvi. Es zaudēju, lūk, šo kāju un vienu aci. Bet es to nenožēloju.

—   Ak tā,— Skārleta gurdi noteica.

Viņa mēģināja atcerēties, ko viņa toreiz, kad dienvidnieki pēdējiem izmisuma spēkiem mēģināja apturēt Šermana armiju, bija dzirdējusi par Milidžvilas cietumnieku atbrīvošanu. Frenks par to bija stāstījis 1864. gada ziemassvētkos. Ko viņš bija teicis? Atmiņas par tiem laikiem bija pārāk juceklīgas. Viņa atkal sajuta to dienu neprātīgās bailes, dzirdēja aplencēju lielgabalus, redzēja daudzos ratus — asinis no tiem pilēja zemē uz sarkanā ceļa —, redzēja zemessargus aizejam, mazos kadetus un zēnus kā Fils Mīds, un sirmgalvjus kā tēvocis Henrijs un Merivederu vectētiņš. Arī cietumnieki bija devušies karā, lai noliktu galvu par bojā ejošo Konfederāciju, lai nosaltu sniegā un krusā pēdējā gājienā uz Tenesiju.

īsu brīdi viņa apdomāja, cik muļķīgi šis vecais vīrs bija darījis, cīnīdamies par štatu, kas tam bija atņēmis četrdesmit mūža gadus. Džordžija bija atņēmusi viņam jaunību un vīra gadus par noziegumu, kas, pēc viņa prāta, nebija noziegums, un tomēr viņš Džordžijai labprātīgi bija ziedojis kāju un aci. Viņai atkal ienāca prātā rūgtie vārdi, ko Rets bija teicis kara sākumā: viņš necīnīšoties par sabiedrību, kas viņu izstūmusi. Bet vislielākā posta brīdī viņš tomēr bija gājis cīņā par šo sabiedrību gluži tāpat kā Ārčijs. Visi šie Dienvidu vīrieši, vienalga, augstas vai zemas kārtas, viņai likās vientiesīgi nelgas, kam skaļi, tukši vārdi vērtīgāki par savu paša ādu.

Viņa paskatījās uz Ārčija stiegrainajām rokām, abām pistolēm un dunci, un viņu atkal pārņēma bailes. Vai daudz tādu bijušo cietumnieku klejoja apkārt — zagļu, laupītāju, slepkavu —, kuriem Konfederācijas vārdā bija piedoti viņu noziegumi? Tad jau katrs svešinieks, ko viņa ceļā satika, varēja būt slepkava! Ja Frenks kādreiz dabūtu zināt patiesību par Ārčiju — elle vaļā! Krustmāte Pitija aiz bailēm nomirtu. Un Melānijai Skārleta gandrīz vēlējās pateikt patiesību, to viņa būtu pelnījusi. Kādēļ viņa. vāca pie sevis šos salašņas un vēl ieteica tos saviem draugiem?

—   Hm. . . es priecājos, ka jūs man to pateicāt, Ārčij. Es. .. es to nevienam nestāstīšu. Būtu briesmīgi, ja misis Vilksa un citas dāmas to zinātu.

—   Hā! Misis Vilksa to jau zina. Es viņai to pateicu to pašu vakaru, kad viņa man pirmoreiz atļāva pārgulēt pagrabā. Jūs taču nedomāsiet, ka es tādai jaukai dāmai atļaušu uzņemt sevi mājās, to nepateicis?

—   Dievs pasargi!— Skārleta iesaucās.

Melānija zināja, ka šis cilvēks ir slepkava, sievietes slepkava, un nebija tam parādījusi durvis! Viņa tam bija uzticējusi savu dēlu, savu krustmāti, svaini un visas savas draudzenes. Un viņa pati, visbailīgākā starp sievietēm, nebija baidījusies palikt mājā viena ar viņu.

—   Kā sieviete misis Vilksa tiešām ir prātīga. Viņa man piekrita, ka melis melo arvien tālāk un zaglis zog joprojām, bet slepkavību var izdarīt tikai vienreiz mūžā. Viņa domā, ka cilvēks, kas cīnījies par Konfederāciju, izpircis visus ļaunos darbus. Man gan liekas — tas nebija nekāds ļauns darbs, ka es nogalēju savu sievu… Jā, kā sieviete misis Vilksa tiešām ir prātīga. Un to es jums saku — tā diena, kad jūs sāksiet nomāt cietumniekus, būs mana pēdējā diena pie jums.

Skārleta neatbildēja, bet klusībā nodomāja:

«Jo drīzāk tu aizvāksies, jo labāk. Slepkava!»

Kā Mellija varēja būt tik… tik. .. Viņai trūka vārdu, lai izteiktu sašutumu par to, ka Mellija šo tipu bija uzņēmusi un slēpusi saviem draugiem, ka viņš ir cietumnieks. Tātad svētais karš izpirka slepkavību! Melānijai tas laikam bija tas pats, kas svētais sakraments. Bet, ja runa bija par Konfederāciju un tās veterāniem, Mellija vienmēr bija tāda muļķe. Nu Skārleta ienīda jenkijus kaislīgāk nekā jebkad un arī to ierakstīja viņu ļaundarību rēķinā. Tā bija viņu vaina, ka sieviete bija spiesta turēt slepkavu sev par sargu.

Drēgnajā mijkrēslī mājās braucot, Skārleta un Ārčijs «Jautro meiteņu» restorāna priekšā ieraudzīja zirgus, vienjūgus un ores. Ešlijs sēdēja zirgā un vērīgi, saspringti kaut ko klausījās. Simonsu zēni bija izliekušies no sava vienjūga, un Hjū Elsings, matu cirtai krītot pār pieri, abām rokām mētājās pa gaisu. Merivederu vectēva pīrādziņu rati stāvēja satrauktās grupas vidū, un, tuvāk piebraucot, Skārleta redzēja, ka Tomijs Velberns un tēvocis Henrijs Hamiltons iespiedušies vectēvam blakus šaurajā sēdeklī.

«Kaut nu tēvocis Henrijs vismaz nebrauktu mājās tādā kulbā!» Skārleta sapīkusi nodomāja. «It kā viņam pašam nebūtu zirga. To viņš dara tikai tādēļ, lai katru vakaru būtu iemesls pasēdēt ar veco Merivederu krogā.»

Tuvāk piebraukusi, arī viņa neviļus juta satraukumu, kas bija pārņēmis šos ļaudis.

«Cerēsim, ka nebūs atkal kāda varmācība,» viņa nodomāja. «Ja kukluksklans nolinčos vēl kādu nēģeri, jenkiji mūs vairs neatstās dzīvus.» Tad viņa teica Arčijam:— Pieturiet! Te kaut kas noticis.

—  Jūs taču negribēsiet apturēt pie kroga!— Arčijs norūca.

—  Jūs dzirdējāt — pieturiet! Labvakar visapkārt! Ešlij, tēvoci Henrij,— vai noticis kas nelabs? Jūs visi izskatāties tādi…

Visi pagriezās pret viņu un pacēla cepures, bet acīs visiem liesmoja satraukums.

—   Labs vai nelabs — viss atkarīgs no tā, kā uz to skatās!— tēvocis Henrijs iebrēcās.— Man liekas, likumdošanas sapulce citādi nemaz nevarēja rīkoties.

«Likumdošanas sapulce?» Skārleta atvieglota nodomāja. Tā viņu maz interesēja. Viņa bija baidījusies kā cita.

—   Ko tad likumdošanas sapulce izdarījusi?

—   Kategoriski atteikusies ratificēt likuma papildinājumu,— vectēvs Meriveders lepni teica.— Lai viņi redz, kas mēs esam!

—  Un par to mums kārtīgi sados pa biksēm,— piedod, Skārlet!— Ešlijs iesaucās.

—  Ak likuma papildinājumu?— Skārleta jautāja un mēģināja rādīt gudru seju. Politika sniedzās pāri viņas saprašanai, un viņa par to arī nelauzīja galvu. Nesen bija ratificēts trīspadsmitais papildinājums vai varbūt sešpadsmitais, bet viņai nebija ne jausmas, ko tāda ratificēšana nozīmē. Vīrieši par tādiem jautājumiem vienmēr briesmīgi uztraucās. Kaut kas no šīs neziņas atspoguļojās viņas sejā, un Ešlijs pasmaidīja.

—   Mēs runājam par papildinājumu, ar kuru nēģeriem grib piešķirt vēlēšanu tiesības,— viņš paskaidroja.— Tas bija iesniegts likumdošanas sapulcei, un tā atteikusies šo papildinājumu ratificēt.

—  Cik muļķīgi! Jenkiji taču mūs tik un tā piespiedīs to darīt.

Tā jau es domāju, kad teicu, ka mums par to sados,— Ešlijs sacīja.

—  Es esmu lepns uz likumdošanas sapulci un tās drosmi!— levocis Henrijs skaļi iesaucās.— Viņi mūs nepiespiedīs to darīt, ja mēs negribēsim!

—  To taču viņi var, un to viņi izdarīs.— Ešlija balss skanēja mierīgi, bet viņa acis liesmoja.— Mums tādēļ tikai būs vēl grūtāk.

—   Ak, Ešlij, ļaunāk kā tagad nemaz nevar būt!

—   Var gan būt vēl ļaunāk. Ja nu viņi ielaidīs melnos mūsu likumdošanas sapulcē un iecels mums melnu gubernatoru? Arī okupācijas vara var būt vēl bargāka.

Beidzot sapratusi, par ko ir runa, Skārleta bailēs iepleta acis.

—   Es apdomāju, kas būtu labākais Džordžijai un mums visiem.— Ešlija seja bija ļoti gurdena.— Vai gudrāk būtu cīnīties, kā sapulce darījusi, uzkūdīt ziemeļniekus pret mums un uzrīdīt armiju, lai tā mums uzspiež melno vēlēšanu tiesības pret mūsu gribu, vai arī, cik vien iespējams, apspiest lepnumu un rādīt laipnu seju, lai visu vieglāk pārciestu. Galu galā iznākums viens un tas pats. Mēs esam nevarīgi. Mums taču jānorij viss, ko viņi mums dod. Varbūt gudrāk būtu, ja mēs daudz nespārdītos pretī.

Skārleta gandrīz nedzirdēja, ko viņš teica, vismaz nesaprata teiktā nozīmi. Protams, viņš atkal redzēja jautājuma abas puses. Bet viņa redzēja tikai vienu: ko šī pļauka jenkiju patmīlībai varēja atnest viņai pašai.

—   Ešlij, tu laikam gribi palikt par radikāli un balsot par republikāņiem?— Merivederu vectētiņš griezīgā balsī ieteicās.

Iestājās spraigs klusums. Skārleta redzēja, ka Ārčijs ātri satver pistoli. Arčijs vectēvu turēja par vecu vējgrābsli un bieži tā arī teica, piebilzdams, ka mis Melānijas vīru viņš neļaušot apvainot, vienalga, vai mis Melānijas vīrs runājot muļķības vai ne.

Mulsums pēkšņi izgaisa no Ešlija acīm, tās liesmoja dusmās, bet viņš vēl nepaspēja nekā pateikt, kad tēvocis Henrijs jau uzbruka vectēvam:

—   Nolādētais ēzeli,— piedod, Skārlet!— nesaki tā par Ešliju!

—   Viņš pats var aizstāvēties, tev nav jāiejaucas,— vecais vēsi atcirta.— Viņš runā kā jenkiju piekritējs. Pie velna, tas tev jāatzīst! Lūdzu piedošanu, Skārlet!

—   Es nekad neesmu uzskatījis atdalīšanos par pareizu,— Ešlijs dusmās drebošā balsī teica,— bet, kad Džordžija atdalījās no Ūnijas, es stāvēju Džordžijas pusē. Es nedomāju, ka no šī kara būtu kāda jēga, bet es cīnījos citiem līdzi. Un tagad neuzskatu, ka būtu labi jenkijus vēl vairāk kaitināt. Bet, ja likumdošanas sapulce to grib darīt, es atbalstu likumdošanas sapulci. Es…

—   Arčij,— tēvocis Henrijs pēkšņi ieteicās,— ved mis Skārletu mājās. Te viņai nav īstā vieta. Politika nav sieviešu darīšana. Tūliņ mēs sāksim apsaukāt cits citu visādiem vārdiem. Brauc, Ārčij! Ar labvakaru, Skārlet!

Mājupceļā Skārlet ai sirds drebēja bailēs. Varbūt likumdošanas sapulces muļķīgā izturēšanās apdraudēja viņas drošību, varbūt aizkaitinātie jenkiji tagad atņems viņai zāģētavas?

—   Paskat tikai,— Arčijs norūca.— Biju gan dzirdējis, ka esot tādi zaķi, kas spļaujot suņiem acīs, bet līdz šim nebiju tos redzējis. Šie likumdevēji tikpat labi būtu varējuši kliegt «Lai dzīvo Džefs Deiviss un dienvidnieki!», ar to viņi būtu panākuši apmēram to pašu. Jenkijiem trakoti patīk nēģeri, un viņi grib mums tos iecelt par kungiem. Bet tie likumdevēji gan ir dūšīgi vīri, viņus tomēr jāapbrīno.

—  Jāapbrīno? Šie murmuļi? Jāapbrīno? Viņus vajadzētu nošaut! Viņi panāks tikai to, ka jenkiji mums uzbruks kā kraukļu bars. Kādēļ viņi nevarēja radi. .. rati. .. kā tur bija.. . un padoties jenkijiem, lai tos neaizkaitinātu? Mums taču tik un tā būs jāpadodas, vienalga, agrāk vai vēlāk.

Arčijs viņu uzlūkoja ar drūmu nicinājumu.

—   Padoties bez cīņas? Sievišķiem nav vairāk lepnuma kā kazām.

Kad Skārleta iznomāja desmit cietumniekus — katrai zāģētavai piecus, Arčijs izpildīja savus draudus un vairs nelikās zinis par viņu. Ne Melānijas dedzīgie lūgumi, ne Frenka solījums algu paaugstināt — nekas viņu vairs nespēja pamudināt ņemt grožus rokās. Viņš labprāt pavadīja izbraukumos Melāniju, Pitiju, Indiju un viņu draudzenes, bet Skārletu ne. Viņš liedzās vest pat citas dāmas, kad Skārleta sēdēja ratos. Nepatīkami bija, ka šis vecais, rupjais tēviņš viņu tiesāja, un vēl nepatīkamāk bija apzināties, ka ģimene un draugi klusībā viņam piekrīt.

Frenks mēģināja viņu atrunāt no šā soļa. Ešlijs sākumā liedzās strādāt ar cietumniekiem, un viņu izdevās piedabūt tikai ar lūgumiem, gaužām asarām un solījumiem atkal pieņemt brīvlaistos nēģerus, tiklīdz apstākļi uzlabosies. Kaimiņi tik skaidri izrādīja nosodījumu, ka Frenkain, Pitijai un Melānijai grūti bija tiem acīs skatīties. Pat Pīters un mammīte paziņoja, ka cietumnieku kalpināšana neesot uz labu,— visiem likās netaisni tādā veidā izmantot citu nelaimi.

—  Bet jums nebija iebildumu, ka vergi jums kalpo!— Skārlela sašutusi teica.

«Ak, ko nu, tas bija pavisam kas cits. Vergi nebija nelaimīgi. Nēģeriem verdzībā taču klājās daudz labāk nekā tagad brīvībā, ja netici, paskaties pati!» Kā parasti, citu pretestība tikai stiprināja Skārletas apņemšanos. Viņa atlaida Hjū no vadītāja vietas, norīkoja to, lai brauc ar kokmateriālu ratiem, un salīga Džoniju Geligeru.

Likās, viņš bija vienīgais, kas atzina viņas lēmumu nodarbināt cietumniekus. Viņš tikai palocīja apaļo galvu un teica, ka to viņa gudri darījusi. Skārleta paskatījās uz bijušo žokeju, kā viņš stingri stāvēja uz savām īsajām, līkajām kājām, ar asu veikalnieka izteiksmi pundura sejā, un nodomāja: «Kas tam ļāvis jāt, tas savus zirgus nav mīlējis. Es gan viņu saviem zirgiem tuvāk par desmit soļiem nelaistu.»

Tomēr viņa ne brīdi nevilcinājās uzticēt tam savus strādniekus — cietumniekus.

—  Tātad jūs man ļaujat pilnīgu rīcības brīvību ar strādniekiem?— viņš jautāja, un viņa pelēkās acis bija saltas kā pelēks granīts.

—   Pilnīgu rīcības brīvību. Vēlos tikai to, lai zāģētava nestāvētu dīkā un lai jūs man laikā izgatavotu pasūtītos kokmateriālus.

—   Skaidrs,— Džonijs īsi atbildēja.— Es uzteikšu misteram Veibernam.

Kad viņš nozuda mūrnieku, namdaru un akmeņu nesēju drūzmā, Skārleta juta atvieglojumu un viņas oma uzlabojās. Džonijs viņai bija īstais — sīksts un ciets vīrs, bez sentimentālas jūtelības. «Tipisks īru blēdis, kas grib iedzīvoties,»— tā Frenks par viņu bija nicīgi teicis, bet tieši tādēļ Skārleta viņu cienīja, īrs, kas bija apņēmies kaut ko sasniegt, darbā bija zelta vērts. Viņa jutās tam garīgi tuvāka nekā dažam labam savas kārtas piederīgajam, jo Džonijs zināja naudas vērtību.

Jau pirmā viņa darba nedēļa attaisnoja visas cerības. Džonijs ar pieciem cietumniekiem padarīja vairāk, nekā Hjū bija varējis padarīt ar desmit brīvajiem nēģeriem. Turklāt Skārletai tagad bija vairāk brīva laika nekā jebkad kopš atgriešanās Atlantā, jo Džonijs nelabprāt redzēja viņu parādāmies zāģētavā un to arī vaļsirdīgi pateica.

—   Jūs rūpējieties par koku pārdošanu, es rūpēšos par ražošanu,— viņš īsi noteica.— Cietumnieku nometne dāmai nav īstā vieta, un, ja jums neviens to vēl nav teicis, tad Džonijs Geligers jums tagad to saka. Es jums piegādāju kokus, un ar to diezgan. Man nav katru dienu jāstāv aiz muguras kā misteram Vilksam. Viņam tas vajadzīgs, raan ne.

Skārletai tas ne visai patika, un tomēr viņa vairs nebrauca uz Džonija zāģētavu, baidīdamās, ka viņš varētu uzteikt. Viņa piezīme, ka Ešlijam vajadzīgs uzraugs, viņai mazliet iedūrās sirdī, jo šais vārdos bija vairāk patiesības, nekā viņa gribēja atzīt. Ešlijam ar cietumniekiem neveicās daudz labāk kā ar brīvajiem strādniekiem — kādēļ, to viņš gan nevarēja pateikt. Turklāt šķita, ka viņš kaunētos nodarbināt cietumniekus; šai laikā viņš visai maz runāja ar Skārletu.

Skārleta noraizējusies vēroja, ka Ešlijs pārvēršas. Viņa zeltainajos matos parādījās pirmā sarma, pleci arvien bija gurdi nošļukuši. Tikai retu reizi viņa sejai pārslīdēja smaids. Viņš vairs nebija tas pārgalvīgais Ešlijs, kas Skārletu pirms daudziem gadiem bija savaldzinājis. Likās, ka viņa sirdi grauztu slepenas, neizturamas bēdas; viņa mute allaž bija tik cieši sakniebta un viņš izskatījās tik skumjš, ka dzina Skārletu izmisumā. Viņai gribējās ar varu pievilkt viņa galvu sev pie pleca, glāstīt iesirmos matus un lūgties: «Saki man, kas tevi nospiež, es tev palīdzēšu, un viss atkal būs labi!»

Tomēr Ešlijs bija tik vēss un atturīgs, ka viņa neiedrošinājās tam tuvoties.

XLIXI

Bija viena no tām retajām decembra dienām, kad saule sildīja gandrīz tikpat silti kā vēlā vasarā. Krustmātes Pitijas dārzā ozoliem vēl bija sausas, sarkanas lapas, un nokaltušajai zālei vēl arvien bija zaļgani dzeltena nokrāsa. Skārleta ar mazo uz rokas iznāca sāndurvju priekšā un apsēdās saulainā stūrītī šūpuļkrēslā. Viņai mugurā bija jauna kleita no zaļas, smalkas drēbes, ar neskaitāmiem jardiem melnas, līčloču uzšūtas auklas un galvā jauna mežģīņu aubīte, ko krustmāte Pitija viņai bija pašuvusi valkāšanai mājās. Kā tērps, tā cepure viņai lieliski piederējās, viņa to zināja, un viņai par to bija prieks. Bija tik patīkami atkal būt skaistai, pēc tam kad viņa tik ilgus mēnešus bija izskatījusies atbaidoša!

Skārleta sēdēja, šūpodamās krēslā ar mazo klēpī un klusi dungodama kādu dziesmiņu, kad piepeši uz ielas atskanēja pakavu klaudzoņa; ziņkārīgi paskatījusies caur kailo vīnstīgu mudžekli, viņa pazina Retu Batleru — viņš jāja šurp.

Mēnešiem ilgi viņš nebija Atlantā rādījies. Pēdējoreiz viņš bija redzēts neilgi pēc Džeralda bērēm, labu laiku pirms Ellas Lorēnas dzimšanas. Reizēm Skārleta bija sajutusi viņa trūkumu, bet tagad viņa ļoti vēlējās, kaut varētu izvairīties no sastapšanās. Atceroties viņa melnīgsnējo seju, Skārleta reizēm pat sarāvās it kā vainas apziņā. Viņas sirdsapziņu nospieda kāda lieta, kurai bija sakars ar Ešliju. Viņa negribēja ar Retu par to runāt un tomēr zināja, ka Rets viņu piespiedīs to darīt, lai viņa pretotos kā pretodamās.

Viņš apturēja pie vārtiem un viegli izlēca no segliem, un, satraukta viņā noraudzīdamās, Skārleta ievēroja, ka viņš atgādina kādu attēlu Veidagrāmatā. «Trūkst tikai auskaru un dunča zobos,» viņa nodomāja. «Nu, vai nu viņš ir jūras laupītājs vai nav, ceru, ka šodien viņš man rīkli nepārgriezīs.»

Kamēr Rets tuvojās pa celiņu, Skārleta savilka lūpas visburvīgākajā smaidā un sauca viņam pretī sveicienu. Kāda laime, ka viņa bija ģērbusies jaunajā kleitā un valkāja skaisto cepuri, un tik labi izskatījās! Reta acis pārslīdēja viņas stāvam, un viņa manīja, ka arī Retam liekas skaista.

—   Ģimenes pieaugums! Lieliski, Skārlet!— Viņš iesmējās un noliecās, lai pavilktu nost segu no Ellas Lorēnas neglītās sejiņas.

—   Neaušojieties!— viņa pietvīkusi atbildēja.— Kā klājas? Jūs ilgi bijāt projām.

—   Tas tiesa. Dodiet man paturēt bērniņu, Skārlet! Jā, es zinu gan, kā bērni jātur. Man ir daudz tādu savādu talantu. Tas nu gan ir līdzīgs Frenkam, tikai bārdas vēl trūkst.

—  Cerēsim, ka tās nekad nebūs, jo tā ir meitene.

—    Meitene? Vēl labāk. Zēni ir tīrā sodība. Nelaidiet vairs pasaulē nevienu zēnu, Skārlet!

Viņa gribēja asi atbildēt, ka vispār vairs nevēlas bērnus, ne zēnus, ne meitenes, bet laikus aprāvās un pasmaidīja, žigli prātā meklēdama kādu sarunas tēmu, ar ko varētu attālināt ļauno mirkli, kuru viņa paredzēja un no kura baidījās.

—   Vai laimīgi pārbraucāt, Ret? Kur šoreiz bijāt?

—   Kubā, Jaunorleānā un vēl šur tur. Ņemiet, Skārlet, ņemiet savu mazo atpakaļ! Viņa sāk siekaloties, un es nevaru aizsniegt savu kabatlakatiņu. Bērns ir patiešām jauks, bet man krekla priekša jau tiek mitra.

Skārleta paņēma bērnu arkai klēpī, Rets ērti apsēdās uz margām un izvilka cigāru no sudraba etvijas.

—   Jūs vienmēr braucat uz Jaimorleānu,— viņa teica, kaprīzi savilkdama lūpas,— un nekad jūs man nestāstāt, ko jūs tur darāt.

—   Es daudz strādāju, Skārlet, un varbūt man tur bija darīšan as.

—   Jūs strādājat!— Viņa pasmējās.— Jūs savu mūžu neesat strādājis, tam jūs esat daudz par slinku. Jūs taču nekā cita nedarāt kā tikai finansējat sīkos blēžus un par to paņemat pusi peļņas, un piekukuļojat jenkiju ierēdņus, lai labāk varētu izmantot mūs, nodokļu maksātājus.

Viņš atmeta galvu un iesmējās.

—   Jūs gan ļoti gribētu, lai jums būtu tik daudz naudas, ka jūs varētu piekukuļot ierēdņus!

—  Jau tāda doma vien…— Skārleta jau sāka skaisties.

—   Varbūt jūs arī sapelnīsiet tik daudz naudas, lai kādu dienu strādātu lielā stilā, ar kukuļiem. Varbūt cietumnieki jūs vēl padarīs bagātu.

—   Bet. . .— viņa apjuka,— bet kā jūs to jau zināt?

—   Vakar vakarā atbraucis aizgāju uz restorānu «Jautrās meitenes». Tur var uzzināt visu, kas pilsētā jauns. īsta tenku birža, vēl labāka par dāmu šūšanas pulciņu. "Man stāstīja, ka jūs nomājot cietumniekus un esot pieņēmusi to mazo nelieti Geligeru, lai tas viņus nodzītu līdz nāvei.

—  Tie ir meli!— viņa dusmīgi iesaucās.— Viņš tos neno dzīs! Par to es gādāšu.

—  Tā?

—   Pats par sevi saprotams! Kā jūs varat par mani tā domāt?

—   Tūkstošreiz atvainojos, misis Kenedija! Es taču zinu, ka jūsu motīvi vienmēr ir nevainojami. Bet, lai nu kā, Džonijs Geligers ir visnežēlīgākais izdzinējs, kādu pazīstu. Uzmaniet viņu, citādi jums var gadīties nepatikšanas ar inspektoru.

—   Domājiet par savām darīšanām, es domāšu par savām,— Skārleta sašutusi atteica.— Negribu vairs dzirdēt ne vārda par cietumniekiem. Visi pret mani izturas tik nejauki, tādēļ, ka es tos nomāju. Kāda citiem daļa gar maniem strādniekiem? Turklāt jūs man vēl nepateicāt, ko darāt Jaunorleānā. Jūs tik bieži braucat turp, un visi saka…— Viņa apklusa. Tik tālu viņa nebija gribējusi iet.

—   Ko visi saka?

—   Nu — ka jums tur esot līgava un ka jūs precēšoties. Vai tas tiesa?

Skārletai jau tik sen to gribējās zināt, ka viņa neizcieta Retam to skaidri nepavaicājusi. Iedomājoties, ka Rets varētu apprecēties, viņa sajuta smalku greizsirdības dūrienu — kādēļ, to viņa pati nevarēja izskaidrot.

Viņa laipnās acis pēkšņi kļuva uzmanīgas, viņš notvēra Skārletas skatienu un raudzījās tai acīs, līdz tā pietvīka.

—  Vai tas jums nebūtu vienaldzīgi?

—          Protams, man būtu žēl zaudēt jūsu draudzību,— viņa pieklājīgi atbildēja un, lai izskatītos vienaldzīgāka, noliecās pār l-llu Lorēnu un savilka tai sedziņu ciešāk ap galvu.

Rets īsi iesmējās un teica:— Paskatieties uz mani, Skārlet!

Viņa negribot paskatījās un pietvīka vēl vairāk.

—          Varat savām ziņkārīgajām draudzenēm pastāstīt: ja es kādreiz precēšos, tad tikai tai gadījumā, ja nekā citādi nevarēšu iegūt sievieti, ko gribēšu. Taču tik iekārojama man neviena sieviete nav likusies, ka man tā būtu jāprec.

Nu viņa patiešām samulsa un apjuka, jo atcerējās vakaru šai pašā lievenī toreiz, pilsētas aplenkuma laikā, kad viņš bija teicis: «Precēšanās man nepiederas,»— un it kā starp citu piedāvājis, lai Skārleta kļūst par viņa mīļāko. Viņa atcerējās arī briesmīgo stundu cietumā un vēl atmiņās kaunējās par to. Lasot -domas viņas acīs, Reta sejai pārslīdēja gauss smaids.

—          Es apmierināšu jūsu nesmalkjūtīgo ziņkārību, ja jūs man tik atklāti jautājat. Uz Jaunorleānu es braucu nevis līgavas, bet bērna — maza zēna dēļ.

—          Mazs zēns!— Aiz pārsteiguma par šo ziņu viņa acumirklī aizmirsa samulsumu.

—          Jā, es esmu viņa likumīgais aizbildnis, un man par viņu jārūpējas. Viņš Jaunorleānā iet skolā. Es viņu tur bieži apciemoju.

—          Un vienmēr viņam kaut ko aizvedat?—«Lūk, kādēļ viņš zina, kādas dāvanas patīk Veidam!» Skārleta nodomāja.

—  Jā,— viņš īsi, nelabprāt atbildēja.

—   Vai viņš ir skaists puisītis?

—   Pat par daudz.

—   Un labi uzvedas?

—          Nē. īsts velnēns. Vēlos, kaut viņš nekad nebūtu dzimis. Zēni sagādā tik daudz rūpju. Vai jūs vēl ko gribat zināt?

Pēkšņi viņš izskatījās īgns un drūms, it kā nožēlotu, ka to visu stāstījis.

—          Nē, ja pats nekā vairāk negribat stāstīt,— Skārleta lepni atbildēja, lai gan dega ziņkārībā.— Bet aizbildņa lomā es jūs nemaz nevaru iedomāties.— Viņa iesmējās, cerēdama viņu ar to samulsināt.

—          Nu, to jau varēja gaidīt. Jūsu iztēle vispār ir diezgan aprobežota.

Vairāk viņš nekā neteica un brīdi klusēdams smēķēja cigāru. Skārleta meklēja rupjajiem vārdiem tikpat rupju atbildi, bet nekas neienāca prātā.

—   Man ļoti patiktu, ja jūs nevienam par to nekā neteiktu,— viņš beidzot sacīja.— Lai gan baidos, ka tas no sievietes ir par daudz prasīts.

—   Es protu glabāt noslēpumus,— Skārleta aizvainoti atteica.

—   Tā? Es vienmēr priecājos, kad savos draugos atklāju negaidītas īpašības. Nu, esiet atkal jauka meitene, Skārlet! Piedodiet, ka biju rupjš, bet jūs to bijāt pelnījusi par savu ziņkārību. Dāviniet man smaidu, un būsirn kādu brītiņu laipni viens pret otru, iekams man atkal jāsāk runāt par kaut ko nepatīkamu.

«Ak dievs!» viņa nodomāja. «Nu viņš sāks par Ešliju un zāģētavu!» Un ātri pasmaidīja, ievilkdama vaigos bedrītes. — Kur jūs vēl bijāt, Ret? Taču ne visu laiku Jaunorleānā?

—   Nē, pēdējo mēnesi biju Čārlstonā. Mans tēvs miris.

—   Cik žēl.. .

—   Kādēļ? Viņam droši vien nebija žēl aiziet no dzīves, un man nav žēl, ka viņš miris.

—   Ret, nerunājiet tik briesmīgi!

—   Daudz briesmīgāk būtu, ja es liekuļotu un rādītu bēdīgu seju, kad īstenībā nemaz neesmu bēdīgs,— vai jums tā neliekas? Mēs nekad neesam viens otru mīlējuši, es nevaru atcerēties tādu laiku, kad vecais kungs nebūtu bijis uz mani dusmīgs. Es ļoti līdzinos vectētiņam, viņa tēvam, un tas viņu kaitina. Man pieaugot, auga arī viņa nepatika pret mani, kamēr pārvērtās īstā naidā, un, atzīstos, daudz arī neesmu pūlējies viņu pielabināt. Tas, kādam man pēc tēva prāta vajadzēja būt, tas, kas man pēc viņa prāta bija jādara, man likās līdz nāvei garlaicīgs, un beidzot viņš mani padzina no mājas bez centa kabatā ui^ bez jebkādām dzīves iemaņām, ja neņem vērā tās, kuras apgūst katrs Čārlstonas džentlmenis: es labi pratu šaut ar pistoli un lielisld spēlēju pokeru. Viņš to vēl uzskatīja par personisku apvainojumu, ka es nevis nomiru badā, bet vēl iedzīvojos naudā ar pokera spēli, un, kad es pirmoreiz atgriezos mājās, viņš mātei aizliedza ar mani satikties. Un visu kara laiku, kamēr es braukāju ap Čārlstonu, māte tikai slepeni varēja mani satikt. Protams, tas nevairoja manu mīlestību uz tēvu.

—   Ak dievs, to es nezināju!

—   Viņš bija no tiem cilvēkiem, kurus mēdz saukt par cienījamiem kungiem pēc vecās skolas parauga,— tas nozīmē, ka viņš bija tumsonīgs, stūrgalvīgs, neiecietīgs un gluži nespējīgs domāt citādi, nekā domāja visi pārējie vecās skolas džentlmeņi. Visi viņu ārkārtīgi, apbrīnoja par to, ka viņš par mani vairs nekā negribēja dzirdēt un uzskatīja mani par mirušu.

«Ja tava labā acs tevi apkauno, izrauj to.» Es biju viņa vecākais iK-ls un viņa labā acs, un viņš mani izrāva ar ļaunu prieku. Rets mazliet pasmaidīja, it kā atmiņas viņu uzjautrinātu.

—  To visu es viņam būtu piedevis, bet, ko viņš pēc kara nodarīja mātei un māsai, to es nevaru piedot. Viņi bija gandrīz bez līdzekļiem. Plantācijas māja bija nodedzināta, rīsa lauki atkal bija pārvērtušies purvā. Pilsētas māja aizgāja par nodokļiem. Viņi dzīvoja divās istabās, kādās pat nēģeri nebutu dzīvojuši. Es sūtīju mātei naudu, bet tēvs man to sūtīja atpakaļ — netīra nauda, saprotiet? Vairākas reizes braucu uz Čārlstonu un slepeni devu māsai naudu, bet vecais to ikreiz saoda un cēla tādu traci, ka nabaga meitenei apnika klausīties. Un es atkal saņēmu naudu atpakaļ. Kā viņi iztika, tiešām nezinu… Tomēr zinu gan. Brālis deva, cik varēja, lai gan viņam nebija daudz, ko dot, uri arī viņš no manis nekā negrib pieņemt. Spekulantu nauda nenes laimi, saprotiet? Un vēl viņi iztika no draugu līdzjūtības — jūsu tante Jūleilija viņiem daudz palīdzējusi. Viņa bija viena no mātes labākajām draudzenēm. Viņa tiem dāvinājusi šādus tādus apģērba gabalus un. .. Žēlīgais dievs, manai mātei bija jāpieņem žēlastības dāvanas!

Tā bija viena no retajām reizēm, kad Skārleta viņu redzēja bez maskas. Viņa sejā atspoguļojās rūgts naids pret tēvu un žēlums pret māti.

—   Leilijas tante! Ak debess, Ret, viņai taču pašai nekā nav, tikai tas, ko es aizsūtu!

—  Ā, tad tas viss nāk no jums! Cik jūs netaktiska, Skārlet, ka vēl ar to lepojaties un pazemojat mani! Ceru, ka atļausiet man atdot parādu.

—  Ar lielāko prieku!— Skārletas mute pēkšņi savilkās smaidā, un viņš tam atbildēja.

—   Nē, Skārlet, kā jums spīd acis, tiklīdz es ierunājos par naudu! Vai esat pārliecināta, ka jūsu dzīslās bez īru asinīm nerit arī skotu vai pat ebreju asinis?

—   Neesiet tik nejauks! To par Leilijas tanti es jums nemetu acīs, bet, vaļsirdīgi sakot, viņa domā, ka man naudas kā spaļu. Viņa prasa arvien vairāk, un, dievs zina, man jau tā pietiekami daudz ļaužu uz kakla, es nevaru uzturēt vēl visu Čārlstonu. Ar ko jūsu tēvs mira?

—   Droši vien viņš kā īsts vecās skolas pārstāvis būs nomiris badā — vismaz es tā ceru. To viņš būtu pelnījis. Viņš gribēja nomērdēt badā māti un Rozinariju. Tagad, kad viņš miris, es varu viņām palīdzēt. Es viņām nopirku māju, viņām ir kalpotāji, kas par viņām rūpējas. Bet, protams, neviens nedrīkst zināt, ka nauda nākusi no manis.

—   Kādēļ ne?

—   Mīļā, jūs taču pazīstat Čārlstonu! Jūs tur esat ciemojusies. Ģimene drīkst būt nabadzīga, bet cieņu tā nedrīkst zaudēt, un kurš gan viņas cienītu, ja ļaudis sāktu runāt, ka tas viss pirkts par kāršu spēlmaņa, spekulanta un jenkiju drauga naudu? Nē, viņas visiem stāsta, ka saņēmušas par tēvu milzīgu dzīvības apdrošināšanas prēmiju. Viņš esot badojies kā ubags, lai samaksātu procentus un lai viņas abas būtu nodrošinātas. Nu viņš ir vēl cildenāks vecās skolas džentlmenis nekā agrāk, viņš pat ir kļuvis par savas ģimenes mocekli. Ceru, ka viņš kapā pamatīgi grozās, jo māte un Rozmarija tagad dzīvo labi, par spīti visam, ko viņš tām darījis. Tikai aiz viena iemesla man žēl, ka viņš miris,— tāpēc ka viņš gribēja mirt un gaidīja nāvi.

—   Kālab tā?

—   Ak, īstenībā viņš nomira jau tad, kad ģenerālis Lī padevās. Jūs šo ļaužu tipu pazīstat. Viņš neparko nevarēja samierināties ar jauno kārtību un visu atlikušo mūžu pļāpāja par vecajiem labajiem laikiem.

—   Ret, vai tādi nav visi vecie ļaudis?

Viņa domāja par Džeraldu un to, ko Vils par tēvu bija teicis.

—   Nebūt ne! Palūkojieties tikai uz savu tēvoci Henriju un uz veco lauvu Merivederu! Aiziedami karā ar zemessargiem, viņi sāka dzīvi no jauna, un, man liekas, no tā laika viņi kļuvuši ar katru dienu jaunāki un uzņēmīgāki. Šorīt satiku veco Merivederu, viņš brauca ar Renē pīrādziņu ratiem un lamāja zirgu kā īsts armijas mūļu dīrātājs. Viņš man teica, ka jūtoties par desmit gadiem jaunāks, kopš esot ticis laukā no mājas un viņam vairs neesot jācieš valdonīgā vedekla. Un jūsu tēvocis Henrijs tiesājas, cik vien spēj, aizstāvēdams — man liekas, gluži par velti — atraitnes un bāreņus pret jenkijiem un spekulantiem. Ja nebūtu uznācis karš, viņš jau sen ēstu vecuma maizi un ārstētu savu reimatismu. Viņi atkal ir jauni, jo jūtas dzīvei derīgi un nepieciešami. Viņiem patīk šis jaunais laiks, kurā katrs var pamēģināt savu laimi. Bet ir daudz citu, arī jaunu cilvēku, kas jūtas tāpat kā mans un jūsu tēvs. Viņi nespēj sarast ar šo laiku… un te nu es esmu nonācis līdz tam nepatīkamajam, kas man ar jums jāpārrunā, Skārlet.

Viņa domu pēkšņais pagrieziens Skārletu samulsināja. Viņa nomurmināja:— Ko. .. kas…— un sevī novaidējās: «Ak dievs! Nu tas nāks. Kā lai viņu pielabinu?»

—   Es jūs pazīstu un nedrīkstēju no jums gaidīt ne patiesību, ne atklātību, ne godīgu rīcību. Bet es biju tāds muļķis un jums uzticējos.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—          Manuprāt, jūs to zināt. Vismaz jūs izskatāties kā nedarbos pieķerta. Kad ceļā uz šejieni jāju pa Efeju ielu, uzminiet — kas mani pasauca no kāda žoga? Ešlija Vilksa kundze! Protams, es apturēju, un mēs brīdi patērzējām.

—  Tiešām?

—          Jā. Mēs ļoti jauki parunājāmies. Viņai gribējās man pateikt, cik varonīgs es esot bijis, piecas minūtes pirms sagrāves aiziedams karot.

—          Nieki! Mellija ir muļķe. Jūsu varonības dēļ viņa tonakt tikko nenomira.

—          Tad viņa būtu mirusi pārliecībā, ka ziedo savu dzīvību cēlajai lietai. Kad jautāju, ko viņa dara Atlantā, viņa bija ļoti pārsteigta, ka es nekā nezinu, un pastāstīja man, ka jūs esot pieņēmusi misteru Vilkšu savā zāģētavā par līdzīpašnieku.

—   Un tad?— Skārleta īsi jautāja.

—          Kad es jums aizdevu naudu, tas notika ar vienu noteikumu, kuram jūs arī piekritāt,— ka nauda netiks izlietota Ešlija Vilksa pabalstīšanai.

—          Jūs esat pārāk iedomīgs. Es jums atdevu jūsu naudu. Zāģētava pieder man, un nevienam nav daļas, ko es ar to daru.

—          Esiet tik laipna un sakiet man, ar ko jūs nopelnījāt naudu aizdevuma atmaksāšanai.

—   Protams, ar koktirdzniecību.

—          Tātad ar to pašu naudu, ko es jums aizdevu jūsu darbības sākumā. Tā jūs gribējāt teikt. Mana nauda ir izdota Ešlija pabalstīšanai. Jums vispār nav goda jūtu, un, ja jūs aizdevumu nebūtu atmaksājusi, es tagad to atprasītu, un, ja jūs nevarētu samaksāt, es ar lielāko prieku visu jūsu mantu laistu izsolē.

Viņš to pateica gluži nevērīgi, bet viņa acis liesmoja dusmās.

Skārleta steidzīgi novirzīja kauju ienaidnieka teritorijā.

—          Kādēļ jūs Ešliju tā ienīstat? Liekas, jūs esat uz viņu greizsirdīgs!

Tikko viņa to bija izteikusi, viņai gribējās nokost mēli. Rets atmeta galvu un smējās, kamēr viņa pietvīka aiz kauna.

—          Bez goda un vēl iedomīga!— viņš iesaucās.— Vai tad jūs visu mūžu gribat būt grāfistes daiļava? Jūs laikam domājat, ka visu mūžu paliksiet tāda maza, burvīga nerātne un visi vīrieši slāps nost aiz mīlestības pret jums.

—          Nemaz ne!— viņa iekarsa.— Bet es nevaru saprast, kādēļ jūs Ešliju tā ienīstat, Un tikai tā es to varu izskaidrot.

—          Labāk izdomājiet ko citu, jo šis izskaidrojums nav pareizs. Es ienīstu Ešliju? Ne es viņu ienīstu, ne cienu. Pret tādiem kā viņš es varu just tikai līdzcietību.

—  Līdzcietību?

—   Jā, un nicināšanu. Manis dēļ varat uzpūsties kā tītars, manis dēļ varat teikt, ka viņš atsver tūkstoš tādu neliešu kā es un ka man nav tiesību viņu nicināt. Kad būsiet atkal nomierinājusies, es jums pateikšu, ko domāju, ja tas jūs interesē.

—   Tas mani neinteresē.

—  Un tomēr es jums to pateikšu. Nevaru ciest, ka jūs vēi arvien lolojat savas jaukās ilūzijas un domājat, ka esmu greizsirdīgs. Ešlija man žēl, tāpēc ka īstenībā viņam jau sen vajadzēja būt mirušam, bet viņš vēl dzīvo, un es viņu nicinu, tāpēc ka viņš nezina, ko iesākt ar sevi, kopš viņa pasaule zudusi.

Šī doma viņai bija pazīstama. Likās, ka viņa jau bija ko līdzīgu dzirdējusi, bet nevarēja atcerēties, kad un kur. Bet viņa nepaguva to labi apdomāt, jo bija pārāk iekaisusi dusmās uz Retu.

—   Ja notiktu pēc jūsu prāta, visiem kārtīgajiem dienvidniekiem vajadzētu būt mirušiem.

—   Un tad, ja notiktu pēc viņu pašu prāta, visi šie Ešliji tāpat gulētu kapā zem skaista pieminekļa, uz kura būtu lasāms «Še dus dienvidnieku armijas karavīrs, kritis par tēviju» vai «Dulce et decorum est. . .»', vai kāds cits no iemīļotajiem kapakmeņu uzrakstiem.

—   Nesaprotu, kādēļ tā.

—   Jūs nekad nesaprotat neko, kas nav pēdu augstiem burtiem uzrakstīts un nolikts jums deguna priekšā. Daudziem cilvēkiem nāve nozīmētu atbrīvošanos no rūpēm un neatrisināmām problēmām. Turklāt viņu pēcnācēji daudzās paaudzēs būtu lepni uz viņiem. Un vēl — mēdz teikt, ka mirušie esot laimīgi. Vai Ešiijs Vilkss jums liekas laimīgs?

—   Jā, nu protams.. .— Viņa atcerējās Ešlija acu izteiksmi un apklusa.

—   Vai viņš ir laimīgs, vai Hjū Elsings un doktors Mīds ir laimīgi? Vai viņi ir laimīgāki par jūsu vai manu tēvu?

—   Nu, viņi varbūt nav tik laimīgi, kādi varētu būt, jo viņi zaudējuši visu naudu.

Viņš pasmējās.

—   Zaudējuši naudu? Nē, mīļā. Es jums jau teicu, viņi zaudējuši savu pasauli. Viņi ir kā zivis uz sauszemes. Viņi audzināti, lai būtu noteikta tipa personas, darītu noteiktas lietas un ieņemtu noteiktu vietu. Bet šādas personas, lietas un vietas uz visiem laikiem zudušas — kopš tās dienas, kad ģenerālis Lī ieradās Apomatoksā. Ak dievs, Skārlet, nerādiet tik muļķīgu

1 Dulce et decorum est pro patria more — par Ieviju mirt ir laime un prieks (iat).

seju! Ko lai Ešlijs Vilkss iesāktu, kopš viņa mājas vairs nav, kopš viņa plantācija aizgājusi par nodokļiem un kopš smalki džentlmeņi vairs nav ne graša vērti? Vai viņš var strādāt ar galvu vai rokām? Varu derēt, ka esat zaudējusi dzīvu naudu, kopš viņš vada jūsu zāģētavu.

—   Nav tiesa!

—   Lieliski. Vai drīkstu kādu sestdienas vakaru, kad jums būs vaļa, ieskatīties jūsu grāmatās?

—  Varat iet pie velna —un nevis kad būs vaļa, bet manis dēļ tūlīt!

—   Mīļā, pie velna es jau esmu bijis. Ļoti neinteresants subjekts. Turp es vairs nevēlos iet, pat jūsu dēļ ne… Jūs pieņēmāt no manis naudu, kad jums tā bija ļoti vajadzīga, un ar to pelnījāt. Mēs norunājām, kā šī nauda izlietojama. Šo norunu jūs neesat turējusi. Apdomājiet taču, mana mīļā, mazā krāpniece, ka pienāks diena, kad jūs atkal gribēsiet no manis aizņemties naudu. Jūs gribēsiet, lai aizdodu jums to par neticami zemiem procentiem, lai jūs varētu nopirkt vēl vairāk zāģētavu un mūļu un uzcelt vairāk krogu. Bet tad jūs varēsiet pasvilpot.

—   Pateicos,— viņa vēsi atbildēja, bet viņas krūtis dusmās strauji cilājās,— ja man vajadzēs naudu, es to aizņemšos no bankas.

—   Tā? Pamēģiniet vien! Man pieder diezgan daudz bankas akciju.

—   Ā!

—   Jā, man ir arī daži godīgi naudas pelnīšanas veidi.

—   Ir vēl citas bankas…

—   Ļoti daudz. Bet es darīšu, ko varēšu, lai jūs nedabūtu ne centa no citām bankām, kaut arī jūs nostātos uz galvas. Varēsiet iet pie spekulantiem un jenkiju augļotājiem, ja gribēsiet naudu.

—   To es ar prieku darīšu.

—   Jūs vairs nebūsiet tik priecīga, kad dzirdēsiet viņu procentu likmi. Darījumu pasaulē negodīga rīcība vienmēr atriebjas, mana daiļā. Jums vajadzēja mazliet apdomāties, pirms jūs mani krāpāt.

—   Jūs gan esat jauks cilvēks, tiešām! Bagāts un varens — un tomēr gribat izknābt acis tiem, kam klājas grūti, kā Ešlijam un man!

—   Nepieskaitiet sevi pie tādiem kā viņš. Jūs neesat zemē notriekta, un nekas jūs nenotrieks. Bet viņš ir izmests no segliem un vairs netiks augšā — ja nu vienīgi tad, kad kāds

spējīgāks stāvēs viņam aiz muguras un mūždien viņu vadīs un apsargās. Nesaprotu, kādēļ man būtu jāizsviež nauda tādu ļaužu labā.

—   Jūs taču neatteicāties man palīdzēt, kad man klājās grūti.

—   Tas bija interesants risks, es labprāt liku uz jums. Kādēļ? Tādēļ, ka jūs vis neuzkārāties kaklā savas ģimenes vīriešiem un nevaimanājāt par vecajiem labajiem laikiem. Jūs cēlāties kājās un darbojāties, un tagad jūsu bagātībai ir drošs pamats: no miroņa maka zagta nauda un Konfederācijai nolaupīts kapitāls. Jūsu kredīta pusē ir slepkavība, vīra novilšana, netiklības mēģinājums, meli, blēdīga tirdzniecība un vēl daudz citu paņēmienu, kurus nebūtu vēlams sīkāk pētīt. Tās visas ir apbrīnojamas lietas, kas rāda, ka jūs esat enerģiska, uzņēmīga sieviete un labs naudas ieguldījums. Ir prieks palīdzēt cilvēkiem, kas paši prot sev palīdzēt. Šai romiešu matronai, misis Merivederai, es būtu ar mieru aizdot desmit tūkstošus bez parādzīmes. Viņa iesāka ar pīrādziņu grozu, un paskatieties uz viņu tagad! Maiznīca, kur strādā divpadsmit cilvēku, vecaistēvs laimīgs brauc ar saviem piegādes ratiem, mazais, slinkais kreols Renē dara grūtu darbu un dara to pat ar prieku! Vai arī ņemsim Tomiju Velbernu, kas ar pusvīra augumu padara divu vīru darbu un turklāt lieliski, vai. .. labi, negribu kļūt garlaicīgs.

—  Jūs tiešām kļūstat garlaicīgs. Man ir ārkārtīgi garlaicīgi klausīties jūsu vārdos,— Skārlela vēsi teica, cerēdama viņu aizkaitināt un novērst sarunu no nelaimīgās Ešlija tēmas. Bet viņš tikai īsi iesmējās un nepacēla viņas mesto izaicinājuma cimdu.

—   Tādi cilvēki ir pelnījuši, ka viņiem palīdz. Bet Ešlijs Vilkss — hā! Tādā pasaulē kā mūsējā, kur viss apgriezts otrādi, šī cilvēku suga ir nevērtīga un nederīga. Tā iet bojā. Un kādēļ ne? Šie ļaudis nav pelnījuši, ka paliek dzīvi, jo viņi negrib cīnīties, to viņi vispār neprot. Tā nav pirmā reize, kad pasaulē viss apgriezts ačgārni, un tā nebūs arī pēdējā. Tas jau ir bieži gadījies un vēl bieži gadīsies. Un ikreiz ļaudis zaudē visu, visi kļūst līdzīgi, un tad spēle sākas no gala, un nav nekā cita, ko likt ķīlā, kā vien gudra galva un stipras rokas. Bet tādiem ļaudīm kā Ešlijam nav ne gudras galvas, ne stipru roku, un, ja arī ir, viņiem nav dūšas tos likt lietā. Tas ir dabas likums, pasaule bez viņiem attīstās labāk. Bet vienmēr ir daži, cieti kā tērauds, kas pārcieš visu un ar laiku nonāk tieši turpat, kur bijuši, kad pasaule vēl nebija apgriezta otrādi.

—   Jūs taču pats esat bijis nabags! Tēvs jūs padzina no mājas bez centa kabatā,— Skārleta skarbi teica.— Man liekas, jums vajadzētu Ešliju saprast un just viņam līdzi.

—  Es jau viņu saprotu,— Rets atbildēja,— bet velns lai mani parauj, ja es viņam justu līdzi! Pēc kara beigām Ešlijam bija daudz vairāk nekā man toreiz, kad mani padzina no mājām. Viņam vismaz bija draugi, kas viņu uzņēma, bet es biju

izstumtais. Bet ko Ešlijs sasniedzis?

—  Ja jūs, iedomīgais nelga, viņu salīdzināt ar sevi, tad viņš gan nav tāds kā jūs — un paldies dievam! Viņš nav gribējis aptraipīt savas rokas darījumos kopā ar spekulantiem, pārbēdzējiem un jenkijiem kā jūs. Viņš ir vīrs ar godu un sirdsapziņu!

—  Bet gods un sirdsapziņa viņu nekavēja pieņemt naudu un palīdzību no sievietes.

—   Ko citu viņš varēja darīt?

—   Kā lai es to zinu? Es tikai zinu, ko pats esmu darījis un vēl tagad daru. Un es zinu, ko citi darījuši. Mēs kultūras bojāejā redzējām izdevību pelnīt un izmantojām šo izdevību, cik spējām — daži godīgā, daži ne tik godīgā veidā,— un vēl tagad mēs darām, ko varam. Ešlijiem šai pasaulē vienmēr bijušas tās pašas iespējas, kas mums, bet viņi tās nespēj izmantot. Lieta tā, ka viņi nav dzīves spējīgi, un tikai spējīgie ir cienīgi dzīvot.

Skārleta gandrīz nedzirdēja, ko viņš runā, jo atmiņu tēli kļuva skaidri. Viņa atkal juta salto vēju, kas pūta caur Taras augļudārzu, un redzēja Ešlija pelēkās acis, kuras skatījās tālumā. Ko viņš vēl bija teicis? Kādu savādu, svešādi skanīgu vārdu, un vēl viņš bija runājis par pasaules galu. Toreiz viņa nebija sapratusi, ko Ešlijs ar to bija domājis, bet tagad "neskaidri atskārta viņa vārdu nozīmi, un viņu pārņēma gurds apnikums. —.

—   Ak jā, Ešlijs teica…

—   Ko viņš teica?

—  Kādreiz Tarā viņš man kaut ko stāstīja par. . . dievu mijkrēsli un pasaules galu, un vēl citām muļķībām.

—  Ā, Gotterdāmmerungl— Reta acīs atspulgojās spraiga interese.— Un tālāk?

—   Es vairs lāgā neatceros. Jā, kaut ko par stiprajiem, kas izlaužoties cauri, un par vājajiem, kurus atšķirot kā pelavas.

—   Ak tā, tad viņš to zina. Jo ļaunāk viņam. Lielākā tiesa to nesaprot un nekad arī nesapratīs. Viņi visu mūžu brīnās, kur pazudusi viņu burvīgā pasaule, un klusēdami cieš — spītīgi, muļķīgi cieš, bet viņš saprot un zina, ka arī viņš ir atšķirts pie pelavām.

—   Viņš gan ne! Kamēr es dzīvošu, tas nenotiks!

Rets mierīgi paraudzījās Skārletā; viņa melnīgsnējā seja bija gluži neizteiksmīga.

—   Skariet, kā jūs to dabūjāt gatavu, kā jūs viņam izmānījāt solījumu uzņemties zāģētavas vadību? Vai viņš ļoti turējās pretī?

Kā zibens gaismā viņai parādījās scēna ar Ešliju pēc Džeralda bērēm, bet viņa ātri atvairīja šīs atmiņas.

—   Nemaz ne,— viņa sašutusi atbildēja.— Kad es viņam paskaidroju, ka man vajadzīga viņa palīdzība,— saprotiet, es neuzticējos tam nemākulim, kas vadīja zāģētavu,— un ka Frenkam pārāk daudz darba, un ka es… nu, es gaidīju Ellu Lorēnu, tad viņš labprāt apsolījās.

—   Ak, svētais mātes stāvoklis, ko visu ar to nevar panākt! Tātad ar to jūs viņu esat uzvarējusi. Un tagad jūs viņu, nabagu, esat dabūjusi tur, kur gribējāt dabūt, esat viņu tā piesaistījusi ar pienākumu kā savus cietumniekus ar važām. Vēlu laimes jums abiem! Bet, kā jau teicu šīs sarunas sākumā, šīs sīkās, necienīgās blēdības dēļ jūs no manis vairs nedabūsiet ne centa, jūs, gudriniece.

Skārletai sirdī dega dusmas un vilšanās. Jau labu laiku viņa bija cerējusi vēlreiz aizņemties no Reta naudu, lai nopirktu pilsētas vidū zemes gabalu un tur ierīkotu būvmateriālu laukumu.

—   Man jūsu nauda nav vajadzīga!— viņa iesaucās, — Man pašai naudas kā spaļu, kopš Džonijs Geligers vada zāģētavu un kopš es vairs nestrādāju ar brīvlaistiem nēģeriem. Esmu daļu naudas ieguldījusi hipotēkās, bez tam no melnajiem, kas iepērkas mūsu veikalā, ieraujam prāvas summas,

—   Jā, esmu dzirdējis. Cik jūs veikla, jūs apzogat nevarīgos un nezinošos, atraitnes un bāreņus! Ja nu jums katrā ziņā jāzog, Skārlet, kāpēc tad jūs apzogat nabagos un nevarīgos? Kāpēc neapzogat bagātos un stipros? Bagāto un stipro aplaupīšana jau kopš Robiņa Huda laikiem skaitās gluži pieklājīga nodarbošanās.

—   Tāpēc, ka apzagt nabagus, kā jūs izsakāties, ir daudz vieglāk un drošāk,— Skārleta atcirta.

Rets klusi smējās — tā, ka pleci viņam drebēja.

—   Bravo, jūs vismaz esat kārtīga, atklāta blēde, Skārlet!

Blēde! Savādi, bet šis vārds viņu aizvainoja. Domās viņa

dedzīgi sev teica, ka viņa nav blēde — vismaz viņa negribēja tāda būt. Viņa gribēja būt cienījama dāma. Vienu mirkli viņa atcerējās savu māti — vieglo smaržu, svārku čaukstēšanu, slaidās, darbīgās rokas, kas nenogurdamas pūlējās citu labā,— atcerējās, kā visi to bija mīlējuši, cienījuši un godājuši, un viņai iesāpējās sirds.

—   Ja gribat mani mocīt,— viņa pagurusi teica,— tam nav nozīmes. Zinu, pašlaik es nerīkojos gluži tik. .. godīgi, kā va jadzētu. Neesmu tik laba un laipna, kādai man vajadzētu būt, Lida esmu audzināta. Bet es tur nekā nevaru darīt, Ret. Tiešām iii-. Ko citu es varēju iesākt? Kas ar mums visiem būtu noticis, ja es būtu. . . laipna pret to jenkiju, kas toreiz ienāca Tarā? Viņš mani būtu. .. nē, par to es nespēju ne domāt. Vai arī ja es būtu bijusi pieklājīga un saudzīga pret Džonasu Vilkersonu, kad tas mums gribēja atņemt māju? Kur mēs visi tagad būtu? Un, ja es būtu palikusi mīļa un vientiesīga, ja es Frenkam pastāvīgi nebūtu atgādinājusi slinkos maksātājus,— jā, kas tad būtu? Varbūt es esmu neliete, bet es vienmēr tāda negribu palikt, Ret. Bet visos šajos gados — un arī vēl tagad — ko citu es varēju darīt? Vai es varēju citādi rīkoties? Man vienmēr bija tāda sajūta, it kā es vētrainā jūrā airētu smagi piekrautu laivu. Man bija tik grūti to noturēt uz ūdens, ka es nemaz nedomāju par blakuslietām, par labu uzvedību un citiem sīkumiem. Man bija pārāk lielas bailes, ka laiva varētu piesmelties. Tādēļ es pārmetu pār malu visu, kas rrian likās pieciešams.

—   Lepnumu un godu, taisnīgumu, tikumību un. labsirdību,— viņš zīdaini maigā balsī skaitīja.— Jums taisnība, Skārlet. Tās ir pieciešamas lietas, ja laiva draud nogrimt. Bet ko dara jūsu draugi? Vai nu tie izvada kuģi ar pilnu un nebojātu kravu krastā, vai arī nogrimst ar lepni plīvojošu karogu.

—   Viņi visi ir nelgas,— Skārleta īsi atteica.— Katrai lietai savs laiks. Kad man būs daudz naudas, es atkal būšu tik smalka, ka jūs pabrīnīsieties. Tad es varēšu atļauties tāda būt.

—   Tad jūs varēsiet atļauties, bet. .. vai būsiet? Kas reiz izmests pār malu, to grūti atgūt, un, ja arī to atgūst, tas parasti ir tā cietis, ka nekam vairs neder. Baidos — ja jūs kādu dienu atkal izzvejosiet godu, tikumību un labsirdību, ko izmetat pār malu, tad izrādīsies, ka visas šīs jaukās mantas ūdenī ir stipri pārvērtušās un ne jau nu par kaut ko lielisku un smalku…

Viņš strauji piecēlās un paņēma cepuri.

—   Vai jūs aizejat?

—   Jā. Vai jūs nejūtaties atvieglota? Atstāju jūs vienatnē ar to, kas vēl atlicis no jūsu sirdsapziņas.

Viņš klusēdams noskatījās mazajā un izstiepa pirkstu, lai viņa to satvertu.

—   Frenks droši vien plīst aiz lepnuma!

—   Protams.

—   Vai viņam ir daudz nodomu attiecībā uz šā bērna nākotni?

—   Nu jā, jūs jau zināt, kā tēvi lepojas ar pirmo bērnu.

—   Tad sakiet viņam,— Rets pēkšņi teica ar savādi pārvērtušos sejas izteiksmi,— sakiet viņam: ja viņš grib, lai šie nodomi piepildās, tad lai viņš vakaros biežāk paliek mājās.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Tieši to, ko teicu. Lai viņš paliek mājās.

—   Nekauņa! Jūs turat nabaga Frenku aizdomās, ka viņš. . .

—  Žēlīgais dievs!— Rets skaļi iesmējās.— To nu gan es negribēju teikt, ka viņš iet pie sievietēm! Frenks! Žēlīgā debess!

Arvien vēl smiedamies, viņš nokāpa lejā pa kāpnēm.

XLIV

Bija salta un vējaina marta pēcpusdiena, un Skārleta, pa Dekeiteras lauku ceļu uz Džonija Geligera zāģētavu braukdama, savilka ratu segu līdz padusēm. Viņa zināja, ka ir bīstami braukt vienai, bīstamāk nekā agrāk, jo tagad nēģeri bija pilnīgi nevaldāmi. Kā Ešiijs bija pareģojis, tagad bija jāizcieš sekas, ko radīja likumdošanas sapulces liegšanās ratificēt likuma papildinājumu. Aizkaitinātie ziemeļnieki šo strupo atteikšanos bija sajutuši kā pļauku, un atmaksa nebija ilgi jāgaida. Ziemeļnieki bija nolēmuši štatam uzspiest nēģeru vēlēšanu tiesības, un šai nolūkā Džordžija bija izsludināta par dumpīgu apgabalu un pakļauta visstingrākajiem karastāvokļa noteikumiem. Džordžija kā štats patiesībā bija beigusi pastāvēt, Džordžija tagad kopā ar Floridu un Alabamu bija tikai «militārais iecirknis Nr.3», ko pārvaldīja kāds Ūnijas ģenerālis.

Jau agrāk dzīve bija nedroša un bīstama, bet tagad viss bija vēl divkārt ļaunāk. Pērnie kara iestāžu rīkojumi, kas bija likušies pārāk bargi, šķita gluži maigi salīdzinājumā ar tiem, ko tagad izdeva ģenerālis Pops. Izredzes uz nēģeru vairākumu likumdošanas sapulcē nākotni darīja tumšu, bez cerībām, un baltie, agrākie štata saimnieki, mocījās niknā nevarībā. Nēģeriem negaidītā varas apziņa sakāpa galvā, viņi apzinājās, ka jenkiju armija tos aizstāv, un darīja, ko gribēja.

Šais grūtajos laikos Skārleta izcieta lielas bailes, bet viņa nezaudēja drosmi. Vēl arvien viņa braukāja apkārt, vienjūga polsterī paslēpusi Frenka pistoli. Klusībā viņa nolādēja likumdošanas sapulci, kas bija jaunā posta cēlonis. Ko šī drošsirdīgā, cēlā nepiekāpība bija panākusi? Viss bija kļuvis tikai vēl ļaunāks.

Tuvodamās ceļam, kas starp kailajiem kokiem nogriezās lejup uz Šentitaunas apmetni, Skārleta paskubināja zirgu. Viņa vienmēr jutās drusku neomulīgi, šai netīro māla būdu un veco armijas telšu drūzmai garām braucot. Šai vietai bija visļaunākā slava Atlantā un tās apkārtnē, jo te mājoja paklīduši nēģeri, melnās netikles un visļaunākie, visdziļāk grimušie baltie salašņas. Runāja, ka te slēpjoties melnie un baltie noziedznieki, un, ja varas iestādes kādu meklēja, tās vispirms devās uz šejieni. Šaušanās un duršanās te piederēja pie ikdienišķiem notikumiem, tādēļ kareivji reti pūlējās iejaukties un parasti ļāva šiem ļaudīm pašiem savā starpā nokārtot savas tumšās lietas. Mežā aiz apmetnes bija dedzinātava, kas izgatavoja lētu kukurūzas viskiju, un, tumsai iestājoties, teltis un būdas upes krastā drebēja no piedzērušo kliedzieniem un lāstiem.

Pat jenkiji atzina, ka tās ir zaņķis, ko vajag iztīrīt, taču līdz šim nekā nebija darījuši. Atlantas un Dekeiteras iedzīvotāji, kuriem bija jābrauc pa ceļu starp abām pilsētām, skaļi izteica sašutumu. Vīrieši izvilka pistoles no makstīm, kad bija jābrauc gar Šentitaunu, un neviena pieklājīga sieviete tur labprāt nebrauca garām, arī vīra aizsardzībā ne, jo ceļmalā parasti valstījās piedzērušās staigules, kas garāmbraucējus apsaukāja neķītriem vārdiem.

Kamēr blakus bija Arčijs, Skārleta nebija baidījusies braukt gar Šentitaunu, jo pat visnekaunīgākā nēģeriete Arčija tuvumā neuzdrīkstējās ne muti atvērt. Bet, kopš viņai bija jābrauc vienai, jau bija gadījušies dažādi sīki, kaitinoši incidenti. Netikles it kā pūlējās pārspēt cita citu, kad viņa brauca garām, un viņa varēja tikai tās neievērot un iekšēji trakot dusmās. Viņa pat nevarēja pasūdzēties kaimiņiem un radiem, jo kaimiņi būtu atbildējuši: «Ko tad jūs citu gaidījāt?»— bet viņas pašas ģimene jau tā briesmīgi uztraucās un mēģināja viņu noturēt mājās. Tomēr viņai ne prātā nenāca pārtraukt braucienus.

Paldies dievam, šodien neviena skrandaine nesēdēja ceļmalā! Braukdama garām ceļa atzaram, kas veda uz Šentitaunu, Skārleta ar riebumu noraudzījās lejup, kur slīpajos pēcpusdienas saules staros rēgojās sakritušās būdas. Pūta ledains vējš, un degunā sitās dūmu, ceptas cūkgaļas un netīrumu smaka. Viņa ātri novērsās un dzina zirgu strauji uz priekšu, lai sasniegtu nākamo ceļa līkumu. -

Skārleta jau gribēja vieglāk uzelpot, bet tad sirds viņai bailēs pēkšņi pamira: kāds milzīga auguma nēģeris klusi iznāca no liela ozola paēnas. Skārleta bija pārbijusies, taču nezaudēja aukstasinību. Viņa tūliņ apturēja zirgu un satvēra Frenka pistoli.

—   Ko jūs gribat?— viņa iesaucās, cik vien bargi spēja.

Nēģeris aizrāvās aiz ozola, viņa balss bailīgi skanēja no

paslēptuves:

—   Dievs, stāvi man klāt! Mis Skariet, nešaujiet uz Lielo Semu!

Lielais Sems! Vienu mirkli viņa to nespēja aptvert. Lielais Sems, Taras priekšstrādnieks, ko viņa pēdējoreiz bija redzējusi aplenkuma laikā! Ko gan viņš te. ..

—   Panāc šurp, lai redzu, vai tu tiešām esi Lielais Sems!

Viņš bailīgi iznāca no slēptuves — milzīgs, skrandains stāvs

kailām kājām, kokvilnas biksēs un zilos formas svārkos, kas lielajam augumam bija daudz par īsu un šauru. Redzēdama, ka tas tiešām ir Lielais Sems, Skārleta iebāza pistoli atpakaļ ratu polsterī un priecīgi pasmaidīja.

—   Ai, Sem, cik jauki, ka tevi atkal satieku!

Sems pieskrēja pie ratiem, priekā bolīdams acis un rādīdams mirdzoši baltos zobus. Viņš satvēra Skārletas izstiepto roku abās melnajās ķetnās, kas bija lielas kā vāles, un izbāza mēli, sārtu kā arbūza mīkstums; viss viņa augums locījās aiz laimes, un viņš izskatījās smieklīgs kā priekā lēkājošs dogs.

—   O, cik jauki atkal redzēt kādu no mūsējiem!— viņš priecīgs sauca un spieda Skārletai roku, kamēr tai likās, ka kauli tūliņ lūzīs.— Mis Skārlet, kāpēc jūs tik dusmīga, kāpēc jums pistole kā vīrietim?

—   Tagad visur tik daudz nekrietnu cilvēku, Sem, ka man tā jāvadā līdzi. Bet ko tu dari tādā sliktā vietā, tu taču esi cienījams melnais! Un kādēļ tu neatnāci pilsētā pie manis viesos?

—   Ai nē, mis Skārlet, es nedzīvoju Šentitaunā! Es te tikai uz brītiņu iegriezos, es šeit nedzīvotu ne par ko pasaulē! Savu mūžu neesmu redzējis tik nelietīgus nēģerus! Es nemaz nezināju, ka jūs esat Atlantā! Es domāju, ka jūs Tarā, un es gribēju braukt uz Taru, tiklīdz būtu iespējams.

—   Vai tu kopš kara beigām visu laiku dzīvoji Atlantā?-

—   Nē, kundze, es ceļoju. Tālu projām!— Beidzot viņš palaida Skārletas roku vaļā, un viņa pakustināja sāpīgos pirkstus, lai pārbaudītu, vai kauli veseli.— Vai jūs vēl atceraties, kad mēs pēdējoreiz satikāmies?— Skārleta atcerējās karsto dienu pirms aplenkuma sākšanās, kad viņa ar Retu bija sēdējusi karietē un nēģeru kolonna ar Lielo Semu priekšgalā, skaļi dziedādama, bija aizgājusi pa putekļaino ielu uz ierakumiem. Viņa pamāja ar galvu.— Nu, lūk, tad es ar strādāju kā zirgs un metu vaļņus, un stiepu smilšu maisus, līdz beidzot dienvidnieki atkāpās no Atlantas. Mans kapteinis — labs džentlmenis — krita, neviens vairs neteica, kas Lielajam Semam jādara, un tā es vienkārši aizbēgu mežā. Domāju — kaut kā jātiek uz mājām, uz Taru, bet tad padzirdēju, ka tai apkaimē viss nodedzināts. Es arī nezināju, kā tikt uz turieni, man bija bailes, ka mani var saķert, jo man nebija nekādu papīru. Tad ienāca jenkiji, un vienam jenkiju džentlmenim, pulkvedim, es dikti iepatikos, un viņš mani paturēja pie sevis, lai es rūpējos par viņa zirgu un tīru zābakus. Jā, kundzei Es biju sulainis gluži kā Porks, un īstenībā es taču esmu tikai lauka nēģeris. Es viņam teicu, ka esmu lauka nēģeris, bet viņš,— mis Skārlet, kādi tie jenkiji gan muļķi!— viņš nemaz nezināja, kāda tur starpība. Viņš paturēja mani pie sevis un aizveda mani līdzi uz Savanu, kad Šermans devās uz turieni. Ak kungs, tādas briesmas kā ceļā uz Savanu es savu mūžu nebiju piedzīvojis! Visur viņi laupīja, visur dedzināja. .. Mis Skārlet, vai viņi nodedzinājuši arī Taru?

—   Aizdedzināja gan, bet mēs uguni apdzēsām.

—   Ak, cik tas jauki! Tara ir manas mājas, es gribu tikt uz turieni atpakaļ. Nu, un, kad karš beidzās, pulkvedis man teica: «Tu, Sem, brauc man līdzi uz Ziemeļiem, es tev maksāšu labu algu!» Zināt, mis Skārlet, man, kā jau visiem nēģeriem, traki gribējās pamēģināt, kāda tā brīvība ir, un es ar pulkvedi aizbraucu uz Ziemeļiem. Jā, es biju Vašingtonā un Ņujorkā, un tad Bostonā — tur pulkvedis dzīvo. Jā, kundze, tagad esmu nēģeris, kas redzējis pasauli! Un jenkijiem ielās vairāk ratu un zirgu nekā bruģakmeņu. Man visu laiku bija bailes, ka mani sabrauks.

—   Vai tev patika Ziemeļos, Sem?

Sems pakasīja sprogaino galvu.

—   Ir patika, ir nepatika. Pulkvedis bija ļoti labs kungs, viņš saprata nēģerus. Bet viņa kundze — tā bija citāda. Pirmoreiz mani ieraudzījusi, viņa mani sauca par misteru. Jā, mis Skārlet, tik tiešām, un, kad viņa to pateica, es gandrīz pakritu gar zemi. Pulkvedis viņai teica, lai viņa mani saucot par Semu, un vēlāk viņa mani tā arī sauca. Bet visi jenkiji, kas mani pirmoreiz redzēja, sauca mani par misteru O'Hāru un aicināja sēsties viņiem blakus, it kā es būtu tāds pats kā viņi. Bet es vēl nekad neesmu sēdējis baltajiem kungiem blakus un esmu par vecu, lai to iemācītos. Viņi pret mani izturējās tieši tā, it kā es būtu viens no viņiem, mis Skārlet, bet patiesībā viņi mani nevarēja ciest — viņi nēģerus vispār necieš, un viņi baidījās no manis, tāpēc ka esmu tik liels. Viņi mani vienmēr izprašņāja par asinssuņiem, ar kuriem es esot rīdīts, un kā es Tarā esot pērts. Ak tu dieniņ, mis Skārlet, es taču nekad neesmu pērts, misters Džeralds nevienam neļautu mani pērt, mani — tik dārgu nēģeri! Un tad es pastāstīju, cik laba misis Elena vienmēr bija pret nēģeriem un kā viņa veselu nedēļu sēdēja pie manas gultas, kad man bija plaušu karsonis, bet man neviens neticēja. Un tad man uznāca tādas ilgas pēc misis Elenas un Taras, ka es vairs nevarēju izciest un kādu nakti aizbēgu, un visu ceļu līdz Atlantai nobraucu preču vagonos. Un, ja jūs, mis Skārlet, man nopirktu biļeti uz Taru, es dikti priecātos! Kā es ilgojos atkal redzēt misis Elenu un misteru Džeraldu! Brīvība man apnikusi. Es atkal gribu katru dienu kārtīgi ēst — un lai kāds man atkal saka, kas man jādara un kas ne, un lai mani kopj, kad esmu slims. Ja es atkal dabūtu plaušu karsoni, vai tā jenkiju dāma mani koptu? Nē, kundze, viņa mani sauc par misteru O'Hāru, bet kopt vis nekops. Bet misis Elena mani kopa, kad biju slims, un. . . kas ar jums ir, mis Skārlet?

—  Tēvs un māte abi miruši, Sem.

—   Miruši? Nejokojiet ar mani, mis Skārlet! Tā jūs nedrīkstat ar mani jokot!

—   Tas nav joks, Sem, tā ir patiesība. Māte nomira, kad Šermana kareivji gāja cauri Tarai, un tēvs. .. tēvs no mums šķīrās pagājušā gada jūnijā. Ak, Sem, neraudi, lūdzu, neraudi! Es to vienkārši nespēju paciest. Nerunāsim tagad vairs par to. Es tev citreiz visu izstāstīšu. Mis Suelena ir Tarā, viņa apprecējusies ar krietnu vīru, misteru Viļu Bentīnu. Un mis Kerīna ir…— Viņa apdomājās. Kas ir klosteris, to taču viņa šim raudošajam milzim nevarēs ieskaidrot.— Viņa tagad dzīvo Čārlstonā. Bet Porks un Prisija ir Tarā. Nu, Sem, noslauki degunu! Vai tu tiešām gribi uz Taru?

—  Jā, kundze. Bet es nezināju, ka misis Elena un. ..

—   Paklau, Sem, vai tu negribi palikt Atlantā un strādāt pie manis? Ko tu par to saki? Man vajadzīgs kučieris, ļoti vajadzīgs, jo tagad te klejo tik daudz neliešu.

—   Jā, mis Sķārlet, tas jums tiešām vajadzīgs. Es jau grijbēju teikt, ka jūs nedrīkstat tā viena braukāt. Jums nav ne jausmas, kādi tagad nekrietni nēģeri, īpaši te, Šentitaunā. Te jums, kundze, nav droši. Esmu Šentitaunā tikai divas dienas, bet jau esmu dzirdējis, kā daži par jums runā. Un vakar, kad jūs braucāt garām un tās melnās palaistuves lamājās, es jūs pazinu, bet jūs braucāt tik ātri, ka es netiku līdzi, bet tās melnās es krietni samizoju, varat man ticēt! Vai manījāt, ka šodien te neviena nerādās?

—   Manīju gan un esmu tev ļoti pateicīga, Sem. Nu, ko tu saki, vai gribi nākt man par kučieri?

—   Paldies, kundze, es labāk došos uz Taru.

Lielais Sems skatījās zemē un samulsis vilka smiltīs svītras ar kailo kājas pirkstu. Varēja redzēt, ka viņš jūtas neomulīgi.

—   Bet kādēļ? Es tev maksāšu labu algu. Tev jāpaliek pie manis!

Lielā, melnā seja, naiva un atklāta kā bērnam, pavērsās pret Skārletu, un tanī bija lasāmas bailes. Sems piespiedās pie ratiem un čukstēja:— Mis Skārlet, man jātiek projām no Atlantas, man jābēg uz Taru, tur viņi mani nevarēs atrast. Es. .. cs vienu nomušīju.

—   Melno?

—  Nē, kundze, balto. Kādu jenkiju kareivi. Un viņi mani meklē, tādēļ es slēpjos te, Šentitaunā.

—   Kā tas gadījās?

—   Viņš bija piedzēries un teica kaut ko tādu, ko es galīgi nevarēju paciest, un es viņu sagrābu aiz rīkles — es viņu nemaz negribēju nožņaugt, mis Skārlet, bet manas rokas tik stipras,— un viņš uzreiz bija beigts. Un tagad man tādas bailes, nemaz nezinu, ko darīti Tādēļ es atbēgu šurp un paslēpos, un vakar, kad ieraudzīju jūs braucam garām, es uzreiz sev teicu: «Lai slavēts dievs debesīs! Tā ir mis Skārleta! Viņa paglābs savu nēģeri. Viņa neļaus jenkijiem mani saķert. Viņa aizvedīs mani atpakaļ uz Taru.»

—  Tu saki — viņi tevi meklējot. Vai tad viņi zina, ka tu tas biji?

—  Ja, kundze. Esmu tik liels, visi mani pazīst. Es laikam esmu lielākais nēģeris Atlantā. Viņi mani te jau vakar meklēja, bet viena nēģeru skuķe mani paslēpa meža alā, kamēr viņi atkal aizgāja.

Kādu brīdi Skārleta sēdēja sarauktu pieri un domāja. Viņu nemaz neuztrauca tas, ka Sems nogalinājis cilvēku, bet viņa bija gaužām vīlusies, ka nevarēja dabūt Semu par kučieri. Tāds varens nēģeris kā Sems būtu bijis tikpat labs miesassargs kā Ārčijs. Skaidrs, kaut kādā veidā Sems viņai bija jādabū uz Taru. Jenkiji viņu nekādā ziņā nedrīkstēja saķert. Sems bija pārāk vērtīgs nēģeris, lai viņu pakārtu. No visiem Taras priekšstrādniekiem viņš bija labākais. Skārletai ne prātā neienāca, ka viņš bija brīvs. Viņš tai vēl piederēja gluži tāpat kā Porks un aukle, Pīters, ķēkša un Prisija. Sems vēl piederēja pie saimes, un tādēļ viņš bija viens no tiem, kas jāaizstāv.

—   Vakarā tevi sūtīšu uz Taru,— viņa beidzot teica.— Klausies, Sem, man vēl jābrauc gabalu tālāk, bet pirms saules rieta es atkal būšu te. Gaidi mani šeit, kad braukšu atpakaļ. Nesaki nevienam, kur iesi, un, ja tev ir cepure, paņem to līdzi, tad varēsi paslēpt seju.

—   Man nav cepures.

—  Te būs divdesmit pieci centi, nopērc no kāda Šentija* nēģera cepuri un atnāc man pretī.

—   Jā, kundze.

Viņa seja staroja — tik atvieglots viņš jutās, jo atkal bija kāds, kas par viņu rūpējās.

Skārleta domīgi brauca tālāk. Vils katrā ziņā priecāsies par labu kalpu Tarā. No Porka lauku darbos nebija nekāda labuma un nekad arī nebūs. Ja Serris būtu plantācijā, Porks varētu pārcelties uz Atlantu pie Dilsijas, kā viņa tam pēc Džeralda nāves bija apsolījusi.

Kad viņa sasniedza zāģētavu, saule jau rietēja; parasti viņa centās tik vēlu nebraukāt apkārt. Džonijs Geligers stāvēja pie nožēlojamās būdas, kas koku laukumā noderēja par virtuvi. Pie barakas, kur bija iekārtotas guļamtelpas, uz baļķa sēdēja četri no pieciem cietumniekiem, kurus Skārleta nodarbināja Džonija zāģētavā. Viņu apģērbs bija netīrs un sviedrains, važas žvadzēja ap kāju locītavām, tiklīdz viņi gurdi pakustējās; viņu izskats pauda apātiju un bezcerīgu izmisumu. Skārleta vērīgāk aplūkoja izvārgušos stāvus. Kad viņa šos vīrus nesen bija saņēmusi, tie bija likušies veselīgi un spēcīgi. Cietumnieki pat nepacēla acis, kad viņa izkāpa no ratiem, bet Džonijs nāca viņai pretī un nevērīgi pacēla cepuri. Kad viņš to sveicināja, viņa mazā, brūnā seja šķita cieta kā rieksts.

—   Vīri neizskatās labi,— Skārleta strupi sacīja.— Viņu sejas man nepatīk. Un kur piektais?

—   Guļ,— Džonijs atteica.— Stāsta, ka esot slims.

—   Kas viņam kait?

—   Slinkuma slimība.

—   Gribu viņu apskatīt.

—   Labāk neejiet, viņš droši vien guļ kails. Gan es viņu dabūšu uz kājām. Rīt viņš atka! būs darbā.

Skārleta vilcinājās, viņa redzēja, ka viens no cietumniekiem gurdi paceļ galvu un uzmet Džonijam naidā degošu skatienu, tad atkal nodur acis.

—   Vai jūs viņus sitat?

—  Atvainošanu, misis Kenedija, bet kurš no mums abiem vada zāģētavu — jūs vai es? Jūs to nodevāt man un solījāt man pilnīgu rīcības brīvību. Jums taču nav iemesla par mani žēloties? Vai es nepadaru divreiz tik daudz, cik padarīja misters Elsings?

—   Jā, jūs padarāt,— Skārleta atbildēja, bet viņai pārskrēja salti drebuļi.

Nometnei ar neglītajām barakām piemita kaut kas baigs, ko viņa Hjū Elsinga iaikā nebija manījusi,— briesmīga vientulība un atšķirtība no visas pasaules. Šie cietumnieki bija tālu no citiem cilvēkiem, Džonija Geligera neierobežotā varā, un, ja viņam ienāca prātā tos pērt vai citādi mcc it, viņa to nekādi nevarēja uzzināt. Tagad cietumnieki droši vien nedrīkstēja viņai žēloties, baidīdamies, ka pēc viņas aizbraukšanas būs vēl sliktāk.

—  Ļaudis izskatās panīkuši. Ko jūs viņiem dodat ēst? Galu galā es viņu uzturam izdodu tik daudz, ka par to naudu viņi varētu nobaroties kā vepri. Pagājušā mēnesi par miltiem un gaļu vien samaksāju trīsdesmit dolārus. Ko viņi šodien dabūs vakariņās?

Viņa piegāja pie virtuves durvīm un paskatījās iekšā. Tukla mulate, kas stāvēja noliekusies pie sarūsējušas, vecas plīts, Skārletu ieraudzījusi, pavirši pakniksēja un maisīja tālāk katlu, kurā mutuļoja tumšs zirņu virums. Skārleta zināja, ka Džonijs dzīvo ar šo sievieti, bet viņai likās pareizāk to neievērot. Šķita, ka bez zirņiem un kukurūzas maizes vakariņās nekas vairāk nebija paredzēts.

—   Vai jūs ļaudīm vairāk nekā nedosiet?

—   Nē, kundze.

—   Vai tad jūs zirņu virumā gaļu nevārāt?

—   Nē, kundze.

—   Bez gaļas? Šos zirņus taču bez treknas gaļas nevar ēst. Tie nedod nekādu spēku. Kādēļ jūs neliekat gaļu klāt?

—   Misters Džonijs saka — gaļa neesot vajadzīga.

—   Lieciet vien katlā! Kur ir jūsu krājumi?

Mulate bailīgi pašķielēja uz mazu sienas skapīti, kas te bija pieliekamā kambara vietā. Skārleta atrāva durvis. Tur stāvēja vaļēja muca ar kukurūzas miltiem, tad vēl mazs kviešu miltu maišelis, mārciņa kafijas, mazliet cukura, krūze ar sīrupu un divi veseli šķiņķi. Vienam šķiņķim plaukta malā bija atgrieztas pāris šķēles, ne vairāk. Skārleta nikni pagriezās pret Džoniju Geligeru un ieskatījās viņa saltajās, ļaunajās acīs.

—   Kur tie pieci balto miltu maisi, ko pagājušā nedēļā atsūtīju? Kur cukura maiss un kafija? Liku atvest piecus šķiņķus un desmit mārciņas gaļas, un diezin cik batāšu un kartupeļu. Kur tas viss palicis? To taču nevar vienā nedēļā apēst, pat ja šie vīri ēstu piecreiz dienā. Jūs to esat pārdevis! Jā, jūs, zagli, to jūs esat darījis! Jūs esat pārdevis manu strādnieku uzturu un naudu iebāzis kabatā. Strādniekiem jūs dodat kaltētus zirņus un maizi. Nav brīnums, ka viņi tik vāji. Nost no ceļa!

Viņa izdrāzās ārā pa durvīm tam garām.

—   Jūs tur — jā, jūs! Panāciet šurp!

Aicinātais vīrs piecēlās un neveikli kliboja viņai klāt, žvadzinādams kāju važas; Skārleta redzēja, ka kailās potītes dzelžu noberztajās vietās ir sarkanas un iekaisušas.

—   Kad jūs pēdējoreiz ēdāt šķiņķi?

Virs skatījās zemē.

—   Runājiet!

Vīrs vēl arvien kluss un bailīgs stāvēja viņas priekšā. Beidzot viņš pacēla galvu, kā lūgdamies paskatījās Skārletai acīs un atkal nolaida skatienu.

—   Vai baidāties teikt? Labi, ejiet uz pieliekamo un atnesiet šķiņķi. Rebeka, iedodiet viņam nazi! Iznesiet šķiņķi ārā un izdaliet visiem! Rebeka! Dodiet ļaudīm sausiņus, kafiju un labi daudz sīrupa! Atri, gribu redzēt, kā tas notiek!

—  Tie ir mistera Džonija milti un viņa paša kafija,— Rebeka izbijusies nomurmināja.

—   Mistera Džonija! Pie joda, tas laikam ir arī viņa šķiņķis! Dariet, ko jums lieku! Marš! Džonij Geliger, panāciet man līdzi pie ratiem!

Skārleta šķērsoja piedrazāto pagalmu un iekāpa ratos. Drūmā priekā viņa noskatījās, kā vīri uzklūp šķiņķim un kāri bāž gabalus mutē, it kā baidīdamies, ka viņiem tos varētu atņemt.

—   Jūs, zemiskais nelieti!— viņa uzkliedza Džonijam, kad tas, cepuri pakausī atstūmis, nostājās pie ratiem un blenza caur pieri.— Labāk tūliņ atdodiet man nozagto produktu vērtību! Ar rītdienu es jums tos vairs neizsniegšu mēnesi uz priekšu un pati vedīšu tos šurp. Tad jūs mani nevarēsiet krāpt.

—  Ar rītdienu manis šeit vairs nebūs,— Džonijs Geligers atteica.

—   Vai tas nozīmē, ka jūs aizejat?

Vienu mirkli Skārletai uz mēles bija vārdi: «Laimīgu ceļu!» Bet viņa tos vēsā apdomā atturēja. Ko viņa iesāktu, ja Džonijs uzteiktu? Viņš ražoja divreiz vairāk kokmateriālu nekā H^fi, un tieši tagad viņai bija jāizpilda kāds sevišķi liels un turklāt steidzams pasūtījums. Bet kam viņa varētu uzticēt zāģētavu, ja Džonijs aizietu?

—   Jā, es aizeju. Jūs man nodevāt zāģētavu, lai vadu to, kā man pašam patīk, un teicāt, ka gaidot no manis vienīgi pēc iespējas vairāk koku. Kad mēs līgām, jūs mani nemācījāt, kā man savs darbs jādara, un tagad arī es netaisos uzklausīt jūsu padomus. Nav jūsu daļa, kādā veidā es izpildu pasūtījumus. Savu līguma pusi es esmu pildījis. Esmu ļāvis jums nopelnīt daudz naudas un arī savu algu esmu nopelnījis un vēl šo to klāt. Bet nu jūs ierodaties, jaucaties manās darīšanās, izjautājat mani un graujat manu autoritāti strādnieku priekšā. Kā lai es tagad uzturu disciplīnu? Un ja nu šie ļaudis tiešām kādreiz dabū ar pātagu? Tādi sliņķi nekā labāka nav pelnījuši. Un ja nu es tiešām viņus nebaroju kā barokļus? Ēdiens, ko viņi dabū, viņiem vēl ir daudz par labu. Vai nu jūs nejauksieties manās darīšanās un ļausiet man rīkoties, kā es pats gribu, vai arī es jau šovakar aiziešu no šejienes.

Viņa cietā, mazā seja izskatījās vēl cietāka nekā parasti. Skārleta bija kā spīlēs. Ko viņa iesāktu, ja Džonijs šovakar aizietu? Viņa taču nevarēja visu nakti palikt šeit un pati apsargāt cietumniekus!

Džonijs laikam redzēja apjukumu viņas acīs, jo viņa sejas izteiksme mazliet pārmainījās un zaudēja daļu skarbuma. Kad viņš atkal sāka runāt, viņa vārdi skanēja laipni un nepiespiesti:

—   Ir jau vēls, misis Kenedija, labāk brauciet mājās. Mums nevajadzētu tādu sīkumu dēļ ķildoties, vai ne? Atvelciet man no nākamās algas desmit dolārus, un mēs būsim līdzīgi.

Skārletas skatiens neviļus aizklīda pie nožēlojamiem vīriem, kas gremoja šķiņķi, un viņa domāja par slimo, kas gulēja šķūņa caurvējā. īstenībā viņai vajadzēja Džoniju Geligeru atlaist, jo viņš bija zaglis un ļauns cilvēks un nevarēja zināt, kā viņš atkal izturēsies pret cietumniekiem, kad viņas nebūs klāt. Bet, no otras puses, viņš bija spējīgs, un viņai nudien ļoti bija vajadzīgs spējīgs zāģētavas pārzinis. Pašlaik viņa bez Džonija vēl nevarēja iztikt. Viņš ienesa naudu. Viņai vienkārši bija pašai jārūpējas, lai cietumnieki turpmāk saņemtu pienācīgu uzturu.

—   Es jums atvilkšu divdesmit dolārus,— viņa īsi teica,— un rīt agri atkal būšu šeit, tad mēs par to vēl parunāsim.

Viņa paņēma grožus. Viņa zināja, ka vairāk par to netiks runāts. Šī lieta bija izbeigta, un arī Džonijs to zināja.

Kamēr Skārleta pa mazāku ceļu izbrauca uz lielceļa, sirdsapziņa viņā cīnījās ar naudaskāri. Viņa nedrīkstēja cilvēku dzīvības nodot šā nežēlīgā pundura rokās. Ja kāds no cietumniekiem nomirtu, viņa būtu tikpat vainīga kā Džonijs, jo viņa taču bija paturējusi Džoniju darbā, labi zinādama viņa metodes. Bet — no otras puses — kādēļ tad viņi bija cietumnieki? Kas pārkāpj likumus un ļaujas, lai to noķer, ir pelnījis šādu likteni. Šis secinājums nedaudz atviegloja Skārletas sirdsapziņu, tomēr cietumnieku trulās, izģindušās sejas labu laiku neizgāja viņai no prāta.

«Nekas, padomāšu par viņiem vēlāk,» viņa nolēma, iebīdīja šīs domas smadzeņu noliktavā pie citām nederīgām domām un aizslēdza durvis.

Saule jau bija pilnīgi nogājusi, kad viņa sasniedza ceļa līkumu pie Šenlitaunas. Ap viņu tumsā gulēja mežs. Bija ļoti auksts, ledains vējš vilka caur tumšajiem kokiem, tā ka kailie zari brakšķēja un sakaltušās lapas šalca. Skārleta vēl nekad nebija tik vēlu bijusi viena ceļā; viņa jutās ļoti neomulīgi un vēlējās jau būt mājās.

Lielais Sems nekur nebija redzams. Skārleta pieturēja zirgu, lai Semu pagaidītu, raizēdamās, vai tikai jenkiji viņu tomēr nebūs noķēruši. Tad viņa izdzirda soļus no apmetnes puses un atvieglota nopūtās. Nu gan viņa sados Semam, ka tas licis viņai gaidīt!

Bet tas, kurš parādījās ceļa līkumā, nebija Sems.

Tas bija liels, skrandains baltais, un viņam sekoja ogļumelns, zems, drukns nēģeris ar gorillas krūtīm un pleciem. Skārleta tūliņ uzplīkšķināja zirgam un paķēra pistoli. Zirgs sāka rikšot, bet tad baltais pēkšņi pacēla roku, un tas satrūkās.

—   Kundzīt,— viņš teica,— vai jums nebūtu divdesmit pieci centi? Esmu izsalcis!

—   Ejiet nost no ceļa,— viņa atbildēja, cik mierīgi varēdama.— Man nav naudas. Nū!

Ar pēkšņu kustību vīrietis saķēra zirgu aiz iemauktiem.

—   Grāb ciet!— viņš uzsauca nēģerim.— Droši vien viņa naudu glabā pie krūtīm.

Turpmākais Skārletai bija kā ļauns sapnis; viss notika zibens ātrumā. Viņa paķēra pistoli, bet kaut kāds instinkts viņu brīdināja nešaut uz balto, lai neķertu zirgu. Kad nēģeris, riebīgi smīnēdams, metās viņai klāt, viņa izšāva tam tieši sejā. Vai viņa bija trāpījusi vai ne, to viņa nezināja, jo nākamajā mirklī kāds tik cieši sagrāba viņas rokas locītavu, ka tā gandrīz pārlūza, un izrāva viņai pistoli no rokas. Nēģeris viņai bija tik tuvu, ka sejā sitās viņa netīrās miesas smaka; viņš mēģināja pārvilkt Skārletu pāri ratu malai. Ar brīvo roku viņa cīnījās kā negudra, skrāpēja tam seju, bet tad nēģera lielā roka aizžņaudza viņai kaklu, un nākamajā mirklī viņas tērps nošvīkstot pārplīsa no apkakles līdz jostasvietai. Melnā roka kaut ko meklēja viņai pie krūtīm … viņu pārņēma tādas šausmas un riebums, kādu viņa nekad vēl nebija jutusi, un viņa kā ārprātā iekliedzās.

—   Aizspied viņai muti! Veic viņu ārā!— baltais sauca, un melnā roka taustījās gar viņas seju. Viņa visiem spēkiem koda un kliedza atkal, bet tad izdzirdēja, ka baltais nolamājas, un saprata, ka uz ceļa parādījies vēl kāds. Melnā roka atlaida viņas muti, nēģeris atlēca nost, un nākamajā mirklī viņam uzbruka Lielais Sems.

—   Ātri, kundze!— Sems rēca, cīnīdamies ar nēģeri. Skārleta kliegdama, viscaur drebēdama, paķēra pātagu un grožus un sita zirgam ar abiem. Zirgs ar rāvienu metās uz priekšu, riteņi atsitās pret kaut ko mīkstu un blīvu un pārvēlās tam pāri. Tas bija baltais, ko Sems bija notriecis gar zemi.

Neprātīgās bailēs viņa nebeidza sist zirgam ar pātagu, un zirgs tā lēkšoja, ka rati svaidījās no vienas puses uz otru. Visu laiku viņa juta, ka viņai kāds skrien nopakaļ, un kliegdama dzina zirgu vēl ātrāk. Ja tas melnais briesmonis viņu vēlreiz sagrābtu, viņa nomirtu, iekams tas viņai pieskartos.

Kāda balss viņai aiz muguras kliedza:— Mis Skārlet, apturiet!

Ātrumu nesamazinādama, viņa šausmās paskatījās atpakaļ. Lielais Sems skrēja pa ceļu, viņa garās kājas strādāja kā mašīnas virzuļi. Kad viņš pieskrēja tuvāk, Skārleta pieturēja zirgu. Sems iekrita ratos, ar savu milža augumu atspiezdams Skārletu sānis. No viņa sejas pilēja sviedri un asinis. Viņš elsa:

—   Vai kundze ievainota? Vai viņi kundzei ko padarīja?

Viņa nevarēja izteikt ne vārda, bet redzēja, kur skatās Sema

acis un kā tās ātri novēršas, un tad apjauta, ka viņas tērps no kakla līdz jostai vaļā, tā ka redzamas kailās krūtis un korsete. Ar drebošu roku viņa savilka skrandainās malas pār krūtīm kopā, nolieca galvu un bailēs sāka raudāt.

—   Dodiet grožus!— Sems teica un atņēma tos viņai.— Nū, bēri!

Pātaga plīkšķēja. Izbiedētais zirgs mežonīgos auļos drāzās uz priekšu, draudēdams iegāzt ratus grāvī.

—   Ceru, ka tas melnais lops būs beigts. Es neskatījos,— Sems elsa.— Bet, ja viņš kundzei ko nodarījis, tad es skriešu atpakaļ, lai būtu pilnīgi drošs.

—  Nē … nē_____ brauc ātrāk!— Viņa šņukstēja.

XLV

Tajā vakarā Frenks aizveda viņu, krustmāti Pitiju un bērnus pie Melānijas un kopā ar Ešliju kaut kur aizjāja; Skārietai likās, ka viņa plīsīs vai pušu aiz dusmām un apvainojuma. Kā viņš varēja šādā vakarā iet uz politisku sapulci? Ak tu mūžs — politiska sapulce! Aiziet prom tajā pašā vakarā, kad viņai bija uzbrukts, kad ar viņu diezin kas varējis notikt! Cik viņš nejūtīgs, cik patmīlīgs! Vispār viņš visu šo atgadījumu uzņēma neciešami mierīgi — stāvēja un noskatījās, kā Sems viņu, raudošu, līdz viduklim pārplēstu kleitu, ienes mājā. Viņš pat nevienu reizi neparaustīja sev bārdu, kamēr viņa, asaras liedama, viņam stāstīja, kas noticis. Viņš tikai inaigi pajautāja: «Kaķīt, vai esi ievainota vai tikai pārbijusies?»

Dusmās, kas jaucās ar asarām, viņa nebija spējusi izteikt ne vārda, bet Sems bija sacījis, ka viņa tikai pārbijusies.

«Man tā domājās, jo viņi kleitu gan saplēsa, bet. . .»

«Tu esi brašs puisis, Sem, to es tev neaizmirsīšu. Vai nevaru tavā labā kaut ko.. .»

«Jā, māster, jūs varat mani nogādāt uz Taru — tikai labi ātri. Mani ķersta jenkiji.»

Ari to Frenks bija mierīgi noklausījies un vairāk neko nejautāja. īzskats viņam bija tāds pats kā tonakt, kad Tonijs klauvēja pie viņu durvīm: tā bija tikai vīriešu darīšana, lēmumi jāpieņem bez liekiem vārdiem un emocijām.

«Ej sēdies divričos. Likšu Pīteram tevi aizvest līdz Rafendredi ciemam, līdz rītam paslēpies mežā, bet tad ar vilcienu aizbrauc uz Džonsboro. Tā būs drošāk. .. Nu, kaķīt, beidz raudāt! Viss ir garām, un tev taču nekas ļauns nav noticis. Mis Pitij, vai es nevarētu palūgt ožamo sāli? Bet tu, mammīt, atnes Skārletai glāzi vīna!»

Skārleta atkal bija sākusi raudāt, šoreiz aiz niknuma. Viņa bija gaidījusi mierinājuma vārdus, sašutuma izvirdumu, atriebības piedraudējumu. Skārletai pat būtu labāk paticis, ja Frenks viņai būtu sadevis pamatīgu sutu, teicis, ka tieši no tā viņu nemitīgi brīdinājis,— izturējies vienalga kā, tikai ne tik nevērīgi: viņai taču bija draudējušas briesmas, bet viņš izliekas, it kā tas nebūtu nekas sevišķs! Frenks, protams, bija pret viņu mīļš un maigs, tomēr šķita, ka viņš vienlaikus domā par kaut ko citu, daudz svarīgāku.

Un nu izrādījās, ka šis svarīgais apstāklis ir tikai nieka politiskā sapulce!

Skārleta negribēja ticēt savām ausīm, kad Frenks sacīja, lai viņa pārģērbjas — viņš aizvedīšot viņu šovakar pie Melānijas. Viņam taču vajadzēja iedomāties, kādas šausmas viņa pārdzīvojusi, vajadzēja saprast, ka viņai nav nekādas vēlēšanās nonīkt visu vakaru pie Melānijas — viņa ir tik nomocījusies, nervi viņai tik saspringti, viņai nepieciešams miers, siltums, jāatguļas gultā, jāsasedzas, jāpieliek pie kājām karsts ķieģelis, jāiedzer karsts punšs, lai atgūtos. Ja Frenks viņu patiesi mīiētu, neviens nevarētu piespiest to pamest sievu šādā vakarā. Viņš paliktu mājās, turētu viņas roku, pastāvīgi atkārtotu: ja viņai kaut kas būtu noticis, viņš to nepārdzīvotu. Līdzko Frenks atgriezīsies un viņi būs vieni, viņa visu to viņam pateiks.

Melānijas mazajā dzīvojamā istabā bija klusi un mierīgi kā vienmēr tajos vakaros, kad Frenka un Ešlija nebija mājās, bet sievietes sanāca kopā un šuva. Istaba bija silta un kamīna uguns atspīdumā izskatījās omulīga. Galda lampa meta dzeltenu atgaismu uz četrām gludi saglaustām galvām, kas bija noliektas pār šuvekļiem. Četri svārki vieglām krokām slīga uz grīdas, astoņas mazas kājiņas bija graciozi uzliktas uz zemajiem soliņiem. Caur pievērtajām bērnistabas durvīm varēja dzirdēt Veida, Ellas un Bo mierīgo elpu. Arčijs sēdēja uz ķeblīša pie kamīna, pagriezis muguru pret uguni, zelēja tabaku un čakli grebināja koka sprunguli. Sis netīrais, pinkainais vecis blakus četrām smalkajām, glīti ģērbtajām dāmām izskatījās gaužām nepiedienīgs — it kā līdzās četriem kaķēniem būtu apsēdies nikns, sirms, vecs sargsuns. •

Melānija gari un plaši stāstīja par dāmu — arfistu neseno izlēcienu, un viņas maigā balss pauda sašutumu. Arfistes nekādi nevarēja vienoties ar «Vīru kora klubu» par nākamā koncerta programmu un šo pēcpusdienu bija ieradušās pie Melānijas un paziņojušas, ka izstājas no «Muzikālā pulciņa». Tikai liekot lietā visu savu diplomātiju, Melānijai bija izdevies pierunāt arfistes, lai nesteidzas ar lēmumu.

Skārleta tik tikko valdījās, lai neizkliegtu: «Pie velna tās sasodītās arfistes!» Viņai gribējās runāt par savu briesmīgo piedzīvojumu, viņa dega nepacietībā to izstāstīt visos sīkumos, lai, pārējās sabiedējot, izgaisinātu pati savas bailes. Gribējās padižoties ar savu drosmi un šādi pārliecināt sevi, ka patiešām rīkojusies drosmīgi. Bet, tiklīdz viņa sāka par to runāt, Melānija veikli ievirzīja sarunu citā — mazāk bīstamā gultnē. Tas Skārletu ārkārtīgi kaitināja. Cik viņas nejaukas, tikpat nejaukas kā Frenks!

Ka viņas var iztureties tik mierīgi un vienaldzīgi, kad viņu gandrīz piemeklējis visbriesmīgākais liktenis? Viņas taču gluži vienkārši ir nepieklājīgas — neļauj viņai atvieglot sirdi, pastāstot par notikušo.

Taču notikušais bija satriecis viņu daudz vairāk, nekā viņai gribētos atzīties — pat pašai sev ne. Tikko viņa atminējās to melno, kurš atņirdzies glūnēja uz viņu no krēslainā meža, viņai pārskrēja auksti drebuļi pār kauliem. Bet, atceroties melno roku, kura sagrāba viņu aiz ņiebura, un iedomājoties, kas būtu noticis, ja laikā neiejauktos Lielais Sems, viņa zemu nolieca galvu un cieši samiedza acis. Jo ilgāk viņa sēdēja šajā mierpilnajā istabā un mēģināja šūt, klausoties Melānijas balsī, jo vairāk saspringa viņas nervi. Šķita, ka tie tūlīt, viegli nostrinkšķot, pārtrūks, kā pārtrūkst pārāk stingri savilkta bandžo stīga.

Naža šņāpieni, griežot koku, viņu kaitināja, un viņa nīgri paskatījās uz Arčiju. Pēkšņi viņai šķita savādi, ka Arčijs sēž te un drāž to koka gabalu. Parasti, palicis vakaros viņas apsargāt, viņš nogūlās uz sofas un aizmiga, turklāt krāca tik vareni, ka viņa garā bārda palēcās līdz ar katru šņācienu. Un vēl dīvaināk šķita tas, ka nedz Melānija, nedz Indija pat neaizrādīja viņam, ka vajadzētu izklāt avīzi, lai skaidas neaizlec pa visu grīdu. Viņš jau bija krietni piedrazājis paklāju pie kamīna, bet viņas nelikās to redzam.

Kamēr Skārleta lūkojās uz Arčiju, viņš pēkšņi pagriezās pret uguni un iespļāva liesmās savu zelēkli tik spēcīgi, ka nopliukšķēja vien un Indija, Melānija un Pitija salēcās, it kā viņām blakus būtu sprāgusi bumba.

—   Vai jums katrā ziņā tik skaļi jāspļauj?— Indija jautāja no uztraukuma spalgā balsī. Skārleta pārsteigta paskatījās uz viņu: Indija taču vienmēr bija tik savaldīga.

Ārčijs, nemaz nesamulsis, iecirtīgi pablenza uz viņu.

—   Kā rādās, tad jāspļauj,— viņš dzedri atbildēja un atkal iespļāva liesmās. Melānija, viegli saraukusi pieri, paskatījās uz Indiju.

—   Es vienmēr tā priecājos, ka mūsu dārgais tētiņš nezelēja tabaku,— Pitija iesāka, bet Melānija, vēl vairāk savilkusi pieri, spēji pagriezās pret viņu.

—   Paliec klusu, krustmāmiņ! Tas ir netaktiski.

Skārleta vēl nekad nebija dzirdējusi Melāniju runājam tādā tonī.

—   Ak tu mi un že!— Pitija nometa šuvekli klēpī.— Es gluži vienkārši nesaprotu, kas jums visām šovakar lēcies. Jūs ar Indiju abas esat tik ērcīgas un tik nešpetnas kā divas vecas raganas uz slotaskātiem.

Neviena neatbildēja. Melānija pat neatvainojās par savu skarbumu, tikai aši zibināja adatu.

—   Cik gariem dūrieniem tu šujl— Pitija mazliet dzēlīgi sacīja.— To visu vajadzēs izārdīt. Kas tev īsti lēcies?

Bet Melānija arī šoreiz neatbildēja.

«Varbūt viņām patiesi kaut kas lēcies,» Skārleta nodomāja. Varbūt viņa savās bailēs to nav ievērojusi. Un tiešām, par spīti Melānijas pūlēm radīt šajā vakarā tādu pašu noskaņu, kāda valdīja piecdesmit citos vakaros, ko viņas kopā pavadījušas, šoreiz gaisā jautās satraukums, kuru nevarēja izskaidrot vienīgi ar sašutumu par to, kas noticis pirms dažām stundām. Skārleta slepus pavēroja viesistabā sēdošās sievietes un pēkšņi uztvēra Indijas skatienu. Viņai kļuva nelāgi — šajā pētīgajā skatienā zalgoja ledains saltums, daudz briesmīgāks nekā naids, daudz aizskarigāks nekā nicinājums.

«It kā es būtu vainīga, ka tā noticis,» Skārleta sašutusi nodomāja.

Tad Indija palūkojās uz Ārčiju — viņas skatiens vairs nebija dzedri nīgrs, tagad tajā jautās vaicājums un baiļpilnas bažas. Bet Arčijs nelikās to manām. Tajā mirklī viņš raudzījās uz Skārietu ar tādu pašu saltu, cietsirdīgu skatienu, kā nupat bija raudzījušies Indija.

Istabā iestājās nomācošs klusums, Melānija vairs nerosināja sarunu, un Skārieta saklausīja, kā pagalmā gaudo vējš. Vakars pēkšņi kļuva neizturami netīkams. Tagad Skārieta jau skaidri juta, cik visiem saspringti nervi, un nosprieda, ka atmosfēra droši vien visu vakaru bijusi šāda, tikai viņa savā uztraukumā to nebija ievērojusi. Arčija sejā bija sprindzīga, gaidpilna izteiksme, un viņa matainās ausis likās sasmailētas kā lūsim. Melāniju un Indiju acīm redzami kaut kas satrauca, lai arī abas centās turēt sevi grožos, tomēr viņas ikreiz pacēla galvu no šuvekļa, tikko uz ceļa atskanēja pakavu kliksti, vētras brāzmās dārzā noknakstēja kailie zari vai čabot nobira uz mauriņa sausās lapas. Līdzko kamīnā skaļāk iesprēgājās pagales, abas nodrebēja, it kā zaglīgus soļus izdzirdējušas.

Kaut kas nebija kārtībā, bet Skārieta nevarēja uzminēt, kas tieši. Kaut kas bija noticis, bet, kas,— viņa nezināja. Krustmāte Pil i ja sēdēja, apvainojumā uzmetusi lūpu, un, paskatījusies uz viņas tuklo, vientiesīgo seju, Skārieta saprata, ka vecā dāma ari neko nezina. Bet Arčijs, Melānija un Indija — zina. Skārletai šķita, ka viņa klusumā dzird, kā šaudās domas Indijas un Melānijas galvā — gluži kā putni būrī. Viņas abas kaut ko zināja, kaut ko gaidīja, lai arī izlikās, ka nekas nav noticis. Viņu iekšējais nemiers pielipa arī Skārletai, un viņa sāka vēl vairāk nervozēt. Neveikli darbodamās ar adatu, viņa iedūra īkšķī un sāpēs un dusmās īsi iekliedzās,— visas satrūkās, bet Skārieta sāka spaidīt pirkstu, līdz parādījās gaišsarkana asins lāsīte.

— Man šodien nervi pārāk saspīlēti, nemaz nevaru šūt,— viņa pēkšņi paziņoja un nometa šuvekli uz grīdas.— Tik saspīlēti, ka liekas — tūlīt sākšu kliegt. Gribu mājās, gribu atgulties. Frenks to zināja un varēja šovakar nekur neiet. Viņš runā vienā runāšanā, ka sievietes jāaizsargā no melnajiem un baltajiem nekrietneļiem, bet, kad viņam pašam tas jādara,— kur tad viņš ir? Vai sēž mājās un rūpējas par mani? Nē, kaut kur dauzās apkārt ar citiem vīriešiem, kas arī tikai runā vienā runāšanā, bet…

Viņas niknais skatiens apstājās pie Indijas sejas, un viņa aprāvās. Indija saraustīti elpoja, viņas blāvās bezskropstu acis urbās Skārietā, tajās bija ledains saltums.

—   Ja tevi tas pārāk neapgrūtina, Indij,— Skārleta izsmējīgi atsāka,— es būtu tev ļoti pateicīga, ja tu pastāstītu, kāpēc visu vakaru tik cieti skaties uz mani. Vai man seja kļuvusi zaļa, vai kas cits noticis?

—   Mani tas nemaz neapgrūtina, es pat ar prieku to pateikšu,— Indija atbildēja, acīm ieziboties.— Man gluži vienkārši ir pretīgi klausīties, kā tu noķengā tik lielisku cilvēku. Daru tev zināmu, ka misters Kenedijs…

—   Indij!— Melānija viņu apsauca un cieši sažņaudza šuvekli.

—   Es gan savu vīru pazīšu labāk nekā tu!— Skārleta atcirta. Bija paredzams strīds — pirmais atklātais strīds ar Indiju, un šī izredze Skārletai uzreiz uzlaboja garastāvokli, kā ar roku atņēma nervozitāti. Melānija notvēra Indijas skatienu, un Indija negribot saknieba lūpas. Bet tūlīt atkal sāka runāt, un viņas balsī skanēja salts naidīgums:

—   Man riebjas dzirdēt, kā tu spriedelē, ka tevi kādam jāaizsargā, Skārlet O'Hāra! Vai tev vajadzīga aizsardzība? Ja tev tā būtu vajadzīga, tu tā neuzvestos kā visus šos mēnešus, nebraukātu apkārt pa pilsētu un neizrādītu sevi, cerēdama, ka visi vīrieši sāks tevi apjūsmot. Tu šodien esi dabūjusi, ko pelnījusi, un, ja pasaulē valdītu taisnība, tad dabūtu vēl vairāk.

—   Ak, Indij, rimsties!— Melānija iesaucās.

—   Lai tik runā!— Skārleta uzsauca.— Mani tas iepriecina. Es jau sen zināju, ka viņa mani neieredz, bet ir pārāk divkosīga, lai to skaļi pateiktu. Viņa pati no agra rīta līdz vēlam vakaram plika skraidītu pa ielām, ja viņai būtu kaut mazākā cerība, ka viņu kāds sāks apjūsmot!

Indija pielēca kājās, viss viņas kārnais, plakanais augums dusmās trīcēja. *

—   Jā, es tevi patiešām neieredzu,— viņa kā skaldīt noskaldīja, lai arī balss viņai drebēja.— Bet es to noklusēju ne jau tāpēc, ka esmu divkosīga. Tu to nespēj saprast, jo tev… tev trūkst pieklājības sajūtas, nav nekāda priekšstata par labu uzvedību. Es tā rīkojos tāpēc, ka apzinos: ja mēs neturēsimies visi kopā un nenomāksim savas sīkās netīksmes, tad nekad negūsim virsroku pār jenkijiem. Bet tu.. . tu darīji, ko varēji, lai kaitētu pieklājīgu ļaužu cieņai: sāki strādāt un apkaunoji labu vīru, devi iemeslu jenkijiem un visādiem salašņām smieties par mums un izteikt dzēlīgas piezīmes, ka mēs jau neesam nekādi aristokrāti. Jenkiji taču nezina, ka tu neesi mūsu cilmes un nekad neesi tai piederējusi. Kā lai jenkiji zina, ka tevī nav ne pilītes dižciltīgu asiņu? Un, kad tu braukā pa mežiem un pamudini jebkuru melno vai balto ļaundari tev uzbrukt, tu tādējādi pamudini tos uzbrukt arī jebkurai pieklājīgai mūsu

pilsētas sievietei. Un tagad tevis dēļ mūsu vīrieši riskē ar savu dzīvību, tāpēc ka ir spiesti. . .

—    Žēlīgais dievs, Indij!— Melānija iesaucās, un Skārleta, lai arī dusmu pārņemta, nobrīnījās, ka Melānija nevietā valkā tā Kunga vārdu.— Lūdzu, apklusti! Viņa nezina, un viņa… Lūdzu, apklusti! Tu taču apsolīji.. .

—    Meitenes, meitenes!— mis Pitipata lūdzās, lūpas viņai trīcēja.

—     Ko es nezinu?— Skārleta dusmu aizsvilumā pielēca kājās un nostājās pretī nicīgi saltajai Indijai un Melānijai, kas lūdzoši skatījās uz Indiju.

—     Ko kladzināt kā vistas!— Ārčijs pēkšņi iesaucās, viņa balss bija nievīga. Neviena vēl nepaguva viņam atbildēt, kad viņš spēji izslēja sirmo galvu un aši piecēlās.— Kāds nāk pa celiņu. Tas nav misters Vilkss. Izbeidziet tak kladzināt!

Viņa balsī skanēja vīrietiska valdonība, un sievietes uzreiz apklusa; dusmas, kas bija redzamas viņu sejās, izzuda, kad Ārčijs pāri istabai klinkāja uz durvīm.

—     Kas tur ir?— viņš jautāja, pirms nācējs bija paspējis pieklauvēt.

—   Kapteinis Batlers. Laidiet mani iekša!

Melānija tik ātri metās pie durvīm, ka svārki viņai uzplīvoja un atsedza bikses līdz ceļiem, un Ārčijs vēl nepaguva satvert durvju rokturi, kad Melānija tās plaši atvēra. Uz sliekšņa stāvēja Rets Batlers, melno filca platmali zemu pār acīm uzvilcis; uzpletnis, ko pluinīja vējš, kā spārni sitās viņam aiz muguras. Šoreiz viņš bija aizmirsis labās manieres — nenoņēma cepuri un ne ar vienu nesasveicinājās. Skatīdamies tikai uz Melāniju, viņš jautāja:

—     Kur viņi aizgāja? Sakiet ātri! Uz spēles liktas viņu dzīvības.

Skārleta un Pitija, pārsteigtas un izbijušās, neizpratnē saskatījās, bet Indija gluži kā veca, izkāmējusi kaķene pāršāvās pāri istabai un nostājās blakus Melānijai.

—    Nesaki viņam neko!— viņa iekliedzās.— Viņš ir spiegs! Pielīdējs!

Rets viņai pat neuzmeta acis.

—   Ātri, misis Vilksa! Varbūt viss vēl nav zaudēts!

Melānija bija it kā paralizēta aiz bailēm, viņa tikai klusēdama raudzījās Retam sejā.

—   Kāda velna pēc…— iesāka Skārleta.

—    Turiet muti!— Ārčijs viņai uzbļāva.— Un jūs arī, mis Mellij! Un tu, sasodītais dibenlaiža, vācies prom no šejienes!

—   Nē, Arčij, nē!— Melānija iesaucās un, it kā gribēdama aizsargāt Retu no Arčija, uzlika drebošu roku Retam uz pleca.— Kas noticis? Kā jūs zināt, ka. ..

Reta turnsnējā sejā pieklājība pārspēja nepacietību.

—   Žēlīgais dievs, misis Villcsa! Viņi jau no paša sākuma tiek turēti aizdomās! Tikai viņi rīkojās ļoti veikli — līdz šim vakaram. Kā es to zinu? Es šovakar spēlēju pokeru ar diviem iedzērušiem jenkiju kapteiņiem, un tie izpļāpājās. Jenkiji uzzinājuši, ka šonakt būs jezga, un ir sagatavojušies. Tie jūsu nelgas paši lien slazdā.

Melānija pat sagrīļojās, it kā smagu sitienu dabūjusi, bet Rets, ātri aptvēris viņu ap vidukli, neļāva viņai saļimt.

—   Nesaki viņam neko! Viņš grib tevi apvest ap stūri!— Indija atkal iekliedzās, nikni blenzdama uz Retu.— Vai tad tu nedzirdēji — viņš pats teica, ka šovakar bijis kopā ar jenkiju kapteiņiem?

Rets joprojām neskatījās uz viņu. Viņa acis cieši raudzījās Melānijas bālajā sejā.

—   Pasakiet man! Kur viņi aizgāja? Vai viņiem ir noteikta satikšanās vieta?

Baiļu pārņemta, neko nesaprazdama, Skārleta tomēr nodomāja, ka savu mūžu nav redzējusi tik noslēgtu un neizteiksmīgu seju kā šobrīd Retam, tomēr Melānija droši vien ieraudzīja tajā kaut ko tādu, kas viņai iedvesa paļāvību. Viņa atbrīvojās no Reta rokas, kas viņu balstīja, izslēja trauslo augumu un mierīgā, kaut arī drebošā balsī teica:

—   Uz Dekeiteras ceļa, līdzās telšu pilsētiņai. Viņi sapulcējās bijušās Salivana plantācijas pagrabā, tā ir pa pusei nodegusi.

—   Paldies! Tūliņ jāšu turp. Ja pie jums atnāks jenkiji, sakiet, ka neko nezināt!

Melnais uzpletnis acumirklī saplūda ar tumsu, Rets pazuda tik ātri, ka likās — viņš te nemaz nav bijis, nošņirkstēja vienīgi oļi, pašķīstot zem pakaviem, un nodimdēja zeme, zirgam aizjoņojot trakos auļos.

—   Jenkiji nāks te?— iekliedzās krustmāte Pitija; viņas mazās kājiņas saļodzījās, viņa smagi atkrita uz sofas, aiz pārbīļa pat aizmirsusi raudāt.

—   Ko tas nozīmē? Par ko viņš runāja? Ja jūs man tūlīt visu nepateiksiet, es zaudēšu prātu!— Skārleta saķēra Melāniju aiz pleca un sāka tik stipri kratīt, it kā gribētu ar varu izkratīt atbildi.

—   Ko tas nozīme? To, ka tu droši vien būsi vainojama Ešlija un mistera Kenedija nāvē!— Par spīti bailēm, Indijas balsij bija ļaunpriecīga pieskaņa.— Un nekrati Melliju, viņa tūliņ paģībs.

—  Nē, es neģībšu,— Melānija nočukstēja un pietvērās pie •rēsla atzveltnes.

—  Ak kungs, ak kungs! Es neko nesaprotu! Vainojama Ešlija nāvē? Lūdzu, pasakiet man taču. ..

Iečerkstējās Arčija balss — gluži kā durvis sarūsējušās virās —, pārtraukdama Skārletas vaimanas.

—  Apsēdieties tak!— viņš strupi pavēlēja.— Ņemiet savus šujamos! Šujiet, it kā nekas nebūtu noticis! Jenkiji varbūt jau kopš saulrieta novēro šito.māju. Sēdieties, ka jums saka, un šujiet!

Bailēs drebēdamas, viņas paklausīja, un pat Pitija trīcošiem pirkstiem paņēma zeķi; viņas acis, plati ieplestas kā pārbiedētam bērnam, jautājoši nopētīja visas sejas pēc kārtas.

—   Kur ir Ešlijs? Kas ar viņu noticis, Mellij?— Skārleta atkal iesāka.

—   Bet kur ir tavs vīrs? Vai par viņu tu neinteresējies?— Indijas gaišajās acīs dega dzēlīgs ļaunums; viņa saņurcīja un atkal izgludināja saplīsušo dvieli, ko bija lāpījusi.

—   Indij, lūdzu!— Melānija bija apvaldījusi savu balsi, bet satrauktā, nobāiusī seja un izmocītās acis liecināja, ka viņa ir saspringta kā uzvilkta stīga.— Skārlet, varbūt mums vajadzēja tev to pateikt, bet… bet tu šodien jau tik daudz esi pārdzīvojusi, ka mēs… ka Frenks nolēma… turklāt tu vienmēr biji noskaņota pret klanu…

—   Klanu?— Skārleta šo vārdu izrunāja tā, it kā nekad to nebūtu dzirdējusi un nesaprastu, ko tas nozīmē, bet tad pēkšņi iekliedzās:— Klans! Bet Ešlijs taču nav kukluksklanā? Un arī Frenks tur nevar būt. Viņš taču man apsolīja!

—   Protams, misters Kenedijs ir kukluksklanā un Ešlijs ari, un visi vīrieši, kurus mēs pazīstam!— Indija izkliedza.— Viņi taču ir īsti vīrieši! Turklāt baltie un dienvidnieki! Tev vajadzētu lepoties ar savu vīru, nevis izturēties tā, ka viņš ir spiests klusiņām izzagties no mājas, it kā ietu darīt kaut kādus kauna darbus un. ..

—   Tātad jūs visas to jau sen zinājāt, tikai es ne. ..

—   Mēs baidījāmies, ka tu pārāk uztrauksies,— Melānija satriekta teica.

—   Tad tur viņi iet, kad apgalvo, ka dodas uz politiskām sapulcēm. Ak, Frenks taču man apsolīja! Un tagad jenkiji nāks un atņems man zāģētavas un veikalu un ieliks viņu cietumā! Ai, ko lika noprast Rets Batlers?

Indija uzmeta Melānijai nāves baiļu pilnu skatienu. Skārleta pietrūkās kājās, nosvieda šuvekli uz grīdas.

—   Ja jūs man neteiksiet, es tūlīt iešu uz pilsētu un pati visu noskaidrošu. Prasīšu katram, ko satikšu, līdz dabūšu zināt…

—   Sēdieties, ka jums saka!— Ārčijs pavēlēja un asi dzēlās viņā ar savu vienīgo aci.— Es jums to pateikšu. Jūs šodien pēc pusdienas braukājāt apkārt, kur nevajag, un nokļuvāt briesmās, un tagad misters Vilkss un misters Kenedijs, un citi šonakt aizgāja nožmiegt to nēģeri un to balto, ja viņiem izdosies tos noķert, un viņi grib visu to telšu pilsēteli noslaucīt no zemes virsas. Un, ja tas pielīdējs sacīja taisnību, tad jenkiji kaut ko saoduši un aizsūtījuši zaldātus, lai uzrīko viņiem slazdu. Un mūsu vīri iekritīs lamatās. Ja tas Batlers nav runājis taisnību, tad viņš ir spiegs un nodos viņus jenkijiem, un viņiem tik un tā gals klāt. Bet, ja viņš nodos viņus, tad es viņu nositīšu, kaut arī tas būtu pēdējais darbs manā mūžā. Bet, ja nu viņus nenošaus, viņiem tik un tā jābēg uz Teksasu, jādzīvo klusi kā kurmjiem alās, un viņi varbūt nekad vairs šite neatgriezīsies. Tā visa ir jūsu vaina, un pie jūsu rokām līp asinis!

Melānijas sejā sašutums aizgainīja bailes: viņa redzēja, ka Skārletai ataust gaisma un to pārņem šausmas. Melānija piecēlās un uzlika roku Skārletai uz pleca.

—   Vēl vienu vārdu, un tu atstāsi šo māju, Arčij!— viņa stingri noteica.— Tā nav viņas vaina. Viņa gluži vienkārši rīkojās. .. rīkojās tā, kā turēja par vajadzīgu. Un arī mūsu vīri rīkojas tā, kā uzskata par vajadzīgu. Un visiem cilvēkiem tā jārīkojas. Mēs taču visi nedz vienādi domājam, nedz vienādi rīkojamies, un nav taisnīgi spriest par citiem tikai pēc sevis. Kā jūs ar Indiju varat tik cietsirdīgi runāt — Skārletas vīrs taču un varbūt arī mans… varbūt…

—   Klau!— Ārčijs viņu klusi pārtrauca.— Apsēdieties, <v misis! Vai dzirdat — zirgi. ..

Melānija noslīga uz krēsla, paņēma vienu no Ešlija krekliem un, galvu zemu noliekusi, neapzināti sāka plēst tam nost mežģīnes un saritināt kamolā.

Pakavi tagad klikstēja pavisam skaļi, jātnieki acīmredzot tuvojās mājai. Nošķindēja laužņi, nočīkstēja āda, atskanēja balsis. Pakavu kliksti apklusa pie parādes durvīm, kāda balss, pārspēdama citas, nokliedza komandu, un bija dzirdama soļu dipoņa: kāds skrēja pāri pagalmam uz sētas lieveni. Viesistabā sēdošajiem bija tāda sajūta, it kā tūkstošiem naidīgu acu urbtos viņos caur neaizslēģotajiem fasādes logiem, un četras sievietes, baiļu tirdītas, vēl zemāk noliecās pār šuvekļiem un vēl ātrāk zibināja adatas. Skārletai sirds krūtīs neganti lēca: «Es nogalināju Ešliju! Iedzinu viņu nāvē!» Šajā briesmīgajā mirklī viņai ne prātā neienāca, ka viņa varbūt nogalinājusi arī Frenku.

Viņa redzēja tikai Ešliju gujam zemē jenkiju jātnieku priekšā, gaišie mati mirka asinīs.

Pie durvīm skaļi, steidzīgi pieklauvēja, un Skārleta paskatījās uz Melāniju: sīkajā, saspringtajā sejiņā bija parādījusies gluži jauna izteiksme, noslēgta un neko neizsakoša,— tādu Skārleta nesen bija redzējusi Reta Batlera sejā,— tik mierīgi vienaldzīga izteiksme, kādu savai sejai piešķir pokera spēlētājs, kam rokā sliktas_ kārtis, bet kas izliekas, ka var vinnēt.

—   Arčij, atver durvis,— Melānija mierīgi sacīja.

Iebāzis nazi aiz zābaka stulma un sakārtojis aiz jostas aizlikto pistoli, Arčijs piekliboja pie durvīm un tās atvēra. Ieraudzīdama durvju ailē jenkiju kapteini un veselu vadu zilu mundieru, Pitija iepīkstējās kā pele, jūtot, ka noķerta slazdā. Pārējie klusēja. Skārleta mazliet atvieglotu sirdi ievēroja, ka virsnieku pazīst. Tas bija kapteinis Toms Džefrijs, viens no Reta draugiem. Skārleta bija viņam pārdevusi kokmateriālus mājas būvei un zināja, ka viņš ir džentlmenis. Bet, ja viņš ir džentlmenis, tad varbūt nemetīs viņus cietumā.

—   Labvakar, misis Kenedij! Kura no dāmām ir misis Vilksa?

—   Es esmu misis Vilksa,— Melānija atbildēja un piecēlās. Lai cik sīka auguma, viņa tomēr iedvesa cieņu.— Kam man jāpateicas par šo traucējumu?

Kapteinis ātri pārlaida acis visai istabai, mirkli pakavējās pie katras sejas, tad viņa skatiens pievērsās galdam un cepuru pakaramajam, it kā vīriešu klātbūtnes pēdas meklējot.

—   Es gribētu parunāt ar misteru Vilkšu un misteru Kenediju, ja ir iespējams.

—   Te viņu nav,— Melānija teica, un viņas parasti maigā balss skanēja dzedri.

—   Vai esat par to pārliecināta?

—   Pamēģiniet tik neticēt misis Vilksai!— Arčijs, bārdu izslējis, sacīja.

—   Piedodiet, misis Vilksa, es nebūt negribeju jus aizvainot. Ja dodat man godavārdu, es nepārmeklēšu māju.

—   Dodu jums vārdu, bet varat arī pārmeklēt māju, ja gribat. Viņi ir pilsētā, viņiem mistera Kenedija veikalā sapulce.

—   Veikalā viņu nav, un Šovakar nav nekādas sapulces,— virsnieks īgni atbildēja.— Mēs pagaidīsim uz ielas, kamēr viņi atgriezīsies.

Viņš viegli paklanījās un izgāja ārā, aizvērdams durvis. Iekšā palikušie izdzirda skarbu, vēja mazliet apslāpētu komandu: «Aplenkt mājul Pa vienam nostāties pie katra loga un katrām durvīm!» Nodunēja smagi soļi. Skārleta šausmās satrūkās, ieraudzīdama bārdainas sejas lūkojamies uz viņiem caur logiem. Melānija apsēdās un pasniedzās pēc grāmatas uz galda — viņas roka nedrebēja. Tas bija nobružāts Viktora Igo «Nožēlojamo» eksemplārs, grāmata, par kuru bija jūsmojuši Konfederācijas karavīri. Viņi bija lasījuši to pie nometnes ugunskuriem un drūmā labpatikā dēvējuši par «Ģenerāļa Lī nožēlojamiem». Melānija atšķīra grāmatu vidū un sāka lasīt mierīgā balsī, skaidri izrunādama katru vārdu.

— Šujiet!— Ārčijs čukstus noķērca, un trīs sievietes, Melānijas rāmās balss nomierinātas, atkal noliecās pār šuvekļiem.

Skārietai nebija ne jausmas, cik ilgi Melānija tā lasīja, novērotāju acu uzmanīta, bet viņai likās, ka vairākas stundas. Viņa nedzirdēja ne vārda no lasītā. Tagad viņa domāja ne vien par Ešliju, bet arī par Frenku. Lūk, kā izskaidrojams viņa šķietamais miers šovakar! Bet Frenks bija viņai apsolījis, ka viņam nekad nebūs nekādu sakaru ar kukluksklanu! Tieši no šīs nelaimes jau viņa bija baidījusies. Nu viss pagājušā gada darbs būs vējā. Visas viņas pūles, bailes un mokas, kad viņa nepagurusi strādāja, vai lija lietus vai saldēja aukstums,— viss veltīgi. Kas to būtu domājis, ka vecais, bailīgais Frenks sapīsies ar kukluksklaniešiem, ar tādiem pārgalvjiem? Varbūt viņš šajā mirklī jau ir miris? Un, ja arī nav miris, jenkiji saķers viņu un tūlīt pakārs. Un Ešliju arī!

Viņa tik dziļi iespieda nagus delnās, ka uz ādas parādījās četri spilgtsarkani pusmēnesīsi. Kā Mellija var tik mierīgi lasīt, kad Ešlijam draud briesmas un viņu var pakārt? Varbūt viņš jau ir miris! Bet kaut kas šajā maigajā, vienmuļajā balsī, kas vēstīja par Žana Valžaria skumjo likteni, apvaldīja Skārletu, liedza pielēkt kājās un kliegt.

Viņa atcerējās to nakti, kad Tonijs Fontēns bija ieradies pie viņiem — pārguris, vajāts, bez naudas. Ja Tonijs toreiz nebūtu spējis nokļūt līdz viņu mājai un viņi nebūtu iedevuši viņam naudu un labu zirgu, viņš jau sen būtu pakārts. Bet, ja Frenks un Ešlijs vēl nav miruši, tad viņi pašreiz atrodas tādā pašā stāvoklī kā Tonijs, varbūt pat sliktākā. Māju taču ir ielenkuši kareivji, un nedz Ešlijs, nedz Frenks nevar atgriezties, lai paņemtu naudu un drēbes,— viņus tūlīt saķers. Droši vien pie visām mājām šajā ielā stāv sardzē jenkiji, tātad Frenks un Ešlijs nevar griezties pēc palīdzības arī pie draugiem. Bet varbūt viņi tagad jau tumsā pilnos auļos jāj uz Teksasu.

Bet Rets taču.. . Varbūt Retam tomēr izdevies vēl laikā nokļūt pie viņiem. Retam vienmēr kabatas pilnas ar naudu. Varbūt viņš aizdos viņiem tik daudz, lai viņi var izturēt. Tomēr tas liekas savādi. Kāpēc Rets sāks rūpēties par Ešlija drošību? Viņš Ešliju neieredz, pat nicina. Kāpēc tad. .. Bet gudrot par šo mīklu liedza atkal uzplūdušās bailes par Ešlija un Frenka dzīvību.

«Ai, tā ir tikai mana vaina,» viņa klusībā vaimanāja. «Indijai nn Arčijam taisnība. Vainojama esmu vienīgi es. Bet es nekad nedomāju, ka Frenks vai Ešlijs ir tik neprātīgi, ka pievienosies klanam. Un tāpat es nekad nedomāju, ka man kaut kas var draudēt. Es taču nevarēju citādi rīkoties! Mellijai taisnība. Cilvēkiem jārīkojas tā, kā vajag. Un man vajadzēja rūpēties, lai zāģētavas darbojas. Man bija vajadzīga nauda. Bet tagad es droši vien visu zaudēšu uii pati būšu vainīga.»

Pagāja ilgs laiks, un tad Melānijas balss ietrīcējās — viņa aprāvās un apklusa. Pagrieza galvu pret logu un raudzījās tik cieši, it kā aiz loga nestāvētu jenkiju kareivis un caur rūti neskatītos viņā. Pārējās, ievērojušas viņas saspringto pozu, ari pacēla galvu un sāka ieklausīties.

Skanēja dziesma un pakavu klikstoņa. Dziedāšana, lai arī aizvērto logu un durvju slāpēta un vēja kliedēta, tomēr bija skaidri sadzirdama. Tā bija vispretīgākā un visvairāk nīstamā no visām dziesmām — dziesma par Šermana kareivjiem — «Maršējot pa Džordžiju», un to dziedāja Rets Batlers.

Viņš vēl nebija paspējis nodziedāt pirmās rindas, kad divas piedzērušas balsis sāka vilkt līdzi — skaļas un ākstīgas tās šļupstot jauca vārdus. Pie parādes durvīm kapteinis Džefrijs nokliedza komandu, un norībēja ātri soļi. Bet, pirms atskanēja komanda, dāmas pārsteigtas saskatījās. Tās taču bija Ešlija un Hjū Elsinga apskurbušās balsis, kas vilka meldiņu līdzi Retam!

Uz celiņa pie ārdurvīm izcēlās skaļa jezga: bija dzirdama kapteiņa Džefrija aprautā, jautājošā balss, skanēja Hjū spalgie, aiztrūkstošie, muļķīgie smiekli, dārdināja Reta dobjais bass, bet Ešlijs dīvainā, nedabiskā balsī vienā laidā atkārtoja:

—   Kāda velna pēc! Kāda velna pēc!

«Nē, tas nevar būt Ešlijs,» Skārleta īgni nodomāja. «Viņš taču nekad nepiedzeras! Bet Rets. .. Rets, kad piedzeras, kļūst pavisam rāms un kluss, nekad tā netrokšņo!»

Melānija piecēlās, un reizē ar viņu piecēlās arī Arčijs. Atskanēja skarbs kapteiņa izsauciens: «Šie divi — arestēti!» Un Arčijs satvēra pistoles spalu.

—   Nē,— apņēmīgi nočukstēja Melānija.— Nē. Ļauj to man.

Un Skārleta ieraudzīja viņas sejā tādu pašu izteiksmi kā

todien Tarā, kad Melānija stāvēja kāpņu laukumiņā un, smago zobenu vārgajā rokā sažņaugusi, skatījās lejā uz nošauto jenkiju — trausla, bikla būtne, ko apstākļi pārvērtuši par sprindzīgu, saniknotu tīģerieni. Melānija plaši atvēra parādes durvis.

—   Vediet viņu iekšā, kapteini Batler!— viņa iesaucās skaņā, dusmīgā balsī.— Droši vien atkal esat viņu piedzirdījis līdz nesamaņai. Vediet viņu iekšā!

No tumšā, vējainā celiņa atskanēja jenkiju kapteiņa balss: — Piedodiet, misis Vilksa, bet jūsu vīrs un misters Elsings ir arestēti.

—   Arestēti? Par ko? Vai par piedzeršanos? Ja Atlantā arestētu par piedzeršanos, tad jau viss jūsu garnizons cietumā vien sēdētu! Vediet tik viņu iekšā, kapteini Batler, jā, protams, ja jūs pats spējat paiet.

Skārleta nebija visai attapīga un vienu mirkli neko neaptvēra. Viņa gan saprata, ka nedz Ešlijs, nedz Rets nav piedzērušies, un saprata arī, ka Melānija to saprot. Tomēr tur stāv Melānija, parasti tik maiga un uzvedīga, un kliedz kā fūrija, turklāt jenkiju klātienē, ka Rets un Ešlijs ir piedzērušies līdz nemaņai, pat kājās neturas.

Bija dzirdama balsu murdoņa, strīdēšanās, kurā jaucās lāsti, un grīļīgi soļi uz lieveņa kāpnēm. Durvīs parādījās Ešlijs, bāls kā krīts: galva viņam klanījās, gaišie mati bija savēlušies, viņš līdz ceļiem bija ievīstīts Reta melnajā uzpletnī; Hjū Elsings un Rets, abi arī diezgan nedroši uz kājām, pieturēja viņu no abām pusēm, un bija skaidrs, ka bez šā atbalsta Ešlijs tūlīt nokristu. Viņiem sekoja jenkiju kapteinis, viņa seja pauda šaubas, bet vienlaikus tas viss viņu acīm redzami uzjautrināja. Viņš apstājās uz sliekšņa, pār viņa pleciem ziņkāri lūrēja kareivji, bet mājā iebrāzās auksts vējš.

Skārleta pārbijusies un apjukusi paskatījās uz Melāniju, tad uz pussaļimušo Ešliju un tikai tad sāka kaut ko apjēgt. Viņa jau bija gribējusi iesaukties: «Viņš taču nav piedzēries!»— bet iekoda mēlē. Viņa pēkšņi saprata, ka viņas acu priekšā tiek tēlota luga, izmisīgi drosmīga luga, kurā no aktieru spēles ir atkarīga viņu dzīvība. Skārleta juta, ka nedz viņa, nedz krustmāte Pitija šajā drāmā nepiedalās, bet pārējiem ir lomas un viņi pārmij replikas kā aktieri labi iestudētā izrādē. Viņa saprata tikai pusi no notiekošā, tomēr pietiekami, lai klusētu.

—   Apsēdiniet taču viņu krēslā!— Melānija sašutusi pavēlēja.— Un jūs, kapteini Batler, tūliņ atstājiet manu māju! Kā jūs iedrošināties te rādīties pēc tam, kad atkal esat viņu novedis tādā stāvoklī?

Vīrieši nosēdināja Ešliju šūpuļkrēslā; Rets sagrīļojās un, pieķēries pie krēsla atzveltnes, lai nepakristu, vērsās pie kapteiņa — viņa balsī jautās sarūgtinājums:

—   Tāda nu ir tā pateicība! Neļāvu policijai viņu pievākt, atvedu mājās, bet viņš vēl kliedz un mēģina mani piekaut!

—   Un jūs, Hjū Elsing, ari apkaunieties! Ko teiks jūsu nabaga māte? Piedzeraties, turklāt vazājaties pa pilsētu ar to jenkiju drauģeli kapteini Batleru! Ai, mister Vilks, kā jūs varējāt tiktāl nonākt?

—   Mellij, es nemaz neesmu tik briesmīgi piedzēries,— Ešlijs nošļupstēja, nokrita ar seju uz galda un tā palika, rokas uz galvas uzlicis.

—   Arčij, aizved viņu uz guļamistabu un apguldi gultā — kā parasti!— Melānija pavēlēja.— Krustmāt Pitij, lūdzu, ātri uztaisi viņam gultu un… Ak vai, ak vail— viņa pēkšņi sāka raudāt.— Kā viņš tā varēja! Viņš taču man apsolīja. ..

Arčijs jau bija paņēmis Ešliju zem rokas un pārbiedētā Pitija nedroši slējās kājās, kad pēkšņi iejaucās kapteinis:

—   Neaizskariet viņu! Viņš ir arestēts! Seržant!

Seržants ienāca istabā, vilkdams līdzi šauteni. Rets, tikai ar pūlēm turēdamies kājās, uzlika roku kapteinim uz pleca un centās skatīties tieši uz viņu.

—  Tom, kāpēc tu viņu arestē? Viņš nemaz nav tik pilnā. Esmu redzējis viņu daudz vairāk pielakušos.

—   Velna milti, kāda man daļa, vai viņš ir piedzēries vai nav!— kapteinis iesaucās.— Manis dēļ viņš var gulēt grāvī. Es neesmu policists. Viņš un misters Elsings arestēti par to, ka šovakar piedalījušies klana uzbrukumā telšu pilsētiņai. Nēģeris un baltais nogalināti. Misters Vilkss bijis uzbrukuma vadītājs.

—   Šovakar?— Rets sāka skaļi smieties. Viņš smējās tik nevaldāmi, ka atkrita uz sofas un paslēpa galvu rokās.— Nē, tikai ne šovakar, Tom,— viņš teica, beidzot atguvis spēju runāt.— Viņi abi taču šovakar bija kopā ar mani jau no astoņiem, bet visi domāja, ka viņi ir sapulcē.

—   Ar tevi, Ret? Bet. .. — Kapteinis savilka pieri un aizdomīgi paskatījās uz krācošo Ešliju un viņa raudošo sievu. — Bet. .. Kur tad jūs bijāt?

—   To man negribētos teikt,— Rets atbildēja un uzmeta Melānijai viltīgu piedzērušā skatienu.

—   Labāk jau pasaki.

—   Iznāc lievenī, tad es tev pateikšu.

—   Saki tepat — tūliņ!

—   Man neērti dāmu klātbūtnē. . . Ja dāmas izietu no istabas. ..

—   Nekur es neiešu,— Melānija iesaucās, nikni slaucīdama acis kabatlakatiņā.— Man ir tiesības to zināt. Kur mans vīrs bijis?

—   Bellas Votlingas priekanamā,— mazliet samulsis, Rets paziņoja.— Viņš tur bija un Frenks Kenedijs, un Hjū, un ārsts

Mīds, un vēl. . . Vārdu sakot, vesela kompānija. Mēs tur uzdzīvojām. Gāja jautri. Šampanietis. Meičas…

—   Pie. .. pie Bellas Votlingas?

Melānijas balss aizvilkās un aprāvās pilna tādu sāpju, ka visi izbijušies paskatījās uz viņu. Viņa tvēra ar roku pie krūtīm un, pirms Arčijs paspēja viņu saķert, zaudēja samaņu. Sākās kņada, Arčijs pacēla Melāniju, Indija aizskrēja uz virtuvi pēc ūdens, Pitija un Skārleta apvēdināja Melāniju un pliķēja viņai plaukstu locītavas, bet Hjū Elsings nemitīgi atkārtoja:— Priecājieties nu — nodarījāt pāri! Nodarījāt!

—   Nu, tagad to dabūs zināt visa pilsēta,— Rets aizsvilies teica.— Ceru, ka esi apmierināts, Torn. Rīt Atlantā neviena sieva vairs nerunās ar savu vīru.

—   Ret, man nebija ne jausmas.. .— Kapteinis pat nosvīda, lai gan pa atvērtajām durvīm vējš pūta viņam mugurā.— Paklausies! Vai tu vari zvērēt, ka viņi bijuši pie… pie tās Bellas?

—   Velns parāvis, protams,— Rets noburkšķēja.— Ej un paprasi Bellai pašai, ja man netici. Bet tagad atļaujiet, es aiznesīšu misis Vilkšu uz guļamistabu. Dod viņu man, Ārčij! Jā, es varu viņu panest. Mis Pitij, ejiet ar lampu pa priekšu.— Viņš viegli paņēma no Arčija rokām paģībušo Melāniju.— Bet tu apguldi misteru Vilkšu, Ārčij! Pēc šīs nakts es ar viņu vairs negribu redzēties, pat sasveicināties ne.

Pitijas roka, nesot lampu, tik stipri drebēja, ka mājai draudēja ugunsgrēka briesmas, tomēr viņa nenometa lampu un aiztipināja ar to līdz tumšajai guļamistabai. Arčijs, kaut ko burkšķēdams, atkal satvēra Ešliju zern padusēm un pieslēja kājās.

—   Bet. .. bet man taču šie cilvēki jāarestē!

Rets pagriezās atpakaļ, vēl saskatāms pustumšajā gaitenī.

—   Tad arestē viņus rīt. Tādā stāvoklī viņi taču nekur nevar aizbēgt. . . Starp citu, es līdz šim nezināju, ka meitumājā aizliegts piedzerties. Žēlīgais dievs, Torn, piecdesmit cilvēki tev apliecinās, ka viņi bijuši pie Bellas!

—   Piecdesmit liecinieki atradīsies vienmēr, kad jāapliecina, ka dienvidnieks bijis tur, kur tas nav bijis,— kapteinis nīgri atteica.— Nāciet man līdzi, mister Elsing! Bet misteru Vilkšu atstāju brīvībā pret godavārdu…

—   Esmu mistera Vilksa māsa. Es galvoju, ka viņš rīt pie jums ieradīsies,— ledainā tonī sacīja Indija.— Bet tagad jūs varbūt būsiet tik laipni un iesiet prom? Diezgan jau esat mums sagādājuši nepatikšanu.

—   Man ļoti žēl.— Kapteinis neveikli palocījās.— Vienīgi ceru, ka viņi varēs pierādīt, ka tiešām bijuši pie… hm… mis…

misis Votlirigas. Vai jūs pateiksiet brālim, lai viņš rit no rīta ierodas pie kara policijas priekšnieka uz nopratināšanu?

Indija vēsi pamāja ar galvu un, uzlikusi roku uz durvju vērekļa, klusēdama ļāva saprast, ka viņam būtu laiks iet prom. Virsnieks ar seržantu, kāpdamies atpakaļ, izgāja ārā, Hjū Elsings aizslāja līdzi, un Indija aizcirta durvis. Pat nepaskatījusies uz Skārletu, viņa ātri piegāja pie logiem un nolaida štoras. Skārletai saļodzījās ceļi, un, lai nenokristu, viņa pieķērās pie šūpuļkrēsla, kurā nupat bija sēdējis Ešlijs. Pēkšņi viņa ievēroja uz atzveltnes spilventiņa tumšu, miklu traipu plaukstas lielumā. Neko nesaprazdama, viņa pārlaida tam roku un ar šausmām pie pirkstiem juta kaut ko sarkanu un lipīgu.

—  Indij,— viņa čukstēja,— Indij. . . Ešlijs — viņš ir ievainots.

—   Stulbene tāda! Vai tu domāji, ka viņš tiešām ir piedzēries?

Indija spēji norāva lejā pēdējo štoru un skrēja uz guļamistabu; Skārleta metās viņai pakaļ. Reta garais augums aizsedza durvju aili, bet Skārleta pāri viņa plecam ieraudzīja Ešliju — bāls kā nāve viņš nekustīgi gulēja gultā. Melānija, neparasti ātri atžirgusi no ģīboņa, ar rokdarbu šķērītēm grieza pušu viņa asinīs izmirkušo kreklu. Ārčijs turēja lampu pār gultu, rādīdams gaismu, bet ar brīvo roku, to, kurai bija sakropļoti pirksti, taustīja Ešlijam pulsu.

—   Vai viņš miris?— reizē iekliedzās Indija un Skārleta.

—   Nē, tikai bez samaņas no asins zaudējuma. Viņš ir ievainots plecā,— Rets paskaidroja.

—   Kāpēc jūs vedāt viņu šurp, muļķis tāds?— Indija viņam uzkliedza.— Laidiet mani pie viņa! Laidiet garām! Kāpēc jūs viņu vedāt šurp, lai viņu arestē?

—   Viņš bija pārāk bezspēcīgs, jāt nespēja. Nekur citur es viņ u nevarēju vest, mis Vilksa. Turklāt. .. vai jūs gribētu, lai viņš bēguļo svešumā tāpat kā Tonijs Fontēns? Vai gribat, lai krietns ducis jūsu kaimiņu pārceļas uz Teksasu un līdz mūža galam dzīvo tur ar svešu vārdu? Šādi mums vēl ir iespēja viņus izpestīt no nelaimes, ja Bella. ..

—   Laidiet mani garām!

—   Nē, mis Vilksa, jums ir cits uzdevums, jums jāaiziet pēc ārsta. Bet ne pēc ārsta Mīda. Viņš pats iepīts šajā lietā, un droši vien viņu jenkiji tagad nopratina. Atvediet kādu citu ārstu. Vai jums nebūs bail vienai iet naktī?

—   Nē,— Indija teica, un viņas blāvās acis iezibējās.— Nebūs bail.— Viņa paņēma priekšnamā no vadža Melānijas apmetni ar kapuci.— Es atvedīšu veco ārstu Dinu.— Un savaldījusies viņa jau citādā, daudz mierīgākā tonī piebilda:

—   Piedodiet, ka jūs nosaucu par spiegu un muļķi. Es taču nezināju. Esmu jums no visas sirds pateicīga par to, ko esat darījis Ešlija labā, lai gan jūs joprojām nicinu.

—   Es ļoti augstu vērtēju vaļsirdību — un pateicos jums par to.— Rets paklanījās, viņa lūpas savilkās ironiskā smīnā.— Tagad steidzieties pēc ārsta, bet atgriezusies nenāciet iekšā, ja redzat, ka māju ielenkuši kareivji.

Indija atkal uzmeta Ešlijam satrauktu skatienu, tad ietinās apmetnī, ātri aizskrēja pa gaiteni uz sētas durvīm un klusi nozuda tumsā.

Skārleta, redzi sasprindzinājusi, centās pār Reta plecu saskatīt, kas notiek istabā, un sirds viņai sāka pukstēt ātrāk, kad viņa ieraudzīja, ka Ešlijs atver acis. Melānija, paķērusi no mazgājamā galda vairākkārt salocītu dvieli, uzlika to viņam uz ievainotā pleca, un Ešlijs, gribēdams viņu nomierināt, vārgi pasmaidīja. Skārleta juta sev pievērstu Reta ciešo, caururbjošo skatienu un saprata, ka viņas sejā atspoguļojas visas izjūtas, bet viņai bija vienalga. Ešlijs noasiņo, varbūt jau mirst, un viņa, kas Ešliju tā mīl, ir vainīga, ka lode saārdījusi viņam plecu. Viņai gribējās mesties pie viņa gultas, nokrist ceļos, apskaut viņu, piekļaut sev klāt, bet ceļgali tik stipri drebēja, ka viņa nevarēja paspert ne soli. Roku pie mutes pielikusi, viņa stāvēja un skatījās, kā Melānija paņem citu dvieli, atkal pieliek to viņam un piespiež tik stipri, it kā gribētu iespiest asinis atpakaļ ķermenī. Bet dvielis acumirklī atkal kļuva sarkans.

Vai cilvēks var tā noasiņot un tomēr palikt dzīvs? Bet, paldies dievam, Ešlijam nebija sarkanas putas uz lūpām. Ai, tie asins burbulīši, nāves vēstneši! Skārleta tos tik skaidri atcerējās no tās briesmīgās dienas, kad norisa kauja pie Persiku strauta un kad ievainotie bija miruši krustmātes Pitijas mauriņā, asiņainām lūpām izlaizdami garu.

—   Saņemieties!— Rets teica, un viņa balss skanēja skarbi un izsmējīgi.— Viņš nemirs. Ejiet un rādiet misis Vilksai gaismu. Man Arčijs kaut kur jāaizsūta.

Arčijs pāri lampai skatījās uz Retu.

—   Jūs man nav nekāds pavēlētājs,— viņš atcirta un ar mēli pārbīdīja tabakas zelēkli uz otru vaigu.

—   Tu darīsi, ko viņš tev liks,— Melānija bargi norīkoja,

—   un bez kavēšanās! Dari visu, ko kapteinis Batlers saka! Skārlet, nāc, paņem no viņa lampu!

Skārleta iegāja istabā, paņēma lampu un turēja to abām rokām, lai nenomestu. Ešlijs atkal bija aizvēris acis, viņa kailās krūtis lēni pacēlās un ātri nolaidās, un starp Melānijas tievajiem izplestajiem pirkstiem tecēja sarkanas straumītes.

Skārleta neskaidri dzirdēja, kā Arčijs pāri istabai aizklibo pie Reta, dzirdēja, ka Rets kaut ko ātri runā klusā balsī. Viņas domas saistīja vienīgi Ešlijs, no tā, ko sacīja Rets, viņa uztvēra tikai saraustītas frāzes:

—   Ņem manu zirgu. .. ārā piesiets… jāj, cik ātri vari. ..

Arčijs kaut ko jautājošu nopurpināja, un Skārleta saklausīja

Reta atbildi:— Bijušajā Salivana plantācijā. Tie baltie paltraki ir iebāzti vislielākā kamīna dūmvadā. Tos sadedzini.

—   Mjā,— Arčijs atkal norūca.

—          Un tur vēl ir divi. .. pagrabā. Uzcel zirgā, kā nu vari, un nogādā neapbūvētajā zemes gabalā aiz Bellas mājas — starp viņas māju un dzelzceļa sliedēm. Esi uzmanīgs! Ja tevi kāds ieraudzīs, tad pakārs, bet līdz ar tevi arī mūs visus. Noliec viņus tajā neapbūvētajā zemes gabalā un pistoles noliec blakus, nē, labāk ieliec tās viņiem rokā. Še, ņem manas!

Pagriezusies Skārleta ieraudzīja, ka Rets aizbāž roku aiz garo svārku ļipām un izvelk divas pistoles, Arčijs paņēma tās un aizbāza sev aiz jostas.

—          Izšauj pa reizei no katras. Tad liksies, ka viņi gluži vienkārši nošāvuši viens otru. Vai saprati?

Arčijs pamāja, it kā patiešām it visu būtu sapratis, un viņa vienīgajā saltajā acī pavīdēja cieņa. Turpretī Skārleta neko nesaprata. Pēdējā pusstunda tik ļoti atgādināja ļaunu murgu, ka viņai šķita — tagad nekas vairs nekad nebūs skaidrs un saprotams. Tomēr Rets, kā redzams, lieliski izprata šo juceklīgo stāvokli, un Skārleta mazliet nomierinājās.

Arčijs jau pagriezās, lai ietu, bet pēkšņi apstājās un jautājoši paskatījās Retā ar savu vienīgo aci.

—   Viņš?

—   Jā.

Arčijs atkal kaut ko noburkšķēja un nospļāvās uz grīdas.

—          Nav joka lieta,— viņš noteica un aizkliboja caur gaiteni uz sētas durvīm.

Kaut kas šajā klusajā vārdu maiņā atkal uzjundīja Skārletā bailes un visādus minējums, un šīs bailes sāka augt viņas krūtīs, piepildot tās ar saltumu. Bet kad tas izlauzīsies uz āru…

—   Bet kur ir Frenks?— viņa iekliedzās.

Rets ātri šķērsoja istabu un pienāca pie Ešlija gultas — viņš, lai arī garš un plecīgs, kustējās viegli un bez trokšņa kā kaķis.

—          Visam ir savs laiks,— viņš noteica un viegli pasmaidīja. — Nepielieciet lampu, Skārlet, jūs taču negribēsiet sadedzināt misteru Vilkšu. Mis Mellij.. .

Melānija, kā jau labs kareivis, gaidot pavēli, ātri pacēla uz viņu acis, uztraukumā pat neievērojusi, ka Rets pirmo reizi familiāri nosauca viņu vārdā, kā parasti mēdza darīt tikai tuvinieki un draugi.

—   Atvainojiet, es gribēju teikt — misis Vilksa.. .

—   Ai, kapteini Batler, lūdzu, neatvainojieties! Es jutīšos pagodināta, ja jūs mani sauksiet par Melliju — bez jebkādām «mis»! Man tāda sajūta, it kā jūs būtu mans brālis vai.. . nu, vismaz brālēns. Cik jūs esat labs un gudrs! Vai es kādreiz varēšu jums visu to atlīdzināt?

—   Ļoti pateicos,— Rets noteica un mirkli pat samulsa.— Es nekad to neuzdrošinātos, bet, mis Mellij,— viņš it kā atvainodamies turpināja,— man tiešām žēl, ka vajadzēja sacīt, it kā misters Vilkss bijis pie Bellas Votlingas. Man ļoti žēl, ka nācās viņu un arī pārējos ievilkt tādā. . . Bet, kad aizjāju no šejienes, vajadzēja kaut ko steigšus izdomāt, un nekas cits man neiešāvās prātā. Zināju, ka maniem vārdiem ticēs, jo man tik daudz paziņu starp jenkiju virsniekiem. Viņi man parāda apšaubāmo godu un uzskata mani gandrīz par savējo, jo zina manu. .. nu, teiksim, zina, cik «nepopulārs» esmu starp dienvidniekiem mūsu pilsētā. Un, ziniet, es tiešām šovakar spēlēju pokeru Bellas bārā. Un tur bija kādi desmit jenkiju kareivji, kas varēs to apliecināt. Un Bella un viņas meičas ar lielāko prieku vienā balsī apliecinās, ka misters Vilkss un visi pārējie visu vakaru pavadījuši… pie viņām augšā. Un jenkiji viņām noticēs. Tajā ziņā jenkiji tiešām ir dīvaini. Viņiem neienāk prātā, ka arī šādas. .. hm… profesijas sievietes var būt pašaizliedzīgas patriotes. Jenkiji nenoticētu nevienai Atlantas godīgai lēdijai, ja tā apzvērētu, ka vīrieši, kas šovakar devušies uz sapulci, tur arī atradušies, bet viņi tic. .. vieglas uzvedības sieviešu zvērestam. Un, es domāju, varam cerēt, ka ar viena pielīdēja un desmit vieglas uzvedības sieviešu godavārdu izdosies mūsu vīriešus paglābt no nelaimes.

Pēdējos vārdus izsakot, viņa seja savilkās sardoniskā smīnā, kas tūlīt nozuda, jo tajā mirklī Melānija pagriezās pret viņu — viņas mirdzošo acu skatiens pauda bezgalīgu pateicību.

—   Kapteini Batler, cik jūs esat atjautīgs! Bet jūs varējāt sacīt, ka viņi šovakar bijuši kaut vai pašā ellē, ja vien tas viņus glābtu! Es taču zinu, tāpat kā zina visi tie, kuru domas man svarīgas, ka mans vīrs nekad tādos neķītrības perēkļos nav bijis.

—   Bet…— Rets, mazliet samulsis, iesāka,— redzat, šovakar v iņš patiešām bija pie Bellas.

Melānija dzedrā lepnumā izslējās.

—  Jūs nemūžam nepiespiedīsiet mani noticēt šādiem meliem!

—   Lūdzu jūs, mis Mellij, ļaujiet man paskaidrot! Kad tovakar piejāju pie bijušās Salivana plantācijas, es ieraudzīju tur ievainoto misteru Vilkšu kopā ar Hjū Elsingu, ārstu Mīdu un veco Merivederu…

—   Taču ne vectētiņu!— iesaucās Skārleta.

—   Vīrieši arī vecumā ir spējīgi darīt muļķības. Un vēl jūsu tēvoci Henriju. ..

—   Dievs, esi mums žēlīgs!— krustmāte Pitija iesaucās.

—   Pārējie pēc sadursmes ar kareivjiem bija izklīduši, bet šī grupiņa atgriezusies Salivana plantācijā, lai paslēptu dūmenī savus baltos paltrakus un paskatītos, vai misters Vilkss smagi ievainots. Ja viņš nebūtu bijis ievainots, viņi visi jau tagad auļotu uz Teksasu, bet viņš nespētu tik tālu aizjāt, taču viņu pamest viņi negribēja. Bija nepieciešams alibi, lai pierādītu, ka viņi atradušies kaut kur citur, nevis tur, kur patiesībā bijuši, un es viņus pa aplinku ceļiem aizvedu pie Bellas Votlingas.

—  A… saprotu. Lūdzu, piedodiet manu asumu, kapteini Batler! Tagad es saprotu, ka bija nepieciešams viņus tur aizvest, bet.. . Ai, kapteini Batler, cilvēki droši vien redzēja viņus tur ieejam!

—   Neviens mūs neredzēja. Mēs iegājām no sētas puses, tur staigā tikai mājas iemītnieces, neviens cits, tieši pretī ir dzelzceļa stiga, tur vienmēr ir tumšs un durvis aizslēgtas.

—   Bet kā tad jūs?.. .

—   Man ir atslēga,— Rets īsi atbildēja, mierīgi skatīdamies Melānijai acīs.

Sapratusi, ko tas nozīmē, Melānija tā samulsa, ka sāka ņurcīt dvieli, un tas noslīdēja no Ešlija pleca.

—   Es negribēju būt ziņkārīga. ..— viņa noteica apslāpušā balsī un, koši pietvīkusi, steigšus uzlika dvieli atpakaļ vietā.

—   Es ļoti nožēloju, ka man vajadzēja stāstīt dāmai tādas lietas.

«Tātad tas ir tiesa!» Skārleta nodomāja, un sirds viņai nezin kāpēc iesmeldzās. «Tātad viņš tiešām dzīvo ar to riebīgo Votlingu! Un viņam pieder viņas māja!»

—   Es pasaucu Bellu un viņai visu paskaidroju. Es iedevu viņai zīmīti ar to vīriešu vārdiem, kuri šovakar nebija mājās, un viņa ar meičām ar zvērestu apliecinās, ka visi šie cilvēki šo vakaru pavadījuši pie viņas. Pēc tam, lai mūsu aiziešana nepaliktu neievērota, viņa pasauca divus ārā sviedējus, kas mājā uztur kārtību, un lika viņiem šos piedzērušos dauzoņas nogrūst lejā pa kāpnēm, izvilkt cauri bāram un izmest uz ielas.— Viņš pasmīnēja, acīmredzot atcerēdamies, kā tas viss bijis.— Ārsts Mīds neizskatījās diezin cik pārliecinošs piedzērušais. Viņa pašcieņu bija aizskāris jau tas vien, ka viņš atrodas šādā vietā. Bet jūsu tēvocis Henrijs un vecais Meriveders bija lieliski. Teātris ir zaudējis divus spožus aktierus — žēl, ka viņi nav tēlojuši uz skatuves. Turklāt viņiem tas viss skaidri redzami patika. Diezin vai jūsu tēvocim Henrijam nebūs zila acs,— misters Meriveders plosījās kā traks. Viņš…

Tajā brīdī atsprāga vajā sētas durvis un ienāca Indija un viņai līdzi — vecais ārsts Dīns. Viņa garie, sirmie mati bija izspūruši, zem apmetņa izspiedās zāļu soma. Viņš klusēdams pamāja visiem ar galvu un, ātri piegājis pie gultas, pacēla dvieli no Ešlija pleca.— Plaušas nav skartas — pārāk augstu,— viņš teica.— Ja atslēgas kauls nav sadragāts, tad nav nekas nopietns. Dāmas, atnesiet labi daudz dvieļu un vati, ja jums ir, un ari spirtu.

Rets izņēma lampu Skārletai no rokām un nolika to uz galda, bet Melānija un Indija sāka skraidelēt, izpildot ārsta pavēles.

—   Te jums nav ko darīt. Ieiesim viesistabā, pasēdēsim pie kamīna.— Rets paņēma Skārletu zem rokas un izveda no istabas. Viņa balsī un rokas tvērienā jautās neparasts maigums.— Jums šī bija draņķīga diena, vai ne?

Viņa ļāva, lai Rets viņu ieved viesistabā; tur viņa nostājās uz paklāja pie kamīna — viņu kratīja drebuļi. Saltas bailes un minējumi atkal plēsa krūtis vai pušu. Taču tagad tie vairs nebija minējumi, tā bija pārliecība. Briesmīga pārliecība. Skārleta paskatījās Reta nekustīgajā sejā un uz mirkli zaudēja valodu. Pēc tam stomīgi jautāja:

—  Vai Frenks. .. arī bija pie. .. Bellas Votlingas?

—  Nē.

Reta balss bija mierīga.

—   Arčijs pašlaik ved viņu uz neapbūvēto zemes gabalu aiz Bellas mājas. Viņš ir miris. Lode trāpījusi galvā.

XLVI

Tikai dažas ģimenes pilsētas ziemeļu pusē tonakt gulēja, jo vēsts par klana sakāvi un Reta veiklo izrīcību ļoti ātri izplatījās, pateicoties Indijai Vilksai, kas, gluži kā rēgs izslīdējusi cauri pagalmiem, caur pavērtajām virtuves durvīm steigšus pačukstēja jauno ziņu un pazuda vējainajā tumsā. Bet aiz viņas palika bailes un izmisīga cerība.

No ārienes mājas likās tumšas un klusas, dziļā miegā iegrimušas, bet iekšā līdz pašai rītausmai čukstus norisa dedzīgi strīdi. Ne vien visi, kas bija piedalījušies nakts uzbrukumā, bet arī citi kukluksklana locekļi bija uztraukušies, gatavi jebkuru brīdi bēgt, un Persiku ielā gandrīz katrā stallī stāvēja zirgi, tumsā apsegloti, ar pie segliem piesietām pistolēm un proviantu seglu somās. Šo vispārējo bēgšanu aizkavēja vienīgi ziņa, ko čukstus bija atnesusi Indija: «Kapteinis Batlers saka — bēgt nevajagot. Uz ceļiem tikšot nostādīti posteņi. Viņš esot visu sarunājis ar to Votlingu…» Bet tumšajās istabās vīrieši klusi jautāja: «Kāpēc man jātic tam sasodītajam pielīdējam Batleram? Varbūt tie ir slazdi?» Bet sieviešu balsis lūdzās: «Nebēdz projāml Ja viņš izglābis Ešliju un Hjū, varbūt izglābs arī pārējos. Ja Indija un Melānija viņam tic. ..» Un vīrieši arī sāka ticēt, taču ne jau pilnīgi; tomēr viņi palika, jo citas izejas nebija.

Pirmajās nakts stundās kareivji klauvēja pie daudzām māju durvīm, un tos, kas nevarēja vai negribēja teikt, kur bijuši vakarā, arestēja un aizveda līdzi. Renē Pikārs un viens no misis Merivederas māsasdēliem, Simonsu zēni un Endijs Bonels bija starp tiem, kas nakti pavadīja cietumā. Viņi bija piedalījušies neveiksmīgajā uzbrukumā, bet paspējuši aizbēgt, kad sākās apšaudīšanās. Viņi pilnos auļos drāzušies mājās un tikuši arestēti, pirms dabūjuši zināt par Reta plānu. Par laimi, uz jautājumiem, kur viņi pavadījuši vakaru, visi vienprātīgi atbildējuši, ka tā esot viņu pašu, nevis nolādēto jenkiju darīšana. Viņus ieslodzīja līdz nākamajai pratināšanai no rīta. Turpretī vecais Meriveders un tēvocis Henrijs nekautrīgi paziņoja, ka vakaru pavadījuši pie Bellas Votlingas, un, kad kapteinis Džefrijs dzēlīgi piezīmēja, ka tādām izdarībām abi esot pārāk veci, viņi gandrīz metās tam virsū ar dūrēm.

Bella Votlinga pati iznāca pretī kapteinim Džefrijam un, pirms viņš paspēja paziņot sava nāciena mērķi, uzsauca, ka viņas māja šonakt esot slēgta. Pievakarē pie viņas ielauzies vesels bars piedzērušu, tie sākuši kauties, izdemolējuši visu māju, sasituši viņas labākos spoguļus un tā pārbiedējuši jaunās lēdijas, ka par priekiem šonakt nevarot būt ne runas. Bet, ja kapteinis Džefrijs gribot tikai iedzert, bārs gan vēl esot vaļā.. .

Kapteinis Džefrijs, aizvainots par savu kareivju smīniem, juzdamies gaužām bezpalīdzīgs, it kā dzītos pakaļ rēgiem, noskaities paziņoja, ka viņam neinteresējot nedz lēdijas, nedz iedzeršana, viņš tikai gribot pajautāt, vai Bellai zināmi viņas kauslīgo klientu vārdi. Nu, protams, zināmi! Tie taču esot viņas pastāvīgie apmeklētāji! Tie ierodoties katru trešdienas vakaru un dēvējoties par «trešdienas demokrātiem». Ko tas nozīmējot, viņai neesot ne jausmas un esot arī vienalga. Bet, ja viņi nesamaksāšot par sasistajiem spoguļiem augšstāva zālē, viņa iesūdzēšot viņus tiesā. Viņai esot pieklājīga māja. .. A, viņu vārdi! Un Bella bez vilcināšanās uzskaitīja divpadsmit aizdomīgo vīriešu vārdus. Kapteinis Džefrijs greizi pasmaidīja.

—   Šie sasodītie nemiernieki tikpat labi organizēti kā mūsu slepenpolicija,— viņš sacīja.— Jums un jūsu lēdijām rīt jāierodas pie kara policijas priekšnieka.

—   Vai tas priekšnieks liks viņiem samaksāt par maniem spoguļiem?

—   Ejiet pie velna ar saviem spoguļiem! Lai Rets Batlers par tiem samaksā. Šī māja taču pieder viņam, vai ne?

Jau pirms rītausmas visas bijušo konfederātu ģimenes visu to zināja. Un viņu nēģeri, kuriem nekas netika teikts, arī zināja visu, pateicoties melnā telegrāfa mutvārdu sistēmai, ko baltie nespēja izprast. Sīki zināja par uzbrukumu, zināja, kā nogalināts Frenks Kenedijs un kuprītis Tomijs Velberns un kā ievainots Ešlijs, kad nesis Frenka līķi.

Spīvo naidu, ko sievietes juta pret Skārletu — visas šīs traģēdijas vaininieci, mazliet mīkstināja apziņa, ka viņas vīrs ir miris un viņa to zina, bet nedrīkst atklāti paziņot un pieprasīt, lai viņai atļauj pārvest mājās vīra līķi. Kamēr jenkiji no rīta nav atraduši līķus un varas orgāni nav par to oficiāli paziņojuši Skārletai, viņa nedrīkstēja neko zināt, bet tikmēr Frenkam un Tomijam vajadzēja gulēt neapbūvētā zemes gabala nokaltušajā zālē ar pistolēm sastingušajās rokās. Un tad jenkiji paziņos, ka viņi dzērumā nošāvuši viens otru, strīdoties par kādu no Bellas meičām. Visi juta līdzi Fanijai, Tomi ja sievai, kura nesen bija dzemdējusi bērnu, bet neviens nevarēja tumsas aizsegā aizlavīties pie viņas un viņu mierināt, jo jenkiju vads bija ielencis māju, gaidot atgriežamies Tomiju. Otrs vads bija aplencis krustmātes Pitijas namu, gaidot Frenku.

Jau pirms rītausmas pilsētā izplatījās vēsts, ka nopratinātāji būs militārpersonas. Dienvidnieki — acis visiem bija aizpampušas pēc bezmiega nakts, kas pavadīta satraukumā un gaidās,— saprata, ka veselas grupas viņu cienījamāko līdzpilsoņu dzīvības ir atkarīgas no trim apstākļiem: no Ešlija Vilksa spējas piecelties no gultas un stāties pratinātāju priekšā tādā izskatā, it kā viņam paģirās sāpētu galva, no Bellas Votlingas liecības, ka šie vīrieši visu vakaru pavadījuši pie viņas, un no Reta Batlera liecības, ka viņš bijis ar viņiem kopā.

Pilsēta trīcēja bezspēcīgā naidā, iedomājoties šos divus vārdus. Bella Votlinga! Viņai jāpateicas par vīru dzīvību! Tas bija neizturami. Sievietes, kas bija lepni pārgājušas pāri ielai, ieraugot pretī nākam Bellu, ar bailēm tagad domāja, vai viņa to atceras, un šausmās nodrebēja, apzinoties, ka atceras. Vīrieši gan nejutās īpaši pazemoti tāpēc, ka viņiem būs jāpateicas Bellai par savu dzīvību, jo daudzi pretēji savām sievām domāja, ka viņa nebūt nav slikta sieviete. Viņus nomāca kaut kas cits — tas, ka viņiem par savu dzīvību un brīvību jāpateicas Retam Batleram, tam spekulantam un pielīdējam. Bella un Rets — visā pilsētā pazīstamā vieglas uzvedības sieviete un visvairāk ienīstais vīrietis. Un tagad viņi, dienvidnieki, būs pateicību parādā šiem cilvēkiem!

Bezspēcīgas dusmas viņos sacēla vēl viena doma — apziņa, ka jenkiji un spekulanti tagad ņirgāsies par viņiem. O, kā viņi ņirgāsies! Izrādīsies, ka divpadsmit visievērojamākie Atlantas pilsoņi ir Bellas Votlingas meitumājas pastāvīgie apmeklētāji! Divi nošāvuši viens otru ķīvīņā kaut kādas padauzas dēļ, bet pārējie izsviesti pa durvīm, jo bijuši tik piedzērušies, ka pat Bella nav varējusi paciest viņu ālēšanos, bez tam daži iesēdināti aiz restēm, tāpēc ka nav gribējuši atzīties, ka bijuši priekanamā, lai gan visiem tas zināms.

Atlanta nebaidījās velti, ka tās pilsoņi kritīs jenkiju apsmieklā. Jenkiji pārāk ilgi bija pacietuši dienvidnieku vēsumu un nicināšanu un tagad neizsakāmi uzjautrinājās. Virsnieki pamodināja savus biedrus un izstāstīja šos jaunumus. Vīri rīta agrumā pamodināja sievas un pastāstīja tik daudz, cik pieklājība atļāva sievietēm stāstīt. Bet sievietes, ātri saģērbušās, aizskrēja pie kaimiņienēm un palaida šīs tenkas tālāk. Jenkiju sievietes par šo notikumu bija sajūsmā un smējās līdz asarām. Redz, kādi īstenībā ir tie dienvidnieki — tie bruņinieki un galantie džentlmeņi! Varbūt tagad dienvidnieces, kas līdz šim staigāja, galvu lepni pacēlušas, un uzpūtīgi atraidīja katru mēģinājumu draudzēties, kļūs pielaidīgākas, nu taču visiem kļuvis zināms, kur pavada laiku viņu vīri, izlikdamies, it kā ietu uz sapulcēm. Politiskas sapulces! Taisni jāsmejas!

Bet, kaut arī jenkiji ņirgājās, viņi tomēr juta līdzi Skārletai viņas bēdās. Galu galā Skārleta taču bija lēdija, turklāt viena no nedaudzajām Atlantas lēdijām, kas pret jenkijiem izturējās pieklājīgi. Viņu līdzjūtību Skārleta bija ieguvusi jau ar to, ka bija spiesta strādāt, jo vīrs vai nu nespēja, vai negribēja viņu pienācīgi uzturēt. Un, kaut arī viņai, nabadzītei, vīrs bija nekur nederīgs, tas tomēr bija briesmīgi — uzzināt, ka viņš bijis viņai neuzticīgs. Un vēl briesmīgāk bija vienlaikus uzzināt arī par viņa nāvi. Galu galā tomēr labāk slikts vīrs nekā nekāds, un jenkiju dāmas nolēma pret Skārletu izturēties sevišķi laipni. Turpretī pārējās — misis Mīdu, misis Merivederu, misis Elsingu, Toma Velberna atraitni un it sevišķi Ešlija Vilksa sievu — viņas apsmies, kad vien satiks. Varbūt tad šīs lepnules kļūs mazliet pieklājīgākas.

Un tumšajās istabās pilsētas ziemeļu pusē čukstus runāja par to pašu. Atlantas dāmas dedzīgi apgalvoja vīriem, ka viņām -esot gluži vienalga, ko domājot jenkiji. Bet klusībā viņas nosprieda, ka vieglāk būtu izturēt pletnes cirtienus nekā paciest šīs mocības — redzēt izsmieklu jenkiju sejās, bet nedrīkstēt pateikt viņiem patiesību acīs par saviem vīriem.

Ārsts Mīds, kura pašcieņa bija dziļi aizvainota,— redz nu, cik muļķīgā stāvoklī viņu un pārējos nostādījis Rets!— paziņoja sievai: ja nebūtu iejaukti arī citi, viņš labāk visā atzītos, lai viņu pakar, nekā teiktu, ka bijis Bellas Votlingas mājā.

—  Tas jūs apkauno, misis Mīda!— viņš niknojās.

—  Visi taču zina, ka tu tur neesi bijis, jo.. . jo. ..

—   Bet jenkiji zina kaut ko citu. Un, ja mēs tiksim cauri ar veselu ādu, tad tikai tāpēc, ka jenkiji tam tic. Un kā viņi ņirgāsies! Es kļūstu vai traks aiz dusmām, tikai iedomājoties vien, ka tam kāds var noticēt un sākt smieties par mani! Un cik ļoti tas apvaino tevi, tāpēc ka. .. mīļā, es taču vienmēr esmu bijis tev uzticīgs.

—   To es zinu.— Misis Mīda tumsā pasmaidīja un satvēra viņa plaukstu ar savu tievo roku.— Bet labāk, lai tā būtu taisnība, kaut tikai ne matiņš nenokristu no tavas galvas.

—   Misis Mīda, vai jūs saprotat, ko runājat?— iesaucās ārsts, satriekts par sievas tik negaidīti reālu attieksmi pret šādām lietām.

—   Jā, saprotu. Esmu zaudējusi Darsiju, zaudējusi Filu, un tagad tu — esi viss, kas man vēl palicis. Tāpēc pārvācies pie tās Bellas kaut vai pavisam, lai tikai man nebūtu tevi jāzaudē.

—  Tu esi prātā jukusi! Gluži vienkārši nesajēdz, ko runā!

—   Ak tu vecais muļķīti,— misis Mīda maigi noteica un atspieda galvu pie viņa pleca.

Ārsts, lai ari tumsā sirdījās, tomēr noglāstīja viņai vaigu. Pēc tam viņš atkal iesāka:

—   Un mums vēl jābūt pateicīgiem šim Batleram! Nē, tad jau labāk cilpa kaklā! Pat ja viņš ir izglābis man dzīvību, es tomēr nevaru būt pret viņu laipns. Viņa nekrietnība jau brēc pret debesīm, un no viņa bezkaunības — viņš taču ir īsts spekulants — sirds man kūsā aiz sašutuma un dusmām. Apzināties to, ka tev izglābis dzīvību cilvēks, kas nekad nav bijis mūsu armijā. ..

—   Mellija saka — pēc Atlantas krišanas viņš esot iestājies armijā.

—   Tie ir meli. Mellija jau noticēs katram veiklam nelietim. Bet galvenais — es nesaprotu, kāpēc viņš par mums tā rūpējas. Man negribas tā runāt, bet ļaudis melš par viņu un misis Kenediju. Pērngad es viņus bieži redzēju kopā braukājam divričos. Droši vien viņš to dara viņas dēļ.

—  Skārletas dēļ viņš ne pirkstu nepakustinātu. Viņš taču ar prieku būtu nosūtījis Frenku uz karātavu kalnu. Es domāju, ka viņš to dara Mellijas dēļ. . .

—  Misis Mīda, jūs taču negribat teikt, ka starp viņiem kaut kas bijisl

—  Ak, nerunā muļķības! Mellija vienmēr ir jutusi pret viņu neizprotamu patiku — it īpaši pēc tam, kad viņš kara laikā mēģināja panākt Ešlija apmaiņu. Un, tiesa kas tiesa, Mellijas klātienē viņš nekad tik pretīgi nesmīn. Pret Melliju viņš ir pieklājīgs un uzmanīgs, gluži cits cilvēks. Tas, kā viņš izturas pret Melliju, liecina, ka viņš varētu būt pavisam pieklājīgs, ja vien gribētu. Un es domāju, ka viņš visu to dara tikai tāpēc, ka.. .— Viņa apklusa.— Jums manas domas nepatiks, doktor.

—   Man vispār tas viss nepatīk.

—   Nu, es domāju, ka pa daļai viņš to dara Mellijas dēļ, bet galvenokārt tādēļ, lai varētu izspēlēt pamatīgu joku ar mums. Mēs visi viņu tā ienīdāin un tik skaidri viņam to izrādījām, bet tagad atrodamies viņa rokās, un jums vai nu jāapgalvo, ka esat bijuši tās Votlingas mājā un jāapkauno pašiem sevi un savas sievas jenkiju priekšā, vai arī jāsaka patiesība un jāiet pie karātavām — citas izvēles nav. Un viņš saprot — mēs visi tagad būsim viņam un viņa.. . mīļākai pateicību parādā un ka īstenībā mums visiem būtu vieglāk iet pie karātavām nekā pateikties viņiem. O, varu derēt, tas viņam sagādā milzīgu prieku!

Ārsts smagi nopūtās.

—   Viņš tiešām izskatījās ļoti uzjautrināts, kad mūs tajā mājā veda uz otro stāvu.

—   Doktor. ..— misis Mīda sastomījās.— Kā tur īsti izskatās?

—   Par ko jūs runājat, misis Mīda?

—   Nu, tajā mājā. Kā tur izskatās? Vai tur ir kristāla lustras? Un sarkana plīša portjeras un visur augsti sienas spoguļi zeltītos rāmjos? Nu, un, protams, meičas. .. Vai tās bija. .. kailas?

—   Svētā dievmāte!— ārsts iesaucās, galīgi apstulbināts. Viņam pat prātā nebija ienācis, ka tikla sieviete var just tik lielu ziņkāri par savām netiklajām māsām.— Kā jūs varat uzdot šādus nekautrīgus jautājumus? Vai esat no jēgas izgājusi? Tūlīt iedošu jums kādu nomierinošu līdzekli.

—   Man nevajag neko nomierinošu. Ak dievs, šī taču man ir vienīgā iespēja uzzināt, kā izskatās tajā namā, kam slikta slava, bet tu negribi man pastāstīt!

—  Es neko neievēroju. Es jutos tik nelāgi, atrazdamies tādā vietā, ka man nebija ne mazākās vēlēšanās skatīties apkārt,— ārsts dzedri noteica. Šī negaidīti atklātā sievas rakstura iezīme viņu satrieca vēl vairāk nekā visi šā vakara notikumi.— Bet tagad beidz mani izprašņāt, es gribu pagulēt.

—   Nu tad guli vien,— misis Mīda manāmi vīlusies atbildēja. Bet, kad ārsts pieliecās, lai novilktu zābakus, viņas balss tumsā pēkšņi ieskanējās priecīgāk.— Dollija Merivedera droši vien būs pratusi visu izdibināt no sava veča, un viņa man pastāstīs.

—   Dievs debesīs, misis Mīda! Jūs taču negribējāt teikt, ka pieklājīgas sievietes savā starpā runā par tādām lietām…

—   Ej nu vien gulēt,— misis Mīda atteica.

Nākamajā dienā sniga slapjš sniegs, bet, kad sabiezēja ziemas vakara krēsla, plēksnes mitējās krist no debesīm un sāka pūst auksts vējš. Apmetnī ietinusies, Melānija iznāca uz celiņa savas mājas priekšā un izbrīnījusies devās līdzi nepazīstamajam kučierim nēģerim, kurš noslēpumaini bija lūdzis viņu pienākt pie slēgtas karietes, kas stāvēja pie vārtiem. Kad Melānija piegāja pie karietes, durvis atvērās, un viņa ieraudzīja neskaidru sievietes siluetu.

Pieliekusies Melānija ieskatījās pustumsā un jautāja:

—   Kas jūs esat? Vai neienāksiet mājā? Uz ielas tik auksti…

—  Lūdzu, iekāpjiet karietē un pasēdiet brītiņu ar mani, mis Vilks,— atskanēja nedroša, bet tāda kā pazīstama balss.

—  A, tā esat jūs mis… misis.. . Votlinga!— Melānija iesaucās.— Es tik ļoti vēlējos jūs redzēt! Jums noteikti jānāk iekšā.

—   Vai tad es to drīkstu, mis Vilks?— Spriežot pēc balss, Bella bija pārsteigta par šādu uzaicinājumu.— Labāk kāpjiet jūs iekšā un šite pasēdiet brītiņu.

Melānija iekāpa karietē, un kučieris aizvēra durvis. Viņa apsēdās Bellai blakus un sniedza roku.

—   Kā lai jums pateicos par to, ko jūs šodien darījāt! Mēs visi jums mūžīgi būsim pateicību parādā!

—   Mis Vilks, to zīmīti jums šorīt nevajadzēja man sūtīt! Es jau, protams, lepojos, ka tādu saņēmu, bet jenkiji tak varēja to notvert. Un jūs vēl rakstījāt, ka gribat atnākt, lai man pateiktos. Mis Vilks, vai jūs gluži bez prāta! Tā tik ir iedoma! Līdzko metās tumšs, braucu šurp pateikt jums, ka par tādām lietām nav ko domāt. Es tak. .. Jūs tak. .. Tā rīkoties jums nepieklātos!

—  Man nepieklātos ierasties pie labas sievietes, kas izglābusi dzīvību manam vīram, un viņai par to pateikties?

—   Ko nu, mis Vilks! Jūs tak saprotat, par ko es runā!

Melānija mirkli klusēja, Bellas piezīme viņu samulsināja. Šī glītā, vienkārši ģērbusies sieviete, kas sēdēja pustumšajā karietē, nedz izskatījās, nedz runāja tā, kā, pēc Melānijas priekšstata, vajadzētu izskatīties un runāt pagrimušai sievietei, atklāta nama turētājai. Un, lai arī viņas valoda bija vienkārša un laucinieciska, balss skanēja tīkami un bija jūtams, ka viņa ir labsirdīga. i

—  Jūs šodien bijāt taisni apbrīnojama, kad atbildējāt kara policijas priekšniekam, misis Votlinga! Jūs un jūsu. .. jūsu meitenes neapšaubāmi izglābāt mūsu vīriem dzīvībasl

—  Bet misteru Vilkšu — to vajag apbrīnot! Kā viņš varēja nostāvēt kājās un runāt, turklāt tik mierīgi! Kad es viņu vakar vakarā redzēju, viņš asiņoja kā aizkauts. Vai viņam tagad labāk, mis Vilks?

—   Jā, pateicos. Ārsts saka, ievainojums esot viegls, kaut ari mans vīrs zaudējis daudz asiņu. Bet šorīt viņš… vārdu sakot, viņam vajadzēja iedzert krietnu devu konjaka, citādi nebūtu pieticis spēka visu tik mierīgi izturēt. Tomēr viņu izglābāt jūs, misis Votlinga. Kad jūs noskaitusies sākāt gausties par saviem saplēstajiem spoguļiem, tas izklausījās tik. .. tik pārliecinoši!

—   Tencinu jums, misis! Bet es. .. es domā. . . kapteinis Batlers tak ar bij lielisks, vai ne?— Bella teica, un viņas balsī skanēja neslēpts lepnums.

—   Ai, viņš bija brīnišķīgs!— Melānija sirsnīgi apliecināja. — Jenkijiem gribot negribot bija jātic viņa vārdiem. Viņš visu to tik veikli izklāstīja. Nekad nevarēšu viņam to atlīdzināt un jums arī ne. Cik jūs laba un mīļa!

—   No visas sirds jums tencinu, mis Vilks! Man tas bij liels prieks — izdarīt kaut ko tādu. Es. . . es ceru, ka jūs tik briesmīgi neapvainojās, kad es teicu, ka misters Vilkss.. . ir mans pastāvīgais. . . Jūs tak zin, viņš nekad…

—  Jā, zinu. Nē, tas mani nemaz neapvainoja. Esmu jums tikai bezgala pateicīga.

—   Bet tās citas dāmas, es var apzvērēt, nemaz nav man pateicīgas,— Bella negaidīti ļauni sacīja.— Un es var apzvērēt, ka nepateiksies arī kapteinim Batleram. Un, es var apzvērēt, tagad tās viņu ienīdīs vēl vairāk. Un es var apzvērēt, ka jūs ir vienīgā dāma, kas man kaut paldies pateikusi. Un, es var apzvērēt, tās pat nepaskatīsies uz mani, kad satiks uz ielas. Bet man jau vienalga. Manis pēc lai visiem viņu vīriem uzmauc cilpu kaklā. Es par tiem tik nospļaujos. Bet par misteru Vilkšu es vis nenospļaujos. Redziet, es nav aizmirsusi, cik laba jūs bijāt pret mani kara laikā, ka pieņēmāt no manis naudu hospitālim. Visā pilsētā neviena dāma pret mani nav bijusi tik laba, un es nav no tām, kas labo aizmirst. Un es iedomājās, ka jūs paliks atraitne ar mazu puisīti, ja misteru Vilkšu pakārs. .. Un jums ir tik smukiņš puisītis, mis Vilks. .. Man pašai ar ir dēliņš, tāpēc es…

—   Tiešām? Un viņš dzīvo… hm. .. hm. ..

—    Nē, mis, viņš nav šite Atlantā. Viņš šite nekad nav bijis. Viņš jau iet skolā. Kad es viņu pēdējoreiz redzēju, viņš bij pavisam maziņš… Nu, lai nu kā! Kad kapteinis Batlers teica, lai es melo un izpestī cilvēkus, es noprasīju, kas tie tādi, un, kad izdzirdēju, ka starp tiem ir misters Vilkss, ne mirkli nepārdomāju. Un tūlīt teicu savām meitenēm, lūk, ko teicu: «Es jums ādu pār acīm novilkšu, ja jūs neapgalvosiet, ka visu vakaru bijāt kopā ar misteru Vilkšu!»

—   O. . .— Melānija neviļus izdvesa, viņa jutās arvien neērtāk, kad Bella pieminēja šīs savas «meitenes».— Ai, tas. . . hm. .. jūs bijāt tik laba un… un viņas arī.

—   Bet jūs tak ir to pelnījusi!— Bella dedzīgi iesaucās. — Priekš kura katra es to vis nedarītu. Ja runa būtu tik par mis Kenedijas vīru, es ne pirkstiņa nepakustinātu, lai kapteinis Batlers runā ko runādams.

—   Kāpēc ne?

—    Redzat, mis Vilks, cilvēki, kam tāda nodarbošanās kā man, daudz ko zin. Daudzas smalkās lēdijas nokristu kā no mākoņiem, ja dabūtu zināt, cik pulka mēs par viņām zin. Bet mis Kenedija nav laba sieviete, mis Vilks. Viņa tak nogalināja savu vīru un to lāga puisi Velbernu — tikpat kā pati nošāva. Viņa tak visu to elles ļembastu sacēla — kāpēc braukāja apkārt pa Atlantu un nēģerus un baltos neliešus kaitināja? Neviena no manām meitenēm. ..

—   Nevajag tik slikti runāt par manu svainieni!— Melānija vēsi atbildēja un saslējās. ^

Bella samierinoši uzlika Melānijai uz elkoņa roku un tūlīt to atvilka.

—   Neaplejiet mani kā ar aukstu ūdeni, mis Vilks! Man grūti to paciest, pēc tam kad jūs ir bijuši tik laba pret mani. Man aizmirsās, ka jūs viņu mīl, un es ļoti nožēlo sacīto. Bet man žēl arī nabaga misteru Kenediju. Tik jauks cilvēks bij. Es pie viņa pirku šādas tādas mēbeles priekš savas iestādes, un viņš pret mani vienmēr bija tik laipns. Bet mis Kenedija — viņa nav tāda sieviete kā jūs, mis Vilks. Viņa ir auksta kā ledus, tā man vismaz šķietas, un es tur neko nevar darīt. .. Kad tad glabās misteru Kenediju?

—   Rīt no rīta. Bet jūs esat netaisna pret misis Kenediju. Bēdas viņu galīgi nomākušas.

—   Visādi jau mēdz būt,— Bella neticīgi noteica.— Bet nu man jābrauc. Kāds var pazīt manu karieti, ja šite vēl ilgāk palikšu, un tas jums varētu kaitēt. Un vēl kas, mis Vilks: ja kādreiz mani satiekat uz ielas, tad… jūs nav spiesta ar mani runāt. Es tak visu saprotu.

—  Es būšu lepna, ka varēšu ar jums parunāt. Un es lepojos, ka esmu jums pateicību parādā. Es ceru… ceru, ka mēs vēl tiksimies.

—   Nē,— Bella atbildēja.— Tā nepieklājas. Arlabunakti!

XLVII

Skārleta sēdēja savā guļamistabā, bakstīja ar dakšiņu ēdienu, kuru mammīte bija atnesusi vakariņās, un klausījās vētras brāzmās, kas plosījās nakts tumsā. Māja bija biedīgi klusa, klusāka nekā pirms dažām stundām, kad Frenks gulēja viesistabā. Tad tur ienāca uz pirkstgaliem, sačukstējās; viegli pieklauvēja pie parādes durvīm; iegriezās kaimiņi, lai izteiktu līdzjūtību; nerimtīgi šņukstēja Frenka māsa, kas no Džonsboro bija atbraukusi uz bērēm.

Bet tagad māja bija pilnīgi iegrimusi klusumā. Lai gan Skārletas guļamistabas durvis stāvēja vaļā, no lejas neplūda ne skaņa. Veidu un mazulīti aizvāca pie Melānijas, līdzko Frenka mirstīgās atliekas tika ienestas mājā, un Skārletai trūka puisēna ņiprās tipināšanas un mazulītes klunkstu.

Arī virtuvē valdīja pamiers: tur nebija dzirdamas parastās Pītera, mammītes un virējas ķildas. Pat krustmāte Pitija aiz cieņas pret Skārletas bēdām nešūpojās savā čīkstošajā šūpuļkrēslā bibliotēkas istabā.

Neviens netraucēja Skārletu, visi domāja, ka viņa savās bēdās grib būt viena, bet tieši to viņa vēlējās vismazāk. Ja tās būtu tikai bēdas, Skārleta tās pārciestu, kā bija pārcietusi citkārt. Bet satriecošajai apziņai par vīra zaudējumu pievienojās bailes, nožēla un pēkšņi pamodušies sirdēsti. Pirmo reizi mūžā Skārleta nožēloja savu rīcību un, māņticīgu baiļu pārņemta, ik mirkli uzmeta skatienu gultai, kurā nesen bija gulējusi kopā ar Frenku.

Viņa bija nogalinājusi Frenku. Neapšaubāmi nogalinājusi, tikpat kā pati ar savu roku nospiedusi gaili. Frenks bija viņu lūdzis, lai viņa nebrauc viena, bet viņa nebija klausījusi, un tagad viņas ietiepības dēļ viņš bija miris. Dievs par to viņu sodīs. Bet viņas sirdi spieda vēl kaut kas, spieda smagāk un briesmīgāk nekā viņa nāve; tas nekad nebija viņu tirdījis, kamēr viņa nebija ieraudzījusi Frenka seju šķirstā. Viņa stingā seja bija tik bezpalīdzīga un žēlabaina, tā apsūdzēja Skārletu. Dievs sodīs viņu par to, ka viņa bija apprecējusies ar Frenku, jo viņš taču mīlēja Suelenu. Reiz viņai vajadzēs trīcēt un drebēt tā augstā soģa krēsla priekšā un atbildēt par tiem meliem, ko viņa sastāstīja Frenkam, kad viņi Frenka divričos brauca no jenkiju arestantu nometnes.

Velti viņa mēģināja aizbildināties, ka mērķis attaisno līdzekļus, ka viņa bija spiesta Frenku apvest ap stūri, jo pārāk daudzu cilvēku likteņi bija atkarīgi no viņas, un viņa nevarēja domāt nedz par Frenka, nedz Suelenas tiesībām uz laimi. Patiesība nostājās viņas priekšā kaila un nepielūdzama, un viņa nespēja skatīties tai acīs. Viņa aukstasinīgi bija apprecējusi Frenku un aukstasinīgi viņu izmantojusi. Un pēdējā pusgadā darījusi viņu ļoti nelaimīgu, lai gan būtu varējusi darīt ļoti laimīgu. Dievs sodīs viņu par to, ka viņa nav bijusi pret vīru mīlīgāka,— sodīs par to, ka viņa Frenku nomocījusi ar savu valdonību un aizsvilību, rīkojusi viņam scēnas, viņu apsaukājusi, atsvešinājusi no draugiem, likusi apsmieklā, pati vadīdama zāģētavas, pazemojusi, pret viņa gribu uzceldama restorānu un nolīgdama darbā katordzniekus.

Frenks bija ļoti nelaimīgs, dzīvodams kopā ar viņu,— viņa to zināja,— tomēr viņš izturējās kā džentlmenis. īsti laimīgs viņš bija tikai vienu reizi — kad viņa uzdāvāja viņam Ellu. Bet viņa taču zināja, ka Ella nekad nebūtu nākusi pasaulē — ja viņa to būtu varējusi aizkavēt.

Skārletu sāka kratīt drebuļi; viņai kļuva baisi, gribējās, lai Frenks vēl būtu dzīvs un viņa varētu būt laba un mīļa, lai visu grieztu par labu. Ai, kaut dievs nebūtu tik dusmīgs un atriebīgs! Kaut laiks nevilktos tik gausi un māja nebūtu tik klusa! Ai, un kaut jel viņa nebūtu tik vientuļa!

Kaut Melānija būtu pie viņas! Melānija apremdinātu viņas baiļpilno sirdi. Bet Melānija bija savā mājā un kopa Ešliju. Vienu mirkli Skārleta iedomājās palūgt Pitipatu, lai uzkāpj augšā un pasēž te — varbūt viņas klātienē sirdsapziņa norims —, bet to neizdarīja. Kopā ar Pitiju viņa justos vēl sliktāk: vecīte ļoti skuma pēc Frenka. Pēc vecuma viņš bija vairāk piemērots viņai nekā Skārletai, un viņa Frenkam bija ļoti pieķērusies. Viņš pilnīgi atbilda Pitijas vēlmei —«lai mājā būtu vīrietis»—, nesa viņai mazas dāvaniņas un pavēstīja nevainīgas tenkas, jokojās, stāstīja visādus atgadījumus, vakaros lasīja priekšā avīzi un paziņoja dienas notikumus, bet viņa lāpīja viņam zeķes. Pitija aptekāja viņu, izgudroja viņam visādus īpašus ēdienus, ārstēja no nemitīgās apsaldēšanās. Nu viņa sāpīgi sajuta Frenka trūkumu un, mutautiņu pie sarkanajām, uztūkušaiām acīm spiezdama, vienā laidā atkārtoja: «Kāpēc viņam vajadzēja jāt līdzi tiem kukluksklaniešiem!»

Kaut jel būtu kāds, Skārleta domāja, kas varētu viņu . nomierināt, izkliedēt viņas bailes, izskaidrot, kas kremt un stindzina viņas sirdil Kaut Ešlijs — bet Skārleta tūlīt atmeta šo domu. Viņa taču gandrīz nogalināja arī Ešliju — tāpat kā Frenku. Un, ja Ešlijs kādreiz uzzinās taisnību, kā viņa Frenkam melojusi, lai ievilinātu savos tīklos, un cik nekrietni izturējusies pret Frenku, Ešlijs viņu vairs nespēs mīlēt. Ešlijs ir tik godīgs, tik patiess, tik labs, viņš visu redz tik skaidri, bez izskaistinājumiem. Ja viņš uzzinās visu patiesību, viņš tūlīt daudz ko sapratīs. Jā, protams, pārāk labi sapratīs! Bet mīlēt viņu vairs nemīlēs. Tātad Ešlijs nekad nedrīkst uzzināt patiesību, tāpēc ka Ešlijam viņa jāmīl. Kā tad viņa varētu dzīvot, ja viņai tiktu atņemta Ešlija mīlestība, viņas spēka slepenais avots? Bet kāds mierinājums tas būtu, ja viņa varētu pieglaust galvu viņam pie pleca, izraudāties un šķīstīt savu grēcīgo dvēseli!

Klusais nams, kurā jautās nāves tuvums, viņu tā nomāca, ka mirkli viņai šķita — viņa vairs nespēs to izturēt. Viņa uzmanīgi piecēlās, pievēra durvis un sāka rakņāties veļas kumodes apakšējā atvilktnē. Viņa izvilka krustmātes Pitijas «ģīboņa pudeli», ko tur bija paslēpusi, un pacēla to pret lampas gaismu. Pudele bija pustukša. Tas taču nevarēja būt, ka viņa kopš vakarvakara tik daudz izdzērusi! Viņa ielēja krietnu devu konjaka savā ūdens glāzē un vienā paņēmienā to izdzēra. Pudele jāpapildina ar ūdeni un agri no rīta jānoliek atpakaļ pagrabiņā. Mammīte jau to bija meklējusi, kad šķirsta nesēji prasīja iedzert, un virtuvē, kur atradās mammīte, virēja un Pīters, tūlīt radās draudīga aizdomu atmosfēra.

Konjaks viņu pāršalca ar svilinošu siltumu. Nekas nav labāks par konjaku, ja vajag sevi uzmundrināt! Bet tas jau vienmēr ir noderīgs — daudz labāks nekā pliekanais vīns. Velns parāvis, kāpēc sieviete drīkst dzert vīnu, bet nedrīkst dzert neko stiprāku? Misis Merivedera un misis Mīda bērēs bija skaidri jutušas, ka viņa ož pēc konjaka, un viņa ievēroja, cik triumfējošus skatienus viņas pārmij. Vecās raganas!

Skārleta ielēja vēl malku. Neko nekaitēs, ja viņa šovakar mazliet apskurbs, viņa taču drīz liksies gulēt un, pirms pasauks mammīti, lai attaisa viņai korseti, izskalos muti ar odekolonu. Cik labi būtu piedzerties līdz nesamaņai, kā Džeralds mēdza piedzerties tiesas dienās! Varbūt tad viņai izdotos aizmirst Frenka sakritušo seju, kas klusi viņu apsūdzēja par to, ka viņa izpostījusi viņam dzīvi, bet pēc tam viņu nogalinājusi.

Diezin vai pilsētā ari domā, ka viņa Frenku nogalinājusi? Bērēs visi pret viņu bija izturējušies uzsvērti vēsi. Tikai pazīstamās jenkiju virsnieku sievas bija apliecinājušas sirsnīgu līdzjūtību. Bet viņai nospļauties par pilsētnieku tenkām! Visam tam nav nekādas nozīmes, bet dieva priekšā viņai gan būs jāatbild.

To iedomājoties, viņa iedzēra vēl un nodrebinājās — tik stipri konjaks apdedzināja rīkli. Tagad viņai kļuva ļoti silti, tomēr viņa vēl arvien nespēja atkratīties no domām par Frenku. Cik vīrieši muļķīgi apgalvo, ka alkohols palīdz aizmirsties! Kamēr viņa nepiedzersies līdz nesamaņai, viņa taču pastāvīgi acu priekšā redzēs Frenka seju — tādu, kādu viņa to pēdējo reizi bija redzējusi, kad viņš lūdza, lai viņa nebrauc viena,— biklu, padevīgu un reizē pārmetošu.

Parādes durvju klauvējamais dobji noklaudzināja, atbalss nodunēja klusajā mājā, Skārleta izdzirda Pitijas nedrošos soļus priekšnamā, un tad atvērās durvis. Kāds sasveicinājās, tad bija saklausāma neskaidra murmināšana. Droši vien kāda kaimiņiene iegriezusies izprašņāt par bērēm vai atnesusi blanmanžē. Pitija laikam nopriecājās. Viņa rada skumju apmierinājumu, tērzējot ar līdzjūtības izteicējiem,— viņa it kā kļuva cienīgāka pati savās acīs.

«Diezin kas tas varētu būt?» bez jebkādas intereses nodomāja Skārleta, bet tad, pārspēdama bēru dienai piedienīgos Pitijas čukstus, atskanēja vīrieša balss — dobja un samtaina, un Skārleta visu saprata. Viņu pāršalca prieks, ap sirdi kļuva vieglāk. Tas bija Rets. Viņa Retu nebija redzējusi kopš tā mirkļa, kad viņš paziņoja viņai par Frenka nāvi, un tagjad viņa ar katru savu miesas šūniņu juta, ka Rets ir vienīgais cilvēks, kas viņai šodien spēj palīdzēt.

—   Es domāju, ka viņa būs ar mieru mani pieņemt,— no lejas atskanēja Reta balss.

—   Bet viņa taču jau aizgājusi gulēt, kapteini Batler, un nevēlas nevienu pieņemt. Nabadzīte, viņa ir pilnīgi satriekta. Viņa.. .

—  Domāju, ka mani viņa pieņems. Lūdzu, pasakiet viņai, ka es rīt braukšu projām un varbūt ilgāku laiku te nebūšu. Man ir ļoti svarīgi viņu satikt.

—   Bet. ..— krustmāte Pitija saminstinājās.

Skārleta izskrēja kāpņu laukumiņā, pārsteigta manījusi, ka viņas ceļi mazliet ļogās, un pārliecās pār margām.

—  T-t-tūliņ nākšu, Reti— viņa iesaucās.

Viņa paspēja ieraudzīt augšup pavērsto Pitipatas uztūkušo seju, acis večiņai izbrīnā un nosodījumā bija iepletušās apaļas ka pūcei. «Nu visa pilsēta dabūs zināt, ka esmu sava vīra bēru dienā nepiedienīgi uzvedusies,» Skārleta nodomāja, mezdamās atpakaļ guļamistabā un skrienot pieglauzdama matus. Viņa aizpogāja melnās tafta kleitas ņieburu līdz zodam un aizsprauda apkaklīti ar Pitipatas sēru saktu. «Diez cik pievilcīga jau neizskatos,» viņa nodomāja, spogulī paskatījusies, «seja bāla kā krīts un baiļpilna.» Skārleta jau izstiepa roku pēc kārbiņas, kur glabājās sārtais smiņķis, bet tad apdomājās. Nabaga Pitija pilnīgi zaudētu līdzsvaru, ja viņa nonāktu lejā sārta un ziedoša. Viņa paņēma odekolona flakonu, ieņēma krietnu malku, rūpīgi izskaloja muti un izspļāva spļaujamtraukā.

Svārkiem čaukstot, viņa nosteidzās lejā pa kāpnēm, bet tie abi vēl arvien stāvēja priekštelpā, jo Skārleta bija tā apjucinājusi Pitipatu, ka večiņa pat bija aizmirsusi piedāvāt Retam apsēsties. Rets bija ģērbies melnās drēbēs, žilbi baltais krekls bija cietināts un kruzuļots, un viņš izturējās nevainojami, kā jau pieklājas vecam draugam, kas ieradies izteikt līdzjūtību,— tik nevainojami, ka tas jau atgādināja parodiju, lai gan Pitipata, protams, to nemanīja. Viņš pienācīgi atvainojās Skārletai par traucējumu un izteica nožēlu, ka steidzamu darīšanu dēļ, kuras noteikti bijis jānokārto pirms aizbraukšanas, viņš nav varējis piedalīties bēru ceremonijā.

«Kāpēc viņš nācis šurp?» Skārleta izbrīnījusies nodomāja. «Viss, ko viņš runā, taču ir blēņas.»

—   Man ārkārtīgi nepatīkami jūs traucēt šādā brīdī, bet man ir kāda neatliekama veikalnieciska darīšana, kas man jāapspriež ar jums. Mēs ar misteru Kenediju bijām nodomājuši. ..

—    Es gan nezināju, ka jums ar misteru Kenediju bijušas kopējas darīšanas,— krustmāte Pitija teica, gandriz sašutusi, ka viņai kaut kas nav bijis zināms par Frenka veikalu darīšanām.

—    Misters Kenedijs bija cilvēks ar plašām interesēm,— Rets godbijīgi atbildēja.— Vai neieiesim viesistabā?

—     Nē!— Skārleta iesaucās, aši palūkojusies uz aizvērtajām divviru durvīm. Viņai joprojām rēgojās zārks, kas bija atradies šajā istabā. Ja vien varētu, viņa nekad vairs tur iekšā neietu. Šoreiz Pitija uzreiz visu saprata, kaut arī tas viņai diezin kā nepatika.

—    Ejiet bibliotēkā. Bet es… es uzkāpšu augšā un paņemšu lāpāmo. Ak dievs, pa šo nedēļu visu esmu pametusi. Man taču…

Un viņa sāka rausties augšā pa kāpnēm, pāri margām uzmezdama nosodošu skatienu, ko nedz Skārleta, nedz Rets neievēroja. Viņš pakāpās sānis, palaižot Skārletu pa priekšu bibliotēkas istabā.

—   Kādas tad jums bija darīšanas ar Frenku?— viņa bez aplinkiem noprasīja.

Viņš pienāca viņai klāt un klusi teica:

—   Nekādas. Man tikai gribējās tikt vaļā no mis Pitijas.— Viņš apklusa un, pieliecies Skārletai tuvāk, piebilda:— Tas neko nelīdz, Skārlet.

—   Kas?

—   Odekolons.

—   Tik tiešām nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

—   Tik tiešām ļoti labi saprotat. Jūs esat krietni iedzērusi.

—   Un tad? Kāda jums tur daļa?

—   Pieklājību der ievērot pat dziļās bēdās. Nedzeriet viena, Skārlet! Ļaudis to noteikti dabūs zināt, un jūsu labā slava — pagalam. Un bez tam vienatnē vispār nav labi dzert. Kas jūs nomāc, mīlulīt?— Viņš pieveda Skārletu pie rožkoka sofas, un viņa klusēdama apsēdās.— Vai drīkstu aiztaisīt durvis?

Skārleta saprata — ja mammīte ieraudzīs aizvērtās durvis, viņa sāks burkšķēt un dienām ilgi skaitīs morāli, bet būs vēl sliktāk, ja mammīte dzirdēs viņu sarunu — it īpaši pēc konjaka pudeles pazušanas —, dzirdēs, ka viņa, Skārleta, dzer. Skārleta pamāja, un Rets aizvilka bīdāmās durvis ciet. Kad viņš atgriezies apsēdās viņai līdzās un ar savām tumšajām acīm cieši raudzījās viņā, viņa vitālais spēks izgaisināja nāves elpu un istaba atkal kļuva tīkama un mājīga, lampas gaisma sārta un silta.

—   Kas jūs īsti nomāc, mīlulīt?

Neviens cits vīrietis šo muļķīgo vārdiņu neprata izteikt tik glāsmaini kā Rets — pat tad, kad zobojās, bet tagad viņš nebūt nezobojās. Skārleta pacēla uz viņu izmocītu skatienu, un viņai nezin kāpēc kļuva vieglāk, lai gan Reta seja neko nepauda. Viņa pati nevarēja saprast, kāpēc viņai kļuvis vieglāk,— viņš taču bija bezjūtīgs, tik neaprēķināms cilvēks. Varbūt viņai kļuvis vieglāk tāpēc, ka viņi ir tik līdzīgi — kā viņš bieži teica. Reizēm viņai likās, ka visi, ko viņa līdz šim pazinusi, ir viņai sveši, tikai Rets ne.

—   Vai jūs negribat man teikt?— Viņš bezgalīgā maigumā satvēra Skārletas roku.— Nav taču tikai tas, ka Frenks jūs atstājis vienu? Varbūt jums vajadzīga nauda?

—   Nauda? Ak dievs, nē! Ai, Ret, man ir tik bail!

—   Neesiet taču tāda zoss, Skārlet! Jūs savu mūžu ne no kā neesat baidījusies!

—  Ai, Ret, man tomēr ir bail!— Šie vārdi it kā izspurdza pār viņas lūpām. Retam viņa drīkstēja sacīt. Visu drīkstēja sacīt. Viņš pats nav bez grēka, viņš nenosodīs viņu. Cik labi ir apzināties, ka ir ari kāds slikts un negodīgs cilvēks, melis un krāpnieks, jo pilna pasaule taču ir tādu, kas nemelos, pat lai glābtu savu dvēseli, un labāk nomirs badā nekā darīs kaut ko negodīgu.

—   Es baidos no tā, ka nomiršu un pēc nāves nokļūšu ellē.

«Ja viņš tagad sāks smieties, es uz vietas nomiršu,» viņa

nodomāja. Bet viņš nesmējās.

—   Par veselību jums tā kā nevajadzētu žēloties… nu, bet elles varbūt nemaz nav.

—   Ai, Ret, tā ir! Jūs taču zināt, ka ir.

—  Jā, zinu, ka ir, bet tepat zemes virsū, nevis pēc nāves. Pēc nāves, Skārlet, nekā vairs nav. Jūs tagad dzīvojat ellē.

—   Ret, tā taču ir zaimošana!

—  Tomēr apbrīnojams mierinājums. Bet nu pasakiet man — kāpēc jūs domājat, ka nokļūsiet ellē?

Tagad viņš zobojās. Viņa redzēja, kā iezibējās Reta acis, bet viņai bija vienalga. Viņa rokas ir tik stipras, tik siltas, tik nomierinošas — turies pie tām!

—   Ret, man nevajadzēja apprecēties ar Frenku. Es rīkojos nelietīgi. Viņš bija Suelenas pielūdzējs, viņš mīlēja Suelenu, nevis mani. Bet es viņam sameloju, ka viņa precēsies ar Toniju Fontēnu. Kā es varēju tā darīt!

—   Tad lūk, kā tas noticis! Es vienmēr par to brīnījos.

—   Un pēc tam es viņam sagādāju tik daudz bēdu! Es piespiedu viņu darīt tādas lietas, ko viņš negribēja,— piespiedu piedzīt parādus no cilvēkiem, kas nevarēja tos nomaksāt. Viņš tik ļoti cieta, ka es sāku vadīt zāģētavas, uzcēlu restorānu un nolīgu katordzniekus. Aiz kauna viņš gandrīz nespēja cilvēkiem acīs skatīties. Un pēc tam, Ret, es viņu nogalināju. Jā, nogalināju! Es taču nezināju, ka viņš ir kukluksklanā. Man ne prātā neienāca, ka viņam būs tik daudz drosmes. Bet man vajadzēja to zināt. Un es viņu nogalināju. Pie manām rokām tik tiešām līp asinis.

—«Vai pašam Neptūnam būs diezgan jūru, lai tās nomazgātu?»[4]

—   Ko?

—   Nav svarīgi. Turpiniet!

—  Turpināt? Tas ir viss. Vai ar to vēl nepietiek? Es ar viņu apprecējos, darīju viņu tik nelaimīgu, bet pēc tam nogalināju. Ak dievs, kā es varēju tā rīkoties! Es sameloju viņam un ar viņu apprecējos. Toreiz man likās, ka rīkojos pareizi, bet tagad es redzu, cik tas bija nekrietni. Ret, man šķiet, it kā es pati visu to nemaz nebūtu darījusi. Biju nekrietna pret viņu, bet patiesībā es taču nemaz neesmu tik nekrietna. Esmu gluži citādi audzināta. Māmiņa…— Viņa apklusa, cenzdamās norīt kamolu, kas aizžņaudza kaklu. Viņa visu dienu bija vairījusies domāt par Elenu, bet tagad mātes tēls nostājās viņai acu priekšā.

—   Es bieži domāju, kāda viņa bijusi. Jūs man vienmēr liekaties līdzīga savam tēvam.

—   Māmiņa bija. .. Ai, Ret, es pirmo reizi priecājos, ka viņa ir mirusi un nevar mani redzēt. Viņa taču audzināja mani tā, lai es nebūtu nekrietna. Viņa pati bija tik laba pret visiem. Viņai labāk būtu paticis, ka es ciestu badu nekā darītu tādas lietas. Un man vienmēr ir gribējies līdzināties viņai, bet es ne par mata tiesu neesmu viņai līdzīga. Par to es vairs nedomāju — man bija tik daudz citu domu —, bet man ļoti gribējās būt tādai kā viņa. Es nemaz negribēju būt tāda kā tēvs. Es viņu mīlēju, bet viņš bija tik. .. tik patmīlīgs, tik vienaldzīgs pret citiem. Ret, reizēm esmu tā nopūlējusies būt laba gan pret citiem, gan pret Frenku, bet tad es atkal noredzēju to briesmīgo sapni, un tas uzdzina man tik šausmīgas bailes, ka gribējās izskriet uz ielas un atņemt cilvēkiem naudu, vienalga, vai tā ir mana vai nav.

Asaras viņai plūda pār seju, un viņa tik stipri sažņaudza Reta roku, ka nagi iespiedās viņam ādā.

—   Kādu briesmīgo sapni?— Viņa balss skanēja mierīgi un maigi.

—   A, es aizmirsu, ka jūs nezināt. Redzat, līdzko sāku labi izturēties pret cilvēkiem un sacīt sev, ka nauda pasaulē nav galvenais, tā man tūlīt rādās tas sapnis: es it kā atkal esmu Tarā, it kā tūlīt pēc māmiņas nāves, kad jenkiji tur jau bijuši. Ret, jūs to nemaz nevarat iedomāties.. . Man vienmēr pārskrej saltas trīsas, tikko to atceros. Es atkal redzu nodedzinātās mājas, visapkārt kapa klusums, nekā nav ko ēst. Ret, kad es redzu šo sapni, es atkal jūtu izsalkumu tāpat kā toreiz.

—   Turpiniet.

—   Es jūtu izsalkumu, un visi — tētiņš, māsas un nēģeri — visi ir izsalkuši un to vien skandina: «Gribam ēst, gribam ēst…»— bet man vēders tukšs, kurkst vien, un man briesmīgi bail. Galvā visu laiku riņķo viena doma: «Ja es izkulšos, tad nekad, nekad vairs necietīšu badu!» Tad sapnī viss izgaist, mutuļo pelēka migla, un es skrienu un skrienu šajā miglā, skrienu tik ātri, ka sirds lec vai no krūtīm laukā, bet man kāds dzenas pakaļ un smagi elš, un man nezin kāpēc šķiet — ja spēšu nokļūt tur, uz kurieni skrienu, tad būšu glābta. Un tad es

pamostos, aukstiem baiļu sviedriem noplūdusi,— tik ļoti man ir bail, ka atkal būs jācieš bads. Un pamostoties man ir tāda sajūta, ka visas pasaules bagātības nespētu mani paglābt no šīm bada bailēm. Turklāt Frenks vienmēr bija tik tūļīgs, tik neapņēmīgs, un es, protams, zaudēju savaldīšanos un aižsvilos. Viņš gan laikam neko nesaprata, bet es nevarēju viņam to izskaidrot. Vienmēr domāju, ka reiz varēšu visu atkal griezt par labu — kad mums būs nauda un man pāries šīs bailes no bada. Bet tagad ir par vēlu — viņš if miris. Ak, kad es tā rīkojos, man viss likās pareizi un labi, bet tagad redzu, ka nemaz nav bijis pareizi. Ja es varētu visu sākt no gala, es rīkotos pavisam citādi.

—   Pietiek,— viņš teica, atbrīvoja roku no viņas sakniebtajiem pirkstiem un izņēma tīru mutautiņu no kabatas.— Noslaukiet asaras. Tas taču ir bezjēdzīgi — sevi tā nomocīt.

Viņa paņēma mutautiņu, noslaucīja no asarām mitros vaigus un juta, ka kļuvis vieglāk, it kā daļu savas nastas būtu novēlusi uz viņa platajiem pleciem. Rets bija tik pašapzinīgs, tik mierīgs, pat viņa vieglais smīns nomierināja, it kā apstiprinot, ka viņas bailes un apjukums ir tikai blēņas.

—   Vai kļuva vieglāk? Bet tagad parunāsim par pašu galveno. Jūs teicāt — ja varētu visu sākt no gala, tad rīkotos pavisam citādi. Vai patiešām? Padomājiet! Vai patiešām jūs rīkotos citādi?

—   Nu. . .

—   Nē, jūs rīkotos tieši tāpat. Vai tad jums bija cita izeja?

—   Nē.

—   Kāpēc tad jūs bēdājaties?

—   Es rīkojos tik negodīgi, un viņš nu ir miris!

—   Bet, ja viņš nebūtu miris, jūs vēl arvien rīkotos negodīgi. Ja pareizi saprotu, jūs nemaz nenožēlojat to, ka apprecējāties ar Frenku, izkomandējāt viņu un nejauši kļuvāt par iemeslu viņa nāvei. Jums ir žēl tikai sevis, jo baidāties nonākt ellē. Vai nav tiesa?

—   Nezinu… Viss sajaucies kopā.

—   Jūsu tikumiskie principi arī ir sajaukušies. Jūs esat kā zaglis, kas notverts nozieguma vietā un nemaz nenožēlo, ka zadzis, bet ļoti, ļoti nožēlo, ka vajadzēs sēdēt cietumā.

—   Vai es — zaglis. ..

—   Nesaprotiet taču visu burtiski! Citiem vārdiem, ja jūs nebūtu apsēdusi tā muļķīgā iedoma, ka jums nolemts mūžīgi degt elles ugunī, jūs domātu, ka veikli esat tikusi vaļā no Frenka.

—   Ai, Ret!

—   Neizliecieties! Ja nu jūs izsūdzat man grēkus, tad grēksūdzē gan labāk sakiet skaidru patiesību, nevis skaistus melus. Vai jūsu. .. hm.. . sirdsapziņa ļoti mocīja jūs toreiz, kad jūs par trīssimt dolāriem piedāvājāt. .. hm.. . teiksim tā — bijāt ar mieru šķirties no tā dārguma, kas jums vērtīgāks par dzīvību?

Konjaks sāka reibināt viņas galvu, acu priekšā griezās apļi, un viss kļuva nenozīmīgs. Kāda jēga viņam melot? Viņš, liekas, vienmēr ir varējis nolasīt viņas domas.

—   Toreiz es tiešām daudz nedomāju par dievu… vai par elli, un, ja arī iedomājos, tad… man šķita, ka dievs mani sapratīs.

—   Bet jūs neturat dievu par spējīgu saprast, kāda iemesla dēļ jūs apprecējāties ar Frenku.

—   Ret, kā jūs varat tā runāt par dievu — jūs taču neticat, ka dievs ir!

—   Toties jūs ticat dusmīgam un atriebīgam dievam, bet tas patlaban ir galvenais. Kāpēc dievs jūs nesapratīs? Vai jūs nožēlojat, ka Tara joprojām pieder jums un tur nedzīvo kaut kādi spekulanti? Vai nožēlojat, ka vairs neciešat badu un nestaigājat skrandās?

—   Ai, nē!

—   Vai tādā gadījumā jums bija cita izeja kā vienīgi apprecēties ar Frenku?

—   Nē.

—   Viņš taču nebija spiests jūs precēt, vai ne? Vīrieši šajā ziņā var rīkoties, kā viņiem patīk. Un viņam taču nevajadzēja ļaut sevi izkomandēt, nevajadzēja darīt to, ko pats negribēja, lai jūs viņu piespiestu kā piespiezdama.

—   Nu…

—   Kāpēc tad jāmokās sirdsapziņas pārmetumos, Skariet? Ja jums vajadzētu visu sākt no gala, jūs atkal būtu spiesta viņam melot un viņš atkal jūs apprecētu. Jūs atkal pakļautu sevi briesmām, un viņš atkal būtu spiests jūs atriebt. Ja viņš būtu apprecējies ar jūsu māsu Suelenu, viņa, iespējams, nebūtu viņu iedzinusi nāvē, bet ar viņu Frenks droši vien būtu daudz nelaimīgāks nekā ar jums. Citādi nemaz nevarēja būt.

—   Bet es varēju labāk izturēties pret viņu. . .

—   Varējāt. . . ja būtu citāda. Bet jūs esat dzimusi, lai izkoinandētu visus, kas jums to ļauj. Stipriem lemts valdīt, bet vājiem — pakļauties. Frenks pats vainīgs, ka neuzvilka jums ar pātagu… Es brīnos par jums, Skārlet,— kāpēc jurns ievajadzējies tagad, kad jau esat pieaugusi, modināt savu sirdsapziņu? Tādai avantūristei kā jūs sirdsapziņa nav vajadzīga.

—   Kā jūs teicāt — avan…? Kas tas ir?

—  Tā sauc cilvēkus, kas cenšas gūt sev labumu jebkuros apstākļos.

—   Vai tas ir slikti?

—   Uz viņiem vienmēr skatās greizi — it sevišķi tie, kam bijušas tādas pašas iespējas, bet viņi tās nav pratuši izmantot.

—  Ai, Ret, jūs atkal zobojaties, bet man likās, ka esat nolēmis būt jauks.

—  Jauks es ari esmu — sevis dēļ. Mīļā Skariet, jūs esat piedzērusies, tā visa vaina.

—   Un jūs iedrošināties. ..

—   Jā, iedrošinos. Jūs tūlīt sāksiet raudāt «dzērāju asaras», kā tautā runā, tāpēc es mainīšu sarunas tematu un jūs mazliet uzjautrināšu, paziņodams kādu interesantu jaunumu. Patiesību sakot, tieši tāpēc es šovakar atnācu — pirms aizbraukšanas paziņot jums savu jaunumu.

—   Uz kurieni tad jūs brauksiet?

—   Uz Angliju — varbūt uz vairākiem mēnešiem. Aizmirstiet savu sirdsapziņu, Skārlet! Man vairs negribas spriedelēt par jūsu dvēseles glābšanu. Vai negribat dzirdēt manu jaunumu?

—   Bet…— viņa gurdeni iesāka un apklusa. Konjaka iedarbībā, kas notrulināja skaudros sirdēstus, un Reta zobgalīgo, tomēr mierinošo vārdu ietekmē Frenka rēgs sāka izblāvēt, līdz pazuda tumsā. Varbūt Retam ir taisnība. Varbūt dievs visu sapratīs. Viņa tā sasparojās, ka pat spēja atgainīt mokošās domas. «Padomāšu par to rīt,» viņa nolēma.

—   Kāds tad ir tas jūsu jaunums?— viņa ar piespiešanos jautāja un, noslaucījusi degunu Reta kabatlakatiņā, atglauda no pieres izjukušās matu cirtas.

—   Mans jaunums ir šāds,— zobgalīgi raudzīdamies uz viņu, Rets atbildēja.— Es joprojām jūs iekāroju — vairāk nekā jebkuru citu sievieti, kas man pagadījušās ceļā, un tagad, kad Frenka vairs nav, es nedomāju, ka tas jūs var ieinteresēt.

Skārleta izrāva rokas no viņa satvēriena un-uzlēca kājās.

—   Es… Jūs esat vissliktāk audzinātais cilvēks pasaulē! Kā jūs uzdrīkstējāties nākt šurp šādā brīdī ar saviem zemiskajiem… Ak, man vajadzēja zināt, ka jūs nekad nelabosieties! Frenka miesas vēl nav paspējušas atdzist, bet jūs… Ja jums būtu kaut drusciņ pieklājības jūtu… Tūlīt atstājiet…

—   Nomierinieties, citādi te tūliņ ienāks mis Pitipata,— viņš teica un nepiecēlies cieši satvēra viņas rokas.— Baidos, ka jūs neesat mani pareizi sapratusi.

—   Pareizi sapratusi? Es visu skaidri saprotu.— Viņa mēģināja atkal izraut rokas.— Laidiet mani vaļā un tūdaļ pazūdiet no šejienes! Tik netaktisku cilvēku savu mūžu neesmu redzējusi! Es taču…

—   Nekliedziet!— viņš teica.— Es piedāvāju jums savu roku un sirdi. Varbūt man jāmetas ceļos, lai jūs vairāk pārliecinātu?

Viņa tikai izdvesa «ai» un atkrita uz sofas. Muti pavērusi, viņa lūkojās uz viņu un domāja, vai tikai konjaks neizspēlē ar viņu ļaunu joku, un pēkšņi gluži nereizē atcerējās Reta zobgalīgos vārdus: «Mana dārgā, es neesmu no tiem, kas precas.» Vai nu viņa ir galīgi piedzērusies, vai ari Rets zaudējis prātu. Taču viņš nemaz neizskatījās vājprātīgs. Viņš bija gluži mierīgs, it kā runātu par laiku, un viņa dobjā, stieptā balss skanēja rāmi kā aizvien.

—   Vienmēr esmu tiecies jūs iegūt, Skārlet, jau no tās pirmās dienas, kad jūs ieraudzīju Divpadsmit Ozolos, kad jūs iesviedāt kaktā vāzi un lādējāties dāmai nepiedienīgiem vārdiem. Vienmēr esmu tiecies jūs šā vai tā iegūt. Bet, tā kā jūs ar Frenku tagad esat iepelnījuši mazliet naudas, es saprotu, ka vairs nenāksiet pie manis un nelūgsiet aizdevumu uz visai interesantiem noteikumiem. Tātad, pēc manām domām, izeja ir tikai viena — man jūs jāapprec.

—   Ret Batler, vai tas ir vēl viens no jūsu nekrietnajiem jokiem?

—   Es jums atveru savu dvēseli, bet jūs esat pilna aizdomu! Nē, Skārlet, tas ir bona fide, godīgs nolūks. Piekrītu, mana ierašanās šādā brīdī neliecina par to, ka esmu ļoti taktisks cilvēks, bet ir kāds svarīgs iemesls, kas attaisno manu šķietamo labas audzināšanas trūkumu. Rīt no paša rīta es došos projām uz ilgāku laiku un baidos atlikt šo sarunu, līdz atkal atgriežos, jo jūs varētu iebraukt laulības ostā ar kādu ņaudi nieku. Un tāpēc nolēmu — kāpēc lai tas nebūtu es? Man taču arī ir nauda. Tik tiešām, Skārlet, es nevaru izniekot visu savu mūžu, gaidot, kad man palaimēsies iespiesties starp diviem vīriem un jūs noķert.

Tas nebija nekāds joks. Par to nevarēja būt šaubu. Skārletai rīkle kļuva sausa, kad viņa saprata Reta vārdu jēgu. Viņa norija siekalas un ielūkojās Retam acīs, cenzdamās uziet šās mīklas atrisinājumu. Viņa acīs dzirkstīja smiekli, bet to dzīlēs vīdēja kaut kas cits — kaut kas tāds, ko Skārleta agrāk nekad nebija redzējusi,— dīvains, alkatīgs spīdums. Rets sēdēja ērtā, nevērīgā pozā, bet viņa juta, ka viņš saspringti viņu vēro gluži kā kaķis peli. Aiz rāmuma jautās stingri apvaldīta iekāre, un Skārleta neviļus parāvās nostāk.

Tātad viņš tiešām lūdz viņas roku — dara kaut ko pilnīgi neticamu. Reiz Skārleta bija domājusi par to, kā viņa Retu mocītu, ja viņš bildinātu viņu. Bija domājusi — ja viņš tomēr izrunās šos vārdus, viņa par tiem paņirgāsies un ar ļaunu prieku liks just savu varu. Un tagad viņš bija izteicis šos vārdus, bet viņai pat prātā nenāca īstenot savu nodomu, jo pašlaik viņš bija viņas varā mazāk nekā jebkad. Stāvokļa noteicējs joprojām bija viņš, un viņa, Skārleta, bija uztraukusies kā meitene, ko pirmo reizi kāds bildina, un tikai nosarka un sāka stomīties.

—   Es. .. es nekad vairs neprecēšos.

—   Nē, precēsieties gan. Jūs esat dzimusi, lai būtu kāda vīra sieva. Nu, kāpēc tad ne mana?

—   Bet, Ret, es. .. es jūs nemīlu.

—   Tas nav nekāds šķērslis. Es tā kā neatceros, ka mīlestībai bijusi liela loma abos jūsu iepriekšējos aprēķinos sakarā ar stāšanos laulībā.

—   Kā jūs iedrošināties tā teikt! Jūs taču zināt, cik ļoti es biju pieķērusies Frenkam!

Rets klusēja.

—   Jā, ļoti, ļoti pieķērusies.

—   Nu, par to nestrīdēsimies. Vai jūs apdomāsiet manu priekšlikumu, kamēr būšu projām?

—   Ret, man nepatīk neko atlikt. Labāk pateikšu jums tūlīt. Es drīz braukšu uz Taru, bet pie krustmātes Pitijas paliks Indija Vilksa. Es gribu ilgāku laiku padzīvot mājās, un es. .. es negribu vairs precēties.

— ^Muļķības! Kāpēc tad ne?

—   Ak, redzat. .. vienalga, nav svarīgi. Gluži vienkārši negribu, un cauri!

—   Bet, nabaga bērns, jūs taču vēl ne reizi neesat bijusi īsti precējusies! Ko jūs zināt par īstu laulību? Piekrītu, jums nav lāgā veicies: pirmo reizi jūs apprecējāties aiz spītības, bet otro — naudas dēļ. Bet vai jums nekad nav ienācis prātā, ka var apprecēties arī aiz prieka?

—  Aiz prieka? Nerunājiet muļķības! Laulībā nav nekādu prieku.

—   Nav? Kāpēc nav?

Viņa bija mazliet atguvusi mieru un līdz ar to arī sev raksturīgo atklātību, ko vēl veicināja konjaka iedarbība.

—   Tie prieki tiek vienīgi vīriešiem, bet tikai dievs vien zina, kādu baudu viņi tajos atrod. Es to nekad nevaru saprast. Bet sieviete laulībā iegūst tikai maizes kumosu par brīvu un darbu pāri galvai, turklāt viņai jāizdabā arī visiem vīra untumiem. Un, protams, katru gadu pa bērnam.

Rets iesmējās tik skaļi, ka šie smiekli dobji atbalsojās klusajā mājā, un Skārleta izdzirdēja paveramies virtuves durvis.

—   Cst! Mammītei ir ausis kā lūsim. Nav taču pieklājīgi tik skaļi smieties pēc… Nu, beidziet smieties! Jūs taču zināt, ka tas ir tiesa. Prieks! Muļ-ķī-bas!

—   Es taču teicu, ka jums nav veicies, un jūsu vārdi to apstiprina. Jūs esat bijusi precējusies ar zaļu puiku un vecu vīru. Bez tam jūsu māmiņa droši vien jums mācījusi, ka sievietēm ar «visām šīm lietām» jāsamierinās mātes laimes dēļ, kas viņām dod bagātīgu gandarījumu. Bet tas ir aplam. Apprecieties taču ar īstu jaunu vīrieti, kam slikta slava, bet kas prot apieties ar sievietēm! Un tad jums laulība dos prieku un baudu.

—  Jūs esat rupjš, turklāt iedomīgs, un man šķiet, ka musu saruna aizgājusi pārāk tālu — kļuvusi gluži vienkārši vulgāra.

—   Bet ļoti saistoša, vai ne? Varu derēt, ka jūs nekad neesat apspriedusi laulāto attiecības nedz ar Čārzlu, nedz ar Frenku.

Skārleta sapīkusi paskatījās uz viņu. Rets pārāk daudz zina. Kur gan viņš ieguvis visu šo gudrību par sievietēm? Tā ir pārāk klaja nepieklājība.

—   Nevajag bozties. Miniet dienu, Skārlet! Es nebūt netaisos jūs tūlīt vest pie altāra un sabojāt jūsu reputāciju. Mēs nogaidīsim «pieklājības noteikto laiku». Starp citu, cik ilgs ir tas «pieklājības noteiktais laiks»?

—   Es taču vēl neesmu teikusi, ka gribu ar jums precēties. Pat runāt par tādām lietām šobrīd neklājas.

—   Es jums jau teicu, kāpēc man tieši šobrīd par to jārunā. Rīt es braucu prom, bet esmu tik kvēli iemīlējies, ka nespēju apvaldīt savu kaisli. Bet varbūt esmu pārāk steidzies?— Un gluži negaidot — viņa pat satrūkās — viņš noslīdēja no dīvāna ceļos un, uzlicis roku uz sirds, ātri norunāja:— Piedodiet man, ka jūs izbiedēju ar savu jūtu straujumu, mana dārgā Skārlet, es gribēju teikt — misis Kenedij. Jūs droši vien būsiet ievērojusi, ka pēdējā laikā mana draudzība pret jums vērtusies par dziļākām jūtām — skaistākām, skaidrākām un svētākām. Vai drīkstu jums tās vārdā saukt? Ak! Tā ir mīlestība, kas mani dara tik pārdrosmīgu!

—   Celieties augšā,— viņa lūdzās,— jūs izskatāties tik muļķīgs. Ja mammīte ienāks un jūs ieraudzīs?

—   Viņa būs pārsteigta un neticēs savām acīm, pirmo reizi ieraudzīdama, ka es uzvedos kā džentlmenis,— Rets teica un veikli piecēlās.— Paklausieties, Skārlet, jūs neesat nedz mazs bērns, nedz skolniece, lai mani atraidītu aiz stulbiem pieklājības ieganstiem vai kaut kā tamlīdzīga. Sakiet, ka precēsieties ar mani, kad pārbraukšu, vai arī, zvēru pie dieva, es nekur nebraukšu. Es palikšu tepat un katru nakti spēlēšu ģitāru zem jūsu logiem un pilnā balsī dziedāšu serenādes, un tā jūs sakompromitēšu, ka būsiet spiesta ar mani apprecēties, lai glābtu savu reputāciju.

—   Ret, esiet taču prātīgs! Es vispār ne ar vienu neprecēšos.

—   Nē? Jūs man nesakāt patieso iemeslu. Nekāda meitenīga kautrība tā nevar būt. Bet kas īsti?

Pēkšņi viņas acu priekšā parādījās Ešlijs, tik atšķirīgs no Reta,— viņa ieraudzīja Ešliju tik dzīvi, it kā viņš stāvētu viņai blakus: viņa zeltainie mati vizēja saulē, gaismā apžilbušās acis likās sapņainas, un viņš bija tik cildens. Lūk, patiesais iemesls, kāpēc Skārleta vairs negribēja precēties, lai gan pret Retu viņai nebija nekādu īpašu iebildumu. Reizēm viņš Skārletai pat patika. Bet viņa piederēja Ešlijam uz mūžu mūžiem. Viņa nekad nebija piederējusi nedz Čārlzam, nedz Frenkam un nekad īsti nevarēs piederēt arī Retam. Katra viņas šūniņa, gandrīz viss, ko viņa bija veikusi, par ko cīnījusies un ko sasniegusi, piederēja Ešlijam un bija darīts aiz mīlestības uz viņu. Viņa piederēja Ešlijam un Tarai. Smaidi, smiekli un skūpsti, ko viņa bija dāvājusi Čārlzam un Frenkam, piederēja Ešlijam, kaut arī viņš nekad nav tos prasījis un nekad ari neprasīs. Viņas dvēseles dzīlēs mājoja ilgas saglabāt sevi viņam, lai gan viņa saprata, ka viņš nekad šo dāvanu nepieņems.

Viņa nezināja, ka viņas seja ir pārvērtusies, sapņojot kļuvusi tik maiga, kādu Rets to nekad nebija redzējis. Viņš skatījās uz viņas ieslīpajām, zaļajām acīm, kas vērās tālumā platas un aizplīvurotas, uz lūpu liego izloku, un viņam aizrāvās elpa. Tad viens viņa lūpu kaktiņš pēkšņi sašķobījās.

—   Skārlet O'Hāra, jūs esat muļķe!— viņam paspruka.

Viņa vēl nebija attapusies no sapņojuma, kad Rets viņu jau

bija apskāvis — tik droši un stingri kā pirms daudziem gadiem uz tumšā ceļa, kas veda uz Taru. Viņu atkal pārņēma nevarība, viņa juta, ka padodas, viņu pāršalc dīvains siltums, laupot gribu, bet Ešlija Vilksa seja izplūst un nogrimst nebūtībā. Rets atlieca viņas galvu, piespieda sev pie pleca un skūpstīja viņu — sākumā maigi, tad aizvien kaislāk un kaislāk, līdz viņa piekļāvās viņam kā savam vienīgajam stingrajam balstam šajā apreibušajā, grīļīgajā pasaulē. Viņa salkstošā mute pavēra viņas drebošās lūpas, katra viņas nervu šķiedriņa notrīsēja, modinot sajūtas, kādas viņa senāk nepazina un nemaz nedomāja, ka ir spējīga sajust.

—   Laidiet vaļā… lūdzu. .. es tūlīt zaudēšu samaņu,— viņa čukstēja un vārgi mēģināja atbrīvoties. Bet viņš atkal stingri piespieda viņas galvu sev pie pleca, un viņa kā caur miglu ieraudzīja Reta seju. Viņa plati ieplestās acis kaisli mirdzēja, rokas trīcēja tā, ka Skārleta pat izbijās.

—   Bet es gribu, lai jūs zaudējat samaņu. Es piespiedīšu jūs zaudēt samaņu. Jūs daudzus gadus to nepieļāvāt. Neviens taču no tiem nelgām, ko jūs pazināt, nav jūs tā skūpstījis, vai ne? Nedz jūsu dārgais Čārlzs vai Frenks, nedz ari tas jūsu muļķītis Ešlijs…

—   Lūdzu jūs…

—   Es teicu: jūsu muļķītis Ešlijs. Visi šie džentlmeņi — ko viņi zina par sievietēm? Ko viņš zināja par jums? Bet es jūs pazīstu.

Viņa lūpas atkal piekļāvās viņas lūpām, un viņa padevās bez cīņas — pārāk vārga, lai pat novērstu galvu; viņa arī nemaz negribēja novērsties. Sirds viņai dauzījās tik stipri, ka viņa nodrebēja līdz ar katru pukstu, un viņai kļuva bail no Reta spēka un viņas pašas vārguma. Ko viņš ar viņu tagad darīs? Ja viņš nelaidīs viņu vaļā, viņa tiešām zaudēs samaņu. Kaut jel viņš laistu viņu vaļā — ai, kaut jel viņš nekad nelaistu. ..

—   Sakiet «jā»!— Viņu lūpas gandrīz saskārās, bet viņa acis bija tik tuvu, ka likās milzīgas un piepildīja visu pasauli.— Sakiet «jā», velns jūs parāvis! Vai…

Viņa nočukstēja: «Jā,»— pat nepaspējusi apdomāties, it kā viņš ar varu būtu izrāvis no viņas šo vārdu un viņa izrunājusi to pret savu gribu. Bet, līdzko viņa bija to izrunājusi, viņas dvēselē pēkšņi ielija miers, galva mitējās griezties un pat skurbums izgaisa. Viņa bija apsolījusies ar Retu preceties, bet viņ a taču nemaz nebija gribējusi solīties. Viņa nesaprata, kā tas gadījies, tomēr to nenožēloja. Tagad viņai tas likās gluži dabiski, ka viņa teikusi «jā»,— šķita, ka iejaucies kāds dievišķīgs spēks un kāda varena roka nokārtojusi visas viņas lietas un atrisinājusi visas viņas problēmas.

Kad viņa bija izteikusi «jā», Rets ātri ievilka elpu un noliecās pār viņu, it kā gribētu atkal noskūpstīt; viņa aizvēra acis un atmeta galvu. Bet viņš paslējās, un Skārleta juta vieglu vilšanos. Viņu bija pārņēmusi dīvaina sajūta, kad Rets viņu skūpstīja,— dīvaina un satraucoša.

Brīdi Rets sēdēja nepakustēdamies — viņas galva atdusējās uz viņa pleca; Skārleta juta, ka viņa rokas mitējas drebēt, it kā paklausīdamas kādam iekšējam spēkam. Tad viņš mazliet atvirzījās un paskatījās uz viņu no augšas uz leju. Viņa atvēra acis un ieraudzīja, ka biedējošā kvēle viņa sejā ir nodzisusi. Bet izturēt šo skatienu viņa nezin kāpēc nevarēja un, spēji samulsusi, nodūra acis.

—         Vai jus to sacījat apzinati?— viņš ļoti mierīgi jautaja. — Vai negribat doto vārdu atsaukt?

—   Nē.

—          Vai jūs to nesacījāt tāpēc, ka es… kā mēdz teikt… sagrozīju jums galvu ar savu… hm… kaislīgo dedzību?

Viņa neatbildēja, jo nezināja, ko teikt, un nevarēja paskatīties arī viņam acīs. Viņš saņēma viņu aiz zoda un pacēla viņas galvu.

—          Kādreiz es jums teicu,.ka varu no jums paciest visu, tikai melus ne, un tagad es gribu zināt patiesību. Kāpēc jūs teicāt

«jā»?

Skārleta vēl arvien nevarēja izteikt ne vārda, bet tad viņa pamazām atguva varu pār sevi. Viņa joprojām bija nodūrusi acis, tikai lūpu kaktiņos rotājās viegls smaids.

—   Paskatieties uz mani! Vai manas naudas dēļ?

—  Kā var kaut ko tādu runāt, Ret? Kas tas par jautājumu?

—          Paskatieties uz mani un neizvairieties! Es neesmu ne Čārlzs, ne Frenks, ne ari kāds cits dīkdienis no jūsu apgabala, ko var piemānīt ar skropstu nolaišanu. Tātad manas naudas dēļ?

—   Nu… pa daļai. .. jā.

—   Pa daļai?

Šķita, ka tas viņu nesakaitināja. Viņš ātri ievilka elpu un ar gribasspēku apslāpēja iekāri, ko viņas vārdi bija iededzinājuši viņa acīs,— iekāri, kas Skārletu tā mulsināja.

—          Redzat…— viņa bezpalīdzīgi stomījās,— nauda… nekad nav par ļaunu, jūs to zināt, Ret, bet, dievs mans liecinieks, Frenks man neko daudz neatstāja. Nu, bez tam… jūs taču zināt, Ret, ka mēs labi saprotamies. Un jūs esat vienīgais no man pazīstamajiem vīriešiem, kas spējīgi izturēt, ja sieviete saka patiesību, un ir tik patīkami, ka vīrs neuzskata tevi par galīgu muļķi un nevēlas, lai tu viņam melo, un bez tam… jūs man patīkat.

—   Patīku?

—          Redzat…— viņa kaprīzā valšķībā paziņoja,— ja es teiktu, ka esmu neprātīgi iemīlējusies, tad es melotu, bet, galvenais, jūs zinātu, ka es meloju.

—          Man reizēm šķiet, ka jūs savā tieksmē sacīt acīs patiesību ejat pārāk tālu, kaķīt. Vai jums neliekas, ka šobrīd būtu bijis labāk teikt: «Es jūs mīlu, Ret,»— pat ja tie ir meli un jūs neko tādu nejūtat?

«Uz ko viņš mērķē?» viņa prātoja, arvien vairāk apjukdama. Viņš izskatījās tik savāds — uztraukts, sapīcis, bet vienlaikus viņš arī zobojās par viņu. Viņš palaida viņu vaļā un dziļi iebāza abas rokas bikšu kabatās,— viņa ievēroja, ka viņš tās savelk dūrēs.

«Kaut arī man tāpēc jāzaudē vīrs, es tomēr teikšu patiesību,» viņa nikni nodomāja, juzdama, ka sirds aiz dusmām sāk kūsāt kā vienmēr, kad Rets viņu tirdīja.

—  Tie būtu meli, Ret,— un kāpēc mums vispār vajadzīgas visas šīs muļķības? Kā jau teicu, jūs man patīkat. Jūs ļoti labi saprotat, ko tas nozīmē. Jūs reiz man teicāt, ka mani nemīlot, bet mums esot daudz kas kopīgs. Mēs abi esot sasodīti egoisti, jūs toreiz teicāt.. .

—  Ak dievs,— viņš nočukstēja un ātri novērsās.— Nu gan esmu iekritis pats savā slazdā!

—   Ko jūs teicāt?

—  Neko!— Viņš paskatījās uz Skārletu un iesmējās, bet tie nebija jautri smiekli.— Noteiciet kāzu dienu, mana dārgā!— Viņš atkal iesmējās, pieliecās un noskūpstīja viņai rokas. Redzot, ka viņa oma uzlabojusies un it kā atgriezusies labsirdīgā zobgalība, arī Skārleta pasmaidīja.

Viņš mirkli parotaļājās ar viņas roku un smīnīgi jautāja:

—  Vai romānos nekad neesat lasījusi, ka sākumā vienaldzīga sieva iemīlas pati savā vīrā?

—  Jūs taču zināt, Ret, ka es nelasu romānus,— viņa atbildēja un, pielāgodamās viņa noskaņai, piebilda:— Bez tam jūs reiz teicāt, ka tas ir ļoti slikts tonis, ja vīrs un sieva mīl viens otru.

—  Velns parāvis, esmu sarunājis jums kādreiz sasodīti daudz muļķību,— viņš negaidīti skarbi atteica un piecēlās.

—   Nelādieties!

—  Jums vajadzēs pie tā pierast un arī pašai iemācīties lādēties. Jums vajadzēs samierināties ar visiem maniem sliktajiem ieradumiem. Tā ir daļēja maksa par to. .. ka es jums patīku un ka mana naudiņa nonāks jūsu skaistajās ķepiņās.

—   Nevajag tā skaisties tikai tāpēc, ka es nemeloju un neglaimoju jūsu patmīlībai. Jūs taču arī neesat manī iemīlējies, vai ne? Kāpēc lai es būtu iemīlējusies jūsos?

—   Nē, dārgā, es neesmu iemīlējies tevī, tāpat kā tu manī, bet, ja arī būtu, jūs būtu pēdējais cilvēks, kam es to teiktu. Lai dievs ir žēlīgs tam, kurš jūs patiesi iemīlētu! Jūs viņam salauztu sirdi, mana dārgā, nežēlīgā meža kaķe, kas ir tik nevērīga un pašpārliecināta, ka pat nepapūlas ievilkt nagus.

Viņš uzrāva Skārletu kājās un atkal noskūpstīja. Taču šoreiz viņa lūpas bija citādas, jo viņš, liekas, nedomāja par to, ka dara viņai sāpes, tieši otrādi, gribēja darīt sāpes, gribēja viņu aizvainot. Viņa lūpas slīdēja gar viņas kaklu zemāk un zemāk,

līdz skāra taftu, kas sedza viņas krūtis, un tur piekļāvās tik ilgā, tik kvēlā skūpstā, ka viņa elpa dedzināja viņai ādu. Viņa atbrīvoja rokas, atspieda tās viņam pret krūtīm un, apvainota savā kautrībā, atgrūda viņu.

—   Tā nedrīkst! Ko jūs uzdrošināties?

—          Jums sirds lec kā trusītim,— viņš zobojās.— Ja es būtu iedomīgs, es sev teiktu, ka ar patikšanu vien nepietiek, lai tā tik ātri pukstētu. Pieglaudiet savas izspūrušās spalviņas. Un netēlojiet nevainīgu jaunavu. Labāk sakiet, ko lai jums atvedu no Anglijas. Vai gredzenu? Kādu jums gribētos?

Skārleta mirkli svārstījās starp vēlēšanos vēlīgi atbildēt uz viņa jautājumu un tīri sievišķīgo tieksmi paildzināt dusmu un sašutuma scēnu.

—          Ai… Briljanta gredzenu. .. tikai, lūdzu, Ret, nopērciet labi lielu!

—          Lai jūs varētu palepoties savu nabadzībā kritušo draugu priekšā un teikt: «Redziet, kādu makanu es esmu noķērusi!» Labi, jūs dabūsiet gredzenu ar lielu briljantu, tik lielu, ka jūsu ne tik veiksmīgajām draudzenēm atliks vienīgi sačukstoties mierināt sevi, ka tik lielus dārgakmeņus valkāt patiešām ir vulgāri.

Pēkšņi viņš piecēlās un apņēmīgi devās uz durvīm; viņa izbrīnījusies sekoja.

—   Kas noticis? Kur jūs iesiet?

—   Mājās — sakravāties.

—   Jā, bet…

—   Ko?

—   Nekas. Laimīgu ceļu!

—   Pateicos.

Viņš atvēra durvis un izgāja priekšnamā. Skārleta viņam sekoja — tāda kā samulsusi, tāda kā vīlusies par šo negaidīto pavērsienu. Viņš aplika uzpletni, paņēma cepuri un cimdus.

—   Es jums atrakstīšu. Paziņojiet man, ja esat pārdomājusi.

—   Un jūs…

—   Ko?— Viņš izskatījās nepacietīgs.

—          Un jūs mani atvadoties nenoskūpstīsiet?— viņa nočukstēja, zinādama, ka arī sienām ir ausis.

—           Vai jums neliekas, ka šovakar jau esam diezgan skūpstījušies?— viņš atteica un izsmējīgi paskatījās uz viņu no augšas uz leju.— Kas to būtu domājis — tik kautra, labi audzināta jauna sieviete… Es taču jums teicu, ka jūs gūsiet prieku un baudu.. .

—          Jūs esat neciešams!— viņa dusmās iesaucās, vairs neraizēdamās, vai mammīte dzird vai ne.— Un es nemaz nenožēlošu, ja jūs neatgriezīsieties!

Viņa apsviedās apkārt un, svārkiem noplandot, skrēja uz kāpnēm: viņa bija pārliecināta, ka tūlīt jutīs Reta silto roku uz sava pleca un viņš apturēs viņu. Bet viņš atvēra āra durvis, un priekšnamā ieplūda auksta gaisa strāva.

— Es tomēr atgriezīšos,— viņš sacīja un izgāja, bet viņa palika stāvam uz zemākā pakāpiena, skatīdamās uz aizvērtajām durvīm.

Gredzens, ko Rets pārveda no Anglijas, tiešām bija tik liels, ka Skārleta kautrējās to valkāt. Viņai ārkārtīgi patika greznas, dārgas rotas, bet viņa nespēja atvairīt netīkamo sajūtu, ka ikviens taisnīgi uzskatīs šo gredzenu par vulgāru. Gredzenā bija četru karātu briljants smaragdu ietvērumā. Gredzens sniedzās viņai līdz pirksta locītavai, un šķita, ka tā svars novilktu roku. Skārletai bija aizdomas, ka Rets krietni nopūlējies, pasūtīdams šo gredzenu un likdams to darināt iespējami uzkrītošu, lai viņu apvainotu.

Kamēr Rets vēl nebija atgriezies Atlantā un gredzens viņai nebija pirkstā, viņa nevienam — pat tuviniekiem — neko neteica par savu nolūku. Un, kad viņa beidzot paziņoja par savu saderināšanos, pilsētā sacēlās niknu tenku vētra. Kopš atgadījuma ar kukluksklanu Rets un Skārleta bija pilsētā visnepopulārākie cilvēki, ja neņēma vērā jenkijus un spekulantus. Pret Skārletu visi izturējās noraidoši jau kopš tās sen pagājušās dienas, kad viņa pārstāja nēsāt sēras Čārlza Hamiltona dēļ. Noraidošā izturēšanās vēl pastiprinājās tad, kad viņa tik nesievišķīgi sāka vadīt zāģētavas, rādīties ļaudīs ar pilnu klēpi un atļauties vēl daudz ko citu. Bet, kad viņa kļuva par Frenka un Tomija nāves iemeslu un viņas dēļ desmit citu cilvēku dzīvības tagad karājās mata galā, noraidošā izturēšanās izvērtās atklātā nosodījumā.

Kas attiecas uz Retu, tad viņš visu pilsētnieku naidu bija iemantojis ar savām spekulācijām kara laikā un veikalnieciskiem darījumiem ar republikāņiem pēc kara. Taču vislielāko naida uzbrāzmojumu viņš dīvainā kārtā izraisīja Atlantas dāmās ar to, ka izglāba dzīvību dažiem tās cienījamiem pilsoņiem.

Ne jau tāpēc, protams, ka dāmas nožēlotu, ka viņu vīri palikuši dzīvi. Viņas gluži vienkārši bija sašutušas, ka par savu vīru dzīvībām viņām jāpateicas tādam cilvēkam kā Rets un visai apkaunojošam attaisnojumam, kādu viņš bija izdomājis. Mēnešiem ilgi viņas cieta mokas, dzirdot, kā jenkiji smejas un ņirgājas par viņiem,— dāmas domāja un bieži ari klaji teica: ja Rets tiešām būtu gribējis kukluksklanu izgiābt, viņš izgudrotu daudz pieklājīgāku versiju. Viņas apgalvoja, ka viņš ar nolūku iepinis šajā lietā Bellu Votlingu, lai apkaunotu pilsētas pieklājīgos pilsoņus, un tāpēc neesot pelnījis nedz pateicību par glābšanu, nedz senāko grēku piedošanu.

Visas šīs sievietes, tik atsaucīgas, tik līdzjūtīgas citu bēdās, tik pašaizliedzīgas grūtajos laikos, kļuva nežēlīgas kā fūrijas pret renegātu, kas pārkāpis mazāko viņu nerakstītā kodeksa likumu. Bet šis kodekss bija vienkāršs: cieņa pret Konfederāciju, godbijība pret veterāniem, uzticība senajām tradīcijām, lepnība nabadzībā, izpalīdzība draugiem un mūžīgs naids pret jenkijiem. Skārleta un Rets bija noziegušies pret visiem šiem likumiem.

Vīrieši, kam Rets bija izglābis dzīvību, aiz pieklājības un pateicības mēģināja savas sievas apklusināt, bet bez īpašiem panākumiem. Jau pirms derību paziņošanas Skārleta un Rets bija ļoti nepopulāri, bet ļaudis vismaz ārēji pret viņiem izturējās laipni. Tagad arī šī vēsā pieklājība vairs nebija iespējama. Vēsts par viņu saderināšanos trāpīja pilsētu kā zibens spēriens, negaidīts un satriecošs, un pat vislēnprātīgākās sievietes iekarsa sašutumā. Stāties laulībā, kad vēl ne gads nav pagājis, kopš miris Frenks, kas turklāt aizgājis bojā viņas vainas dēļ! Bez tam — precēties ar šo Batleru, kam pieder atklātais nams un kas kopā ar jenkijiem un spekulantiem piedalās visādos tumšos darījumos! Atsevišķi viņus abus vēl kaut kā varēja paciest, bet Skārletas un Reta nekaunīgā savienošanās vairs nekādi nebija paciešama. Abi bija tik vulgāri un nelietīgi! Jāpadzen viņi no pilsētas!

Varbūt Atlanta pret viņiem izturētos iecietīgāk, ja viņu saderināšanās netiktu paziņota tieši tajā laikā, kad spekulanti un jenkiju pielīdēji — Reta drauģeļi — cienījamo pilsoņu acīs bija īpaši pretīgi. Naids pret jenkijiem un visiem viņu līdzskrējējiein nokaitējās līdz baltkvēlei, kad pilsēta uzzināja par šo saderināšanos, jo tieši tad tikko bija kritusi pēdējā Džordžijas citadele, kas pretojās jenkiju pārvaldei. Ilgā kampaņa, ko ģenerālis Šermans bija sācis pirms četriem gadiem, virzīdamies uz dienvidiem no Daltonas, beidzās ar Džordžijas krahu, un štats tika pilnīgi nospiests uz ceļiem.

Trīs Rekonstrukcijas gadi bija pagājuši terora apstākļos. Visi bija domājuši, ka ļaunāk vairs nevar būt. Bet tagad Džordžija saprata, ka visļaunākie Rekonstrukcijas laiki tikai sākas.

Šajos trīs gados federālā valdība bija centusies uzmākt Džordžijai svešas idejas un svešas pārvaldes formas, un, tā kā tās rīcībā bija armija, tas lielā mērā arī izdevās. Tomēr jaunais režīms turējās tikai uz durkļiem. Štats bija pakļāvies jenkiju pārvaldei, bet ne jau labprātīgi. Džordžijas līderi joprojām cīnījās par štata tiesībām uz tādu pašvaldību, kas atbilstu tā principiem. Viņi vēl arvien pretojās visiem mēģinājumiem nospiest viņus ceļos un atzīt Vašingtonas diktātu par sava štata likumu.

Oficiāli Džordžijas valdība tā arī nebija kapitulējusi, bet cīņa bija bezcerīga, tā bija cīņa par sakāvi. Taču, lai arī uzvarēt šajā cīņā nevarēja, tā vismaz novilcināja neizbēgamo. Daudzos citos Dienvidu štatos nēģeri jau ieņēma augstus posteņus dažādās iestādēs, pat likumdošanas orgānos vairākumā bija nēģeri un spekulanti. Turpretī Džordžija savas sīkstās pretestības dēļ līdz šim vēl kaut kā bija noturējusies. Gandrīz visus šos trīs gadus štata kcngresnams atradās balto un demokrātu rokās. Protams, tā kā visur bija jenkiju virsnieki, oficiālās personas varēja izteikt vienīgi protestu un izrādīt pasīvu pretestību. Valdības vara štatā bija nomināla, tā vēl atradās senseno Džordžijas iedzīvotāju rokās. Bet tagad šī citadele bija kritusi.

Gluži tāpat kā Džonstons un viņa karavīri pirms četriem gadiem soli pa solim bija atkāpušies no Daltonas līdz Atlantai, tā pamazām, sākot ar 1865. gadu, atkāpās Džordžijas demokrāti. Federālās valdības vara pār štata iekšlietām un tā pilsoņu dzīvi pastāvīgi pieauga. Visu izšķīra spēks, un militāri rīkojumi sekoja cits citam, neatlaidīgi graujot civilo varu. Beidzot, kad Džordžija bija kļuvusi par apgabalu, kurā valda kara stāvoklis, tika izdota pavēle, kas piešķir vēlēšanu tiesības nēģeriem neatkarīgi no tā, vai štata likumi to atzīst vai ne.

Nedēļu pirms Skārletas un Reta saderināšanās paziņojuma bija ievēlēts jauns gubernators. Demokrāti — dienvidnieki bija izvirzījuši par kandidātu ģenerāli Džonu B. Gordonu, vienu no cienījamākiem un populārākiem Džordžijas pilsoņiem. Pretkandidāts bija kāds republikānis, vārdā Buloks. Vēlēšanas ilga trīs dienas, nevis tikai vienu dienu. Nēģeri veseliem vilcienu sastāviem tika pārvadāti no pilsētas uz pilsētu un pa ceļam balsoja katrā vēlēšanu iecirknī. Un, protams, Buloks uzvarēja.

Jau tas apstāklis, ka Šermans iekarojis Džordžiju, radīja rūgtumu tās iedzīvotājos, bet štata kongresnama sagrābšana spekulantu, jenkiju un nēģeru rokās izraisīja tik spīva naida uzplūdu, kāds štatā vēl nebija pieredzēts. Atlanta un arī visa Džordžija dusmās vārījās.

Bet Rets Batlers bija ienīstā Buloka draugs!

Skārleta, kā jau parasti, nepievērsa uzmanību nekam, kas tieši neskāra viņu pašu, un nemaz lāgā nezināja, ka štatā notikušas vēlēšanas. Rets vēlēšanās nebija piedalījies, un viņa attiecības ar jenkijiem palika tādas pašas kā iepriekš. Taču Rets bija pielīdējs, turklāt Buloka draugs. Ja viņš apprecēs Skārletu, arī viņa kļūs pielīdēja. Atlanta pašlaik nebija noskaņota kaut ko piedot vai izturēties iecietīgi pret kādu no ienaidnieka nometnes, tāpēc, kad izplatījās ziņa par saderināšanos, pilsēta atcerējās visu slikto par šo pāri, bet aizmirsa labo.

Skārleta saprata, ka pilsētu satrieks ziņa par viņas saderināšanos, bet nevarēja ne iedomāties, kādā rnērā ļaudis pārņēmis sašutums, līdz misis Merivedera, savas baznīcas draudzes mudināta, apņēmās aprunāties ar Skārletu viņas pašas labā.

—   Tā kā tava dārgā māmiņa ir mirusi, bet mis Pitipata nav precēta sieviete un tāpēc nevar.. . hm. .. hm.. . vārdu sakot, runāt ar tevi par tādām lietām, es uzskatu, ka mans pienākums ir tevi brīdināt, Skārlet. Kapteinis Batlers nav tāds cilvēks, ar ko var precēties sieviete no labas ģimenes. Viņam. ..

—   Viņam izdevās izglābt no cilpas vectētiņu Merivederu un jūsu brāļadēlu piedevām.

Misis Merivedera piepūtās kā varde. Tikai pirms stundas viņai bija bijusi visai vētraina saruna ar vectēvu. Vecais džentlmenis bija aizrādījis, ka viņa laikam ļoti zemu vērtējot viņa ādu, ja nejūtoties pateicīga Retam Batleram, lai viņš būtu, kāds nelietis un pielīdējs būdams.

—   Viņš visu to darīja tikai tādēļ, Skārlet, lai izspēlētu ar mums nekrietnu joku un mūs apkaunotu jenkiju acīs,— misis Merivedera turpināja.— Tu taču zini tikpat labi kā es, ka šis cilvēks ir blēdis. Tāds viņš vienmēr ir bijis, un tagad tas ir pilnīgi skaidrs. Tādus kā viņš pieklājīgi cilvēki nepieņem.

—   Nepieņem? Dīvaini gan, misis Merivedera. Kara laikā viņš jūsu mājā bija parasts viesis. Vai tad viņš neuzdāvināja Meibellai balto atlasa kāzu kleitu? Vai varbūt atmiņa mani viļ?

—   Kara laikā bija citādi un pieklājīgi cilvēki sagājās ar daudziem ne tik. . . Un tas bija pareizi, jo tika darīts mūsu Taisnīgās Lietas labā. Bet tu taču nopietni nedomā precēties ar cilvēku, kas pats nav bijis armijā un ņirgājas par tiem, kuri stājušies tās rindās?

—   Viņš arī ir bijis armijā. Nodienējis armijā astoņus mēnešus. Viņš piedalījies pēdējā kampaņā un cīnījies pie Frenklinas, un bijis kopā ar ģenerāli Džonstonu, kad tas nolika ieročus.

—  To es nekad neesmu dzirdējusi,— misis Merivedera sacīja, bet viņas izskats liecināja, ka viņa tam nemaz netic.— Bet viņš nav bijis ievainots,— viņa triumfējoši piebilda.

—   Daudzi nav bijuši.

—   Visi, kas bijuši varonīgi, tikuši ievainoti. Es personiski nepazīstu neviena, kas nav bijis ievainots.

Tas Skārletu aizkaitināja.

—  Tādā gadījumā visi jūsu paziņas ir bijuši galīgi muļķi, kas neprot laikus paslēpties no krusas. .. vai no ložu krusas. Bet tagad atļaujiet jums, misis Merivedera, lūk,.ko, pateikt, un varat to tūiīt iznēsāt savām tenku vācelēm. Es precēšos ar kapteini Batleru un negrozīšu savu lēmumu, kaut arī viņš būtu cīnījies jenkiju pusē.

Cienīgā matrona atstāja māju tādā stāvoklī, ka aiz dusmām tai pat cepure drebēja, un Skārleta saprata, ka tagad nosodošas draudzenes vietā ieguvusi atklātu ienaidnieci. Bet viņai bija vienalga. Nedz misis Merivederas vārdi, nedz darbi Skārletai kaulā nekoda. Lai ļaudis runā ko runādami, viņai bija svarīgas vienīgi mammītes domas.

Viņa spēja mierīgi noraudzīties, kā krustmāte Pitija paģībst, uzzinājusi par saderināšanos. Spēja izturēt, redzēdama, ka Ešlijs pēkšņi it kā noveco un, viņai laimes vēlot, nepaskatās acīs. Viņu uzjautrināja un reizē nokaitināja krustmātes Polīnas un krustmātes Jūleilijas vēstules no Čārlstonas: abas dāmas jaunā ziņa bija sašausminājusi, viņas aizliedza šo laulību, rakstīja, ka Skārleta ne vien pazudina sevi, bet iedragā arī viņu sabiedrisko stāvokli. Viņa tikai pasmējās, kad Melānija, pieri saraukusi, atklāti pateica: «Protams, kapteinis Batlers ir krietni labāks, nekā daudzi domā. Un izrādījās, cik viņš ir labs un gudrs, kā prata izglābt Ešliju. Un viņš tomēr ir cīnījies par Konfederāciju. Bet vai tev neliekas, Skārlet, ka nevajadzētu pieņemt tik pārsteidzīgus lēmumus?»

Nē, Skārletai bija vienalga, ko sacīja citi, viņai nebija vienaldzīgs tikai mammītes teiktais. Mammītes vārdi viņai ļoti ķērās pie sirds un viņu ārkārtīgi sadusmoja.

—   Jūs ir pastrādājusi daudz ko, kas mis Elenai sagādātu lielas sirdssāpes, ja viņa to dabūtu zināt. Un es arī ir šausmīgi kreņķējusies. Bet šis ir trakākais. Ņemt par vīru šādu tādu! Jā, mis, es vēlreiz saku: šādu tādu! Nestāstiet man, ka šis nācis no labas ģimenes. Tas nav ne drusciņas no svara, salašņas nāk no augšas un no lejas, bet salašņas paliek salašņas. Jā, mis Skārlet, es tak redzēju, kā jūs mis Mīlulītei nocēlāt misteru Čārlzu, kauču jums viņš ne drusciņas nepatika. Un es redzēju, kā jūs savai miesīgai māsai novīlāt misteru Frenku. Bet es ir turējusi mēli aiz zobiem, lai gan daudz ko redzējusi. Kā jūs ir pārdevusi sliktus kokus par labiem un stāstījusi melus par citiem koku džentlmeņiem, un viena braukājusi apkārt visādiem nelādzīgiem nēģeriem par kārdināšanu, kamēr misteru Frenku dēļ jūsu vainas nošāva. Un nabaga katordzniekus jūs ir mērdējusi badā, tā ka tie tikko spēja pavilkt dzīvību. Bet es tik turēju mēli aiz zobiem, lai gan mis Elena no apsolītās zemes man varētu teikt: «Mammīt, mammīti Tu vis lāgā nepieskati manu bērnu!» Jā, mis, to visu es ir pacietuši, bet šito, mis Skārlet, es vairāk necietīs. Jums nav brīv precēties ar šādu tādu! Un jūs ar neprecēsies, kamēr es vien elpos.

—   Nē, es precēšos un precēšos ar to, ko gribēšu,— Skārleta salti paziņoja.— Man liekas, tu aizmirsti savu vietu, mammīt.

—   Ir jau pats pēdējais laiks. Ja es tev to neteiks, kas tad cits pateiks.

—   Mammīt, esmu to apdomājusi un nolēmusi, ka vislabāk būs, ja tu brauksi atpakaļ uz Taru. Es tev iedošu naudu un…

Mammīte pēkšņi saslējās visā savā cieņas apziņā.

—   Es tak ir brīva, mis Skārlet. Nekur jūs mani neaizsūtīs, ja es pati to negribēs. Un uz Taru es brauks tad, kad jūs brauks man līdz. Es neatstās Elenas bērnu vienu pašu, un neviens mani nepiespiedīs. Un mis Elenas mazbērnus es ari neatstās tik prasta patēva audzināšanā. Te es patlaban ir, un te es paliks!

—   Es neļaušu tev palikt manā mājā un izturēties rupji pret kapteini Batleru! Es precēšos ar viņu, un tev tur nav ko teikt!

—   Nē, manīm vēl pulka ir ko teikt,— mammīte gausi atbildēja, un viņas nespodrajās, vecajās acīs uzliesmoja kareivīga dzirksts.— Savu mūžu es nav domājusi, ka nāksies ko tādu sacīt mis Elenas miesīgai meitai. Bet jūs mani uzklausīs, mis Skārlet. Jūs tak ir tikai mūlis zirga aizjūgā. Nu, un mūlim var spodrināt nagus un tīrīt spalvu, ka tā spīd un laistās, un visu iejūgu ar vara apkalumiem izpušķot, un iejūgt to vislepnākajos ratos… Tomēr mūlis allažiņ būs mūlis, katrs to redzēs. Un tāpatās jūs. Jums ir gan zīda kleitas, gan zāģētavas, gan bode, gan nauda, un jūs iedomājās, ka ir diezin kas, bet jūs ir tikai mūlene. Un nevienam jūs acis neaizmālēs. Un šis Batlers — lai ar labas sugas, tik glauns un gluds kā jājamzirgs, viņš ar ir tikai mūlis zirga aizjūgā tāpatās kā jūs, mis Skārlet.— Mammīte cieši raudzījās uz savu kundzi. Skārleta trīcēja aiz dusmām par šo apvainojumu un nevarēja izteikt ne vārda.— Ja jūs ir sacījusi, ka ar viņu precēsies, tad ar apprecēsies. Jūs ir tāda pat tiepumīga kā jūsu papiņš. Bet lieciet to aiz auss, mis Skārlet, es nekur nebrauks. Es paliks tepatās un paskatīsies, kā šite viss būs.

Atbildi nenogaidījusi, mammīte pagriezās un aizgāja tik draudīgā izskatā, it kā viņas pēdējie vārdi būtu bijuši: «Mēs vēl tiksimies… Tiksimies pie Filipīnām!»1

Medusmēnesī, ko Skārleta ar Retu pavadīja Jaunorleānā, viņa pastāstīja viņam, ko mammīte bija teikusi. Viņai par brīnumu un dusmām, Rets tikai smējās par salīdzinājumu ar mūli zirga aizjūgā.

—   Nekad neesmu dzirdējis tik īsi un skaidri izteiktu dziļu patiesību,— viņš sacīja.— Mammīte ir gudra večiņa, viņas cieņu un labvēlību man gribētos iekarot, un tādu cilvēku nav daudz. Bet, tā kā viņas acīs es esmu mūlis, tad diezin vai to panākšu. Viņa pat atraidīja zelta desmitdolāru, ko es savā jaunlaulātā aizrautībā pēc kāzām gribēju uzdāvināt. Maz esmu sastapis tādu cilvēku, kas, naudu ieraugot, neatkustu. Bet viņa cieši paskatījās man acīs, pateicās un sacīja, ka viņa neesot brīvlaistā un mana nauda viņai neesot vajadzīga.

—   Kāpēc viņa tā uztraucas? Kāpēc viņas visas kladzina par mani kā perētājas vistas? Tā taču mana darīšana, cikreiz precos un ar ko. Nekad neesmu bāzusi degunu citu darīšanās. Kāpēc citi to dara?

—   Mana mīļā kaķenīt, cilvēki var piedot gandrīz visu, viņi nepiedod tikai tiem, kas nebāž degunu citu darīšanās. Bet kāpēc tu tā šņāc kā noplaucēta kaķe? Tu taču vienmēr esi teikusi, ka tev ir vienalga, ko ļaudis par tevi runā. Bet kā nu ir patiesībā? Tu zini, ka bieži ar visādiem sīkiem pārkāpumiem esi devusi iemeslu nosodījumam, bet tagad, kad runa ir par tik nopietnu jautājumu, tenkošana ir gluži dabiska. Tu taču zināji, ka sāksies nevalodas, ja tu apprecēsies ar tādu nelieti kā es. Ja es būtu zemas izcelsmes, nabadzīgs, ļaudis pret to izturētos mierīgāk. Bet turīgs un panākumiem bagāts nelietis — tas jau nu, protams, ir nepiedodami.

—   Kaut jel tu reiz būtu nopietns!

—   Esmu pavisam nopietns. Dievbijīgiem cilvēkiem vienmēr ir nepatīkami, ja bezdievis zeļ un kuplo kā lauru koks. Galvu augšā, Skārlet! Vai tu man kādreiz neteici, ka gribot būt ļoti bagāta vispirms tāpēc, lai varētu jebkuru dzīt pie velna? Nu tev ir tāda izdevība.

—   Bet tu jau biji pats pirmais, ko es gribēju dzīt pie velna.— Skārleta iesmējās.

—   Vai joprojām gribi?

—   Ne tik bieži kā senāk.

—   Vari dzīt pie velna, kad vien tev patīk.

—          Diezin vai patiku tas man sagādās,— Skārleta teica, pieliecās un viņu viegli noskūpstīja.

Reta tumšās acis ātri pārslīdēja pār Skārletas seju, meklēdamas kaut ko viņas acīs, bet neatrada; viņš īsi iesmējās.

—          Aizmirsti Atlantu! Aizmirsti vecās, ļaunās tenku vāceles. Es aizvedīšu tevi uz Jaunorleānu izklaidēties, gribu, lai tu izklaidējies.

PIEKTĀ DAĻA

X LVIII

Dzīve Skārletai tagad patika labāk nekā visus pēdējos gadus ' kopš pirmskara pavasara. Jaunorleāna bija svešāda, lieliska pilsēta, un Skārleta baudīja tās sniegtās izpriecas nevaldāmā līksmē — kā mūža cietumnieks, kas negaidot apžēlots. Spekulanti izlaupīja pilsētu, daudz godīgu ļaužu bija padzīti no mājām un nezināja, kur un kā sagādās sev nākamo maltīti, un vicegubernatora krēslā sēdēja nēģeris. Bet tā Jaunorleāna, ko Rets viņai rādīja, bija jautrākā pilsēta, kādu viņa bija redzējusi. Ļaudīm, ko viņa te satika, acīmredzot bija milzum daudz naudas un rūpju nekādu. Rets viņu iepazīstināja ar neskaitāmām dāmām; tās bija skaistas sievietes greznos tērpos, mīkstām rokām, kas nepazina darbu, sievietes, kas smējās par visu un nekad nerunāja par garlaicīgiem, nopietniem jautājumiem un grūtiem laikiem. Un vīrieši, ko viņa sastapa,— cik tie bija interesanti! Pavisam citādi nekā Atlantas vīrieši. Tie strīdējās savā starpā par tiesībām ar viņu dejot un teikt viņai visjaukākos glaimus, it kā viņa vēl arvien būtu jauna meitene.

Šiem vīriešiem visiem bija Reta cietā, nežēlīgā sejas izteiksme. Viņu acis bija mūžam vērīgas kā cilvēkiem, kas ilgi dzīvojuši pastāvīgās briesmās un nekad vairs nespēj tās aizmirst un uzticēties apkārtnei. Likās, ka viņiem nav ne pagātnes, ne nākotnes. Viņi pieklājīgi izvairījās, kad Skārleta sarunas laikā iejautājās, ar ko viņi nodarbojušies pirms ierašanās Jaunorleānā. Jau tas vien viņai likās svešādi, jo Atlantā katrs jauns ienācējs, kas bija no labas ģimenes, steidzās apliecināt savu personību, lepni stāstīdams par dzimto pusi un savu ģimeni, meklēdams savu pavedienu sarežģītajā radniecības tīklā, kas izpletās pār visiem Dienvidiem.

Bet šie bija noslēgti ļaudis, tie runāja ļoti apdomīgi. Brīžiem, kad Rets palika ar viņiem viens un Skārleta gadījās blakusis¬tabā, viņa dzirdēja smieklus un sarunas fragmentus, ko viņa nesaprata, pusteikumus un mīklainu personu vārdus. Runāja par Kubu un Naso blokādes laikā, par zeltraktuvēm, ieroču kontrabandu un laupīšanu, par Nikaragvu un Viljamu Vцl¬kern , kā tas Truhiljositijā pielikts pie sienas. Reiz, viņai pēkšņi ienākot, pārtrūka saruna par Kvontrila dumpinieku  likteni, viņa paspēja uztvert tikai trenkā un Džesija Džeimsa vārdus.

Tomēr visiem viņas jaunajiem paziņām bija labas manieres, viņi bija lieliski ģērbušies, un acīmredzot viņi visi apbrīnoja Skārletu. Tādēļ viņa daudz neuztraucās par to, ka viņi gribēja dzīvot tikai tagadnei. Galvenais — tie bija Reta draugi, tiem piederēja lielas mājas un skaistas ekipāžas, tie brauca vizināties kopā ar viņu un Retu un rīkoja viesības viņiem par godu. Skārletai viņi visi ļoti patika. Rets smējās, kad viņa to pateica.

—   Tā jau domāju,— viņš uzjautrināts atbildēja.

—   Kādēļ ne?— Skārletā modās aizdomas — kā vienmēr, kad viņš smējās.

—   Tie visi ir zema līmeņa cilvēki. Melnās avis, blēži un dēkaiņi, spekulantu aristokrātija. Viņi savu bagātību sarausuši pārtikas preču spekulācijās gluži tāpat kā tavs mīļais vīrs vai arī ar apšaubāmiem valdības pasūtījumiem, vai arī citādos tumšos darījumos, kurus labāk nepētīt.

—  Tam es neticu, tu tikai zobojies par mani. Tie taču ir ļoti pieklājīgi ļaudis.

—   Šīs pilsētas pieklājīgie ļaudis mirst badā,— Rets atbildēja,— un ar cieņu dzīvo graustos, bet pat tur viņi mani nepieņemtu. Redzi, mīļā, kara laikā es te veicu dažus no saviem neglītajiem darījumiem, un cilvēkiem ir sasodīti laba atmiņai Skārlet, es nevaru vien beigt priecāties par tevi. Tu arvien nemaldīgi izvēlies vissliktākās mantas un vissliktākos cilvēkus.

—   Bet tie taču ir tavi draugi!

—   Jā, man patīk blēži. Savu agro jaunību aizvadīju, spēlēdams kārtis kādā upes kuģī, un tādēļ saprotu tādus cilvēkus. Bet es arī zinu, cik maz viņi vērti. Taču tev,— viņš atkal iesmējās, — tev nav ne jausmas par cilvēkiem, un tu neproti atšķirt lēto no vērtīgā. Reizēm man liekas, ka vienīgās īstās dāmas, ko tu vispār esi pazinusi, ir tava māte un mis Meliija, bet tu diemžēl no viņām nekā neesi mācījusies.

—   Meliija! Bet viņa taču ir tik neizskatīga kā veca tupele un vienmēr tik muļķīgi ģērbusies un bikla kā aita!

—  Ak, cienītā kundze, apvaldiet savu skaudību! Skaistums vēl nedara sievieti par dāmu, un drēbes vēl nedod smalkumu.

—   Tiešām ne? Pagaidi vien, Ret, gan es tev parādīšu! Mums tagad ir nauda, un es būšu vissmalkākā dāma pasaulē.

—   Gaidīšu ar vislielāko interesi,— viņš teica.

Vēl lieliskāki nekā paziņas bija tērpi, ko Rets viņai pirka, pats izvēlēdamies krāsas, audumus un rakstu. Krinolīni vairs nebija modē, un jaunie modeļi bija burvīgi — brunči bija priekšā stingri nostiepti un mugurpusē savilkti kuplās krokās, ko rotāja ziedu vītnes, lentes un mežģīnes. Skārleta reizēm atcerējās pieticīgos kara gadu krinolīnus un mazliet kautrējās valkāt modernos tērpus, jo tie neslēpti rādīja vēderu. Un tad vēl glītās, mazās cepurītes! īstenībā tās nemaz nebija cepures, bet kaut kas nenoteicams, sīks un lēzens, augļiem, ziediem, plīvojošām spalvām un lentēm apkrauts, ko valkāja uz vienas acs. (Kaut jel Rets nebūtu bijis tik aušīgs un nebūtu sadedzinājis liekās cirtas, ar kurām viņa gribēja mazliet kuplināt savu gludo matu mezglu, kas pakausī rēgojās zem mazās cepurītes malas!) Un smalkā veļa, ko šuva klosteros! Tā bija burvīga, un Skārletai tās bija tik daudz! Krekli, naktskrekli un vissmalkākā linu batista apakšsvārki ar glezniem izšuvumiem. Un atlasa kurpes, ko Rets viņai pirka! Tām bija trīs collas augsti papēži un lielas, mirdzošas sprādzes. Un zīda zeķes, divpadsmit pāri, un nevienam no tiem nebija kokvilnas malu. Vesela bagātība!

Viņa izšķērdīgi iepirkās dāvanas ģimenei. Pinkainu sanbernāra kucēnu Veidam — viņš tādu jau sen bija vēlējies, Angoras kaķēnu mazajam Bo, koraļļu aproci mazajai Ellai, smagu mēnessakmens kaklarotu krustmātei Pitijai, Šekspīra kopotus rakstus Melānijai un Ešlijam, greznu livreju un kučiera zīda cilindru ar baltu zīmotni sānos tēvocim Pīteram, tad vēl drēbes Dilsijai un ķēkšai un dārgas dāvanas visiem Taras iemītniekiem.

—   Ko tu nopirki mammītei?— Rets jautāja, kad bija aplūkojis dāvanas, ko viņa viesnīcas istabā bija izklājusi uz gultas, un aiznesis kucēnu un kaķēnu uz ģērbistabu.

—   Neko. Viņa ir tik nejauka. Kādēļ lai vedu viņai dāvanas, ja viņa mūs lamā par mūļiem?

—   Kā tev gan nepatīk, ka tev saka patiesību, mana daiļaviņ! Tev jāaizved kaut kas arī auklei. Sirds viņai lūztu, ja tu to neizdarītu, un tāda sirds kā viņai ir pārāk dārga, lai to salauztu.

—   Es viņai nekā nevedīšu. Viņa to nav pelnījusi.

—  Tad es viņai kaut ko aizvedīšu. Atceros, mana mammīte vienmēr teica: kad viņa nonākšot debesīs, viņa vēlētos, lai viņai būtu tafta apakšbrunči, tik stīvi, ka tie paši stāvētu, un tik čaukstoši, ka dievs tas kungs domātu — tie šūdināti no eņģeļu spārniem. Jā! Es nopirkšu sarkanu taftu un likšu pašūt tavai mammītei elegantus apakšbrunčus.

—   Viņa no tevis nekā nepieņems un labāk nomirs nekā tos valkās.

—   To es arī zinu, bet tik un tā viņa tos dabūs.

Jaunorleānas veikali bija grezni un vilinoši, un gājieni ar Retu iepirkties bija īsts piedzīvojums. Arī pusdienot kopā ar viņu bija piedzīvojums, kas satrauca vēl vairāk nekā iepirkšanās, jo viņš zināja, kādus ēdienus pasūtīt un kā tiem jābūt gatavotiem. Jaunorleānas vīni, liķieri un šampanieši pārsteidza un sajūsmināja Skārletu — līdz šim viņa bija dzērusi tikai pašdarītu kazeņu un vīnogu vīnu un krustmātes Pitijas ģīboņa pudeles brendiju. Un brīnišķīgie ēdieni, ko Rets pasūtīja! Ēdieni šeit bija jaukāki par visu. Atceroties briesmīgās bada dienas Tarā un pārtikas trūkumu vēlākos gados, Skarletai likās, ka viņa nekad nevarēs atēsties šo bagāto ēdienu. Vēzīši kreolu gaumē, baloži vīnā, austeres irdenās, ceptās ligzdiņās ar krējumainu mērci, sēnes, zosu un tītaru aknas, pergamentā ceptas zivis ar citronu… Viņai nekad netrūka ēstgribas. Kad vien viņa atcerējās Taras mūžīgos zemesriekstus, sausos zirņus un kartupeļus, viņā ikreiz modās jauna kāre saēsties kreolu gardumus.

—   Tu ēd tā, it kā katra ēdienreize būtu pēdējā,— Rets teica.— Nelaizi šķīvi, Skārlet, virtuvē diezgan, vari dabūt vēl. Tev tikai jāsaka viesmīlim. Bet, ja tu vēl ilgi tik daudz ēdīsi, tu nobarosies resna kā kubiešu madāmas, un tad. es no tevis šķiršos.

Bet Skārleta tikai parādīja viņam mēli un lika atnest vēl vienu gabaliņu treknās šokolādes tortes.

Kāda bauda bija izdot naudu, cik gribējās, un neskaitīt centus, un nedomāt, ka vajadzīgs maksāt nodokļus un pirkt mūļus! Kāda bauda bija satikties ar bagātiem, jautriem cilvēkiem, nevis ar Atlantas lepnajiem nabagiem! Kāda bauda bija valkāt čaukstošus brokāta tērpus — tie izcēla vidukli un atsedza kailo kaklu, tāpat rokas un krūtis — un just vīrieša apbrīnu! Bauda bija ari ēst visu, ko gribējās, neklausoties aizrādījumos par nepieklājīgu uzvešanos. Un vēl — kāds prieks bija dzert šampanieti, cik vien gribējās! Pirmoreiz viņa sadzērās par daudz un kaunējās, kad nākamajā rītā pamodās ar briesmīgām galvas sāpēm un atcerējās, ka visu ceļu, uz viesnīcu vaļējos ratos pa Jaunorleānas ielām braukdama, bija dziedājusi «Skaisto zilo karogu». Viņa vēl nekad nebija redzējusi dāmu pat viegli iereibušu; vienīgā piedzērusī sieviete, ko viņa savā mūžā bija redzējusi, bija Bella Votlinga — tai dienā, kad Atlanta bija kritusi. Viņa nemaz nedrīkstēja rādīties Retam, tik ļoti viņai bija kauns, bet viņš par to tikai pasmējās. Rets smējās par visu, ko viņa darīja, kā par rotaļīga kaķēna draiskošanos.

Satraucoši un patīkami bija iet ar viņu ļaudīs, jo viņš izskatījās tik glīts un stalts. Viņa nekad nebija īsti ievērojusi Reta izskatu, un Atlantā visi vienmēr tā interesējās par viņa trūkumiem, ka par viņa ārieni nekad neiznāca runa. Bet te, Jaunorleānā, Skārleta ievēroja, kā sievietes viņam noskatījās pakaļ un kā tās satraucās, kad viņš noliecās skūpstīt viņām roku. Atklājums, ka ari citas sievietes interesējas par viņas vīru un viņu pašu varbūt pat apskauž, viņu ļoti pārsteidza, un piepeši viņa jutās lepna, iedama Retam līdzās.

«Mēs laikam esam skaists pāris,» viņa ar labpatiku nodomāja.

Jā, laulība bija izprieca, kā Rets bija pareģojis, un viņa arī daudz mācījās. Tas vien jau bija savādi, jo viņa bija domājusi, ka dzīve viņai nekā jauna vairs nevar sniegt. Bet tagad viņa jutās kā bērns, kam katra diena sniedz kādu jaunu atziņu.

Vispirms viņa mācījās, ka laulība ar Retu ir pavisam kas cits nekā laulība ar Čārlzu vai Frenku. Tie abi pret viņu bija izturējušies ar lielu cieņu un baidījušies no viņas dusmām. Viņas vēlību tie bija allaž izlūgušies, un viņa bija vēlīga, ja viņai tā patika. Rets no viņas nebaidījās un — kā viņai bieži likās — arī nekādu lielo cieņu pret viņu nejuta. Ko viņš gribēja, to darīja un, ja viņai kas nepatika, vienkārši izsmēja viņu. Viņa nemīlēja Retu, bet dzīve ar to katrā ziņā bija interesanta un uztraucoša. Visvairāk satrauca tas, ka viņš arī kaislības uzplūdos, kas reizēm bija ar nežēlības, reizēm ar kaitinošas zobgalības pieskaņu, savas būtības dziļumos tomēr vēl arvien likās atturīgs un apvaldīts.

«Tas laikam tāpēc, ka viņš mani īsti nemīl,» Skārleta domāja un bija gluži apmierināta. «Briesmīgi būtu, ja viņš kādreiz pilnīgi aizmirstu robežas.» Bet doma par šādu iespēju tomēr kairināja viņas ziņkārību.

Ar Retu kopā dzīvodama, Skārleta par viņu uzzināja daudz, lai gan bija domājusi, ka viņu jau pamatīgi pazīst. Viņa iepazina Reta balsi — tā varēja būt mīksta kā kaķa spalva, bet nākamajā brīdī cieta, skarba un neganta. Ar šķietami patiesu atzinību viņš varēja stāstīt par drosmi un godu, tikumību un mīlestību tais tālajās vietās, kur viņš bija ceļojis, un tad ar saltu cinismu iepīt visnekaunīgākās anekdotes. Skārleta zināja, ka īstenībā neviens vīrs tādas lietas nedrīkstētu sievai stāstīt, bet tas bija interesanti, tas sasaucās ar kaut ko rupju un pirmatnīgu viņas dabā. Brīdi viņš varēja būt viskaislīgākais, vismaigākais mīlētājs un tūliņ pēc tam pārvērsties zobgalīgā velnā, kas aizdedzināja viņā pulvera mucu un priecājās par eksploziju. Viņa iemācījās saprast, ka Reta glaimi vienmēr ir divdomīgi un pat vismaigākajā balsī čukstētiem vārdiem nekad nevar īsti ticēt, īsi sakot, šais divās nedēļās Jaunorleānā viņa par Retu izzināja visu, vienīgi to ne, kāds viņš īstenībā bija.

Rītos viņš reizēm aizsūtīja kalponi projām un pats atnesa paplāti ar brokastīm un baroja Skārletu kā bērnu, paņēma matu suku viņai no rokas un sukāja viņas garos, tumšos matus, līdz tie sāka sprēgāt un mest dzirksteles. Citos rītos Rets viņu rupji modināja no miega, noraudams visas segas un kutinādams kailās kāju pēdas. Reizēm viņš ar cieņu un interesi klausījās, kad Skārleta viņam stāstīja par savas darbības atsevišķiem gadījumiem, un piekrizdams māja ar galvu un slavēja viņas atjautību, bet citreiz viņas naudas pelnīšanas veidu sauca par rakņāšanos saslaukās, lielceļa laupīšanu vai šantāžu. Viņš veda Skārletu uz teātri un kaitinādams čukstēja viņai ausī, ka tādas izpriecas dievam gan neesot patīkamas, un baznīcā atkal klusā balsī stāstīja nepieklājīgus jokus un pārmeta viņai, kad viņa smējās. Viņš to pamudināja atklāti paust savas domas un izlikties nevērīgai un pārdrošai. Viņa mācījās no Reta teikt dzēlīgus vārdus un zobgalības un izmantot varu pār citiem cilvēkiem, ko sagādāja šī prasme, bet viņai nebija Reta humora izjūtas, kura mīkstināja viņa ļaunprātību, un viņa smīna, kas reizē ar citiem izsmēja arī sevi pašu.

Viņš atkal mācīja Skārletai priecāties, ko tā gandrīz bija aizmirsusi. Dzīve bija tai bijusi pārāk nopietna un nežēlīga. Viņš prata priecāties un aizrāva Skārletu sev līdzi. Tomēr viņš nekad nepriecājās kā zēns. Viņš bija vīrietis, un viss, ko viņš darīja, Skārletai to atgādināja. Viņa nevarēja no sievišķīga pārākuma augstumiem noskatīties lejup uz viņu un smaidīt, kā sievietes vienmēr smaidījušas par vīriešu aušībām, zinādamas, ka sirdī viņi vēl arvien ir zēni.

Tas Skārletu mazliet kaitināja, jo jauki taču būtu bijis, ja viņa būtu varējusi justies pārāka par Retu. Par visiem citiem vīriešiem, ko viņa bija pazinusi, varēja iecietīgi teikt: «Cik bērnišķīgs!» Tāds bija viņas tēvs, tādi bija Tārltonu dvīņi ar savām zobgalībām un puiciskajiem nedarbiem, mazie Fontēni ar savām bērnišķīgajām dusmu lēkmēm, Čārlzs, Frenks un visi, kas kara laikā ap viņu bija lakstojušies,— visi, izņemot Ešliju. Vienīgi Ešlijs un Rets nebija viņai saprotami, vienīgi tie abi neļāvās viņas pārākumam, jo abi bija pieauguši un to raksturā nebija it nekā zēniska.

Viņa Retu nesaprata un arī daudz nepūlējās saprast, lai gan bija lietas, par kurām viņa lauzīja galvu, piemēram, tas, kā Rets viņu dažreiz uzlūkoja, kad domāja, ka viņa to nemana. Ātri pagriezusies, viņa to bieži pieķēra brīdī, kad tas viņu uzlūkoja modrām, pētošām un gaidpilnām acīm.

— Kādēļ tu uz mani tā skaties — kā kaķis liz peles alu?— viņa tam reiz sapīkusi jautāja.

Bet tikmēr viņa sejas izteiksme atkal bija pārvērtusies, un viņš smējās. Drīz Skārleta to aizmirsa un beidzot Retu vairs neuzskatīja par mīklu, kas būtu jāatmin. Viņa rīcība bija tik neparedzama, ka nebija nozīmes par to galvu lauzīt, un dzīve bija tik patīkama… kamēr viņa nedomāja par Ešliju.

Rets viņai nedeva daudz laika, lai domātu par Ešliju. Dienā Ešlijs viņai tikpat kā nekad nenāca prātā, bet naktī, kad viņa bija nogurusi no dejošanas un galva viņai bija apreibusi no daudzajām izdzertā šampanieša glāzēm,— tad viņa domāja par Ešliju. Kad viņa miegaina dusēja Reta rokās un mēness spīdēja pār gultu, viņa bieži iztēlojās, cik brīnišķa būtu dzīve, ja viņu tagad cieši skautu Ešlija rokas, ja tas būtu Ešlijs, kas glaustu viņas melnos matus pie vaiga un vītu tos sev ap luklu…

Reiz viņa, tā domādama, skumji nopūtās un pagrieza galvu uz loga pusi; pēc mirkļa viņa juta, ka smagā roka zem viņas kakla kļūst cieta kā dzelzs, un klusumā izdzirdēja Reta balsi: «Ak, kaut velns parautu tavu sīko, melno, melīgo dvēselīti uz elli!»

Tad viņš pietrūkās no gultas, apģērbās un, neņemdams vērā viņas izbīli un viņas jautājumus, izgāja no istabas. Nākamajā rītā viņš atkal ieradās, kad Skārleta guļamistabā ēda brokastis,— izspūrušiem matiem, piedzēries, visļaunākajā ciniķa omā; viņš neatvainojās un neteica viņai, kur bijis.

Skārleta nekā nejautāja un izturējās pi'et viņu vēsi, kā pieklājas aizvainotai sievai; paēdusi viņa apģērbās, kamēr viņš noskatījās asinīm pieplūdušām acīm, un izgāja iepirkties. Kad viņa pārnāca, viņš bija aizgājis un ieradās tikai vakariņās.

Vakariņas bija klusas. Skārleta bija sliktā omā. Tās bija viņu pēdējās vakariņas Jaunorleānā, un viņa gribēja krietni pamieloties ar omāriem, bet Reta dīvainie skatieni viņai laupīja ēstgribu. Tomēr viņa apēda lielu omāru un piedzēra klāt daudz šampanieša, un varbūt tādēļ viņai naktī atkal uzmācās senais lietuvēns. Viņa atkal bija Tarā, un Tara bija tukša. Māte bija mirusi un līdz ar māti visas pasaules spēks un gudrība. Viņai vairs nebija neviena cilvēka pasaulē, kuram varētu lūgt padomu, uz kuru varētu paļauties. Kaut kas briesmīgs dzinās viņai pa pēdām, viņa skrēja, kamēr sirds draudēja plīst, skrēja un skrēja caur biezu, plūstošu miglu, skrēja un kliedza, un akli meklēja drošo, nezināmo, nepazīstamo ostu, kas slēpās kaut kur miglā ap viņu.

Viņa pamodās nosvīdusi un elsodama. Rets bija noliecies pār viņu; ne vārda neteikdams, tas saņēma viņu rokās kā bērnu un spieda pie sevis, tā cietie muskuļi un klusā balsī čukstētie mīļvārdiņi nomierināja viņu', un viņa beidza elsot.

—   Ai, Ret, es biju tik nosalusi un izsalkusi, es biju tik pagurusi un tomēr nevarēju to atrast. Es skrēju pa miglu, skrēju, skrēju un nevarēju to atrast.

—   Ko tu nevarēji atrast, mīļā?

—   Nezinu. Kaut es to zinātul

—   Vai tas atkal bija vecais sapnis?

—   Ak, jā!

Rets maigi noguldīja viņas galvu uz spilvena, samekleja tumsā un aizdedzināja sveci. Atspīdēja gaisma, bet viņa seja ar asinīm pierietējušām acīm un asajiem vaibstiem bija neizdibināma kā akmens. Krekls viņam bija līdz jostasvietai vaļā, un bija redzamas brūni iedegušas krūtis ar biezām, melnām spalvām. Skārleta vēl drebēja bailēs, bet šīs stiprās, platās krūtis radīja drošības sajūtu, un viņa nočukstēja:— Turi mani stipri, Ret!

—   Mīļā!— viņš ātri teica, pacēla Skārletu rokas, apsēdas ar viņu lielā krēslā un šūpoja viņu klēpī.

—   Ai, Ret, bads ir tik briesmīgs!

—   Nudien briesmīgi ir sapņot par badu, kad paēstas vakariņas ar septiņiem ēdieniem un notiesāts milzīgs omārs.— Viņš smīnēja, bet viņa acis bija laipnas.

—   Ai, Ret, es skrienu un skrienu bez apstājas, meklēju un tomēr nevaru atrast, ko meklēju. Vienmēr tas paliek miglā slēpts. Es zinu — ja es to atrastu, tad uz visiem laikiem būtu pasargāta no bada un sala.

—   Kas tas ir, ko tu meklē, cilvēks vai kāda lieta?

—   Nezinu. Nekad neesmu par to domājusi. Ret, vai tu domā, ka es sapnī kādreiz sasniegšu šo patvērumu?

—   Nē,— viņš atteica, glāstīdams tās izspūrušos matus.— Diezin vai. Sapņi nav tādi. Bet es domāju — ja tu dzīvosi drošībā un siltumā un vienmēr būsi labi paēdusi, šis sapnis tev vairs nerādīsies, Skārlet. Un es gādāšu par to, lai tu būtu drošībā.

—   Cik tu labs, Ret!

—   Pazemīgi pateicos par drusciņām no jūsu galda, cienītā kundze. Skārlet, saki sev ik rītu, kad pamosties: «Man vairs nav jācieš bads un man nekas nevar notikt, kamēr pasaulē ir Rets un kamēr pastāv Savienoto Valstu valdība.»

—   Savienoto Valstu valdība?— viņa jautāja un izbijusies, vēl asarainiem vaigiem pietrūkās sēdus.

—   Bijusī klaidone — Konfederācijas nauda — tagad kļuvusi par godīgu sievieti. Lielāko tiesu no tās esmu ieguldījis valsts vērtspapīros.

—   Dieva naktskrekls!— Skārleta iesaucās, sēdēdama Retam klēpī, gluži aizmirsusi bailes, kas viņu nupat vēl bija mocījušas.— Vai tu gribi teikt, ka esi savu naudu aizdevis jenkijiem?

—   Pret labiem procentiem.

—   Un, kaut arī viņi maksātu simt procentu,— tev šie papīri tūliņ jāpārdod! Padomā tikai! Jenkiji izmanto tavu naudu!

—   Bet ko lai es ar to daru?— viņš smaidīdams jautāja; viņš bija pamanījis, ka Skārletas acis vairs nav izbailēs plaši ieplestas.

—   Nu, kaut vai nopērc zemi pie Faivpointas. Domāju, ka par savu naudu tu varētu nopirkt vai visu Faivpointu.

—   Nē, pateicos. Faivpointu es negribu. Kopš Džordžijā visa vara ir afēristu valdības rokās, nekad nevari būt drošs, kas turpmāk notiks. No tā kraukļu bara, kas tagad no visām debess pusēm metas uz Džordžiju, nekā nevar zināt. Es ar viņiem gan pa jokam mazliet ielaižos, kā īstam jenkiju draugam klājas, bet es viņiem neuzticos. Savu naudu es zemes īpašumos neieguldīšu, man labāk patīk papīri — tos var iebāzt kabatā, bet zemes gabalus paslēpt nav tik viegli.

—   Vai tu domā… — viņa iesāka un nobālēja, atcerējusies savas zāģētavas un veikalu.

—   Nezinu. Bet nerādi tik bailīgu seju, Skārlet! Mūsu burvīgais jaunais gubernators man ir labs draugs. Saproti, es tā daru tikai tāpēc, ka laiki nedroši, es nevēlos ieguldīt daudz naudas nekustamos īpašumos.

Rets pārbīdīja Skārletu uz vienu celi, pasniedzās pēc cigāra un to aizdedzināja. Viņa sēdēja, šūpodama kailās kājas, vēroja kustīgos muskuļus viņa brūnajās krūtīs un aizmirsa s3vas bailes.

—   Kamēr runājam par nekustamiem īpašumiem, Skārlet,— es gribu celt māju,— viņš teica.— Frenku tu pierunāji dzīvot pie krustmātes Pitijas, bet ar mani tas neizdosies. Es neciestu viņas kārtējos trīs ģīboņus dienā, turklāt tēvocis Pīters mani drīzāk nogalinātu nekā ļautu man apgānīt svēto Hamiltonu pavardu. Mis Indija Vilksa var dzīvot pie Pitijas un sargāt to no visa ļauna. Kad atgriezīsimies Atlantā, mēs dzīvosim Nacionālās viesnīcas jaunlaulāto istabās, līdz mūsu māja būs gatava.

Pirms aizbraukšanas es nopirku to lielo zemes gabalu Persiku ielā blakus Leidenu mājai. Tu taču zini, kuru es domāju?

—          Ai, Ret, cik brīnišķīgi! Es taču ļoti vēlos pati savu māju, lielu, lielu māju!

—          Beidzot mēs par kaut ko esam vienās domās. Ko tu teiktu par baltu, apmestu namu ar dzelzs kaluma vārtiem kā šejienes kreolu mājām?

—          Ai nē, Ret! Tikai ne tādu vecmodīgu kā šie Jaunorleānas nami. Es skaidri zinu, ko vēlos, un tas ir arī visjaunākais, redzēju to kādā žurnālā…' pagaidi… jā, «Harper's Weekly». Tā māja bija celta kā šveiciešu šale.

—   Šveiciešu… kas?

—   Šale. •

—   Saki pa burtiem.

Viņa nosauca burtus: c, h, a, 1, e, t.

—   Ak tā,— Rets teica un noglauda ūsas.

—          Tā bija brīnišķīga, ar augstu mansarda jumtu un margām augšā un krāsainiem šķindeļiem apjumtu tornīti katrā galā. Tornīšiem bija logi ar sarkanām un zilām rūtīm. Izskatījās tik eleganti!

—   Kāpņu margas droši vien bija izzāģētas?

—   Jā.

—   Un no lieveņa jumta nokarājās kokā grieztas mežģīnes?

—   Jā. Droši vien tu jau esi redzējis tādu māju?

—          Protams. Bet ne Šveicē. Šveicieši ir ļoti apdāvināta tauta un smalki izprot arhitektūras skaistumu. Vai tu tiešām gribi tādu māju?

—   Jā, jā!

—          Un es cereju, ka, ar mani kopa dzīvojot, tava gaume varbūt uzlabosies. Kādēļ tu negribi kreolu namu vai koloniju stila namu ar sešām baltām kolonnām?

—           Es taču tev teicu, ka negribu neko mietpilsonisku un vecmodīgu. Un iekšā mums būs sarkanas tapetes un sarkanas samta portjeras pie visām divviru durvīm — ak jā!— un dārgas riekstkoka mēbeles, un smagi, biezi paklāji, un… Ai, Ret, visi pārsprāgs aiz skaudības, kad redzēs mūsu māju!

—          Vai tas tik nepieciešami, lai visi mūs apskauž? Nu, ja tu tā gribi, lai viņi pārsprāgst arī. Bet, Skārlet, vai tu nemaz neiedomājies, ka tas liecinātu par sliktu gaumi — tik grezna mājas iekārta, kad visi citi apkārt dzīvo trūkumā?

—          Es tā gribu,— viņa ietiepīgi atteica.— Lai mani apskauž visi, kas pret mani bijuši nekrietni. Un es rīkošu lielas viesības, lai visa pilsēta nožēlo, ka tā pret mums tik nekrietni izturējusies.

—   Bet kas nāks uz mūsu viesībām?

—   Visa pilsēta, protams.

—   Šaubos. Vecā gvarde mirst, bet nepadodas.

—   Kas par niekiem, Ret! Kam daudz naudas, tam ari daudz draugu.

—   Dienvidos nē. Vieglāk kamielim izlīst caur adatas aci nekā jaunbagātniekam iekļūt labā mājā. Un, kas attiecas uz mums abiem, cilvēkiem bez pārliecības,— jo tādi mēs abi esam, mīļā,— tad mēs varam būt laimīgi, ja viņi mums nespļauj acīs. Bet, ja gribi mēģināt, es tev palīdzēšu un ar vislielāko sajūsmu vērošu tavu karagājienu. Un, ja nu reiz esam sākuši runāt par naudu,— saproti mani pareizi,— mājai un savām personiskām vajadzībām tu vari dabūt, cik vien gribi. Tikai — ja tu gribi rotas, tad es pats tās izmeklēšu, jo gaume tev, mīļā, ir briesmīga. Un Veidam un Ellai — cik gribi. Un, ja Viļam Bentīnam nelaimētos ar kokvilnu, es labprāt sniegšu viņam roku un palīdzēšu tikt atkal kājās — tavam Kleitonas grāfistes baltajam zilonim, kas tev tik ļoti mīļš. Tas taču ir ļoti laipni no manis, vai ne?

—   Protams, tu esi ļoti devīgs.

—   Bet nu klausies uzmanīgi. Neviena centa tu nedabūsi veikalam un neviena centa savai skaliņu fabrikai.

—   Tā?. . . — Skārleta noteica, un viņas seja izstiepās gara. Visu kāzu ceļojuma laiku viņa bija domājusi, kā vislabāk Retu pārliecināt, ka viņai vajadzīgi tūkstoš dolāri, lai nopirktu piecdesmit kvadrātpēdu zemes sava koku laukuma paplašināšanai.

—   Tu taču vienmēr esi lielījies ar saviem brīvajiem uzskatiem un apgalvojis, ka nemaz neklausoties tenkās par maniem veikaliem, un nu tu tomēr esi tāds pats kā visi citi un baidies no ļaužu valodām — varbūt kāds pateiks, ka mūsu ģimenē man bikses kājās.

—   Nu, kuram Batleru ģimenē bikses kājās, par to gan neviens nešaubīsies,— Rets norūca.— Lai muļķi runā, cik grib. Es pat esmu tik nesmalks un lepojos, ka man tik gudra sieva. Tu vari ari turpmāk vadīt veikalu un zāģētavas. Tās pieder taviem bērniem. Kad Veids būs liels, viņš negribēs būt atkarīgs no patēva, un tad viņš varēs uzņemties veikalu vadību. Bet no savas naudas es šiem taviem biznesiem nedošu ne centa.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka nevēlos atbalstīt Ešliju Vilkšu.

—   Vai tu jau atkal sāc?

—   Tu man jautāji — kāpēc, un es tev saku iemeslu. Un vēl kas. Neiedomājies tikai, ka tev izdosies man noslēpt, cik izmaksā tavas drēbes un mājas saimniecība, lai par ietaupīto naudu nopirktu vairāk mūļu un Ešlijam vēl kādu zāģētavu. Esmu nolēmis sīki pārbaudīt tavus izdevumus. Cenas es zinu. Tev nemaz nav jāapvainojas, tu esi uz to spējīga. Tas no tevis būtu gaidāms. No tevis var visu sagaidīt, ja ir runa par Taru vai Ešliju. Par Taru es nekā nesaku, bet par Ešliju nevar būt ne runas. Es tev laidīšu vaļīgus grožus, mīļā, bet neaizmirsti, ka man ir pieši un es varu tev ielikt arī laužņus mutē.

XLIX

Misis Elsinga ieklausījās; kad Melānijas soļi gaitenī aizskanēja uz virtuves pusi, kur daudzsološi šķinda trauki un skanēja sudrabs, viņa pagriezās atpakaļ pret dāmām, kas ar šuvekli klēpī puslokā sēdēja salonā.

—   Es nu gan nedomāju iet pie Skārletas ne tagad, ne ari vēlāk,— viņa klusi teica, un viņas smalkā, atturīgā seja izskatījās vēl saltāka nekā parasti.

Citas «Konfederācijas atraitņu un bāreņu šūšanas pulciņa» biedrenes nolaida adatas un steidzīgi sabīdīja šūpuļkrēslus tuvāk kopā. Visas jau sen dega nepacietībā parunāt par Skārletu un Retu, bet Melānijas klātbūtne viņām to bija liegusi. Iepriekšējā dienā jaunais pāris bija pārbraucis no Jaunorleānas un tagad dzīvoja Nacionālās viesnīcas jaunlaulāto istabās.

—    Hjū uzskata, ka man pieklājības dēļ vajagot aiziet, jo kapteinis Batlers viņam esot glābis dzīvību,— misis Elsinga turpināja,— un nabaga Fanija domā tāpat un saka — viņa to darīšot. Es viņai teicu: «Fanij, ja nebūtu bijis Skārletas, Tomijs vēl šodien būtu dzīvs.» Un Fanija bija tik neprātīga un atbildēja: «Māt, es neiešu pie Skārletas, es iešu pie kapteiņa Batlera. Viņš darīja, ko varēja, lai glābtu Tomiju, un, ja viņam tas neizdevās, tā nav viņa vaina.»

—   Cik šie jaunie ļaudis muļķīgi,— nicinoši teica misis Merivedera.— Ciemos iet, tā tik vēl trūka!— Varenās krūtis cilājās sašutumā — viņa atcerējās, kā Skārleta bija noraidījusi viņas brīdinājumu neprecēties ar Retu.— Mana Meibella ir tikpat aušīga kā Fanija. Viņa un Renē katrā ziņā grib tos apciemot, jo Batlers esot paglābis Renē no karātavām. Bet es viņiem teicu — ja Skārleta tā nebūtu uzvedusies, Renē nekad nebūtu nokļuvis briesmās. Vecaistēvs Meriveders arī grib viņus apciemot un melš, ka vismaz viņš būšot šim blēdim pateicīgs, ja es nejūtot pateicību. Nudien, kopš tās reizes, kad viņi visi bija pie Votlingas, vectēvs kļuvis pilnīgi neciešams! Apciemot tos abus! Tā tikai vēl trūka! Es jau nu tur nerādīšos. Pēc šīm precībām mēs vairs nevaram ar Skārletu saieties. Jau tas diezgan ļauni, ka šis cilvēks kara laikā bija spekulants un iedzīvojās uz mūsu rēķina, kad mēs cietām badu, bet tagad viņš vēl draudzējas ar visiem šiem jaunbagātniekiem un jenkiju piekritējiem un ir — jā, tiešām ir šī nožēlojamā gubernatora Buloka draugs. Tādus apciemot? Tas tik būtu jauki!

Misis Bonela nopūtās. Viņa atgādināja apaļīgu, brūnu paceplīti ar spriganām actiņām.

—   Viņi jau grib aiziet tikai vienreiz — pieklājības dēļ, Dollij,— nezinu, vai tas tik ļauni. Cik man zināms, visi vīrieši, kas toreiz bija iejaukti, grib apciemot Batleru, un tas man liekas gluži pareizi. Vai zināt, man grūti ticēt, ka Skārleta ir savas mātes meita. Es Savanā gāju skolā reizē ar Elenu Robijāru, viņa bija tik jauka meitene, un es viņu ļoti mīlēju. Kaut jel tēvs tai nebūtu liedzis precēties ar brālēnu Filipu! Tas zēns patiesībā nemaz nebija tik slikts — jaunekļi taču arvien mēdz būt pārgalvīgi. Bet Elenai arī katrā ziņā bija jābēg prom un jāprecas ar veco O'Hāru, un nu viņai ir tāda meita kā Skārleta. Tur nekā nevar darīt. Elenas piemiņas dēļ man vismaz vienreiz jāaiziet.

—   Sentimentālas blēņas!— misis Merivedera nikni iešņācās.— Kitij Bonel, tu gribi iet pie sievietes, kas tikko gadu pēc vīra nāves atkal apprecējusies?

—   Un kurai uz sirdsapziņas mistera Kenedija nāve?— Indija vēsi, bet dzēlīgi piebilda. Tiklīdz viņa iedomājās Skārletu, viņai bija grūti palikt pieklājīgai. Jo viņai tad vienmēr bija reizē jādomā arī par Stjuartu Tārltonu.— Man vienmēr ir licies, ka jau pirms mistera Kenedija nošaušanas viņai ar šo Batleru bija kas vairāk, nekā ļaudis domāja. %

Dāmas vēl nebija attapušās no šausmām par tik pārdrošu minējumu, turklāt vēl no vecmeitas lūpām, kad Melānija jau stāvēja uz sliekšņa. Viņas bija tā nogrimušas tenkošanā, ka nebija dzirdējušas Melānijas vieglos soļus, un nu viņas sēdēja namamātes priekšā kā skolnieces, ko skolotāja pieķērusi nerātni sačukstamies. Viņu sašutumam nu vēl pievienojās izbailes, kad tās ieraudzīja Melānijas pārvērsto seju. Tā bija dusmās pietvīkusi. Maigās acis meta dzirksteles, un nāsis drebēja. Neviena no viņām Melāniju nekad nebija redzējusi dusmīgu. Dāmas nemaz nebūtu spējušas ticēt, ka viņa var tā saniknoties. Viņas visas mīlēja Melāniju, taču uzskatīja viņu par vismaigāko, padevīgāko sievieti, kura jūt vislielāko godbijību pret vecākiem cilvēkiem un kurai nemaz nav pašai savu domu.

—   Kā tu drīksti tā runāt, Indij!— viņa klusā, drebošā balsī iesaucās.— Cik zemu tu vēl kritīsi savā greizsirdībā? Kaunies!

Indija nobālēja un lepni pacēla galvu.

—   Es nekā neņemu atpakaļ,— viņa īsi teica, taču iekšā viņai viss vārījās. «Es — greizsirdīga?» viņa sevī nodomāja. Stjuartu Tārltonu, Mīlulīti un Čārlzu atceroties, viņai bija gan iemesls greizsirdībai uz Skārletu, bija iemesls to ienīst, sevišķi, kopš viņa Skārletu turēja aizdomās, ka tā arī Ešliju kaut kā ievilinājusi savos tīklos. «Es tev varētu šo to pastāstīt par Ešliju un tavu mīļo Skārletu,» viņa sevī teica, mokoši apsvērdama, vai labāk klusēt un taupīt Ešliju vai arī to nežēlīgi atmaskot Mellijas un visas pasaules priekšā. Tad Skārletai gribot negribot vajadzētu no tā atkāpties. Bet vēl nebija īstā reize. Viņai nebija nekādu pierādījumu, tikai aizdomas.

—   Es nekā neņemu atpakaļ,— viņa atkārtoja.

—  Tad tiešām patīkami, ka tu vairs nedzīvo manā mājā,— Melānija ledainā balsī teica.

Indija uzlēca kājās, viņas slimīgi bālajā sejā iesitās asinis.

—   Melānij, tu, mana svaine,— tu taču nesāksi ķildu ar mani šīs bezkaunīgās personas dēļ…

—   Skārleta arī ir mana svaine,— Melānija pārtrauca Indiju un tik vēsi paskatījās viņai acīs, it kā viņas būtu viena otrai gluži svešas,— un viņa man ir tuvāka nekā miesīga māsa. Liekas, tu esi aizmirsusi, cik daudz pateicības esmu viņai parādā. Viņa visu aplenkuma laiku palika pie manis, lai gan pat krustmāte Pitija aizbēga uz Meikonu, un viņa taču būtu varējusi braukt mājās. Viņa saņēma manu bērnu, kad jenkiji gandrīz jau bija Atlantā, un devās ar mani un Bo tai briesmīgajā braucienā uz Taru, lai gan gluži labi būtu varējusi atstāt mūs abus slimnīcā un jenkiju varā. Viņa mani kopa un baroja, lai gan bija nogurusi un pati cieta badu. Man Tarā bija labākā gulta, tāpēc ka biju slima un nevarīga. Kad atkal varēju paiet, es dabūju vienīgo veselo kurpju pāri, kas mājās bija. Tu, Indij, vari aizmirst, ko viņa man laba darījusi, bet es to nevaru. Un, kad Ešlijs slims un novārdzis pārnāca no kara, kad viņam nebija māju un kabatā ne centa, viņa to uzņēma kā māsa. Un, kad mēs domājām, ka būs jābrauc uz Ziemeļiem, un sirds mums lūza, no Džordžijas šķiroties, Skārleta iejaucās un uzticēja viņam zāģētavas vadību. Un kapteinis Batlers aiz tīrās labsirdības glāba Ešlija dzīvību, lai gan Ešlijs viņam neko labu nebija darījis. Tādēļ es esmu Skārletai un kapteinim Batleram pateicīga, jā, ļoti pateicīga! Un tu, Indij,— kā tu vari aizmirst, ko mēs ar Ešliju esam Skārletai parādā? Vai tiešām tu tik zemu vērtē brāļa dzīvību, ka uzdrīksties trīt mēli par viņa glābēju? Tev būtu jāmetas ceļos Skārletas un kapteiņa Batlera priekšā, un arī tad tu viņiem vēl nebūtu diezgan pateikusies!

—   Paliec nu klusu, Mellij!— misis Merivedera atkal bija sasparojusies.— Tā tu nedrīksti ar Indiju runāti

—   Es dzirdēju arī, ko jūs teicāt par Skārletu,— Melānija pagriezās un uzbruka tuklajai, vecajai dāmai kā paukotājs, kas, vienu pretinieku pievārējis nikni vērš asmeni pret otru.— Un arī jūsu vārdus, misis Elsinga. Nav mana daļa, ko jūs abas savā sīkumainajā sirdī par viņu domājat, tā ir jūsu pašu darīšana, bet, ko jūs manā mājā vai manā klātbūtnē par viņu sakāt, tā gan ir mana darīšana. Kā jūs vispār varat domāt kaut ko tik briesmīgu un vēl teikt skaļi! Vai jūsu ģimenes vīrieši jums tik nevērtīgi, ka jūs tos labāk vēlētos redzēt mirušus nekā dzīvus? Vai jūs nejūtat ne mazāko pateicību pret cilvēku, kas tos glāba, likdams uz spēli pats savu dzīvību? Ja patiesība būtu nākusi gaismā, jenkiji taču varēja arī kapteini Batleru noturēt par klana biedru, un tad viņi to būtu pakāruši. Viņš riskēja ar savu dzīvību, lai glābtu jūsu vīriešus — jūsu vīratēvu, misis Merivedera, un jūsu znotu, un abus jūsu brāļadēlus. Jūsu brāli, misis Bonela, jūsu dēlu un jūsu znotu, misis Elsinga. Nudien, jūs esat nepateicīgas! Es vēlos, lai jūs visas man atvainojaties!

Misis Elsinga bija nolikusi šuvekli un stāvēja cieši sakniebtām lūpām.

—   Ja es būtu zinājusi, ka tu vari būt tik nepieklājīga, Mellij… Nē, es neatvainošos. Indijai taisnība, Skārleta ir vieglprātīga un bezkaunīga sieviete. Nevaru aizmirst, kā viņa uzvedās kara laikā. Nevaru aizmirst, kā viņa izturas, kopš tikusi pie naudas,— kā viszemākā. ..

—   Tikai to vienu jūs nevarat aizmirst,— Melānija viņu pārtrauca un iespieda abas mazās dūres sānos,— ka viņa atlaida Hjū, tāpēc ka tas nebija spējīgs vadīt viņas zāģētavu.

—   Mellij!— daudzas balsis korī ievaimanājās.

Misis Elsinga nicīgi atmeta galvu un devās uz durvju pusi. Tomēr, roku uz durvju roktura uzlikusi, viņa apstājās un pagriezās atpakaļ.

—   Mellij,— viņa teica, viņas balss pēkšņi bija pārvērtusies, — mīļā, nelauz man sirdi! Es biju tavas mātes labākā draudzene, es palīdzēju doktoram Mīdām, kad viņš tevi saņēma, un es tevi mīlu kā savu bērnu. Ja būtu kāds svarīgs iemesls, man nebūtu tik sāpīgi dzirdēt no tevis tādus vārdus. Bet tādas sievietes dēļ kā Skārleta O'Hāra, kas var apkaunot gan tevi, gan jebkuru no mums…

Misis Elsingas pirmos vārdus dzirdot, Melānijai saskrēja asaras acīs, bet, kad vecā dāma turpināja, viņas seja atkal kļuva cieta.

—   Vienu lietu es jums gribu teikt: kas neies pie Skārletas, tas lai nenāk arī pie manis.

Skaļi iesaukdamās, dāmas pietrūkās kājās. Misis Elsinga nometa šuvekļa kastīti un, noslīdējušās liekās cirtas nevērodama, ieskrēja atpakaļ istabā.

—   Tas nedrīkst notikt!— viņa vaimanāja.— Tas gluži vienkārši nedrīkst notikt! Tu esi satraukta, Mellij, tu nezini, ko runā. Tu esi mana draudzene un es lava. Tas nekādā ziņā nedrīkst nostāties starp mums.

Viņa raudāja, un pēkšņi Melānija atradās viņas skaujās. Arī viņa raudāja, bet elsodama atkārtoja, ka tas bijis domāts nopietni. Arī vairākas citas dāmas izplūda asarās. Misis Merivedera, skaļi taurēdama mutautiņā, metās ap kaklu misis Elsingai un Melānijai. Krustmāte Pitija — viņa bija vērojusi šo scēnu kā pārakmeņota — pēkšņi krita vienā no retajiem īstajiem ģīboņiem, kas viņas mūžā bija gadījušies. Šai asaru un skūpstu, ožamās sāls un brendija steidzīgās meklēšanas juceklī tikai viena vienīga seja palika mierīga, viens vienīgs acu pāris sauss. Indija Vilksa, neviena nemanīta, atstāja ināju.

Kad Merivederu vecaistēvs pēc vairākām stundām «Jautrajās meitenēs» satika Henriju Hamiltonu, viņš tam ar lielu baudu izstāstīja tārīta notikumus, kā tos pats bija dzirdējis misis Merivederas attēlojumā. Viņš priecājās, ka reiz kāds bija saņēmis drosmi un stājies pretī viņa valdonīgajai vedeklai. Viņam pašam nekad nebūtu pieticis dūšas tādam varoņdarbam.

—   Un ko tas zosu bars beidzot nolēma?— tēvocis Henrijs īgni apvaicājās.

—   Velns to zina,— vecaistēvs atteica,— bet, man liekas, Mellija šoreiz uzvarējusi. Varu saderēt, ka vismaz vienreiz viņas visas aizies. Tavu mazmeitu viņas ļoti ciena, Henrij.

—   Mellija ir muļķe. Dāmām pilnīga taisnība. Skārleta ir viegls putniņš, un es nesaprotu, kādēļ Čārlijs viņu vispār precēja,— tēvocis Henrijs drūmi noteica.— Bet savā ziņā ari Mellijai taisnība. Pieklājība prasa, lai to vīru ģimenes, kuriem Batlers glābis dzīvību, viņu apmeklētu. Ja labi padomāju, es nemaz nevaru uz Batleru turēt ļaunu prātu. Toreiz, kad viņš mūs paglāba no karātavām, viņš rīkojās kā īsts vīrs. Skārleta ir tā, kas mani kaitina kā dadzis zem astes. Viņa ir par daudz veikla, vairāk, nekā vajadzētu. Nu, bet, lai nu kā, man katrā ziņā jāaiziet. Spekulante vai ne, Skārleta tomēr ir mana radiniece. Domāju aiziet jau šo pēcpusdienu.

—   Es iešu tev līdzi, Henrij. Ha! Dollija gan lēks gaisā, kad to uzzinās. Pagaidi, es tikai pasūtīšu vēl vienu glāzi.

— Ne, labak dzersim pie kapteiņa Batlera. Dzerieni viņam vienmēr labi, tas arī skauģiem jāatzīst.

Rets bija teicis, ka «vecā gvarde» nepadošoties, un tā arī notika. Viņš zināja, cik maza nozīme ir tiem pāris apciemojumiem, un zināja arī, kam viņš vispār par tiem varēja pateikties. To vīru ģimenes, kuri bija piedalījušies klana neveiksmīgajā ekspedīcijā, sākumā gan nāca diezgan bieži, bet tad arvien retāk — un nekad Batlerus nelūdza pie sevis.

Rets uzskatīja, ka viņi nebūtu nākuši nemaz, ja nebūtu baidījušies Melānijas. Skārleta nezināja, kā viņam tas bija ienācis prātā, bet ar nicināšanu noraidīja tādu domu. Ko gan Melānija varēja iesākt pret tādiem ļaudīm kā misis Elsinga un misis Merivedera? Viņa nebēdājās, ka tās vairs nenāca, viņa to pat nemanīja, jo viņas istabās drūzmējās pavisam citādi viesi. Vecās Atlantas ģimenes tos sauca par «jaunajiem ļaudīm», ja neveltīja tiem citus — ne tik pieklājīgus apzīmējumus.

Nacionālajā viesnīcā dzīvoja daudz tādu «jaunu ļaužu», kas, tāpat kā Rets un Skārleta, gaidīja, kad viņu mājas būs gatavas. Tie bija jautri, bagāti ļaudis, ļoti līdzīgi Reta draugiem Jaunorleānā, eleganti ģērbušies, devīgi un ar miglā tītu pagātni. Visi viņi bija republikāņi un Atlantā kārtoja darījumus, kam bija sakars ar štata valdību. Kas tie bija par darījumiem, Skārleta nezināja un arī nepūlējās izzināt.

Rets viņai būtu varējis paskaidrot, kas tie bija — tie bija kraukļu darījumi pie mirstoša dzīvnieka. Tie saoda nāvi iztālēm, un rijība tos nemaldīgi atvilka šurp. Pašvaldības Džordžijā vairs nebija, štats bija gluži neaizsargāts, un dēku meklētāji saplūda no visām pusēm.

Reta paziņu — spekulantu sievas pulkiem nāca pie viņas iepazīšanās vizītēs, tāpat «jaunie ļaudis», kurus viņa jau bija satikusi, tirgodamās ar kokmateriāliem. Rets teica, ka viņai tie jāuzņem, ja viņa ar tiem tirgojas, un, kad reiz tie bija uzņemti, tie viņai šķita gluži patīkami cilvēki. Viņi bija skaisti ģērbušies, viņu sarunas aprobežojās ar jaunākajām modēm, sabiedrības tenkām un vista spēli. Skārleta, kas līdz šim nekad nebija kārtis spēlējusi, ātri iecienīja šo spēli un īsā laikā kļuva par labu spēlētāju.

Kad viņa uzturējās viesnīcā, pie viņas allaž ieradās vesels pulks kāršu spēlmaņu. Bet šais dienās viņa diezgan reti bija savās istabās. Viņa bija pārāk aizņemta, celdama savu jauno māju, lai kavētu laiku ar viesiem. Vislabāk viņa būtu visus sabiedriskos priekus un pienākumus atlikusi līdz tai dienai, kad ēka būs gatava un viņa varēs parādīties kā Atlantas skaistākā nama īpašniece un pilsētas vissmalkāko viesību rīkotāja.

Vasaras garajās, siltajās dienās viņa noraudzījās, kā ceļas augšup viņas māja — no sarkaniem ķieģeļiem, ar pelēku dēlīšu apdari —, līdz tā bija augstāka par visām citām Persiku ielā. Zāģētavas un veikalu viņa pameta dieva ziņā un visu laiku pavadīja būvlaukumā, ķildojās ar namdariem un mūrniekiem un skubināja būvuzņēmēju. Sienas ātri cēlās uz augšu, un viņa apmierināta vēroja, ka māja būs lielāka un lepnāka par visām citām pilsētā. Tā izskatījās vēl iespaidīgāka par netālo «Džeimsa namu», kas bija nopirkts gubernatora Buloka rezidencei.

Gubernatora nams lepojās ar greznām izzāģētām margām un jumtu notekām, bet ar Skārletas mājas daudzveidīgajām mežģīnēm tas nevarēja sacensties. Tam bija deju zāle, bet tā likās niecīga salīdzinājumā ar milzīgo telpu, kas Skārletas mājā aizņēma visu trešo stāvu. Viņas mājai bija tik daudz kupolu, torņu, tornīšu, stūra izlaidumu, zibensnovedēju un logu ar krāsainām rūtīm, ka šai ziņā tā tiešām pārspēja gubernatora namu un jebkuru citu pilsētas namu.

Visai mājai apkārt stiepās balkons, uz kuru veda četrējas kāpnes no visām četrām ēkas pusēm. Dārzs bija plašs un skaisti apstādīts, tanī bija dzelzs kaluma soliņi un paviljons — tālaika elegantā pasaule tādu sauca par «gazebo», un, kā uzņēmējs Skārletai apgalvoja, tas bija celts tīrā gotu stilā —, tāpat divas lielas dzelzs skulptūras, kas attēloja briedi un buldogu, tik lielu kā Šetlendas ponijs. Veidam un Ellai, ko jaunās mājas lielums, krāšņums un modernā pustumsa drusku biedēja, abi šie dzelzs zvēri bija vienīgais prieks.

Mājas iekštelpas iekārtoja pilnīgi pēc Skārletas vēlēšanās. Grīdas bija klātas bieziem, sarkaniem paklājiem, pie durvīm karājās sarkanas samta portjeras, un mēbeles bija vismodernākās — melna riekstkoka, pulētas, ar griezumiem, kur vien tiem atlika vieta; dīvāni un krēsli bija tik stingri poistēti gludiem astriem, ka dāmas uz šīm mēbelēm sēdās ļoti uzmanīgi, jo viegli varēja noslīdēt uz grīdas. Pie sienām visur karājās spoguļi zeltītos rāmjos, daži no tiem cilvēka augstumā; to šeit bija tikpat daudz — tā Rets reiz nevērīgi piezīmēja — kā Bellas Votlingas iestādē. Pa starpām karājās tērauda grebumi smagos rāmjos, daži astoņas pēdas gari; tos Skārleta bija speciāli pasūtījusi no Ņujorkas. Sienas bija klātas tumšām tapetēm ar greznu rakstu, istabas bija ļoti augstas un visu dienu krēslainas, jo logi bija aizklāti zilo plūmju krāsas samta aizkariem, kas aizturēja gandrīz visu saules gaismu.

Skats kopumā bija elpu aizraujošs; staigādama pa mīkstajiem paklājiem un dziļi iegrimdama dūnu pēļos, Skārleta atcerējās auksto grīdu un salmu maisus Tarā un bija apmierināta. Viņai sava māja likās visskaistākā un viselegantāk iekārtotā, kādu viņa jebkad bija redzējusi. Rets teica, ka tā esot briesmīga. «Bet, ja tu te jūties laimīga,— manis dēļ.»

«Pat svešinieks, kas par mums nekā nebūtu dzirdējis, tūliņ zinātu, ka šī māja celta par spekulantu naudu. Negodīgā ceļā iegūta nauda labumu nenes. Šī māja tam ir labākais piemērs, īsta spekulantu māja.»

Taču Skārleta, pāri plūstošā lepnumā un laimē kaldama plānus tūkstoš viesībām, ko tā gribēja rīkot, tiklīdz viņi būs iekārtojušies, tikai pārgalvīgi ieknieba Retam ausī un noteica: «Nieki!»

Viņa jau sen bija sapratusi, ka Rets ar sevišķu patiku lej viņai ūdeni vīnā kad vien varēdams un ka viņš būtu sabojājis viņai katru prieku, ja viņa zobgalības ņemtu pie sirds. Tad viņai būtu jāķildojas, bet viņa nevēlējās ar Retu krustot zobenus, jo viņš vienmēr paturēja virsroku, tādēļ viņa parasti neklausījās un to, ko bija spiesta noklausīties, mēģināja pārvērst par joku. Vismaz sākumā.

Kāzu ceļojumā, tāpat arī uzturēdamies Nacionālajā viesnīcā, viņi bija labi satikuši, bet, tiklīdz viņi bija apmetušies jaunajā namā, tiklīdz Skārleta bija sapulcinājusi ap sevi jaunos draugus, bieži gadījās pēkšņas un asas sadursmes. Tomēr ķildas nekad nebija ilgas. Ar Retu tas nebija iespējams, jo viņš tikai vēsi un vienaldzīgi noklausījās viņas niknajos vārdos un mierīgi nogaidīja brīdi, kad varēja ievainot viņu vārīgā vietā. Viņa ķilčlojās, bet Rets neķildojās. Viņš tikai nepārprotami izteica savas domas par Skārletu pašu, viņas rīcību, viņas māju un draugiem. Un viņa uzskati lielāko tiesu bija tādi, ka viņa nevarēja ilgi atvairīt tos kā joku.

Piemēram, kad Skārleta nolēma «Kenedija preču nama» nosaukumu nomainīt ar kādu citu — iespaidīgāku, viņa lūdza Retu izdomāt nosaukumu, kurā būtu vārds emporium . Rets ieteica uzrakstu «Caveat Emptoriurn»  un apgalvoja, ka tas lieliski piederoties precēm, kādas veikalā pārdodot. Viņai likās, ka nosaukums skan lieliski, un viņa pat lika jau pagatavot izkārtni, bet tad Ešlijs ļoti samulsis pārtulkoja viņai vārdu nozīmi. Rets smieklos rēca, vērodams viņas dusmu izvirdumu.

Un tad — kā viņš izturējās pret veco aukli! Mammīte ne sprīdi neatkāpās no sava ieskata, ka Rets Batlers esot mūlis zirga aizjūgā. Viņa pret to bija pieklājīga, bet vēsa un vienmēr sauca to par «kapteini Batleru», bet nekad par «misteru Retu». Viņa pat nekniksēja, kad Rets viņai uzdāvināja sarkanos apakšbrunčus, un nekad tos arī neuzvilka. Ellu un Veidu viņa turēja tik tālu no Reta, cik vien varēja, lai gan Veids dievināja tēvoci Retu un arī Retam zēns bija mīļš. Tomēr viņš veco aukli neatlaida, nebija pret viņu skarbs un stingrs; pret mammīti Rets izturējās ar lielāko godbijību un daudz bruņnieciskāk nekā pret Skārletas jauno paziņu dāmām, pat bruņnieciskāk nekā pret Skārletu. Viņš vienmēr lūdza mammītei atļauju, iekāms ņēma Veidu līdzi izjādē, un lūdza tai padomu, kad pirka Ellai paijas, lai gan mammīte pret viņu tik tikko bija pieklājīga.

Skārleta domāja, ka Retam vajadzētu veco aukli saņemt stingri, kā mājas saimniekam pienākas, bet Rets tikai smējās un teica, ka patiesībā mammīte taču esot mājas īstā saimniece.

Viņš varēja Skārletu ārkārtīgi kaitināt, gluži mierīgi piezīmēdams, ka jau esot sagatavojies pēc pāris gadiem pret viņu izturēties ar lielu līdzjūtību, jo tad republikāņu kundzībai Džordžijā pienākšot gals un demokrāti atkal būšot pie varas.

—   Tiklīdz demokrātiem atkal būs savs gubernators un parlaments, visi tavi prastie republikāņu draugi būs nostumti no šaha dēļa un atkal apkalpos bāros viesus vai tīrīs saslauku spaiņus, kā jau tiem piederas. Tad tu būsi starp divām frontēm un tev vairs nebūs ne republikāņu, ne demokrātu draugu. Nekas, labāk nedomā par nākotni.

Skārleta smējās un ne bez pamata, jo toreiz Buloks droši sēdēja gubernatora krēslā, likumdevējā sapulcē piedalījās divdesmit septiņi nēģeri un tūkstošiem Džordžijas demokrātu bija atņemtas politiskās tiesības.

—   Demokrāti nekad nenāks atpakaļ. Viņi tikai arvien vairāk aizkaitina jenkijus un attālina dienu, kad varētu atgūt varu. Viņi prot tikai gudri runāt un naktī klejot apkārt kukluksklana kreklos.

—   Viņi tomēr nāks atpakaļ. Es pazīstu dienvidniekus, pazīstu Džordžijas ļaudis; tā ir sīksta, ietiepīga cilts. Ja viņiem būs vēlreiz jākaro, lai atgūtu varu,— nu, tad viņi karos. Ja viņiem būs jāpērk melno balsis, kā jenkiji darīja, viņi tās pirks, un, ja viņiem būs jāiesaista vēlēšanās desmittūkstoš mirušas dvēseles, kā jenkiji darīja, tad katrs mironis Džordžijas kapsētās nodos savu vēlēšanu biļetenu. Un mūsu labā drauga Rūfa Buloka svētīgā valdīšana drīz radīs tādu stāvokli, ka Džordžija viņu izvems.

—   Ret, nelieto tik rupjus vārdus!— Skārleta iesaucās.— Tu runā tā, it kā es nepriecātos par demokrātu atgriešanos. Tu skaidri zini, cik ļoti es par to priecātos. Vai tu domā, ka man patīk noskatīties, kā te vēl arvien slaistās jenkiju kareivji, atgādinādami man… Galu galā es arī esmu Džordžijas meita! Nekas man tā nepatiktu kā demokrātu atgriešanās pie varas. Bet tas nekad nenotiks, un, ja tas arī notiktu, kādēļ gan tas mūsu draugiem kaitētu? Nauda taču viņiem paliks, vai ne?

—   Ja viņi to pratīs saturēt — jā. Bet es neticu, ka viņi pratīs savu naudu saturēt ilgāk par pieciem gadiem, jo es redzu, ka viņi to sviež pa logu laukā. Kā nācis, tā gājis! Viņu nauda viņiem neatnesīs svētību, gluži tāpat kā mana nauda tev nav atnesusi svētību. Par sugas ķēvi tā tevi noteikti nav padarījusi, tu vēl arvien piederi pie mūļiem, vai ne, manu daiļaviņ?

Ķilda, kas pēc tam izcēlās, ilga vairākas dienas. Kad Skārleta četras dienas bija raudājusi un, daiļrunīgi klusēdama, veltīgi gaidījusi atvainošanos, Rets aizbrauca uz Jaunorleānu, par spīti aukles iebildumiem, paņemdams Veidu līdzi, un dzīvoja tur, līdz Skārletas dusmas bija aprimušas. Bet dzelonis palika. Viņa nebija varējusi tikt tam klāt.

Kad viņš vēss un laipns pārbrauca mājās, Skārleta norija dusmas un nolēma atlikt cīņu uz citu reizi. Tagad viņa negribēja cilāt nepatīkamas lietas, tagad viņa gribēja justies laimīga, jo domāja tikai par pirmajām viesībām savā jaunajā mājā. Tam vajadzēja būt milzīgam sarīkojumam ar palmām un orķestra mūziku. Verandas un durvis bija jānotapsē ar drēbi, un vakariņām vajadzēja būt tādām, ka, tās iedomājoties vien, siekalas saskrietu mutē. Viņa gribēja ielūgt visus, ko viņa Atlantā pazina, visus vecos draugus un arī visus jaunos, burvīgos cilvēkus, ar kuriem kopš kāzu ceļojuma bija iepazinusies. Šo viesību gaidās un priekā viņa aizmirsa Reta ņirgāšanos un, savu lielo dienu iedomājoties, bija laimīgāka nekā visus pēdējos gadus.

Kāds prieks bagātai būt un rīkot viesības, nerēķinot, cik tās maksā, pasūtīt visdārgākās mēbeles, viselegantākās drēbes un visgardākos ēdienus un ne mirkli nedomāt par rēķinu! Cik jauki bija krustmātei Polīnai un krustmātei Jūleilijai Čārlstonā un Viļam Tarā aizsūtīt čeku par glītu, apaļu summu! Ak, šie skaudīgie nelgas, kas apgalvoja, ka nauda neesot viss! Cik Rets bija muļķīgs, teikdams, ka viņai no tās neesot nekāda labuma!

Skārleta aizsūtīja ielugumus visiem vecajiem draugiem un paziņām, arī tiem, kurus nevarēja ieredzēt,— pat misis Merivederai, kas savā apciemojumā Nacionālajā viesnīcā bija gandrīz vai nepieklājīga, un arī ledaini atturīgajai misis Elsingai. Viņa ielūdza arī misis Mīdu un misis Vaitingu, lai gan zināja, ka šīs dāmas viņu neieredz un ka tām pat nebūs pieklājīga tērpa, lai ierastos viņas greznajā vakarā. Skārletas vakara viesības jaunās mājas iesvētīšanai, viņas crush, kā tolaik sauca viesības, kas bija kaut kas vidējs starp dineju un balli, kļuva par ievērojamāko notikumu, kāds Atlantā bija piedzīvots.

Vakarā māja un ar drēbi tapsētie balkoni bija pilni viesiem — tie dzēra viņas šampanieša boli, ēda viņas cepumus un austeres krējuma mērcē un dejoja viņas zālē, spēlējot orķestrim, kas bija noslēpts aiz palmām un gumijkokiem. Tomēr nebija ieradies neviens no tiem, kurus Rets sauca par «veco gvardi»— ja neņēma vērā Melāniju un Ešliju, krustmāti Pitiju un tēvoci Henriju, doktoru Mīdu ar kundzi un Merivederu vectētiņu.

Daudzi no «vecās gvardes» sākumā, kaut arī negribot, bija dzīrušies viesībās ierasties. Daži bija apsolījušies Melānijas dēļ, citi aiz pateicības par to, ka Rets viņiem bija glābis dzīvību. Bet divas dienas pirms viesībām Atlantā izplatījās ziņa, ka ielūgts arī gubernators Buloks. «Vecā gvarde» pauda savu sašutumu ar veselu kaudzi vizītkaršu, kurās tā «ar nožēlu» atraidīja Skārletas laipno ielūgumu, un arī tas mazais pulciņš, kas bija ieradies, neveikli, bet noteikti atvadījās, tiklīdz gubernators ienāca mājā.

Šis apvainojums Skārletu tā samulsināja un aizkaitināja, ka viesības viņai vairs nedarīja nekāda prieka. Viņas elegantais vakars! Ar kādu mīlestību viņa visu bija gatavojusi, un nu tikai daži no vecajiem draugiem bija ieradušies apbrīnot viņas krāšņumu, un no vecajiem ienaidniekiem nebija atnācis neviens! Kad pēdējais viesis, rītam austot, bija aizgājis projām, viņa būtu raudājusi un trakojusi, ja nebūtu baidījusies Reta neganto smieklu, ja nebūtu baidījusies viņa smīnīgajās, melnajās acīs lasīt vārdus: «Vai es tev neteicu?»— kaut arī viņš tos neizrunātu skaļi. Tādēļ viņa ar saldskābu seju nomāca dusmas un izlikās, ka par to neraizējas.

Tikai nākamajā dienā sarunā ar Melāniju viņa vairs nespēja valdīties un ļāva dusmām vaļu.

—   Tu mani apvainoji, Mellij, un tu uzkūdīji arī Ešliju un citus mani tāpat apvainot! Tu labi zini, ka viņi nekad nebūtu tik agri gājuši mājās, ja tu viņus nebūtu ar varu aizvilkusi. Ak jā, es redzēju gan! Tieši tai brīdī, kad gribēju gubernatoru Buloku vest pie tevis un jūs iepazīstināt, tu aizbēgi kā zaķis.

—   Bet es taču nedomāju. . . ak, es taču neticēju, ka viņš tiešām atnāks,— Melānija ļoti nelaimīga atbildēja,— kaut arī visi teica. ..

—   Visi? Tātad atkal visi par mani tarkšķējuši un vāvuļojuši!— Skārleta nikni iesaucās.— Varbūt tu gribi teikt, ka tu ari nebūtu nākusi, ja būtu zinājusi, ka gubernators ieradīsies?

—   Protams,— Melānija klusi, acis nodūrusi, atbildēja. — Mīļā, tad es gan nebūtu iedrošinājusies nākt.

—   Pie velna, tad tu mani arī būtu apvainojusi tāpat kā visi citi!

—   Ak žēlīgā debess,— Melānija izmisusi vaimanāja,— es taču negribēju tevi apvainot! Tu taču esi mana māsa, mana mīļā Čārlija atraitne un es…

Viņa bikli uzlika roku Skārletai uz elkoņa, bet Skārleta to nokratīja, vēlēdamās, kaut varētu bļaut kā Džeralds savu ātro dusmu lēkmēs. Bet Melānija nebijās viņas dusmu. Kad viņa ieskatījās Skārletas zaļajās, zibošajās acīs, viņas maigais augums lepni saslējās un — savādā pretstatā viņas bērnišķumam — to pēkšņi it kā apņēma pašcieņas mantija.

—   Man žēl, ka tas tevi sāpina, mīļā, bet ar gubernatoru Buloku vai citiem republikāņiem un jenkiju draugiem es nevaru saieties. To es nedarīšu ne tavās mājās, ne citur. Nē, ari tad ne, ja… — Melānija pūlējās izdomāt visļaunāko,— arī tad ne, ja man būtu jākļūst nepieklājīgai.

—   Vai tev ir kādi iebildumi pret maniem draugiem?

—   Nē, mīļā, bet tie ir tavi draugi, nevis mani.

—   Vai tu mani nosodi par to, ka es pie sevis uzņemu gubernatoru?

Melānija bija spīlēs, bet viņa stingri paskatījās Skārletai acīs.

—   Mīļā, lai tu dari ko darīdama, tev ir savi iemesli. Es tevi mīlu un ticu tev, un man nav nekādu tiesību tevi nosodīt. Es ari necietīšu, ka to manā klātbūtnē dara kāds cits. Bet. ak, Skārlet!— Pēkšņi vārdi sāka plūst kā straume, karsti, ātri vārdi, un viņas klusajā balsī liesmoja nesamierināms naids.— Vai tu vari aizmirst, ko šie ļaudis mums darījuši? Vai tu vari aizmirst mīļā Čārlija nāvi un Ešlija sabojāto veselību, un Divpadsmit Ozolu nopostīšanu? Ak, Skārlet, tu taču nevari būt aizmirsusi to briesmīgo cilvēku, ko tu nošāvi, kad tas gribēja nolaupīt tavas mātes šuvekļa kastīti! Tu taču nebūsi aizmirsusi, kā Šermana ļaudis rīkojās Tarā, kā tie nolaupīja pat mūsu apakšveļu! Un kā viņi mēģināja nodedzināt Taru un iedrošinājās pieskarties mana tēva zobenam! Ak, Skārlet, tie, kas mūs toreiz izlaupīja, mocīja un pameta bada nāvei,— tie ir tie paši, ko tu ielūdz savā mājā! Tie paši, kas mums melnos uzlikuši par kungiem, kas izlaupījuši mūsu zemi un atņēmuši mūsu vīriešiem vēlēšanu tiesības! To es nevaru aizmirst! To es negribu aizmirst! Arī Bo es mācīšu, lai viņš to nekad neaizmirst, un savus mazbērnus es mācīšu nīst šos cilvēkus un arī savus mazbērnu bērnus, ja dievs man dāvās tik ilgu mūžu. Skārlet, kā tu vari to aizmirst?

Melānija apklusa, lai atvilktu elpu, un Skārleta skatījās viņā platām acīm; Melānijas drebošā balss viņu bija tā izbiedējusi, ka viņai aizmirsās dusmas.

—   Par ko tu mani turi?— viņa asi jautāja.— Protams, es to atceros! Bet tas viss pagājis, Mellij. Mums jāglābj, kas glābjams, un to es mēģinu darīt. Gubernators Buloks un labākie republikāņi mums var daudz palīdzēt, ja pratīsim ar tiem pareizi apieties.

—   Labu republikāņu nemaz nav,— Melānija atcirta,— un man viņu palīdzība nav vajadzīga. Es arī negribu glābt, kas glābjams, ja tas jādara roku rokā ar jenkijiem.

—   Ak dievs, Mellij, kādēļ tu esi tik dusmīga?

—    Debess!— Melānija izskatījās gluži izbijusies.— Ko es visu nesarunāju! Skārlet, es negribēju tevi tiesāt un tev izteikt pārmetumus. Katrs cilvēks domā citādi, un katram no mums ir tiesības domāt, kā pats vēlas. Dārgā, es tevi mīlu, to tu zini, un to nekas nevar grozīt, lai tu darītu ko darīdama. Un tu taču mani arī vēl mīli, vai ne? Bet varbūt tu mani tagad ienīsti? Skārlet, ja kaut kas nostātos starp mums, es to neizciestu — pēc visa, ko mēs abas esam kopā pārdzīvojušas! Saki, ka tu neļaunojies un mani!

—  Nieki, Mellij, tā ir tikai vētra ūdens glāzē,— Skārleta negribīgi teica, tomēr nenokratīja roku, kas bikli apvijās ap

viņas vidukli.

—   Nu viss atkal ir labi,— Melānija aplaimota teica un klusi piebilda:— Mēs apciemosim viena otru kā agrāk, vai ne? Ja tu gaidi republikāņus un jenkijus, tad tu man vienkārši to paziņo, un es palikšu mājās.,

—  Man ir gluži vienalga, vai tu nāc vai nenāc.— To pateikusi, Skārleta uzlika cepuri un ātri aizgāja. Viņa tomēr aiznesa līdzi mazu gandarījumu par savu ievainoto lepnumu — Melānijas sāpīgo sejas izteiksmi, šos vārdus dzirdot.

Pirmajās nedēļās pēc viesībām Skārletai dažreiz bija diezgan grūti izlikties tikpat vienaldzīgai pret ļaužu spriedumu kā agrāk. Kad vecie draugi (izņēmums bija Mellija un Pitija, tēvocis Henrijs un Ešlijs) viņu vairs neapciemoja un neielūdza savās vienkāršajās viesībās, viņa patiesi brīnījās un jutās aizskarta. Vai viņa nebija pūlējusies aprakt kara cirvi un rādīt šiem ļaudīm, ka neļaunojas par to tenkām? Viņiem taču vajadzēja zināt, ka viņa gubernatoru ienīst gluži tāpat kā viņi un tikai savu interešu labā izturas pret to pieklājīgi. Nelgas! Ja visi būtu pieklājīgi pret republikāņiem, Džordžijas štatam drīz vien klātos daudz labāk.

Skārleta nezināja, ka nu viņa ar vienu cirtienu bija pārcirtusi nestipro saiti, kas viņu vēl bija saistījusi ar vecajiem laikiem un vecajiem draugiem. Pat Mellija nebija varējusi sasiet pārrauto pavedienu. Taču Melānija, sirds dziļumos pārsteigta un aizskarta un tomēr savā uzticībā nesatricināta, to pat nemēģināja. Pat ja Skārleta būtu gribējusi atgriezties pie vecā dzīves veida un vecajiem draugiem, tagad vairs nebija ceļa atpakaļ. Pret viņu pavērstā pilsētas seja bija sastingusi akmenī, un naids pret Buloka valdību vērsās arī pret viņu. Tas bija auksts, nepielūdzams naids bez uguns un liesmām. Skārleta bija savu likteni saistījusi ar ienaidniekiem, un, lai viņa pēc dzimšanas un izcelsmes piederētu kur piederēdama, turpmāk viņu pieskaitīja pie pārbēdzējiem, nēģeru draugiem, republikāņiem.. . pie nodevējiem.

Vēl kādu laiku Skārletai tas sāpēja, bet tad viņa tiešām kļuva tik vienaldzīga, kāda ārēji līdz šim bija izlikusies. Viņa nekad nebija ilgi kavējusies pie cilvēku jūtu svārstībām, un, ja pa kādu ceļu netika uz priekšu, viņa izvēlējās citu. Drīz viņa nemaz vairs sev nejautāja, ko Merivederi, Elsingi, Vaitingi, Boneli, Mīdi un citi par viņu domā. Melānija taču vēl nāca pie viņas un veda Ešliju līdzi, un Ešlijs viņai bija vissvarīgākais. Un Atlantā vēl arvien bija diezgan daudz ļaužu, kas apmeklēja viņas viesības un kas viņai patika daudz labāk nekā aprobežotās vecās klukstes. Viņa varēja, cik bieži vien gribēja, pildīt savu māju viesiem, kas bija daudz interesantāki un elegantāki nekā klīrīgie, ietiepīgie vecie muļķi, kuru nosodījumu viņa bija iemantojusi.

Šie ļaudis — viņas viesi — tikai nesen bija apmetušies Atlantā. Daži bija Reta paziņas, citiem ar viņu bija noslēpumaini darījumi, par kuriem viņš vienmēr mēdza teikt: «Tīrais veikals, mīļā, vairāk nekas.» Ar dažiem Skārleta bija iepazinusies, Nacionālajā viesnīcā dzīvodama, daži bija gubernatora Buloka ierēdņi.

Tā bija raiba sabiedrība, kurā viņa tagad grozījās. Pie tās piederēja Gelerti, kas bija darbojušies jau divpadsmit dažādos štatos un visus bija steigā atstājuši, kad viņu afēras bija nākušas gaismā; Koningtoni, kuriem attiecības ar kāda nomaļa štata Nēģeru atbrīvošanas biroju bija ienesušas daudz naudas — uz to nabaga melno rēķina, kas bija nodoti viņu gādībā; Dīli, kas Konfederācijas valdībai bija pārdevuši tik daudz «mākslīgās ādas» apavu, ka pēdējo kara gadu viņiem gribot negribot vajadzēja pavadīt Eiropā; Handoni, kurus daudzās pilsētās meklēja policija, bet kuri tomēr bieži un sekmīgi konkurēja sacensībās par valsts pasūtījumu iegūšanu; Karahani, kuri savu karjeru bija sākuši spēļu namā un tagad spēlēja ar valsts naudu, kas bija domāta uz papīra pastāvoša dzelzceļa būvei: Flērtiji, kas 1861. gadā bija nopirkuši sāli par centu mārciņā un kļuvuši bagāti, kad 1863. gadā tā cena sacēlās līdz piecdesmit centiem; un Bārti, kas vienā no ziemeļu lielpilsētām visu kara laiku bija turējuši lielāko priekamāju un tagad grozījās spekulantu sabiedrības labākajās aprindās.

Tas bija Skārletas tuvāko draugu loks, bet viņas lielākajās viesībās gadījās arī patiešām smalki un izglītoti cilvēki no ļoti labām ģimenēm. Bez spekulantiem Atlantā no Ziemeļiem bija ieradušies arī labāki ļaudis, kurus pievilka šā jauncelsmes un ekspansijas laika rosība un iespējas. Turīgas jenkiju ģimenes sūtīja savus dēlus uz Dienvidiem izlūkot jauno pierobežas apgabalu; demobilizēti jenkiju virsnieki bieži apmetās uz pastāvīgu dzīvi šai pilsētā, ko viņi tik grūtās cīņās bija iekarojuši. Kā svešinieki svešā pilsētā tie sākumā pieņēma ielūgumus uz bagātās, viesmīlīgās misis Batleras greznajām viesībām, bet drīz tie atkal izslīdēja no viņas paziņu loka. Tie bija pieklājīgi ļaudis, kuriem tikai īsu brīdi bija jānoraugās spekulantos un to dzīves veidā, lai tos nicinātu tāpat, kā tos nicināja vecie Džordžijas pilsoņi. Daudzi no viņiem kļuva par demokrātiem un vēl jūsmīgākiem dienvidniekiem nekā veco Dienvidu ģimeņu pārstāvji.

Citi, kas neiederējās Skārletas draugu pulkā, tur palika tikai tāpēc, ka citur tos neuzņēma. Viņiem daudz labāk būtu patikuši «vecās gvardes» mierīgie, klusie saloni, bet «vecā gvarde» par viņiem negribēja ne dzirdēt. Starp tiem bija ziemeļnieces — skolotājas, kas bija atbraukušas dedzīgā nolūkā nest gara gaismu nēģeriem, un jenkiju piekritēji, kuri bija dzimuši un auguši kā labi demokrāti, bet pēc kapitulācijas kļuvuši par republikāņiem.

Grūti bija pateikt, kuru sugu vecā pilsonība vairāk ienīda — naivās jenkiju skolotājas vai dienvidniekus bez pārliecības. Laikam pirmajām tomēr klājās drusku labāk. Par viņām vajadzības gadījumā vēl varēja teikt: «Ko gan var gaidīt no šiem jenkijiem, nēģeru draugiem? Viņi taču nēģerus nostāda vienā līmenī ar sevi!» Bet īstajiem Džordžijas pilsoņiem, kas aiz peļņaskāres bija kļuvuši par republikāņiem, nebija nekāda attaisnojuma.

«Ja mums vēl arvien jābadojas, tad jūs ari to varat,»— tā domāja «vecā gvarde». Daudzi no agrākajiem Konfederācijas karavīriem, kas pazina vīriešu ārprātīgās bailes par ģimeni trūkumā, bija iecietīgi pret saviem agrākajiem biedriem, kuri bija mainījuši politisko pārliecību, lai viņu ģimenes būtu paēdušas. Bet sievietes nē, viņas kā nelokāma vara stāvēja aiz sabiedrības troņa. Zaudētā lieta tagad bija stiprāka un sirdij dārgāka, nekā tā slavas augstumos jebkad bija bijusi. Tagad tā līdzinājās fetišam. Viss, kas ar to saistījās, bija svēts — kritušo kapi, kaujas lauki, saplosītie karogi, zobeni, kas sakrustoti karājās mājās pie sienas, izbalējušās vēstules no frontes, veterāni. Šīs sievietes nepiedeva arī tagadējiem ienaidniekiem, tie no viņām nevarēja gaidīt ne atbalstu, ne mierinājumu, ne pajumti. Un Skārleta bija pārgājusi pie ienaidniekiem.

Sai jauktajai sabiedrībai, ko politiskās pārmaiņas bija savedušas kopā, tikai viena lieta bija kopīga — nauda. Tā kā viņu lielākai tiesai pirms kara nekad nebija vairāk par divdesmit pieciem dolāriem kabatā, viņi tagad ļāvās tādām naudas šķiešanas orģijām, kādas Atlanta vēl nekad nebija piedzīvojusi.

Kopš vara bija republikāņu rokās, pilsētā bija sācies nedzirdētas ārišķības un izšķērdības laikmets; sabiedriskās pieklājības formas bija tikai plāns lakojums, kas vāji sedza netikumus un izlaidību. Plaisa starp bagātiem un nabagiem agrāk nekad nebija bijusi tik liela. Kas peldēja virspusē, tas ne mirkli vairs nedomāja par mazāk laimīgajiem, protams, neņemot vērā nēģerus, par tiem vajadzēja rūpēties — dot viņiem labas skolas un labus dzīvokļus, kārtīgu apģērbu un izpriecas. Nēģeri nozīmēja politisku varu, jo kaira nēģera balss bija vērtīga, toties nesen nabadzībā nokļuvušie Atlantas piisoņi varēja\iirt badā un pakrist uz ielas, bagātie republikāņi pat nepaskatījās uz viņiem.

Šā vulgaritātes viļņa mugurā uzvaroši peldēja Skārleta — Reta Batlera jaunā sieva, žilbinoši skaista savos lieliskajos tērpos, ar Reta bagātības drošo pamatu. Šis laiks bija gluži viņas gaumē — kliedzoši spilgtas bezgaumības un ārišķības laiks ar pārspīlēti greznām sievietēm, pārspīlēti krāšņiem namiem, ar dārglietu, zirgu, ēdienu un viskija nejēdzīgu pārpilnību. Kad Skārleta retos mirkļos dažreiz to visu apdomāja, viņa saprata, ka, pēc Elenas stingrajiem uzskatiem, neviena no tām sievietēm, ar kurām viņa tagad mēdza saieties, nebija dāma. Bet kopš tās sen pagājušās dienas, kad viņa Taras dzīvojamā istabā bija nolēmusi kļūt par Reta mīļāko, viņa pārāk bieži bija pārkāpusi Elenas baušļus, lai tagad vēl justu sirdsapziņas pārmetumus.

Kaut arī, stingri ņemot, jaunie draugi nebija lēdijas un džentlmeņi, viņi tomēr bija interesanti, gluži tāpat kā Reta draugi Jaunorleānā, daudz interesantāki par viņas agrāko laiku Atiantas draugiem — pieklājīgajiem, atturīgajiem — Šekspīra lasītājiem un baznīcā gājējiem. Ja neņēma vērā īso kāzu ceļojuma laiku, viņa jau veselu mūžību nebija tik jautri dzīvojusi. Viņa arī nekad nebija jutusies tik droša. Tagad viņai nekas vairs nevarēja notikt. Nu viņai gribējās dejot, flirtēt, iztrakoties, baudīt labus ēdienus un smalkus vīnus, ģērbties zīdā un samtā, atlaisties mīkstos pēļos un skaisti polsterētos sēdekļos. Un viņa bagātīgi baudīja to visu. Reta jautrās iecietības pamudināta, bērnības ierobežojumus aizmirsusi, aizmirsusi pat savas pēdējās bailes — nāves bailes no nabadzības, viņa atļāvās katru luksusu, par ko kādreiz bija sapņojusi. Viņa runāja un darīja tikai to, kas viņai patika, un, ja viņa kādu nevarēja ieredzēt, viņa to vienkārši sūtīja pie velna.

Viņu bija pārņēmis prieka skurbums — kā ikvienu, kura dzīve ir kā pliķis stingrās pilsonības sejā, kā spēlmani, afēristu, dēkaini, jebkuru, kas ticis uz priekšu ar veiklību un apķērību. Viņa runāja un darīja, kas viņai patika, un drīz viņas pārdrosmei vairs nebija robežu.

Viņa nekautrējās augstprātīgi izturēties pret saviem jaunajiem draugiem, tomēr ne pret vienu viņa neizturējās tik nicinoši kā pret jenkiju virsniekiem un viņu ģimenēm. Starp visiem dažādajiem ļaudīm, kas plūda uz Atlantu, karavīri bija vienīgā Šķira, kuru viņa liedzās pieņemt vai vispār ciest savā tuvumā. Viņa taisni pūlējās būt pret tiem nepieklājīga. Melānija nebija vienīgā, kas nevarēja aizmirst, ko nozīmē zilais formas tērps. Skārletai tas uz visiem laikiem saistījās ar aplenkuma un bēgšanas šausmām, ar laupīšanām un dedzināšanām, ar izmisuma pilnu nabadzību un grūtu darbu. Tagad, kad viņa bija bagāta un droša, gubernatora Buloka un daudzu ievērojamu republikāņu draudzene,— tagad viņa varēja atļauties apvainot katru zilo formas tērpu, ko sastapa savā ceļā. Un viņa tiešām izturējās apvainojoši.

Kādreiz Rets viņai nevērīgi aizrādīja, ka lielākā daļa vīriešu, kas ierodas viņas mājā, vēl nesen tāpat valkājuši zilo formas tērpu. Viņa tikai atbildēja, ka jenkijs nemaz neesot īsts jenkijs, ja tas nevalkājot zilo formu. Rets paraustīja plecus un noteica: «Pastāvība, kāds dārgums tu esi!»

Ienīzdama zilos mundierus, Skārleta mēdza tā aizskart to valkātājus, ka tie nemaz nezināja, ko par to domāt. Lielākā tiesa no viņiem bija klusi, labi audzināti ļaudis, kas ienaidnieka zemē jutās vientuļi un glabāja sirdī ilgas pēc Ziemeļiem, turklāt ari drusku kaunējās par iznireļiem, kuru varu tiem bija uzdots sargāt. Viņi bija daudz patīkamāki ļaudis nekā sabiedrība, ar kuru Skārleta sagājās. Virsnieku sievas nesaprata, kāpēc elegantā misis Batlera draudzējas ar tādu sievieti kā sarkanmate Bridžita Flērtija, bet viņas cenšas apvainot kā vien varēdama.

Arī tām dāmām, kuras Skārleta uzņēma savā namā, viņa lika daudz ciest. Taču viņas ar to labprāt samierinājās. Viņas Skārletā redzēja ne vien bagātību un eleganci, bet ari senas dzimtas un senu tradīciju pārstāvi — tradīciju, ko viņas labprāt būtu saukušas par savām. To, ka vecās ģimenes, pēc kurām viņas tik karsti ilgojās, Skārletu bija izstūmušas, jaunās aristokrātijas dāmas, protams, nezināja. Viņas zināja tik vien, ka Skārletas tēvs bijis liels vergu īpašnieks un viņas māte no Savanas Robijāriern, turklāt viņas vīrs bija Rets Batlers no Čārlstonas, un ar to viņām pietika. Šīm dāmām Skārleta bija ķīlis, kas varēja atvieglināt ietikšanu vecajā labajā sabiedrībā, kura viņām negribēja atvērties. Skārleta pati viņām bija labākās sabiedrības iemiesojums. Tā kā viņas nebija īstas dāmas, viņas Skārletas smalkuma trūkumu redzēja tikpat vāji kā viņa pati. Viņas Skārletu iedomājās tādu, kāda viņa gribēja būt, un samierinājās ar visu — ar viņas augstprātību, viņas kaprīzēm, ātrajām dusmām, viņas iedomību, rupjo valodu un vaļsirdību, par citu trūkumiem runājot.

Viņas tikai nesen bija izkāpušas no tumsas un vēl tik nedrošas, ka viņām likās ļoti svarīgi izlikties smalkām. Viņas kautrējās izrādīt dusmas un uz rupjiem vārdiem atbildēt ar vēl rupjākiem, jo par katru cenu gribēja būt dāmas. Viņas izlikās gleznas, rātnas un nevainīgas. Kas viņas dzirdēja runājam, tas varēja nodomāt, ka viņas ir bez kājām un dabiskām ķermeņa funkcijām un ka viņas nekā nezina par ļauno pasauli. Kurš gan varētu iedomāties, ka sarkanmatainā Bridžita Flērtija ar balto ādu un tik biezo īru izloksni, ka to varēja griezt ar naža muguru, bija nozagusi tēva paslēptos ietaupījumus, lai bēgtu uz Ameriku un kļūtu par istabmeitu kādā Ņujorkas viesnīcā! Un, kas redzēja kaprīzo Silviju Koningtonu un Memiju Bārtu, tas nenojauta, ka viena bija augusi sava tēva krogā un apkalpojusi bāra viesus, bet otra, kā ļaunas mēles stāstīja, bija nākusi no sava vīra «iestādes». Tagad viņas bija maigas, sargājamas būtnes.

Vīrieši gan bija nopelnījuši naudu, taču tik viegli nepiesavinājās jaunās sadzīves formas, bet varbūt viņiem tās nelikās tik svarīgas. Parasti tie Skārletas viesībās par daudz dzēra, un tad vienam vai pat vairākiem piepeši vajadzēja dot naktsmājas.

Viņi nedzēra tā kā vīrieši, ko Skārleta meitenes gados bija pazinusi,— viņiem uztūka seja, viņi kļuva muļķīgi, agresīvi un rupji, un Skārleta varēja nolikt tik spļaujamo trauku, cik gribēja, nākamajā rītā pēc viesībām paklāji vienmēr bija ar tabakas sulu apspļaudīti.

Viņa nicināja šos ļaudis, bet tie viņu uzjautrināja. Viņa tos smiedamās ielūdza un nicinādama sūtīja projām, tiklīdz tie viņai apnika. Viņi bija visādi ar mieru.

Viņi samierinājās pat ar Retu, kaut arī tas bija grūtāk, jo Rets redzēja viņiem cauri un viņi to zināja. Viņš nekautrējās tos atmaskot, parādīt kailus. Viņš nekaunējās no savas karjeras un runāja tā, it kā viņi par savas darbības sākumiem domātu tikpat ciniski. Reti viņš palaida garām izdevību pateikt lietas, par kurām parasti mēdza klusēt.

Nekad nevarēja būt drošs, ka viņš pāri punša glāzei pieklājīgā balsī neieminēsies: «Man labāk vajadzēja pelnīt naudu ar atraitņu un bāreņu krāpšanu, kā tu to dari, Ralf, nevis ar blokādes braucieniem. Tā ir daudz drošāk.» Vai: «Es skatos, Bil, tev jauns aizjūgs. Atkal pārdevi pāris tūkstošu neesoša dzelzceļa akciju?» Vai arī: «Apsveicu ar valsts pasūtījumu, Džek! Žēl tikai, ka tev tik daudz vajadzēja smērēt.»

Dāmām viņš likās rupjš un neciešams. Vīri viņam aiz muguras teica, ka viņš esot riebīgs tips un nelietis. Jaunā Atlanta viņu neieredzēja tāpat kā vecā, bet viņš jautrā nicināšanā gāja savu ceļu — vienaldzīgs pret ļaužu valodām un pieklājīgs pret visiem, lai gan viņa pieklājība visus apvainoja. Skārletai viņš vēl arvien bija mīkla, bet viņa par to vairs nelauzīja galvu. Viņa bija pārliecināta, ka neviens nekad nespēs izdarīt viņam pa prātam, ka viņš ilgojas pēc kaut kā tāda, ko nevar dabūt, vai arī nekad ne pēc kā nav ilgojies un tādēļ viņam viss vienaldzīgs. Viņš smējās par visu, ko viņa darīja, pamudināja viņu uz pārgalvībām, izsmēja viņas iedomību. .. un maksāja viņas rēķinus.

L

Arī vislielākās vaļsirdības brīžos Rets nekad nezaudēja savu nesatricināmo, glumo pieklājību. Un tomēr Skārletai vienmēr bija tāda sajūta, it kā Rets viņu slepeni vērotu; viņa zināja, ka vajag tikai pēkšņi pagriezt galvu, lai notvertu pētošu, gaidošu skatienu un sejā gandrīz baismas pacietības izteiksmi, ko viņa nesaprata.

Reizēm bija ļoti patīkami ar viņu dzīvot, par spīti viņa nelaimīgajam paradumam neciest nekādus melus, nekādu izlikšanos, nekādu spēli. Viņš klausījās, kad Skārleta viņam stāstīja par veikalu, zāģētavām, par cietumniekiem un izdevumiem viņu uzturam, un deva gudrus, skaidrus padomus. Viņš vienmēr bija gatavs doties uz ballēm un viesībām, ko Skārleta tā mīlēja, un viņam bija neizsmeļams rupju anekdošu krājums, kuras viņš stāstīja viņai retajos vakaros, ko viņi pavadīja vienatnē, kad galds bija novākts un viņu priekšā stāvēja brendijs un kafija. Viņa novēroja, ka Rets atļauj viņai visu, ko viņa vēlas, un atbild uz katru jautājumu, ko viņa uzdod, kamēr vien viņa ir vaļsirdīga un godīga, bet liedz viņai visu, ko viņa mēģina panākt aplinkus — ar viltību un sievišķīgu izlikšanos. Viņš prata lasīt viņas domas un viņu vienkārši izsmēja, tā ka viņa vienmēr palika atbruņota un viņa varā.

Vērodama galanto vienaldzību, ar kādu Rets pret viņu izturējās, Skārleta bieži, kaut arī bez lielas ziņkārības, sev jautāja, kādēļ gan Rets viņu bija precējis. Vīrieši precējās aiz mīlestības vai naudas dēļ, vai ari lai būtu māja un bērni, bet Rets viņu nebija ņēmis aiz šiem iemesliem. Rets viņu noteikti nemīlēja, viņas skaisto namu tas sauca par arhitektūras izdzimumu un teica, ka vispār labāk dzīvojot labā viesnīcā nekā mājās. Viņš arī nekad neieminējās, ka vēlētos bērnu, kā Čārlzs un Frenks bija darījuši. Reiz, gribēdama būt koķeta, Skārleta viņam jautāja, kādēļ viņš to precējis, un noskaitās, kad viņš jautri zibošām acīm atbildēja: «Mīļā, es tevi precēju tāpēc, ka gribēju tevi par klēpja sunīti.»

Nē, citu vīriešu parasto iemeslu viņam nebija. Skārletai šķita — Rets viņu precējis vienīgi tāpēc, ka gribējis viņu iegūt un citādi nav varējis viņu dabūt. To taču viņš vaļsirdīgi bija pateicis jau tai vakarā, kad bija Skārletu bildinājis. Viņš to bija iekārojis gluži tāpat kā Bellu Votlingu. Tā nebija patīkama atziņa, gluži pretēji, tas īstenībā bija apvainojums. Bet viņa nokratīja šo domu, kā bija mācījusies nokratīt visu nepatīkamo. Viņi bija slēguši līgumu, un viņa no savas puses bija pilnīgi apmierināta. Viņa cerēja, ka arī Rets ir apmierināts, bet daudz par to nedomāja.

Tad kādu pēcpusdienu, kad Skārleta aizgāja pie doktora Mīda aprunāties par saviem gremošanas traucējumiem, tas viņai paziņoja kādu nepatīkamu faktu, kas nebija tik vienkārši nokratāms. Ar īstu naida kvēli acīs viņa vakara krēslā traucās mājās, ieskrēja guļamistabā un pateica Retam, ka viņai būšot bērns.

Rets zvilnēja krēslā, ērtos zīda rltasvārkos un cigāra dūmu mākonī ietinies; viņš pievērsa Skārletai asu skatienu, taču nekā neatbildēja. Skārletas nākamos vārdus gaidot, viņa vaibstos bija savāds spraigums, ko viņa nemanīja. Viņa bija tik ļoti sašutusi un izmisusi, ka ne par ko citu nespēja domāt.

—          Tu taču zini, ka es vairs negribu bērnus! Nekad tos neesmu gribējusi. Tiklīdz man sāk iet labi, vienmēr man ir bērns! Sēdi vien un smejies par mani! Tu jau arī negribi! Ak svētā dievmāte!

Kaut ko viņš bija gaidījis no Skārletas, bet ne jau šos vārdus. Viņa seja sastinga, acis kļuva neizteiksmīgas.

—          Nu, mēs jau to varam atdot Mellijai. Vai tu man nestāstīji, ka viņa ļoti vēloties otru bērnu?

—          Ak, es varētu tevi nosist! Es tev saku — es nemaz negribu, ka man tas ir, es negribu!

—   Nē? Runā vien tālāk.

—          Bet tur taču var kaut ko darīt. Es vairs neesmu tik naiva. Tagad es zinu, ka sievietei nav jādzemdē bērni, ja tā negrib. Ir līdzekļi. ..

Viņš uzlēca kājās un satvēra Skārletu aiz elkoņa; viņa sejā atspoguļojās neprātīgas, izmisīgas bailes.— Skārlet, muļķīte, vai tu esi prātu zaudējusi? Saki man patiesību — tu taču nekā neesi darījusi?

—          Nē, bet es gribu darīt. Vai tu domā, ka man liels prieks atkal sabojāt figūru — tagad, kad man atkal ir īstais vidukļa apmērs un varu baudīt dzīvi un.. .

—   Kur tu to ņēmi? Kas tev to teica?

—   Memija Bārta… viņa…

—          Protams, atklātā nama saimniece tādas lietas labi zina! Šī sieviete nekad vairs nespers kāju manā mājā, vai saproti? Tā ir mana māja, un man te ir noteikšana! Tu ar viņu vairs nerunāsi

ne vārda!

—   Darīšu, ko gribēšu. Laid mani vaļā! Kāda tev daļa?

—          Man vienalga, vai tev ir viens bērns vai desmit, bet man nav vienalga, ka tu vari nomirt.

—   Es? Nomirt?

—          Jā, nomirt. Memija Bārta tev droši vien nestāstīja, kādas briesmas draud sievietei, kas to dara.

—          Nē,— Skārleta vilcinādamās atteica.— Viņa tikai sacīja, ka tā visu varot ērti nokārtot.

—          Nudien, es viņu nositīšu!— Rets iekliedzās. Viņa seja bija dusmās tumši pietvīkusi. Kad viņš paraudzījās lejup Skārletas asarainajā sejā, viņa dusmas mazliet aprima, bet viņa vaibsti vēl arvien bija nikni un stingi. Pēkšņi viņš pacēla Skārletu rokās, apsēdās krēslā un cieši piespieda viņu sev klāt, it kā baidītos zaudēt.

—   Klausies, mīlulīt! Tu nedrīksti tik vieglprātīgi apieties ar savu dzīvību, vai saproti? Ak dievs, pēc bērniem es neilgojos vairāk nekā tu, bet es taču varu tos uzturēt. Tādas muļķības es no tevis vairs negribu dzirdēt. Un, ja tu iedrošinātos to darīt, Skariet… Es redzēju, kā viena meitene no tā mira. Viņa gan bija tikai. . . nu, bet tomēr lādzīga meitene. Tā nav viegla nāve, to es tev varu sacīt. Es…

—   Vai dieniņ, Ret!— viņa iesaucās, pārsteigta par saviļņojumu Reta balsī. Tādu viņa to vēl nebija redzējusi.— Bet kur… kas.. .

—   Jaunorleānā. Pirms daudziem gadiem. Es vēl biju jauns un jūtīgs.— Pēkšņi viņš nolieca galvu un iespieda lūpas viņas matos.— Tev būs bērns, Skārlet, kaut arī man tevi uz deviņiem mēnešiem būtu jāpieķēdē sev pie rokas.

Skārleta saslējās un neslēptā ziņkārībā paskatījās Retam sejā. It kā uz burvja mājienu šī seja atkal kļuva rāma un neizteiksmīga; viena uzacs ironiski pacēlās uz augšu.

—   Vai es tev esmu tik dārga?— viņa jautāja, nolaizdama plakstiņus.

Rets uzmeta viņai pētošu skatienu, it kā vērtēdams, cik koķetērijas slēpjas šai jautājumā; sapratis, ko viņas izturēšanās īstenībā nozīmē, viņš ironiski atbildēja:

—   Nu jā, redzi, es par tevi esmu izdevis daudz naudas, un man būtu ļoti nepatīkami to zaudēt.

Melānija iznāca no Skārletas istabas nogurusi, bet līdz asarām laimīga par Skārletas meitas dzimšanu. Rets vislielākajā satraukumā stāvēja priekšistabā, un visapkārt izsvaidītie cigāru gali bija izdedzinājuši paklājā caurumus.

— Nu varat ieiet, kapteini Batler,— viņa bikli teica.

Rets ātri pagāja viņai garām, un Melānija vienu īsu mirkli redzēja, kā viņš noliecas pār sīko, kailo radījumu mammītes klēpī; tad doktors Mīds atkal aizvēra durvis. Melānija ieslīga krēslā un pietvīka samulsumā, ka viņa, pati to negribēdama, bija novērojusi šo intīmo mirkli.

«Ai, cik tas mīļi!» viņa klusībā nodomāja. «Kā nabaga kapteinis Batlers visu laiku raizējies! Un visu laiku viņš nav dzēris ne piliena. Daudzi vīrieši ir galīgi piedzērušies, kad viņu bērni beidzot nāk pasaulē. Domāju, kāds malks viņam nenāktu par ļaunu. Vai teikt viņam to? Nē, tā būtu uzmācība.»

Melānija atvieglota atlaidās krēslā. Pēdējā laikā viņai sāpēja mugura, likās, ka viduklī tā pārlūzis. «Ak, laimīgā Skārleta!» viņa domāja. Kaut Ešlijs būtu bijis pie viņas tai briesmīgajā dienā, kad Bo nāca pasaulē! Tad viņa nebūtu tā cietusi. Kaut šī mazā meitene aiz durvīm būtu viņas, nevis Skārletas! «Ai, cik es tomēr esmu ļauna!» viņa vainas apziņā nodomāja. «Es tīkoju pēc viņas bērna, un Skārleta taču pret mani bijusi tik laba. Kungs, piedod man! Es jau nemaz nevēlos Skārletas bērnu, bet. .. es tik ļoti gribētu pati savu!»

Viņa aizlika spilvenu aiz sāpīgās muguras un lielās ilgās domāja par pašas meitiņu. Doktors Mīds šai jautājumā bija ' nepiekāpīgs. Viņa pati bija ar mieru otra bērna dēļ likt dzīvību uz spēles, bet EŠlijs par to negribēja ne dzirdēt. Meita! Kā Ešlijs priecātos par meitu!

Meita! Melānija izbijusies salēcās. Viņa taču nebija kapteinim Batleram pateikusi, ka tā ir meitene! Cik briesmīgi! Protams, viņš gaidīja zēnu.

Melānija zināja, ka sievietei meitene ir tikpat mīļa kā zēns, bet vīrietim, sevišķi tik pašapzinīgam kā kapteinis Batlers, meitenes piedzimšana droši vien bija trieciens, vīrieša cieņas pazemojums. Ja Melānija būtu Batlera sieva, viņa labāk būtu pirmajās dzemdībās mirusi nekā laidusi pasaulē meitu!

Taču mammīte — viņa tai brīdī ar platu smaidu sejā izčāpoja ārā no istabas — nomierināja Melāniju un reizē uzdeva tai mīklu, kas par cilvēku īsti ir šis kapteinis Batlers.

—   Es nupatās mazgāju bērniņu,— mammīte stāstīja,— un es tā kā drusku atvainojos misteram Retam, ka tas nav zēns, bet, Jēzus, mis Mellij, vai zināt, ko viņš teica? «Vai paliksi klusu, mammīt,» viņš teica, «kam man vajadzīgs puika? No puikām nav nekāda prieka, vienas vienīgas nepatikšanas. Meitene ir prieks. Es šo meiteni neatdotu ne par desmit puikām.» Tad viņš gribēja bērniņu izņemt man no rokām — tāpat gluži pliku, bet es viņam iesitu pa roku un teicu: «Lēnāk, mister Ret! Pagaidīsim — kad jums būs puika, tad es gan smiešos, kad jūs aiz prieka lēksiet gaisā.» Bet šis tik pasmīn un papurina galvu, un saka: «Mammīt, tu esi muļķe. No zēniem taču nav nekādas jēgas — vai es tam neesmu pierādījums?» Jā, mis Mellij, viņš izturējās kā džentlmenis,— vecā aukle žēlīgi nobeidza. Un Melānija noprata, ka Rets daudz ko izpircis mammītes acīs. — Varbūt es pati esmu bijusi drusku netaisna pret misteru Retu. Šodien man laimīga diena, mis Mellij. Nu jau esmu tinusi autiņos triju paaudžu Robijāru meitenes. īsta laimes diena!

—   Jā, mammīt, šodien laimīga diena! Laimīgākās ir tās dienas, kad dzimst bērni.

Tikai vienam cilvēkam šai mājā tā nebija laimes diena. Veids Hemptons drūmi staigāja pa ēdamistabu; neviens viņu neievēroja, ja daudz, tad norāja. Aukle viņu jau agrā rītā bija pamodinājusi no miega, steidzīgi apģērbusi un kopā ar Ellu aizvedusi pie krustmātes Pitijas. Viņam paskaidroja tikai to, ka māmiņa esot slima un viņa rotaļāšanās to varētu traucēt. Pie krustmātes Pitijas viss bija ačgārni, vecajai dāmai bija uznākusi ģīboņa lēkme, viņa gulēja gultā, un ķēkša viņu kopa, un Pīters kā mācēdams bija pagatavojis bērniem brokastis. Veidam arvien vairāk mācās virsū bailes. Ja nu māmiņa nomirst? Citiem zēniem tā gadījās. Veids ļoti mīlēja māmiņu, gandrīz tāpat, kā viņš no tās baidījās, un briesmīgā doma, ka melni zirgi ar strausa spalvām varētu viņu melnos līķratos aizvest, kā viņš bija redzējis aizvedam citu zēnu māmiņas, tik smagi spieda viņa mazās krūtis, ka viņš tik tikko varēja elpot.

Pusdienas laikā viņš izbēga un skrēja mājās — tik ātri, cik vien mazās kājeles nesa; bailes viņam mina uz papēžiem. Gan jau tēvocis Rets, krustmāte Mellija vai mammīte pateiks viņam patiesību.

Bet tēvocis Rets un krustmāte Mellija nekur nebija redzami, un aukle un Dilsija skraidīja ar dvieļiem un karstu ūdeni augšā un lejā pa kāpnēm un viņu nemaz neievēroja. Augšā viņš reižu reizēm dzirdēja doktora Mīda balsi; reiz viņš izdzirda mātes vaidu un sāka žagodamies raudāt. Nu viņš zināja, ka māmiņa mirst. Mierinājumu meklēdams, viņš piespiedās tuvāk rudajam runcim, kas gulēja uz saulainās palodzes, bet vecais mednieks tikai pakustināja asti un nosprauslājās.

Beidzot mammīte, kas pret viņu vienmēr bija tik laba, nāca lejā pa kāpnēm; priekšauts tai bija samīcīts un vienos traipos, galvas auts nogriezies šķībi. Veids nodrebēja, ieraudzījis viņas dusmīgo seju.

—   Ak tu palaidņa puika!— viņa rājās.— Kādēļ tu neesi pie krustmātes Pitijas? Skrej ātri atpakaļ!

—   Vai māmiņa… vai viņa nomirs?

—   Kungs Jēzu! Nomirs? Nē, taču, nē! Ak dievs, kādas mokas ar zēniem! Nesaprotu, kādēļ dievs tos sūta pasaulē. Tūliņ pazūdi no šejienes!

Bet Veids negāja projām, viņš paslēpās priekšnamā aiz portjerām; aukles vārdi viņu nebija īsti pārliecinājuši. Nez kāpēc mammīte viņu bija nosaukusi par palaidni, kaut gan viņš vienmēr tik ļoti centās būt labs? Pusstundu vēlāk krustmāte Mellija steidzīgi nāca pa kāpnēm lejā. Viņa izskatījās bāla un nogurusi, tomēr smaidīja savā nodabā. Veida skumjo sejiņu ieraudzījusi, viņa bija bezgala pārsteigta. Parasti krustmātei

Mellijai vienmēr bija diezgan laika ar viņu parotaļāties. Viņa nekad neteica kā māte: «Netraucē mani! Man jāstrādā,»— vai: «Skrej ārā, Veid! Man nav laika.»

Bet šoreiz viņa teica:

—   Veid, nu tu gan esi nerātns! Kādēļ tu nepaliki pie krustmātes Pitijas?

—   Vai māmiņa nomirs?

—   Ak dievs, nē, kas par muļķīgu jautājumu!— Tad viņa atmaiga.— Doktors Mīds viņai nupat atnesa mazu bērniņu, mazu, mīļu māsiņu, ar ko tev rotaļāties, un, ja tu būsi ļoti rātns, tu viņu šovakar drīkstēsi apskatīt. Nu, skrej ārā un rotaļājies, tikai necel troksni!

Veids iezagās klusajā ēdamistabā. Viņa mazā, nedrošā pasaule bija sagrīļojusies. Vai tad šai saulainajā dienā, kad lielie tik savādi izturējās, nekur nebija vietas izbiedētam septiņus gadus vecam puisēnam? Viņš apsēdās nišā uz palodzes un grauza begonijas lapu; tā bija tik rūgta, ka viņam asaras saskrēja acīs un viņš sāka raudāt. Māmiņa laikam mirst, bet viņu… viņu neviens neievēro, visi tikai skraidelē un ņemas ar to bērnu, mazo meiteni. Veids neinteresējās par maziem bērniem un vēl mazāk par meitenēm. Vienīgā mazā meitene, ko viņš tuvāk pazina, bija Ella, un līdz šim tā nebija pratusi iegūt ne viņa cieņu, ne mīlestību.

Tad pēc ilga, ilga laika doktors Mīds un tēvocis Rets nāca pa kāpnēm lejā un, klusi sarunādamies, apstājās priekšnamā. Durvis aiz ārsta aizvēris, tēvocis Rets ienāca ēdamistabā un ielēja sev lielu glāzi no karafes; tikai tad viņš ieraudzīja Veidu. Veids satrūkās, gaidīdams, ka arī tēvocis Rets viņu norās un sūtīs atpakaļ pie krustmātes Pitijas, bet tēvocis Rets pasmaidīja. Tā Veids viņu vēl nekad nebija redzējis smaidām. Tēvoča Reta starojošā seja deva Veidam drosmi, viņš nolēca no palodzes un pieskrēja tam klāt.

—   Tev nu ir maza māsiņa,— Rets teica, saņemdams zēnu ap pleciem,— skaistākā meitenīte, kāda jebkad redzēta! Bet kādēļ tu raudi?

—   Mamiņa.. .

—   Tava māmiņa pašlaik ēd lielu šķīvi vistas zupas ar rīsiem, pēc tam viņa dzers kafiju, un pēc tam mēs viņai pagatavosim krējuma saldējumu, un tu dabūsi divas porcijas, ja gribēsi. Un mazo māsiņu es tev arī parādīšu.

Veidam novēlās tāds akmens no sirds, ka viņš sajuta pēkšņu nespēku. Viņš mēģināja teikt ko jauku par mazo māsu, bet nespēja. Visi interesējās tikai par šo meiteni. Viņu neviens neievēroja. Pat krustmāte Mellija un tēvocis Rets ne.

—          Tēvoci Ret,— viņš beidzot iesāka,— vai cilvēki meitenes mīl vairāk nekā zēnus?

Rets nolika glāzi, uzmanīgi ieskatījās mazajā sejā un pēkšņi visu saprata.

—          Nē, tā nu gluži nevar teikt,— viņš nopietni atbildēja, it kā apdomādams šo jautājumu,— tas laikam gan tikai tāpēc, ka ar meitenēm lielākas mokas nekā ar zēniem, tādēļ par viņām vairāk rūpējas nekā par zēniem, jo tie nevienu netraucē.

—   Bet mammīte teica, ka ar zēniem esot mokas.

—          Ak, mammīte ir drusku uztraukta, patiesībā viņa tā nedomā.

—          Tēvoci Ret, vai tev labāk nebūtu paticis puisītis nekā meitenīte?— Veids jautāja ar cerībām balsī.

—           Nē,— Rets tūliņ atbildēja, bet, redzēdams, ka mazajam seja stiepjas garumā, ātri turpināja:— Kādēļ lai es gribētu zēnu, ja man viens jau ir?

—   Tev ir?— Veidam mute palika vaļā.— Kur?

—          Te jau viņš stāv,— Rets atbildēja, pacēla bērnu un apsēdināja to sev uz ceļiem.— Tu esi mans zēns, vairāk zēnu man nevajag, dēliņ.

Apjautis, ka ir kādam vajadzīgs, Veids vienu mirkli jutās tik laimīgs un drošs, ka tikko nesāka atkal raudāt. Viņam aizžņaudzās kakls, un viņš paslēpa galvu pie Reta vestes.

—   Tu taču esi mans dēls, vai ne?

—          Vai tad… vai tad es varu būt dēls diviem?— Veids jautāja. Uzticība tēvam, ko viņš nekad nebija redzējis, cīnījās ar mīlestību uz to, kurš viņu tik līdzjūtīgi spieda pie sevis.

—          Vari gan,— Rets noteikti atbildēja.— Gluži tāpat, kā tu vari būt mātes un bez tam arī krustmātes Mellijas zēns.

To Veids saprata. To viņš varēja iedomāties. Viņš pasmaidīja un bikli glaudās Retam pie rokas.

—   Tēvoci Ret, tu saproti mazus puikas, vai ne?

Reta tumšajā sejā atkal ievilkās asās grumbas, un viņa lūpas nodrebēja.

—   Jā,— viņš rūgtā balsī noteica,— saprotu gan.

Pēkšņi Veids atkal sajuta bailes — bailes un tādu kā greizsirdību. Tēvocis Rets nemaz nedomāja par viņu, bet par kādu citu.

—   Vai tev ir vēl citi mazi puikas?

Rets viņu atkal nolika uz kājām.

—          Es dzeršu vēl vienu malku, un tu arī, Veid, drīksti dzert pirmo vīna malku uz savas mazās māsiņas veselību.

—          Vai tev ir vēl…— Veids atkal iesāka. Tad viņš ieraudzīja, ka Rets paņem sarkanvīna pudeli, un, visu citu aizmirsis,

domāja tikai par to, ka nu viņš varbūt drīkstēs pieskandināt vīna glāzi tāpat kā lielie.

—   Nē, tēvoci Ret, es to nedrīkstu! Es krustmātei Mellijai apsolīju nedzert tik ilgi, kamēr nebūšu beidzis universitāti, un, ja es līdz tam laikam nedzeršu, viņa man dāvinās pulksteni.

—   Un es tev dāvināšu ķēdi — lūk, šo te, ko nēsāju, ja tu tā darīsi,— Rets teica un atkal pasmaidīja.— Krustmātei Mellijai taisnība, bet viņa runāja par stipriem dzērieniem, nevis par vīnu. Tev jāmācās dzert vīnu kā džentlmenim, dēls, un šodien ir īstā diena to iesākt.

Viņš rūpīgi atšķaidīja sarkanvīnu ar ūdeni, līdz dzēriens bija tikai viegli sārts, un tad pasniedza Veidam glāzi. Tai mirklī vecā aukle ienāca ēdamistabā. Viņa bija pārģērbusies labākajā — melnajā svētdienas tērpā ar svaigi cietinātu priekšautu un aubi, un viņas brunčos kaut kas zīdaini čaukstēja. Sejas raižpilnā izteiksme bija zudusi, viņa plati smaidīja, atklādama muti, kurā bija palikuši tikai daži zobi.

—   Daudz laimes, mister Ret!

Veids pārsteigumā palika stāvam ar glāzi rokā gluži kā sastindzis. Mammīte taču nevarēja patēvu ieredzēt. Nekad viņa to nebija citādi saukusi kā par kapteini Batleru, un vienmēr viņa pret to bija izturējusies cienīgi un vēsi. Nu viņa starojošu seju stāvēja tam pretī un sauca to par misteru Retu. Šodien gan viss bija ačgārni!

—   Tu gan laikam labāk dzersi rumu nekā vīnu,— Rets teica Un izņēma no skapja zemu, resnu pudeli.— Vai nav lielisks bērns?

—   Kā nu ne,— mammīte atbildēja un, glāzi paņemdama, aplaizījās.

—   Vai tu kādreiz esi tik skaistu zīdaini redzējusi?

—   Nu, mis Skārleta arī bija gandrīz tik skaista, kad piedzima, bet tomēr ne gluži tāda.

—   Vēl vienu glāzi! Klausies, mammīt. . .— Viņa balss skanēja bargi, bet acis bija šķelmīgas.— Kas tur tā čaukst?

—   Ak dievs, mister Ret, tie taču mani sarkanie zīda apakšbrunči!— Mammīte smējās un locījās ar visu vareno augumu.

—   Tavi apakšbrunči? Tam es neticu. Izklausās, it kā tev tur būtu vesels maiss ar sausām lapām. Parādi! Pacel svārkus!

—   Ai, mister Ret, kāds jūs nebēdnis! Ak dievs!

Aukle iespiedzās, pakāpās soli atpakaļ un, klīrīgi brunču malu pacēlusi, parādīja sarkanu tafta apakšsvārku kruzuļus.

—   Ilgi gan tu domāji, kamēr tos uzvilki,— Rets norūca, bet viņa melnās acis smaidīja.

—   Jā, mister Ret, pārāk ilgi.

Tad Rets teica dažus vārdus, ko Veids nesaprata.

—   Vai nu vairs nebūs mūļa zirga aizjūgā?

—   Mister Ret, tas nu gan nav pareizi, ka mis Skārleta jums to izstāstījusi. Jūs taču nedusmosieties uz vecu nēģerieti?

—   Nē, uz tevi es nedusmošos. Gribēju tikai zināt, kādas tagad mūsu attiecības. Dzer vēl glāzi, mammīt, tu vari dabūt visu pudeli. Dzer tu arī, Veid, uzsauc tostu!

—   Uz māsiņas veselību!— Veids sauca un iedzēra malku. Viņš aizrijās, sākās liela šķaudīšana un klepošana, un Rets ar mammīti smiedamies sita viņam pa muguru.

No tās dienas, kad Retam piedzima meita, par Retu brīnījās visi, kas viņu redzēja, un dažs noteikts spriedums par viņu sāka šķobīties. Kas to būtu domājis, ka tieši viņš tik atklāti un vaļsirdīgi izrādīs tēva lepnumu, sevišķi vēl ņemot vērā nepatīkamo faktu, ka viņa pirmdzimtais bija meitene!

Turklāt tēva loma viņam neapnika, un ar to bija diezgan, lai daudzās sievietēs, kuru vīri jau pirms kristībām vairs neinteresējās par savu bērnu, pamodinātu slepenu skaudību. Ielās viņš saņēma paziņas aiz vestes pogas un gari, plaši stāstīja, kā maziņā aug un ko dara, saviem stāstiem pat pieklājības dēļ nepievienodams liekulīgo ievadu: «Protams, katram savs bērns liekas brīnišķīgs, bet…» Meita viņam tiešām likās brīnišķīga un pārāka par visiem citiem zīdaiņiem pasaulē, un viņš savas domas neslēpa. Kad jaunā aukle meitenītei iedeva pasūkāt treknas cūkgaļas gabalu un tā pirmoreiz dabūja vēdergraizes, pieredzes bagāti vecāki smējās locīdamies par Reta izturēšanos. Viņš tūliņ atsauca doktoru Mīdu un divus citus ārstus, un tikai ar lielām pūlēm viņu izdevās atturēt, lai viņš nelaimīgo aukli nenoper ar jājarnpātagu. Aukli atlaida, viņai sekoja vesela rinda citu bērnumeitu, turklāt neviena nenoturējās ilgāk par nedēļu. Neviena nespēja izpildīt Reta stingrās prasības. Arī mammīte ar nepatiku vēroja bērnumeitas, kas nāca un gāja; viņa bija greizsirdīga uz katru svešu nēģerieti, turklāt nesaprata, kāpēc viņa pati nevarētu rūpēties par zīdaini un reizē arī par Veidu un Ellu. Tomēr mammīte jau bija veca, un viņu mocīja reimatisms. Retam pietrūka drosmes minēt to kā jaunas kopējas pieņemšanas patieso iemeslu; viņš pateica mammītei, ka prestižs neatļaujot viņam nodarbināt tikai vienu bērnaukli, tas viņam neklājoties. Viņš pieņemšot divas grūtākajiem darbiem, bet viņai uzticēšot to uzraudzību. To mammīte ļoti labi saprata. Liels skaits kalpotāju cēla Reta cieņu un reizē arī viņas cieņu. Tomēr brīvlaistos nēģeru salašņas viņa savā bērnistabā negribot ciest — to viņa paziņoja stingri, tādēļ Rets aizsūtīja uz Taru pēc Prisijas. Viņš pazina Prisijas trūkumus, bet galu galā viņa taču piederēja pie saimes. Un tēvocis Pīters ieteica savu mazmeitu, vārdā Lū, kas bija piederējusi kādai no mis Pitijas māsīcām.

Skārleta vēl nevarēja celties, kad viņa jau ievēroja Reta pārmērīgo noņemšanos ar meitu, un, ja kāds atnāca ciemos, tā viņu pat sāka kaitināt. Bija jau skaisti un labi, ja vīrietis mīlēja savu bērnu, bet šo mīlestību tā izrādīt — tas tomēr šķita mazliet nevīrišķīgi. Labāk būtu izrādījis vienaldzību un pārākumu kā citi vīrieši.

—   Tu paliec smieklīgs, — viņa aizkaitināta teica. — Nesaprotu, kādēļ tev tas vajadzīgs.

—   Nesaproti? To jau varēju iedomāties. Tas tādēļ, ka šis bērns ir pirmais cilvēks, kas man pilnīgi pieder.

—   Man taču viņa arī pieder!

—   Nē, tev ir abi lielākie bērni. Šis ir mans.

—   Tas tik ir skaisti!— Skārleta iesaucās.— Es taču viņu laidu pasaulē, vai ne? Un, mīļais, es taču arī tev piederu!

Rets paskatījās viņā pāri bērna melnajai galviņai un savādi pasmaidīja.

—   Vai tiešām, mīļā?

Tikai Melānijas ierašanās noslāpēja ķildu — tās tagad viņu starpā iedegās bieži un ātri. Skārleta apspieda dusmas un skatījās, kā Melānija bērnu paņem rokās. Viņi bija vienojušies, ka nosauks bērnu par Eiženiju Viktoriju, bet šai pēcpusdienā Melānija, pati to nezinādama, deva meitenītei citu vārdu, kas tai palika visu mūžu, gluži tāpat kā «Pitipata» bija izdzēsuši visas atmiņas par «Sāru Džeinu».

Rets bija noliecies pār meitenīti un teica, ka acis tai būšot zaļas kā zirņi.

—   Dievs pasargi!— Melānija protestēja, piemirsusi, ka ari Skārletas acīm ir apmēram tāda krāsa.— Tās būs zilas kā mistera O'Hāras acis, zilas kā… mūsu skaistais, zilais karogs.[9]

—   Bonija Blū Batlera.— Rets smējās, paņēma bērnu Melānijai no rokām un tuvāk apskatīja mazulītes acis, un no tā laika meitenīti sauca par Boniju, līdz arī viņas vecāki gandrīz vairs neatcerējās, ka viņa kristīta divu karalieņu vārdā.

LI

Kad Skārleta beidzot atkal varēja doties ārā no mājas, viņa lika, lai Lū viņai savelk korseti tik cieši, cik vien iespējams; tad viņa aplika mērlenti sev ap vidu. Divdesmit collas! Viņa skaļi ievaidējās. To nu viņa bija dabūjusi! Viņas viduklis bija tikpat resns kā krustmātei Pitijai, gandrīz tikpat resns kā mammītei.

—   Savelc vēl ciešāk, Lū, lūko tikt līdz astoņpadsmitarpus collām, citādi es vairs nevarēšu uzvilkt nevienu kleitu.

—   Saites pārtrūks,— sacīja Lū.— Jūs esat kļuvusi resnāka, mis Skārlet, tur nekā nevar darīt.

«Tur var gan kaut ko darīt,» Skārleta nodomāja, nikni ārdīdama vaļā tērpa vīles, lai izlaistu trūkstošās collas. «Gluži vienkārši man vairs nebūs bērnu.»

Bonija tiešām bija skaista mazulīte un darīja viņai godu, un Rets dievināja meitiņu, bet vairāk bērnu Skārleta negribēja. Viņa gan skaidri nezināja, kā to nokārtot, jo ar Retu nebija tik viegli tikt galā kā ar Frenku. Rets no viņas nebaidījās un droši vien nepiekāptos. Viņš bija tik muļķīgi iemīļojis Boniju, ka nākamgad droši vien gribēs zēnu, kaut arī tagad pļāpāja, ka būtu zēnu noslīcinājis, ja tas būtu piedzimis. Nu, viņa tam noteikti vairs nedāvinās nevienu bērnu, ne zēnu, ne meiteni. Jebkurai sievietei pietiek ar trim bērniem.

Kad Lū atkal bija sašuvusi un izgludinājusi vīles un Skārleta bija aizpogājusi tērpu, viņa lika iejūgt zirgu ratos un aizbrauca uz kokmateriālu laukumu. Brauciena laikā viņas oma uzlabojās un viņa aizmirsa savu vidukli, jo laukumā gribēja satikt Ešliju un kopā ar viņu izskatīt grāmatas. Varbūt viņai laimēsies un viņa to satiks vienu. Pēdējoreiz viņa to bija redzējusi vairākas nedēļas pirms Bonijas dzimšanas. Grūta būdama, viņa Ešliju arī nemaz nebija gribējusi satikt. Taču visu pēdējo laiku viņa tik sāpīgi bija sajutusi, ka nevar ar Ešliju ik dienas satikties, tāpat arī viņai bija trūcis sava darba un savas vērtības apziņas, kas ar to bija saistīta. Protams, viņai vairs nebija vajadzības strādāt. Viņa viegli būtu varējusi zāģētavas pārdot un noguldīt naudu Veidam un Ellai. Bet tad viņa Ešliju gandrīz nekad vairs nesatiktu citādi kā tikai daudzu citu cilvēku klātbūtnē. Un viņas lielākais prieks bija strādāt kopā ar Ešliju.

Laukumam tuvodamās, viņa ar labpatiku redzēja, cik augstas ir nokrauto koku grēdas un cik daudz pircēju sarunājas ar Hjū Elsingu. Tur stāvēja seši mūļu aizjūgi un melnie vedēji krāva preci -sešos ratos. «Seši pajūgi,» viņa lepni nodomāja. «Un to visu es viena pati esmu sasniegusi!»

Ešlijs iznāca mazā kantora durvīs, viņa acis staroja, Skārletu atkal ieraugot. Viņš palīdzēja tai izkāpt no ratiem un veda to iekšā kā karalieni.

Tomēr viņas gaišais prieks mazliet apmācās, kad viņa ieskatījās grāmatās un salīdzināja tās ar Džonija Geligera grāmatām. Ešlijs tikko bija sedzis savus izdevumus, turpretī Džonijs bija saimniekojis ar krietnu peļņu. Viņa gan nekā neteica, abas lapas salīdzinādama, bet Ešlijs to lasīja viņas sejā.

—   Neņem ļaunā, Skārletl. Varu tikai teikt, ka tev vajadzēja ļaut man strādāt ar brīvajiem nēģeriem, nevis ar cietumniekiem. Man liekas, ar tiem man būtu veicies labāk.

—   Melnie! Viņu algas taču mūs izputinātu! Cietumnieki ir tik lēti. Ja Džonijs ar tiem tik daudz padara…

Ešlijs skatījās pāri viņas plecam tālumā, un prieks viņa acīs apdzisa.

—   Es ar cietumniekiem tā nevaru strādāt kā Džonijs Geligers. Nevaru cilvēkus verdzināt.

—   Dieva naktskrekls! Džonijs to brīnišķīgi prot. Ešlij, tev ir pārāk mīksta sirds. Džonijs man teica — tiklīdz kāds no taviem strādniekiem negribot strādāt, tas aizbildinoties ar slimību, un tu viņam dodot brīvdienu. Žēlīgais dievs! Tā taču nevar naudu pelnīt. Ja kauli nav lauzti, tad gandrīz katru slimību vislabāk var ārstēt, krietni uzšaujot ar pletni.

—   Skārlet, beidz! Es nevaru klausīties!— Ešlijs iesaucās un pēkšņi pievērsa viņai tik niknu skatienu, ka viņa apklusa.— Vai tu nesaproti, ka tie ir cilvēki… daži no tiem slimi, novārguši, panīkuši… Skārlet, man žēl noskatīties, cik rupja tu kļūsti pie viņa, un tu taču vienmēr biji tik mīļa…

—   Kā tā… es… pie viņa? Kā tā?

—   Jā, man tas jāsaka, kaut arī man nav tiesību to teikt. Bet es to teikšu. Pie Reta Batiera. Viņš saindē visu, kam pieskaras. Nu viņš paņēmis tevi, tu mīļā, augstsirdīgā, maigā,— jo tāda tu tomēr biji, par spīti savai lielajai dūšai,— un kādu viņš tevi padarījis — cietsirdīgu un necilvēcīgu… tāda tu pie viņa esi kļuvusi.

—   Ak,— Skārleta vainas apziņā izdvesa un tomēr bija laimīga, redzēdama Ešliju tik satrauktu viņas dēļ; viņa tam vēl arvien likās mīļa! Paldies dievam, viņas cietsirdībā tas vainoja Retu. Retam gan ar to nebija nekāda sakara, tā bija viņas pašas vaina, bet Retam jau neko nekaitēja, ja tam pierakstīja kādu nieku vairāk, nekā tas bija pelnījis.

—   Ja tas būtu kāds cits, sirds man būtu mierīgāka_________ bet Rets Batlers! Es taču redzu, ko viņš tev nodarījis. Tev pašai nemanot, viņš tavas domas ievadījis vienā gultnē ar savām domām. Jā, zinu, es to nedrīkstu teikt. Viņš man glāba dzīvību, esmu viņam pateicību parādā. Bet, nudien, es vēlētos, kaut tas būtu bijis kāds cits! Man nav arī tiesību ar tevi tā runāt…

—   Ak, Ešlij, tev ir tiesības — tev un nevienam citam!

—   Es nevaru noskatīties, kā tavs maigums kopdzīvē ar viņu nobružājas, nespēju domāt par to, ka tavs skaistums un tava burvība atdota tāda vīrieša varā, kas… Kad vien iedomājos, ka viņš tev pieskaras, es varētu…

«Tūlīt viņš mani noskūpstīs!» Skārleta sirdī gavilēja. «Un tad tā nebūs mana vaina.» Viņa liecās tam pretī, bet Ešlijs pēkšņi atrāvās, it kā saprazdams, ka pateicis par daudz — vārdus, ko nebija gribējis teikt.

—   Pazemīgi lūdzu piedošanu, Skārlet. Es saku, ka tavs vīrs nav džentlmenis, un ar saviem vārdiem pierādu, ka pats tāds neesmu. Nevienam nav tiesību vīru nomelnot viņa sievas acīs. Man nav nekāda cita attaisnojuma kā vien…— Viņš apklusa un sāpīgi savilka seju. Viņa gaidīja, elpu aizturējusi.

—   Nē, man vispār nav nekāda attaisnojuma.

Mājupceļā Skārleta bija gluži satraukta. «Viņam nav cita

attaisnojuma kā vien… tas vienīgais, ka viņš mani mīl!» Doma par to, ka Reta rokas apskauj viņu, Ešliju bija tā aizkaitinājusi, ka viņa jutās gandrīz pārsteigta. Ak, cik labi viņa to saprata! Ja viņa nezinātu, ka Ešlijam ar Melāniju jādzīvo kā brālim ar māsu, viņas pašas dzīve būtu vienas vienīgas mokas. Tātad Reta apskāvieni nobružā viņas maigumu, dara viņu rupju… Nu, ja Ešlijs tā domā, viņa var iztikt bez šiem apskāvieniem. Cik jauki, cik romantiski būs glabāt uzticību Ešlijam, kaut arī viņa precējusies ar citu tāpat kā viņš! Šī iedoma Skārletu savaldzināja un ielīksmoja. Un tai bija arī sava praktiskā puse. Viņai vairs nebūtu bērnu.

Kad viņa pārbrauca mājās un atlaida ratus, kaut kas bija zudis no cēlās sajūsmas, kādu viņā bija radījuši Ešlija vārdi; viņa iedomājās, ka būs jāiet pie Reta un jārunā par šķirtām guļamistabām un visu, kas ar to sakarā. Tas nebūs viegli. Turklāt bija gluži neiespējami Ešlijam pateikt, ka tā dēļ viņa atsvešinājusies no Reta. Kāda jēga no upura, ja tas nekļūst zināms? Ak, kā gan tikumība un smalkjūtība visu apgrūtina! Kaut viņa ar Ešliju varētu runāt tikpat vaļsirdīgi kā ar Retu! Vienalga, gan jau viņa Ešlijam to kaut kā liks noprast…

Viņa uzkāpa augšā pa kāpnēm un atvēra bērnistabas durvis. Rets ar Ellu klēpī sēdēja pie Bonijas šūpuļa, un Veids izkravāja viņa priekšā savu kabatu saturu. Tīrā laime, ka Rets tik labi sapratās ar bērniem un veltīja mazajiem tik daudz laika.

Daudzi patēvi taču bērnus no agrākās laulības ne acu galā nevarēja ieredzēt.

—          Man ar tevi jārunā,— viņa teica un gāja tālāk uz viņu abu guļamistabu. Tas bija jādara tūliņ, kamēr apņemšanās vēl bija svaiga un kamēr Ešlija mīlestība viņai deva spēku.

—          Ret,— viņa, durvis aizvērusi, tūliņ iesāka,— es vairs negribu bērnus. To es esmu stingri nolēmusi.

Ja arī Rets, šo negaidīto paziņojumu dzirdēdams, satrūkās, tad viņš to neizrādīja. Viņš mierīgi apsēdās šūpuļkrēslā un sāka šūpoties.

—          Mīļā, es taču tev jau pirms Bonijas dzimšanas teicu — man vienalga, vai tev viens bērns vai desmit.

Cik ļauns viņš bija, tik glumi izvairīdamies! It kā pietiktu ar to, ka bērnus negrib, lai tie tiešām arī nedzimtu.

—          Domāju, ar trim pietiek. Negribu, ka man katru gadu dzimst pa bērnam.

—   Pareizi, visas labas lietas ir trīs.

—          Tu ļoti labi zini…— viņa iesāka, un viņai mulsumā pietvīka vaigi.— Tu taču zini, ko es ar to gribu teikt?

—          Jā. Vai tu apzinies, ka es varu pieprasīt laulības šķiršanu, ja tu man liedz vīra tiesības?

—          Protams, tikai tev varēja ienākt prātā tik zemiska doma!— Skārleta dusmojās, jo viss iznāca gluži citādi, nekā viņa bija iedomājusies.— Ja tev būtu kaut mazliet cēluma, tad tu. .. gluži vienkārši izturētos pieklājīgi kā… nu, ņemsim kaut vai Ešliju Vilkšu. Melānijai nedrīkst būt bērni, un viņš. ..

—          Skat, kāds džentlmenis!— Reta acis savādi iespīdējās. — Lūdzu, runā tālāk, izklāsti savus argumentus!

Skārleta drudžaini rija siekalas, jo viņa jau bija galā, nekā vairāk nebija ko teikt. Viņa saprata, cik muļķīgas bijušas viņas cerības draudzīgi vienoties tik svarīgā lietā — sevišķi ar tādu patmīlīgu nelieti kā Rets.

—   Tu šodien biji koku laukumā, vai ne?

—   Kāds tam sakars?

—          Tev patīk sprogaini sunīši, Skārlet? Kur tev tie patīk labāk — būdiņā vai uz siena kaudzes?

Skārleta nekā nesaprata, bet Reta zobgalīgais tonis viņu tikai vēl vairāk aizkaitināja.

Rets atsperīgi piecēlās, piegāja viņai klāt, satvēra viņas zodu un pacēla viņas seju uz augšu.

—          Cik neticami bērnišķīga tu esi! Tu esi dzīvojusi ar trim vīriem un vēl arvien nekā nezini par vīrieša dabu. Tev laikam šķiet, ka nav nekādas starpības starp vīrieti un vecu tantiņu.

Jokodams viņš tai viegli ieknieba zodā un tad nolaida roku. Savilka uz augšu vienu melno uzaci un ilgi ar vēsu skatienu viņu uzlūkoja.

—   Klausies, Skārlet, ko es tev teikšu. Ja tava gulta mani vēl valdzinātu, tad mani neaizturētu ne lūgumi, ne slēgtas durvis. Lai es darītu ko darīdams, es to darītu bez kādas kautrības, jo esmu ar tevi noslēdzis līgumu. .. Es esmu to turējis, bet tu tagad to lauz. Nu, glabā vien savu šķīsto gultu, mīļā.

—   Vai tas nozīmē,— Skārleta sašutusi iesaucās,— ka tev nav iebildumu…

—   Esmu tev apnicis, vai ne? Nu tad zini — vīriešiem apnīk vēl ātrāk nekā sievietēm. Vari glabāt savu šķīstību, Skārlet. Tas, ko tu no manis prasi, man neko daudz nenozīmē.— Viņš smīnēdams paraustīja plecus.— Par laimi, pasaulē ir daudz gultu… un gandrīz visās guļ sievietes.

—   Tu taču negribi teikt, ka tu tiešām…

—   Svētā vientiesībai Protams! Brīnums, ka es jau sen neesmu sācis iet savus ceļus. Uzticību es nekad neesmu uzskatījis par tikumu.

—   Es katru nakti aizslēgšu durvis.

—   Veltīgas pūles! Ja es tevi iekārotu, mani neatturētu nekāda atslēga.

Viņš pagriezās, it kā saruna būtu galā, un izgāja no istabas. Skārleta dzirdēja, kā viņš atkal ieiet bērnistabā un mazie uzgavilē, viņam parādoties. Kā bez spēka Skārleta iekrita krēslā. Nu viņa to bija panākusi. Viņa to bija gribējusi, un arī Ešlijs to bija gribējis. Bet tas viņai nedarīja prieku. Viņas patmīlība bija dziļi aizvainota; viņai sāpēja, ka Rets to bija tik viegli uzņēmis, ka tas viņu neiekāroja un nostādīja viņu uz vienas pakāpes ar citām sievietēm citās gultās.

Kaut nu viņa varējusi smalkjūtīgā veidā likt Ešlijam noprast, ka viņi ar Retu nu tiešām vairs nav vīrs un sieva.. . Bet viņa zināja, ka tas nav iespējams. Viss bija briesmīgi sarežģījies, viņa gandrīz vēlējās, kaut nebūtu neko tādu iesākusi. Nu viņai jāatsakās no ilgajām, jautrajām sarunām gultā, kad tumsā spīd Reta cigārs. Un kā viņai trūks Reta roku mierinājuma, kad viņa šausmās pamodīsies savu murgu saltajā miglā…

Pēkšņi viņa jutās ļoti nelaimīga. Viņas galva noslīga uz atzveltnes, un viņa raudāja.

LII

Kādā lietainā pēcpusdienā drīz pēc Bonijas pirmās dzimšanas dienas Veids sapīcis klimta pa dzīvojamo istabu, reižu reizēm piegāja pie loga un piespieda degunu pie aprasojušās rūts. Viņš bija vājš, bāls zēns, par mazu saviem astoņiem gadiem, kluss un bikls un nekad nevēra vaļā muti, ja viņam neko nejautāja. Veidam bija garlaicīgi, un viņš acīmredzot nezināja, ko darīt, jo Ella kaktā rotaļājās ar lellēm, Skārleta sēdēja pie sekretāra un kaut ko murmināja, skaitīdama garu garās skaitļu rindas, bet Rets, guļot uz grīdas blakus Bonijai, viņu uzjautrināja, šūpodams važiņā pulksteni, taču tā, lai viņa to nevarētu aizsniegt.

Veids, paņēmis dažas grāmatas, tās nometa, ka noblīkšķēja vien, un smagi nopūtās. Skārleta pagriezās pret viņu.

—          Ak dievs, Veidi— viņa pikti iesaucās.— Ej kaut kur paspēlējies!

—   Nevaru, ārā līst.

—          Vai tiešām? Es neievēroju. Nu tad dari kaut ko citu! Tu man krīti uz nerviem, kad te maisies. Saki Porkam, lai iejūdz zirgu un aizved tevi pie Bo parotaļāties.

—          Bo taču nav mājā.— Veids nopūtās.— Viņš ielūgts pie Raula Pikāra uz dzimšanas dienu.

Rauls, Meibellas un Renē Pikāra dēlēns, bija, pēc Skārletas domām, īsts neglītenis un vairāk līdzinājās pērtiķim nekā bērnam.

—          Nu tad brauc pie kāda cita. Ej un liec Porkam sajūgt zirgu!

—          Neviena nav mājā,— Veids atbildēja.— Visi pie Raula uz dzimšanas dienu.

Lai arī vārdam «visi» nesekoja piebilde: «Tikai es ne,»— to skaidri varēja noprast, bet Skārleta, iegrimusi savos rēķinos, tam nepievērsa uzmanību.

Taču Rets piecēlās sēdus un jautāja:

—   Bet kāpēc tu neesi pie Raula uz dzimšanas dienu, dēliņ?

Veids piegāja viņam tuvai klāt un palika stāvam, švīkādams

tievo kāieli pa paklāju.

—   Mani neuzaicināja, ser.

Rets atdeva pulksteni Bonijas nerātnajām rociņām un viegli pielēca kājās.

—          Met nost tos sasodītos skaitļus, Skārlet! Kāpēc Veids nav ielūgts uz Raula dzimšanas dienu?

—          Dieva dēļ, Ret, netraucē tagad mani! Ešlijs norēķinos ievārījis īstu putru… A, uz Raula dzimšanas dienu? Tas jau nav nekas neparasts, ka Veidu neielūdz, turklāt es tik un tā viņam neļautu iet. Neaizmirsti, ka Rauls ir misis Merivederas mazdēls un misis Merivedera savā svētajā salonā labāk ielaistu brīvlaistu nēģeri nekā kādu no mums.

Rets, domīgi vērodams Veida seju, ieraudzīja, ka zēns saviebjas.— Panāc šurp, dēliņ!— viņš teica un pievilka zēnu tuvāk.— Vai tev gribas būt tajā dzimšanas dienā?

—   Nē, ser,— Veids varonīgi atbildēja, bet nolaida acis.

—          Hm… Saki, Veid,— vai tu ej uz dzimšanas dienu pie Džo Vaitinga vai Frenka Bonela… vai pie citiem saviem rotaļu biedriem?

—   Nē, ser, mani reti kaut kur ielūdz.

—   Tu melo, Veid!— Skārleta iesaucās, spēji pagriezusies.

—   Pagājušajā nedēļā tu biji uz trim bērnu viesībām — pie Bārtiem, Gelertiem un Handoniem.

—           Labāku izlasi no kolekcijas «mūļi zirgu aizjūgā» nemaz nevar iedomāties,— Rets piebilda, vieglā izsmieklā stiepdams vārdus.— Vai tev šajās viesībās patika? Nu, runā taču!

—   Nē, ser.

—   Kāpēc tad ne?

—           Es… es nezinu, ser. Mammīte… viņa saka, tie visi esot baltie salašņas.

—          Es mammītei tūlīt novilkšu ādu pār acīm!— Skārleta uzlēca kājās.— Bet tu, Veid,— ja tu tā runāsi par savas mātes draugiem…

—   Zēns runā patiesību tāpat kā mammīte,— Rets iejaucās.

—   Bet tu jau, protams, nekad negribi patiesībai acīs skatīties. Bet tu, dēliņ, neuztraucies, tev vairs nebūs jāiet uz tādām viesībām, kas tev nepatīk.— Viņš izvilka no kabatas naudaszīmi.— Saki Porkam, lai iejūdz zirgu un pavizina tevi pa pilsētu. Nopērc sev saldumus — labi daudz, lai tu dabūtu krietnas vēdergraizes.

Veida sejiņa atplauka smaidā. Viņš iebāza naudu kabatā un satraukti paskatījās uz māti — vai viņa atļaus tādu prieku. Bet Skārleta, uzacis saraukusi, lūkojās uz. Retu. Viņš paņēma Boniju no grīdas un piespieda sev klāt — mazā sejiņa piekļāvās viņa vaigam. Skārleta nenoprata, par ko viņš domā, bet viņa acīs ieraudzīja tādas kā bailes — bailes un vainas apziņu.

Patēva devības iedrošināts, Veids bikli pienāca viņam klāt.

—  Tēvoci Ret, vai drīkstu jums kaut ko jautāt?

—          Protams.— Reta sejā bija saspringta, svešāda izteiksme, viņš ciešāk piespieda Bonijas galviņu sev klāt.— Ko tu gribi man jautāt, Veid?

—   Tēvoci Ret, vai jūs… vai jūs bijāt karā?

Reta skatiens mirklīgi pievērsās zēnam—acis dzēlās asi, bet balss, uzdodot jautājumu, skanēja nevērīgi:

—   Kāpēc tu to jautā, dēliņ?

—          Džo Vaitings saka, jūs neesat cīnījies, un Frenks Bonels ari saka tāpat.

—   A. ..— Rets novilka.— Un ko tu viņiem teici?

Veids izskatījās nelaimīgs.

—          Es.. . es teicu… teicu, ka nezinu.— Un vienā elpas vilcienā nobēra:— Bet man vienalga, vai jūs cīnījāties vai ne. Es viņus piekāvu. Bet vai jūs bijāt karā, tēvoci Ret?

—           Jā,— Rets kā skaldīt noskaldīja.— Es biju karā. Astoņus mēnešus biju armijā. Cīņās nogāju visu ceļu no Lavdžojas līdz Frenklinai Tenesijas štatā. Es biju kopā ar Džonstonu, kad viņš padevās.

Veids aiz sajūsmas palēcās, bet Skārleta iesmējās.

—          Bet es domāju, ka tu kaunies par savu piedalīšanos karā,— viņa teica.— Tu taču mani lūdzi, lai es par to nevienam nestāstu.

—          Klusu!— Rets vinu apsauca.— Vai nu esi apmierināts, Veid?

—          Jā, tēvoci Ret! Es zināju, ka jūs bijāt kara. Es zināju, ka jūs neesat gļēvulis, kā viņi runā. Bet… bet kāpēc jūs nekarojāt kopā ar citu zēnu tēviem?

—          Tāpēc, ka citu zēnu tēvi bija tādi muļķi, ka tos vajadzēja iedalīt kājniekos. Turpretī es esmu beidzis karaskolu un biju artilērijā. Lauka artilērijā, nevis zemessargos. Bet, lai dienētu artilērijā, Veid, vajadzīga galva uz pleciem.

—          Kā tad!— Veids teica un starot staroja.— Bet vai jūs bijāt ievainots, tēvoci Ret?

Rets tūlīt neatbildēja.

—           Pastāsti taču viņam par dizentēriju,— Skārleta izsmējīgi sacīja.

Rets uzmanīgi nolika mazo uz grīdas un izvilka virskreklu un apakškreklu no biksēm.

—   Nāc šurp, Veid, es tev parādīšu, kur mani ievainoja.

Veids uztraucies pienāca klāt un, acis iepletis, skatījās uz to

vietu, ko norādīja Reta pirksts. Šķērsām pāri tumsnējām krūtīm stiepās gara rēta — līdz pat muskuļainajam vēderam. Tā bija piemiņa no kāda kautiņa ar nažiem Kalifornijas zelta atradnēs, bet Veids to nevarēja zināt. Viņš dziļi nopūtās aiz laimes.

—   Jūs esat tikpat drošsirdīgs kā mans tētis, tēvoci Ret!

—          Gandrīz, bet ne gluži,— Rets atbildēja, bāzdams kreklu biksēs.— Bet nu skrej un nopērc sev saldumus par visu dolāru un piekauj labi pamatīgi visus zēnus, kas uzdrīkstas teikt, ka es neesmu bijis armijā.

Veids, aiz prieka palēkdamies un skaļi saukdams Porku, izskrēja no istabas, bet Rets atkal paņēma klēpī mazulīti.

—   Kāda jēga visiem šiem meliem, mans drošsirdīgais karotāj?— Skārleta jautāja.

—   Zēnam jābūt lepnam uz savu tēvu… vai patēvu. Es negribu, ka viņam jākaunas citu mazu cietsiržu priekšā. Bērni taču ir tik nežēlīgi.

—   Muļķības!

—   Nekad neesmu domājis, cik tam liela nozīme,— Rets gausi turpināja.— Droši vien zēns tāpēc jau daudz cietis. Bet ar Boniju tā nebūs.

—   Kā nebūs?

—   Vai tu domā — es pieļaušu, ka manai Bonijai jākaunas par savu tēvu? Pieļaušu, lai viņu nelūdz uz dzimšanas dienām, kad viņai būs deviņi vai desmit gadi? Vai tu domā — es pieļaušu, ka Bonijai būs jācieš pazemojumi tāpat kā Veidam mūsu abu vainas dēļ?

—   Liela muiža — bērnu dzimšanas dienas!

—   Bērnu dzimšanas dienām seko meiteņu pirmā balle. Vai tu domā — es pieļaušu, ka mana meita aug ārpus Atlantas labākās sabiedrības? Es netaisos viņu sūtīt uz Ziemeļiem skolā, lai viņa atbrauktu šurp tikai brīvlaikā, tāpēc ka viņai liegts mācīties šeit vai Čārlstonā, vai Savanā, vai Jaunorleānā. Es nevēlos, lai viņa būtu spiesta apprecēties ar jenkiju vai ārzemnieku, tāpēc ka neviena laba dienvidnieku ģimene negribēs uzņemt viņu savā klēpī, jo viņas māte bijusi muļķe, bet tēvs — nelietis.

Veids, atgriezies kaut ko paņemt, stāvēja uz sliekšņa un apjucis, bet arī ieinteresēts klausījās Reta vārdos.

—   Bonija varēs precēties ar Bo, tēvoci Ret!

Reta sejā vairs nebija ne miņas no dusmām, kad viņš pagriezās pret zēnu; šķita, ka viņš nopietni apsver šo jautājumu — viņš vienmēr bija nopietns, sarunājoties ar bērniem.

—   Tiešām, tev taisnība, Veid. Bonija varēs precēties ar Bo Vilkšu. Un ar ko tu precēsies?

—   Es nemaz neprecēšos,— Veids atklāti paziņoja un jutās laimīgs, ka var ar patēvu runāt kā līdzīgs ar līdzīgu; tā runāt viņš varēja vienīgi ar Retu un krustmāti Melāniju, kas viņu nekad nezoboja, bet arvien iedrošināja.— Es mācīšos Harvardā un būšu jurists tāpat kā mans tēvs, un pēc tam es būšu drošsirdīgs karavīrs — arī tāpat kā viņš.

—   Ak vai, kāpēc Mellija nevar pievaldīt mēli!— Skārleta iesaucās.— Nekādā Harvardā tu, Veid, neiesi! Tā ir jenkiju skola. Tu iesi Džordžijas universitātē un, kad būsi to beidzis, vadīsi veikalu manā vietā. Un vai tavs tēvs bijis drošsirdīgs karavīrs…

—   Rimsties!— Rets īsi pavēlēja, jo bija ievērojis, kā iemirdzējās zēna acis, kad runa bija par viņa tēvu, ko viņš nekad nebija pazinis.— Kad pieaugsi, tu būsi tikpat drošsirdīgs kā tavs tēvs, Veid. Centies būt tāds pats kā viņš, tāpēc ka viņš bija varonis, un nevienam neļauj runāt par viņu citādi. Viņš taču apprecēja tavu māti, vai ne? Tas jau vien ir pietiekams pierādījums viņa varonībai. Bet es parūpēšos, lai tu tiec Harvardā un kļūsti par juristu. Bet tagad ej un saki Porkam, lai viņš tevi pavizina pa pilsētu.

—   Es būtu tev ļoti pateicīga, ja tu man atļautu pašai rūpēties par savu bērnu audzināšanu!— Skārleta iesaucās, kad Veids paklausīgi bija izgājis no istabas.

—   Tu ļoti slikti par viņiem rūpējies. Tu esi darījusi visu iespējamo, lai sagandētu Ellai un Veidam nākotni, bet es nepieļaušu, lai tā notiktu arī ar Boniju. Viņa augs kā princese, un pasaulē neatradīsies neviens cilvēks, kas negribēs ar viņu saieties. Nevienas mājas durvis nebūs viņai slēgtas. Augstais dievs, vai tiešām tu domā — es pieļaušu, ka viņa, kad pieaugs, satiekas ar šiem salašņām, kas pilda Šo māju?

—   Tomēr tev šie salašņas ir pilnīgi piemēroti. ..

—   Un vēl jo vairāk tev, mana miļā kaķenīt. Bet ne jau Bonijai. Vai tu domā, ka es viņai ļaušu precēties ar kādu no tās klaidoņu bandas, ar kuriem tu pavadi laiku? Iru iznireļi, jenkiji, baltie plukatas, spekulanti. Lai mana Bomja, kuras dzīslās tek Batleru un Robijāru asinis…

—   O'Hāru asinis…

—   Var jau būt, ka O'Hāras kādreiz bijuši Īrijas karaļi, bet tavs tēvs bija tikai manīgs īru iznirelis. Un arī tu neesi labāka. .. Taču es jau ari, protams, neesmu bez grēka. Esmu joņojis caur dzīvi kā velns ar vējlukturi, nedomādams par to, ko daru, jo viss un visi man bija vienaldzīgi, Taču Bonija rnan nav vienaldzīga. Ak dievs, kāds muļķis esmu bijis! Tagad Boniju Čārlstonā nekādā ziņā nepieņems, lai mana māte vai tava krustmāte Juleilija un krustmāte Polīna censtos kā cenzdamās. . . Skaidrs, ka viņu nepieņems arī šeit, ja mēs kaut ko neizgudrosim — turklāt ātri. . .

—   Ai, Ret, tu uztver to tik traģiski, ka taisni jāsmejas. Ar mūsu naudu…

—   Pie velna mūsu naudu! Tas, ko es gribu Bonijai, par mūsu naudu nav nopērkams. Man labāk patiktu, lai Boniju ielūdz ēst sausu maizi Pikām nožēlojamā mājā vai tajā pussagruvušajā šķūnī, kur dzīvo misis Elsinga, nekā republikāņu ballēs, kurās viņa būtu skaistuma karaliene. Skārlet, tu esi rīkojusies kā īsta muļķe. Jau pirms daudziem gadiem tev vajadzēja nodrošināt saviem bērniem vietu sabiedrībā, bet tu to neesi darījusi. Tu pat neesi parūpējusies, lai saglabātu to vietu, ko pati tur ieņēmi. Bet tagad diezin vai var cerēt, ka tu pēkšņi mainīsies. Tu esi pārāk naudkārīga un varmācīga.

—   Man tas viss atgādina vētru ūdens glāzē,— Skārleta vēsi noteica un sāka šķirstīt papīrus, liekot saprast, ka saruna beigusies.

—   Mums var palīdzēt vienīgi misis Vilksa, bet tu dari visu iespējamo, lai viņu sāpinātu un atsvešinātu. Ak, aiztaupi man savus spriedelējumus par viņas nabadzību un lētajām drēbēm! Viņa ir dvēsele visam, kas Atlantā nav par naudu nopērkams. Paldies dievam, ka viņa ir! Un viņa palīdzēs man kaut ko uzsākt.

—   Ko tad tu esi nodomājis uzsākt?

—    Ko esmu nodomājis uzsākt? Pielabināšos visiem «vecās gvardes» pūķiem sieviešu izskatā, kādi vien ir šajā pilsētā,— gan misis Merivederai, gan misis Elsingai, gan misis Vaitingai un misis Mīdai. Un, kaut man būtu jālien uz vēdera katras šīs resnās, vecās kaķenes priekšā, kuras mani neieredz, es līdīšu. Viņu vēsumam es atbildēšu ar lēnprātību un nožēlošu savus ļaunos darbus. Es pabalstīšu viņu stulbo labdarību un iešu uz viņu sasodītajām baznīcām. Es vairs neslēpšu, bet lepošos, ka esmu izdarījis pakalpojumus Konfederācijai. Ja citādi nevarēs, es pat iestāšos tajā viņu nolādētajā kukluksklanā… lai gan ceru, ka visžēlīgais dievs man tik briesmīgu pārbaudījumu neuzliks. Es arī nevilcināšos atgādināt tiem idiotiem, kurus paglābu no cilpas, ka tie man ir kaut ko parādā. Un jūs, cienītā, esiet tik laipna un nesagandējiet visu to, iesmērēdama sapuvušus dēļus vai atņemdama tiesības izpirkt ķīlu zīmes kādam no tiem, kuriem es pielabināšos. Un vēl kas: turpmāk gubernators Buloks vairs nespers kāju šajā mājā. Vai dzirdi? Un tāpat ari neviens no eleganto blēžu bandas, ar kuriem tu saejies. Ja tu manu lūgumu neievērosi un viņus tomēr uzaicināsi, tu pati nokļūsi neērtā stāvoklī, jo namatēva mājās nebūs. Līdzko viņi ieradīsies, es tūlīt došos pie Bellas Votlingas, sēdēšu viņas bārā un visiem sacīšu, ka nevēlos ar šiem ļaudīm būt zem viena jumta.

Skārleta, dusmas valdīdama, noklausījās šajā tirādē un skaļi iesmējās.

—  Tātad upju tvaikoņu šulers un spekulants grib kļūt par cienījamu kungu? Nu, tādā gadījumā, lai iegūtu cieņu, tev vispirms vajadzētu pārdot Bellas Votlingas māju.

Tas bija sitiens uz labu laimi. Skārleta nebija pilnīgi pārliecināta, ka māja pieder viņam. Viņš pēkšņi iesmējās, it kā nolasījis viņas domas.

—   Paldies par padomu.

Rets diezin vai būtu varējis izvēlēties mazāk piemērotu laiku, lai atgrieztos cienījamu cilvēku vidū. Nekad vēl vārdi «republikānis» un «jenkiju pielīdējs» neizraisīja tik niknu naidu, jo pie varas nākušo spekulantu korupcija bija sasniegusi augstāko pakāpi. Taču kopš Dienvidu sakāves Reta vārds nešķirami saistījās ar jenkijiem, republikāņiem un pielīdējiem.

1866. gadā Atlantas iedzīvotāji bezspēcīgā niknumā bija domājuši, ka nevar būt nekas sliktāks par viņiem uzspiesto militāro režīmu, bet tikai tagad, Buloka valdīšanas laikā, viņi pieredzēja īstu sodību. Pateicoties nēģeru balsīm, republikāņi un viņu sabiedrotie bija stingri nostiprinājušies Dienvidos un bargi valdīja pār baltajiem pamatiedzīvotājiem, kas, lai ari joprojām dumpīgi, tomēr bija bezspēcīgi kaut ko grozīt.

Nēģeriem tika iestāstīts, ka Bībelē esot runa vienīgi par divām politiskām partijām — muitniekiem[10] un grēciniekiem. Neviens nēģeris negribēja piederēt pie partijas, kurā visi ir grēcinieki, tāpēc viņi steigšus pievienojās republikāņiem. Jaunie varasvīri piespieda viņus atkal un atkal balsot un ievēlēt pārvaldes orgānos baltos salašņas un pielīdējus, bet reizēm pat kādu no nēģeriem. Nēģeri, kam palaimējās tikt ievēlētiem likumdošanas sapulcē, tur lielāko tiesu laika grauza zemesriekstus un centās pieradināties pie viņiem neierastajiem apaviem, lāgu lāgiem tomēr izvilkdami no tiern kājas. Tikai daži no viņiem prata lasīt un rakstīt. Nesen viņi bija strādājuši kokvilnas laukos un cukurniedru plantācijās, bet tagad balsoja par nodokļiem un aizņēmumiem un ari apstiprināja milzīgu izdevumu tāmi paši savām un republikāņu piekritēju vajadzībām. Statu smagi nospieda nodokļi, ko iedzīvotāji sedza, niknumā zobus griezdami,— maksātāji zināja, ka lielākā daļa naudas, kura it kā domāta sabiedriskām vajadzībām, nokļūst atsevišķu personu kabatās.

Štata kongresnamu cieši ielenca vesela orda atbalstītāju, spekulantu, darbuzņēmēju un ierāvēju, kas cerēja iedzīvoties šajā izšķērdības orģijā; daudziem tas ari izdevās, un viņi nekaunīgi sarausa sev bagātību. Viņi bez jebkādām grūtībām dabūja no štata līdzekļus dzelzceļa būvēm, kas nekad netika uzsāktas, dabūja naudu, lai iegādātu vagonus un lokomotīves, kuras nekad netika nopirktas, un lai uzceltu sabiedriskas ēkas, kas bija un palika vienīgi projektētāju iedomās.

Valsts aizņēmuma obligācijas izlaida miljoniem. Lielāko tiesu tās izlaida nelikumīgi un acīm redzamā krāpniecības nolūkā, tomēr tās tika izlaistas. Štata kasieris — lai ari republikānis, tomēr godīgs cilvēks — iebilda pret obligāciju nelikumīgo izlaišanu un atteicās parakstīt attiecīgos dokumentus, bet nedz viņš, nedz tie, kas mēģināja aizkavēt šīs nelikumības, nespēja stāties pretī pārvarīgajai iedzīvošanās kārei. Dzelzceļš, kas piederēja štatam, reiz bija devis prāvus ienākumus, bet tagad gīMs uz štata budžetu kā smags slogs un tā parādi pārsniedza miljonu. Patiesībā to vairs nevarēja saukt par dzelzceļu. Sliedes stiepās pāri dziļai, garai iedobei, kurā dubļos vārtījās cūkas. Daudzi ierēdņi bija iecelti aiz politiskiem apsvērumiem, nevis tāpēc, ka viņi sajēgtu, kā pārvaldāms dzelzceļš, turklāt darbinieku bija vairāk, nekā vajadzīgs, republikāņi braukāja ar brīvbiļetēm un nēģerus veseliem vagoniem par brīvu vadāja pa visu štatu, lai viņi varētu vairākas reizes balsot vienās un tajās pašās vēlēšanās.

Dzelzceļa nemākulīgā izmantošana saniknoja nodokļu maksātājus ari tāpēc, ka ienākumi no dzelzceļa bija paredzēti bezmaksas skolu atvēršanai. Taču ienākumu nebija, tālab nebija arī bezmaksas skolu. Tikai nedaudziem bija iespējams sūtīt bērnus privātās skolās, tā ka auga vesela paaudze neizglītotu, tumsonīgu cilvēku.

Iedzīvotāji, protams, sašuta par izšķērdēšanu, nemākulīgo saimniecību un valsts apzagšanu, taču visvairāk viņi sašuta par to, ka gubernators parāda viņus sliktā gaismā Ziemeļiem. Kad Džordžija sāka skaļi paust neapmierinātību ar korupciju, gubernators steigšus devās uz Ziemeļiem un paziņoja kongresam, ka baltie nekrietni izturoties pret nēģeriem, ka Džordžijā gatavojoties jauna sacelšanās un tāpēc esot nepieciešams noteikt štatā kara stāvokli. Taču patiesībā Džordžijā visi centās izvairīties no sadursmēm ar nēģeriem, neviens negribēja jaunu karu, neviens negribēja, lai štatā vara balstītos uz durkļiem. Džordžija gribēja tikai vienu: lai liek tai mieru un ļauj štatam sadziedēt brūces.

Bet akcija, ko uzsāka gubernators un kas vēlāk kļuva pazīstama kā gubernatora «melu dzirnas», parādīja Džordžiju Ziemeļiem vienīgi kā dumpīgu štatu, kas stingri jāsaņem grožos, un tas arī tika izdarīts.

Bandai, kas Džordžijai bija aizžņaugusi rīkli, tas izraisīja vislielākās gaviles. Augstākajos posteņos sākās īsta izlaupīšanas un salti cinisku, nekaunīgu zādzību orģija, kurā bija šausminoši noskatīties. Visi protesti un pretošanās mēģinājumi cieta neveiksmi, jo štata valdību atbalstīja Savienoto Valstu armija.

Atlanta nolādēja Buloku, viņa piekritējus un vispār republikāņus, tāpat arī tos, kas bija ar viņiem saistīti. Un Rets bija ar viņiem saistīts. Viņš sadarbojās ar viņiem — tā visapkārt runāja — un piedalījās visos viņu pasākumos. Bet tagad viņš apņēmīgi pagriezās un vairs nepeldēja pa straumi, kas viņu nupat bija nesusi uz priekšu, bet no visa spēka sāka peldēt pretējā virzienā.

Savu kampaņu viņš ievadīja lēnām, piesardzīgi, lai Atlantā neradītu aizdomas ar spējo pārvērtību no leoparda par briedi. Viņš sāka vairīties no saviem šaubīgajiem draugiem — neviens viņu vairs neredzēja nedz jenkiju virsnieku, nedz pielīdēju, nedz republikāņu sabiedrībā. Viņš sāka apmeklēt demokrātu sanāksmes un demonstratīvi balsoja par tiem. Viņš vairs nespēlēja kārtis uz augstām likmēm un arī mazāk dzēra. Ja viņš vispār vēl gāja pie Bellas Votlingas, tad tikai vakarā un paslepus, kā lielākā daļa cienījamo pilsoņu, nevis dienā, atstājis blakus mājai savu zirgu pie slitas vispārējai apskatei.

Bīskapa baznīcas draudzes locekļi izbīlī un pārsteigumā gandrīz nokrita no saviem soliem, kad viņš, turēdams Veidu pie rokas, uz pirkstgaliem ar novēlošanos ieradās dievkalpojumā. Draudzes locekļi tāpat nobrīnījās arī par Veida ierašanos, jo zēnu uzskatīja par katoli. Skārleta taču bija katoļticīga, vai vismaz viņu par tādu turēj^. Tiesa, viņa jau kopš gadiem nebija spērusi kāju baznīcā. Viņa bija atmetusi reliģiozitāti tāpat kā daudz ko citu, ko viņai mācījusi Elena. Visi domāja, ka Skārleta atstājusi novārtā zēna reliģisko audzināšanu, un tagad piedēvēja Retam nopelnu, ka viņš mēģina panākt nokavēto un ved zēnu uz baznīcu — kaut arī uz bīskapa, nevis katoļu baznīcu.

Rets prata uzvesties nopietni un mēdza būt valdzinošs, ja bija nolēmis savaldīt mēli un nodzēst acīs viltīgās uguntiņas. Daudzus gadus viņš neturēja par vajadzīgu to darīt, bet tagad uzlika nopietnības un pievilcības masku, tāpat kā sāka valkāt vestes daudz tumšākās krāsās. Turklāt nemaz nebija grūti iegūt to cilvēku labvēlību, kas viņam varēja pateikties par savu dzīvību. Viņi jau sen būtu apliecinājuši savu draudzību, ja Rets nebūtu licis noprast, ka viņam tā diezgan vienaldzīga. Turpretī tagad Hjū Elsings, Renē, abi Simonsi, Endijs Bonels un citi pēkšņi atklāja, ka Rets ir ļoti patīkams cilvēks, kas nevēlējās izcelties, kad bija runa par viņa nopelniem, un vienmēr samulsa, kad viņa klātienē tika minēts, cik daudzi viņam pateicību parādā.

—   Nieki!— viņš iebilda.— Jūs taču būtu rīkojušies tāpat.

Viņš atvēlēja prāvu summu bīskapa baznīcas atjaunošanai

un nodeva lielu, bet ne pārspīlētu ziedojumu «Mūsu varonīgo karavīru kapu kopšanas biedrībai». Sakarā ar to viņš apciemoja misis Elsingu un ļoti samulsis lūdza, lai par viņa ziedojumu nevienam nestāstot, skaidri saprazdams, ka tas ir labākais līdzeklis, kā to darīt visiem zināmu. Misis Elsingai ārkārtīgi nepatika ņemt no viņa naudu — «spekulanta naudu», bet biedrībai bija ļoti vajadzīgi līdzekļi.

—   Man brīnums, kāpēc jūs pēkšņi esat nolēmis ziedot mums šo summu,— viņa ledaini sacīja.

Kad Rets šim gadījumam piemērotā drūmā nopietnībā atzinās, ka ziedot viņu pamudinājušas atmiņas par bijušajiem ieroču biedriem, daudz drosmīgākiem nekā viņš, bet neveiksmīgākiem — tāpēc viņi tagad atdusoties bezvārda kapos,— misis Elsingas aristokrātiskā mute palika vaļā. Dollija Merivedera viņai gan bija stāstījusi — Skārleta esot apgalvojusi, ka kapteinis Batlers tomēr dienējis armijā,— bet viņa, protams, tam neticēja. Neviens tam neticēja.

—  Jūs bijāt armijā? Kādā rotā… kādā pulkā?

Rets pateica.

—   A, artilērijā! Visi mani paziņas bija vai nu kavalērijā, vai kājniekos. Nu, tad jau saprotams…— Viņa samulsusi apklusa, gaidot, ka Reta acīs atspīdēs zobgalīga dzirksts. Bet viņš skatījās zemē un rotaļājās ar pulksteņa ķēdi.

—   Es ar lielāko prieku būtu dienējis kājniekos,— viņš atbildēja, izlikdamies, ka nav sapratis viņas mājienu.— Bet, kad noskaidrojās, ka esmu mācījies karaskolā,— lai gan, misis Elsinga, kādas puiciskas palaidnības dēļ to nepabeidzu,— mani ieskaitīja artilērijā, aktīvajā artilērijā, nevis zemessargos. Pēdējā kampaņā bija vajadzīgi cilvēki ar speciālām zināšanām. Jums taču zināms, cik milzīgus zaudējumus mēs cietām, cik daudz artilēristu krita. Es artilērijā jutos ļoti vientuļš, tur man nebija neviena pazīstama cilvēka. Man liekas, visu dienesta laiku nesatiku nevienu no Atlantas.

—   Mjā…— apjukusi novilka misis Elsinga. Ja viņš tiešām bijis armijā, tad viņa rīkojusies negodīgi. Viņa taču bieži bija asi nosodījusi Reta gļēvumu un, atceroties šos izteikumus, tagad jutās vainīga.— Mjā… Bet kāpēc jūs nekad nevienam nestāstījāt, ka esat bijis armijā? Varētu likties, ka jūs par to kaunaties.

Rets paskatījās viņai tieši acīs — viņa seja joprojām bija mierīga.

—   Misis Elsinga,— viņš nopietni atbildēja.— Ludzu, ticiet man: ar savu kalpošanu Konfederācijai es lepojos vairak nekā ar visu citu, ko esmu darījis un vēl darīšu. Man ir tāda sajūta… tāda sajūta…

—   Bet kāpēc tad jūs to vienmēr slēpāt?

—   Es kaunējos par to runāt sakarā ar… ar savām toreizējām izdarībām.

Misis Elsinga sarunu vārdu pa vārdam atstāstīja misis Merivederai un, protams, neaizmirsa pieminēt arī ziedoto summu.

—   Goda vārds, Dollij, viņš ar asarām acīs teica, ka viņam esot kauns. Jā, jā, ar asarām acīs. Es pati gandrīz apraudājos.

—   Visīstākās blēņas!— neticēdama nevienam viņas vārdam, iesaucās misis Merivedera.— Neticu, ka viņam asaras saskrēja acīs, tāpat kā neticu, ka viņš bijis armijā. Visu to es ļoti drīz noskaidrošu. Ja viņš ir bijis tajā artilēristu pulkā, es izdibināšu patiesību, tāpēc ka pulkvedis Kārltons, kas to komandēja, ir apprecējis vienu no mana vectēva māsām, un es viņam aizrakstīšu.

Viņa aizrakstīja pulkvedim Kārltonam un jutās gaužām apjukusi, kad saņēma atbildi, kurā skaidri un gaiši tika augsti novērtēta Reta dienēšana armijā: «Dzimis artilērists, drošsirdīgs karavīrs, džentlmenis, kas visu izturēja un nekad nežēlojās, turklāt kautrīgs cilvēks, kas pat atsacījās no virsnieka pakāpes, kad viņam to piedāvāja.»

—   Es nu esmu mēma!— misis Merivedera teica, parādot misis Elsingai vēstuli.— Nevaru attapties no brīnumiem! Varbūt mēs tiešām bijām netaisnīgi, domādami, ka viņš nav bijis armijā. Varbūt mums vajadzēja ticēt Skārletai un Melānijai, kuras apgalvoja, ka viņš pieteicies armijā tajā dienā, kad krita Atlanta. Bet viņš tik un tā ir pielīdējs un nelietis, un es viņu neieredzu!

—   Bet man nezin kāpēc šķiet,— misis Elsinga nedroši sacīja,— nezin kāpēc šķiet, ka viņš nemaz nav tik slikts. Cilvēks, kas cīnījies par Konfederāciju, nemaz nevar būt galīgi slikts. Skārleta gan ir slikta. Zini, Dollij, man patiešām šķiet, ka viņš kaunas par Skārletu, bet, kā jau džentlmenis, to neizrāda.

—   Kaunas? Nieki! Viņi abi vienā maisā bāžami. Kā tev nāk prātā tādas muļķības?

—   Tās nemaz nav muļķības,— misis Elsinga aizstāvējās. — Iedomājies, vakar, kad lietus gāza kā ar spaiņiem, viņš ar visiem trim bērniem braukāja karietē,— lieciet vērā, tur bija ari mazulīte,— šurp un turp pa Persiku ielu un pat mani aizveda līdz mājai. Un, kad es sacīju: «Kapteini Batler, jūs laikam esat prātu zaudējis, ka tik mitrā laikā vedat bērnus ārā?»— viņš neko neatbildēja, tikai izskatījās samulsis. Bet tad mammīte pēkšņi klāja vaļā, ka visa māja esot pilna ar baltajiem salašņām, tā ka bērniem esot labāk būt lietū nekā mājā.

—   Un ko viņš teica?

—   Ko viņš varēja teikt? Uzacis saraucis, tikai paskatījās uz mammīti un klusēja. Tu taču zini, Skārleta vakar rīkoja vista pēcpusdienu, un visi tie prastie ļautiņi bija tur. Un viņam, es domāju, negribējās, lai tie skūpsta viņa mazulīti.

—   Zili brīnumi!— misis Merivedera sasvārstījās, tomēr joprojām noturējās savās vecajās pozīcijās. Tomēr nākamajā nedēļā kapitulēja ari viņa.

Retam tagad bija savs rakstāmgalds bankā. Pārsteigtie ierēdņi gan nezināja, ko viņš pie šā rakstāmgalda dara. Bet viņam piederēja pārāk biezs žūksnis akciju, tāpēc pret viņa klātbūtni viņi klaji neko nedrīkstēja iebilst. Un pēc kāda laika ierēdņi aizmirsa savu īgņošanos, jo viņš izturējās klusi un pieklājīgi, turklāt šo to saprata no bankas operācijām un kapitālieguldījumiem. Lai nu kā, Rets visu dienu sēdēja pie sava rakstāmgalda, un visi redzēja, kā viņš nopūlas, jo bija nolēmis parādīt, ka arī viņš, tāpat kā viņa cienījamie līdzpilsoņi, cītīgi strādā.

Misis Merivedera, tiekdamās vēl palielināt savu jau tāpat plašo tirdzniecību ar pīrāgiem, gribēja aizņemties bankā divtūkstoš dolāru, ieķīlājot savu māju. Aizdevumu noraidīja, jo par māju jau bija izdotas divas ķīlu zīmes. Miesās raženā dāma noskaitusies nesās ārā no bankas, kad Rets viņu apturēja, uzklausīja un norūpējies teica:

—   Tas būs kāds pārpratums, misis Merivedera. Nepatīkams pārpratums. Lai nu kam, bet jums nu gan nav jāraizējas par nodrošinājumu. Es jums aizdotu naudu bez vārda runas. Dārnai, kas spējusi atvērt tādu uzņēmumu, var bez jebkāda riska uzticēties. Tieši tādiem cilvēkiem kā jums taču banka aizdod naudu. Lūdzu, pasēdiet te manā krēslā, es tūliņ to lietu nokārtošu.

Pēc brīža viņš atgriezās un ar vislaipnāko smaidu paskaidroja, ka esot, kā viņš jau domājis, noticis pārpratums. Tos divus tūkstošus dolāru viņa katrā laikā varot dabūt. Bet, kas attiecoties uz viņas māju,— varbūt viņa būšot tik laipna un parakstīšot šo papīru.

Misis Merivedera, joprojām juzdamās aizvainota, tagad dusmojās, ka jāpieņem izpalīdzība no cilvēka, kurš viņai nepatīkams un kuram viņa neuzticas, tāpēc pateicās visai vēsi.

Bet viņš izlikās to nemanām. Pavadot viņu līdz durvīm, viņš teica:

—   Misis Merivedera, es vienmēr esmu augsti vērtējis jūsu dzīves pieredzi. Vai jūs man nevarētu dot kādu padomu?

Vecā dāma vieglītēm pamāja ar galvu, tā ka strausa spalvas pie viņas cepures tik tikko sakustējās.

—   Ko jūs darījāt, kad jūsu Meibella bija maza un sūkāja īkšķīti?

—   Kā, lūdzu?

—   Mana Bonija sūkā īkšķīti. Nekādi nevaru viņu no tā atradināt.

—   Katrā ziņā jāatradina,— misis Merivedera noteikti sacīja.— Citādi viņai būs šķība mute.

—   Zinu, zinu! Viņai ir tik burvīga mutīte! Bet ko lai daru?

—   Skārletai taču vajadzēja zināt,— misis Merivedera atcirta.— Viņa jau divus bērnus ir izaudzinājusi.

Rets pievērsa skatienu savām kurpēm un nopūtās.

—   Es mēģināju ieziest Bonijai nadziņus ar ziepēm,— viņš teica, it kā nebūtu dzirdējis piezīmi par Skārletu.

—   Ziepes! Ko niekus! Ziepes nelīdz. Es Meibellai pirkstiņu apkaisīju ar hinīnu, un varat man ticēt, kapteini Batler, viņa ļoti drīz mitējās īkšķi sūkāt.

—   Ar hinīnu! Tas man nekad nebūtu ienācis prātā. Nezinu, kā lai jums pateicos. Es biju ļoti noraizējies par to.

Viņš smaidīja tik laipni un pateicīgi, ka misis Merivedera mirkli samulsa. Tomēr atvadoties viņa jau pasmaidīja arī pati. Viņai negribējās atzīties misis Elsingai, ka viņa nepareizi spriedusi par šo cilvēku, bet, būdama godīga sieviete, viņa teica, ka vīrietim, kas tā mīl savu bērnu, neapšaubāmi piemīt arī kaut kas labs. Cik žēl, ka Skārleta nemaz neinteresējas par savu apburošo meitiņu! Tajā apstāklī, ka vīrietis audzina mazu meitiņu, taču ir kaut kas patētisks. Rets ļoti labi saprata, cik aizgrābjošu ainu radījis, bet tas, ka viņš metis ēnu uz Skārletas reputāciju, viņu nemaz neuztrauca.

Tiklīdz Bonija sāka staigāt, viņš mazo pastāvīgi ņēma līdzi, viņa sēdēja karietē vai arī viņam priekšā seglos. No bankas pārnācis, viņš devās ar meitenīti pastaigāties pa Persiku ielu un, turēdams viņu aiz rokas, centās piemērot savus garos soļus viņas sīkajiem solīšiem un pacietīgi atbildēja viņai uz simtiem jautājumu. Pievakarēs, saulei rietot, ļaudis mēdza sēdēt priekšdārziņos vai uz lieveņiem, un, tā kā Bonija bija ļoti sabiedriska un skaista meitenīte ar kuplām, melnām cirtām un spoži zilām acīm, tad gandrīz visi viņu uzrunāja. Rets šādās sarunās nekad neiejaucās, bet stāvēja mazliet atstatu un staroja tēva lepnumā un gandarījumā par ievērību, ko viņa meita visur modināja.

Atlantai bija laba atmiņa un ļoti aizdomīga daba, tā tik lēti nemainīja iesīkstējušos uzskatus. Laiki bija grūti, un uz visiem, kam bija kāds sakars ar Buloku un viņa piekritējiem, skatījās greizi. Bet, ņemot palīgā Boniju, kas bija apveltīta gan ar mātes, gan tēva apburošo pievilcību, Retam izdevās iedzīt ķīlīti Atlantas stiprajā atsaluma valnī, kas viņu apņēma.

Bonija ātri auga, un katra diena arvien skaidrāk rādīja, ka viņa ir Džeralda O'Hāras mazmeita. Viņai bija īsas, stingras kājas, lielas, zilas acis, kādas mēdz būt tikai īriem, un mazs, stūrains zodiņš, kas norādīja uz stipru apņēmību. Viņa bija mantojusi arī Džeralda ātro dabu, tā izpaudās skaļā brēkšanā, kas tūlīt pārgāja, tiklīdz izpildīja viņas vēlēšanos. Un, kad tuvumā bija tēvs, šīs vēlēšanās vienmēr tika izpildītas ar lielu skubu. Viņš Boniju pārāk izlutināja, par spīti mammītes un Skārletas pūlēm to aizkavēt. Bonija viņu iepriecināja, lai darīja ko darīdama. Viņu raizēja tikai viens apstāklis — viņas bailes no tumsas.

Līdz divu gadu vecumam viņa ātri aizmiga bērnistabā kopā ar Veidu un Ellu, bet pēc tam bez jebkāda redzama iemesla sāka šņukstēt, tikko mammīte izgāja no istabas un aiznesa lampu. Drīz viņa, šausmās iekliegušies, sāka pamosties naktīs, pārbiedēja abus pārējos bērnus un sacēla kājās visu māju. Reiz vajadzēja pat izsaukt ārstu Mīdu, un Rets bija visai ass pret viņu, kad viņš visu to izskaidroja ar sliktiem sapņiem. No Bonijas pašas neko vairāk nevarēja izdabūt kā tikai vienu vārdu: «Tumšs.»

Skārleta to uzskatīja par untumu un ieteica meitēnam sadot žagarus. Viņa negribēja piekāpties un atstāt bērnistabā lampu degot, jo Veids un Ella tad nevarēs aizmigt. Rets bija noraizējies, bet ar maigumu mēģināja no mazās izdibināt, kas īsti noticis. Viņš salti pateica — ja kādam vajagot sadot žagarus, tad tā esot Skārleta, un viņš esot gatavs to izdarīt.

Galu galā Boniju pārvietoja no bērnistabas uz to istabu, kur Rets tagad dzīvoja viens pats. Viņas gultiņu nolika blakus viņa lielajai gultai, un uz galdiņa visu nakti dega aizklāta lampa. Kad tas kļuva zināms, visa pilsēta satraucās. Bija kaut k&s smalkjūtību aizskarošs tajā apstāklī, ka meitene guļ ar tēvu vienā istabā, kaut arī šai meitenei ir tikai divi gadi. No šiem aizspriedumiem Skārleta cieta divējādā ziņā. Pirmkārt, visi tagad uzzināja, ka viņa ar vīru guļ atsevišķās istabās, un tas vien jau varēja radīt sliktu iespaidu. Un, otrkārt, visi domāja — ja meitenei bail vienai gulēt, tad viņas vieta ir blakus mātei. Skārleta taču nevarēja katram paskaidrot, ka apgaismotā istabā viņa pati nevar aizmigt, turklāt Rets nepieļautu, ka mazā guļ pie viņas.

— Tu taču nemūžam nepamodīsies, kamēr viņa nesāks skaļi kliegt, un, ja arī pamodīsies, tad viņu vēl iepērsi,— viņš kā skaldīt noskaldīja.

Skārleta dusmojās, ka viņš tā raizējas par Bonijas nakts bailēm, bet viņa domāja, ka ar laiku tās pāries un meitene atkal varēs gulēt bērnistabā. Visi bērni taču baidās no tumsas, un vienīgais līdzeklis pret to — stingrība. Rets ietiepjas tikai tāpēc, ka grib visiem parādīt, cik viņa slikta māte, tādējādi atmaksādams par to, ka viņa padzinuši viņu no savas guļamistabas.

Kopš tā vakara, kad viņa bijā Retam teikusi, ka vairs negrib bērnus, viņš ne reizi nebija pārkāpis pār viņas istabas slieksni, pat durvju rokturim nebija pieskāries. Vakariņās viņš reti bija mājās, līdz Bonijas baiļu lēkmes viņu atkal vairāk saistīja pie mājas. Dažreiz viņš visu nakti nepārnāca, un Skārleta, nomodā gulēdama aiz cieši noslēgtajām durvīm, klausījās pulksteņa sitienos, kas vēstīja tuvojamies rītu, un domāja, kur gan viņš var būt. Toreiz viņš bija teicis: «Ir jau ari citas gultas, mana dārgā!» Lai gan šī doma viņai sagādāja mokas, viņa tomēr neko nevarēja grozīt. Lai viņa teiktu ko teikdama, tūlīt uzliesmotu strīds, un tad viņš katrā ziņā ieminētos par viņas slēgtajām durvīm un par to, ka tam ir sakars ar Ešliju. Jā, Reta muļķīgā iedoma, ka Bonijai jāguļ gaišā istabā, turklāt viņa istabā, bija tikai nekrietna vēlēšanās atriebties viņai — Skārletai.

Skārleta nesaprata, kāpēc Rets piešķir tik lielu nozīmi Bonijas muļķīgajām bailēm, tāpat kā nesaprata viņa pieķeršanos meitenītei — līdz kādai briesmīgai naktij. Neviens no ģimenes nekad neaizmirsa šo nakti.

Rets todien bija saticis uz ielas kādu vecu paz; ņu, ar ko kopā bija pārkāpis blokādi, un viņiem, protams, bija daudz kas pārrunājams. Skārleta nezināja, kur viņi devušies tērzēt un iedzert, bet domāja, ka visticamāk — pie Bellas Votlingas. Pēcpusdienā viņš nepārnāca kā parasti, lai ietu ar Boniju pastaigāties. Ari vakariņās nerādījās. Bonija bija visu dienu nosēdējusi pie loga, gaidīdama savu tēti, jo gribēja viņam parādīt vaboļu un kukaiņu kolekciju. Beidzot Lū viņu apguldīja, par spīti raudām un mēģinājumiem spuroties pretī.

Vai nu Lū bija aizmirsusi lampu aizdedzināt, vai arī tā bija nodzisusi — neviens skaidri nezināja, kas noticis, bet, kad Rets beidzot iereibis pārradās, visā mājā valdīja uztraukums un viņš jau stallī dzirdēja Bonijas izmisīgos kliedzienus. Meitenīte bija tumsā pamodusies un saukusi tēti, bet viņa nebija. Tad visi neminamie briesmoņi, kas bija apsēduši Bonijas iztēli, metās viņai virsū. Nedz glāsti, nedz lampas, ko Skārleta un kalpotājas uznesa, nelīdzēja: Bonija nenomierinājās. Un Rets, trīs lēcienos uzskrējis augšā pa kāpnēm, atgādināja cilvēku, kas saticies ar nāvi.

Paņēmis meitiņu rokās, viņš beidzot starp elsām uztvēra vārdu «tumšs» un trakās dusmās pagriezās pret Skārletu un nēģerietēm.

—  Kas nodzēsa lampu? Kas Boniju atstāja tumsā vienu pašu? Prisij, es tev par to ādu pār acīm novilkšu!

—   Dievs rnanim liecinieks, mister Ret! Es tā nav! Tā ir Lū!

—   Dieva dēļ, mister Ret, es tak. ..

—  Turi muti! Tu zini, ko es pavēlēju. Nudien, es tev. .. Prom no šejienes! Tā kā tu man vairs nerādītos acīs! Skārlet, dod viņai naudu un gādā, lai viņas te vairs nebūtu, kad es kāpšu lejā. Un tagad visi ejiet prom, visi!

Nēģerietes izmetās ārā, nelaimīgā Lū skaļi raudāja, iespiedusi seju priekšautā. Taču Skārleta palika. Viņai bija sāpīgi noskatīties, ka viņas mīļakais bērns tūlīt nomierinās Reta skaujas, turpretī viņas rokās meitenīte bija nemitīgi kliegusi. Bija sāpīgi redzēt arī to, kā mazās rociņas apvijas Retam ap kaklu, un dzirdēt, kā Bonija elsodama saraustīti stāsta viņam, kas viņu tik ļoti izbiedējis, bet viņa, Skārleta, neko sakarīgu no meitiņas nebija varējusi izdabūt.

—  Tātad tas sēdēja tev uz krūtīm,— Rets klusi teica.— Vai tas bija ļoti liels?

—   Jā, briesmīgi liels. Un nagi. . .

—  A, tātad tam bija arī nagi. Nu labi, es visu nakti te sēdēšu un to nošaušu, ja tas atkal parādīsies.— Reta balss skanēja maigi un pārliecinoši, un Bonija mitējās elsot. Gandrīz pilnīgi nomierinājusies, viņa savā valodā, ko saprata vienīgi Rets, sāka attēlot briesmoni, kurš viņai parādījies. Skārleta, dzirdēdama, kā Rets atbild meitenītei, it kā runa būtu par kaut ko reālu, juta, ka viņu sāk pārņemt dusmas.

—   Dieva dēļ, Ret. ..

Bet Rets viņu ar mājienu apklusināja. Kad Bonija beidzot aizmiga, viņš apguldīja viņu gultā un rūpīgi apsedza.

—    Es to nēgerieti dzīvu nodīrāšu,— viņš mierīgi noteica. — Un tu arī esi vainīga. Kāpēc neuznāci augšā paskatīties, vai lampa deg?

—    Neaušojies, Ret,— Skārleta čukstus atbildēja.— Bonija tikai tapec ta dara, ka tu viņai vienmēr izdabā. Daudzi bērni baidās no tumsas, bet tas vēlāk pāriet. Veids arī baidījās, bet es viņam neizdabāju. Lai pakliedz —■ vienu vai divas naktis. . .

—    Lai pakliedz?!— Mirkii Skārletai likās, ka viņš tūlīt viņai iesitis.— Vai nu tu esi galīga muļķe, vai arī viscietsirdīgākā sieviete pasaulē!

—   Es negribu, lai viņa izaug nervoza un gļēva.

—    Gļēva? Pie joda! Viņa nemaz nav gļēva, it nemaz! Bet tev gluži vienkārši trūkst fantāzijas, tāpēc tu, protams, nevari iedomāties, kādas mokas izjūt cilvēks, kam tā ir,— it īpaši bērns! Ja parādītos kāds nagainis un ragainis un uzsēstos tev uz krūtīm, vai tu teiktu, lai tas vācas uz elli? Neteiktu vis! Varbūt būsiet tik laipna, madatne, un atcerēsieties, kā jūs naktī pamodāties un brēcāt kā nopērta kaķene tikai tāpēc, ka jums sapnī rādījās, ka skrienat pa miglu. Un tas nemaz nav tik sen.

Skārleta apjuka — viņai nepatika atcerēties šo sapni. Bez tam Rets tad bija viņu mierinājis tieši tāpat kā Boniju, un tas viņu galīgi apmulsināja. Negribēdama par visu to prātot, viņa spēji uzbruka viņam no citas puses.

—   Tu vienmēr viņai izdabā…

—   Un izdabāšu arī turpmāk. Tad viņa galu galā pārvarēs savas bailes un tās aizmirsīs.

—   Tādā gadījumā,— Skārleta dzēlīgi teica,— ja esi nolēmis būt par bērnaukli, nenāktu par ļaunu, ja tu vakaros agrāk nāktu mājās un pārmaiņas dēļ — skaidrā prātā.

—    Es arī nākšu agrāk mājās, bet būšu piedzēries kā mārks, ja man tā patiks!

Turpmāk viņš tiešām sāka agri nākt mājās, jau labu laiku pirms Bonijas gulētiešanas. Viņš sēdēja pie Bonijas un turēja viņ as roku, līdz viņa aizmigusi atlaida pirkstiņus. Tikai tad viņš uz pirkstgaliem nokāpa lejā, bet atstāja lampu degot un durvis pievērtas, lai varētu dzirdēt, ja meitenīte pamostos un sabītos. Viņš bija cieši apņēmies nepieļaut, ka Boniju māc bailes. Visa māja raudzījās, lai istabā, kur gulēja Bonija, nenodziest lampa. Skārleta, mammīte, Prisija un Porks lāgu lāgiem uz pirkstgaliem uzkāpa augšā paskatīties, vai lampa deg.

Un Rets nāca mājās skaidrā prātā, taču tas nebija Skārletas nopelns. Kopš mēnešiem viņš daudz dzēra, lai gan nekad nebija īsti piedzēries, bet kādu vakaru viņa elpa sevišķi stipri oda pēc viskija. Parradies mājās, viņš pacēla Boniju, uzsēdinaja sev uz pleca un jautāja:

—   Vai tad tu nedosi savam mīļajam tētiņam bučiņu?

Viņa sarauca strupo deguntiņu un sāka ķepuroties, lai tiktu

vaļā no viņa apkampiena.

—   Nē,— viņa vaļsirdīgi teica.— Fui!

—   Es — fui?

—   Fui, cik nejauki ož! Tēvocis Ešlijs nekad tā neož!

—   Velns lai mani parauj!— Rets noburkšķēja un nolika meiteni zemē.— Nekad nebiju domājis, ka pats savā mājā atradīšu tādu atturības aizstāvi!

Bet no tās dienas viņš iedzēra tikai pa glāzei vīna pēc vakariņām. Bonija, kas drīkstēja izdzert pēdējos pilienus, nemaz nedomāja, ka vīns nejauki ož. Atturības sekas bija tās, ka Reta vaibsti, kas jau bija sākuši izplūst, pamazām atkal kļuva stingri, loki zem melnajām acīm vairs nebija tik tumši un tik asi neizdalījās. Tā kā Bonijai ļoti patika jāt, sēžot viņam priekšā seglos, Rets daudz laika pavadīja svaigā gaisā, un viņa melnīgsnējā seja, saulē iedegusi, kļuva vēl tumšāka. Viņš izskatījās veselīgs, bieži bija jautrs un atkal sāka līdzināties tam pārgalvīgajam jaunajam cilvēkam, kas, visai Atlantai par brīnumu, kara sākumā tik drosmīgi pārkāpa blokādi.

Arī tie, kas Retu nekad nebija varējuši ieredzēt, tagad pasmaidīja, kad viņš ar mazo meitenīti seglu priekšā aizjāja garām. Dāmas, kas līdz šim bija teikušas, ka neviena sieviete nevarot justies droša viņa sabiedrībā, apstājās un tērzēja ar viņu uz ielas, apjūsmodamas Boniju. Pat visstingrākajām vecajām matronām radās pārliecība, ka vīrietis, kas spējīgs spriest par bērnu slimībām un bērnu audzināšanu, nevar būt gluži slikts cilvēks.

L1IĪ

Bija Ešlija dzimšanas diena, un Melānija viņam rīkoja pārsteiguma viesības. To zināja visi, tikai Ešlijs ne. Pat Veids un mazais Bo zināja un bija ļoti lepni uz savu noslēpumu, ko nevienam nedrīkstēja stāstīt. Visas Atlantas labākās ģimenes bija ielūgtas un apsolījušās ierasties. Ģenerālis Gordons ar ģimeni bija apsolījis, arī Aleksandrs Stīvenss cerēja, ka vārgā veselība to atļaus, un bija sagaidāms pat «dienvidnieku vētrasputns» Bobs Tūmbs.

Skārleta un Melānija, Indija un krustmāte Pitija visu rītu bija skraidījušas pa māju, rīkodamas nēģerus, kas lika pie logiem tīrus aizkarus, spodrināja sudrabu, tīrīja grīdas, vārīja, maisīja un nogaršoja ēdienus. Skārleta Melāniju vēl nekad nebija redzējusi tik laimīgu un satrauktu.

—   Saproti, mīļā, Ešlijam visu šo laiku dzimšanas dienā ne reizi nav rīkotas viesības kopš.. . vai vēl atceries tos dārza svētkus Divpadsmit Ozolos, kad uzzinājām, ka Linkolns iesauc brīvprātīgos? Kopš tā laika Ešlija dzimšanas diena nekad nav īsti svinēta. Un viņš tik grūti strādā un ir tik noguris, kad vakarā pārnāk mājās, ka šoreiz pavisam aizmirsis savu dzimšanas dienu. Tas tik viņam būs pārsteigums, kad pēc vakariņām sāks nākt viesi!

—   Bet kā tad būs ar lukturiem mājas priekšā — kā jūs tos varat piekārt, lai misters Vilkss, mājās pārnākdams, tos neieraudzītu?— Ārčijs īgni apjautājās.

Visu rītu viņš bija sēdējis un noskatījies sagatavošanās darbos šķietami vienaldzīgi, bet patiesībā ar lielu ziņkāri. Viņš nekad vēl nebija redzējis, kā pilsētā rīko viesības, tas viņam bija jauns piedzīvojums. Viņš gan vaļsirdīgi zobojās, ka sievietes skraidot apkārt tā, it kā māja degtu, bet no šīs izrādes viņu neviens nebūtu varējis aizvilkt prom ne ar desmit zirgiem. Visvairāk viņam patika misis Elsingas pagatavotie un Fanijas izkrāsotie papīra lukturīši, jo tādus viņš nekad nebija redzējis. Tie bija paslēpti pie viņa pagrabistabā, un viņš tos bija pamatīgi aplūkojis.

—   Ak dievs, to es nemaz nebiju iedomājusies!— Mellija iesaucās.— Ārčij, kāda laime, ka jūs par to ieminējāties! Ko lai daru? Tie jāpakar krūmos un kokos un iekšā jāiesprauž svecītes, un jāaizdedzina tikai tad, kad viesi sāks nākt. Skārlet, vai tu vari atsūtīt Porku, lai izdara to, kamēr ēdīsim vakariņas?

—   Misis Vilksa, jūs gan esat prātīgāka par sieviešu lielāko tiesu, bet jūs tomēr pārāk ātri zaudējat apdomu,— Arčijs teica.— Tas dumjais Porks ar tām lampiņām nemūžam netiks galā! Viņš tās sadedzinās. Un tās ir tādas. .. smukiņas. Es pats tās izkarināšu, kamēr jūs sēdēsiet pie galda.

—   Ai, cik jūs laipns, Ārčij!— Melānija viņu uzlūkoja pateicīgām bērna acīm.— Nemaz nezinu, ko būtu bez jums iesākusi. Varbūt jūs varētu svecītes ielikt jau tagad, lai viens darbs būtu padarīts?

—   Kāpēc ne,— Ārčijs nelaipni noņurdēja un aizkliboja uz pagraba kāpnēm.

—   Re nu, kā piešmaucu veco rūcēju,— Melānija, klusi smiedamās, teica, kad bārdainais vecis kāpa lejā pa kāpnēm. — Es jau sen gribēju, lai viņš pakai ina lukturīšus, bet tu jau zini, kāds viņš ir — nekad nedarīs to, ko viņam liek. Tagad ns, mēs uz kādu bridi esam no viņa vaļā. Melnie no viņa tā baidās, ka viņa tuvumā nemaz nestrādā.

—   Melānij, es gan šo veco velnu savā mājā neciestu,— Skārleta ar nepatiku noteica. Ārčiju viņa ienīda gluži tāpat kā Arčijs viņu; viņi viens ar otru gandrīz nerunāja. Tikai Melānijas mājā Arčijs pacieta Skārletas klātbūtni, bet ari te viņš Skārletā noraudzījās aizdomīgi un ar saltu nicināšanu.— Viņš tev vēl sagādās nepatikšanas, piemini manus vārdus.

—   Ak, viņš ir gluži nekaitīgs, ja vien viņam glaimo un izliekas, ka bez viņa nevar iztikt,— Melānija noteica.— Un viņš ir tik ļoti pieķēries Ešlijam un Bo, ka es jūtos droša, kad viņš ir tuvumā.

—   Meliij, tu laikam gan gribēji sacīt — tev pieķēries,— Indija teica; viņas skatiens ar mīlestību kavējās pie svaines, saltos vaibstus apmirdzēja kluss smaids.— Man šķiet, tu esi pirmais cilvēks, ko šis rupjais vecis mīlējis kopš… hm… savas sievas nāves. Man šķiet, viņš pat gribētu, lai tevi kāds apvainotu, tad viņš varētu to nogalināt un tā pierādīt tev savu cieņu.

—   Ko tu gan nesarunā, Indij!— Melānija teica un nosarka. — Viņš mani tur par īstu zosi, to taču tu gluži labi zini.

—   Man liekas, tam nav nekādas nozīmes, ko tāds vecs, netīrs klaidonis domā,— Skārleta asi noteica. Viņai vienmēr uznāca dusmas, kad viņa atcerējās, kādu sprediķi Arčijs viņai bija nolasījis par cietumniekiem.— Man tagad jāiet. Iešu paēst un tad braukšu uz veikalu — jāizmaksā personālam alga un pēc tam koku laukumā braucējiem un Hjū Elsingam.

—   Tu brauksi uz koku laukumu?— Melānija iesaucās.— Ešlijs pievakarē ari būs tur, viņam kaut kas runājams ar Hjū. Vai tu nevarētu viņu tur aizkavēt līdz pieciem? Citādi viņš Vēl ieradīsies tieši tai brīdī, kad rotāsim torti vai ko citu darīsim, un tad no pārsteiguma nekas neiznāks.

Skārleta sevī pasmaidīja, un viņas garastāvoklis atkal uzlabojās.— Gan es viņu aizkavēšu,— viņa sacīja.

Tikko viņa to pateica, Indijas acis — bālas, bez skropstām — caururbjoši paskatījās viņā. «Viņa vienmēr mani tik dīvaini uzlūko, kad pieminu Ešliju,» Skārleta nodomāja.

—   Ja iespējams, aizkavē viņu vēl ilgāk — cik ilgi vien vari,— teica Melānija.— Pēc pieciem Indija aizbrauks viņam pakaļ. Skārlet, atnāc šovakar labi agri, es gribu, lai tev neiet zudumā neviena manu viesību minūte.

Mājās braukdama, Skārleta piepeši iedomājās: «Es nedrīkstu laist zudumā nevienu viesību minūti — bet kādēļ tad viņa mani neuzaicināja kopā ar viņu, Indiju un krustmāti Pitiju sagaidīt viesus?»

Līdz šim Skārleta nemaz nebija ilgojusies Melānijas nabadzīgajās viesībās viesus sagaidīt, bet šīs bija lielākās, ko Melānija jebkad bija rīkojusi, turklāt Ešlija dzimšanas diena, un Skārleta tik labprāt būtu stāvējusi Ešlijam blakus un reizē ar viņu sveikusi viesus. Tomēr viņa zināja, kādēļ netiek aicināta to darīt, un, ja viņa to nebūtu zinājusi, Reta vārdi viņai to būtu noskaidrojuši.

«Pārbēdzēja un jenkiju draudzene lai stāvētu blakus mājasmātei viesībās, kur ieradīsies visievērojamākie Konfederācijas vīri un demokrāti? Tavi uzskati ir tikpat naivi, cik juceklīgi. Vari pateikties Mellijas uzticībai, ka vispār esi ielūgta.»

Pēcpusdienā Skārleta saģērbās braucienam uz kokmateriālu laukumu rūpīgāk nekā parasti. Viņa apvilka jauno pelēkzaļo tafta kleitu — vakara apgaismojumā tās audums lāsmoja violetā nokrāsā — un galvā uzlika jauno iezaļgano cepurīti, kas bija rotāta tumšzaļām strausa spalvām. Ja Rets atļautu viņai apgriezt matus uz pieres un sacirtot tos, cik lieliski tad izskatītos šī cepurīte! Taču viņš bija teicis, ka nodzīšot Skārletai kailu galvu, ja tā apgriezīšot matus, un pēdējā laikā viņš izturējās tik neganti, ka no viņa visu varēja sagaidīt.

Pēcpusdiena bija sevišķi silta un jauka, maigs vējiņš purināja tumšzaļās strausa spalvas, un sirds Skārletai priecīgi trīsēja — kā vienmēr, kad viņa brauca pie Ešlija. Ja viņa vedējiem un Hjū ātri izmaksātu naudu, tie varbūt aizbrauktu mājās un atstātu viņu ar Ešliju vienu mazajā koku laukuma kantorī. Pēdējā laikā viņai gaužām reti bija gadījies sastapt Ešliju vienatnē. Un Melānija pati bija lūgusi viņu aizkavēt! Tas tik bija joks!

Jautru prātu viņa ieradās veikalā un izmaksāja kalpotājiem algu, nemaz neapjautājusies, kā dienu veicies. Bija sestdiena, nedēļas rosīgākā diena, jo tad visi zemnieki iebrauca pilsētā iepirkties, bet viņai šoreiz veikala lietas bija gluži vienaldzīgas.

Pa ceļam viņa vai desmit reižu apstājās, rādīdamās saviem jaunajiem draugiem un paziņām, ko satika ceļā,— jenkiju dāmām lepnos pajūgos, gan ne tik lepnos kā viņas pajūgs, un kungiem, kas nāca klāt pa ielas sarkanbrūnajiem putekļiem, lai, cepuri godbijīgi rokā turēdami, teiktu viņai komplimentus. Skārleta bija laimīga. Diena bija tik jauka, viņa izskatījās burvīga, un visi viņu cildināja kā karalieni. Tādēļ viņa kokmateriālu laukumā ieradās mazliet vēlāk, nekā bija domājusi. Hjū ar vedējiem jau sēdēja uz kādas koku grēdas un viņu gaidīja.

— Vai Ešlijs ir šeit?

—   Ja, kantorī,— Hjū teica. Kad viņš ieraudzīja Skārletas laimīgās, dzīvespriekā dzirkstošās acis, ari viņa allaž saspringtajā, raižpilnajā sejā parādījās smaids.— Viņš mēģina… es gribēju teikt, viņš izskata grāmatas.

—   Ko nu, ar to viņam šodien nevajadzētu noņemties,— Skārleta atbildēja un klusāk piebilda:— Mellija mani sūtīja šurp, lai es viņu te aizkavēju, kamēr mājās viss būs gatavs.

Hjū smaidīdams pamāja. Viņš arī bija ielūgts, viesības viņam patika, un šķita, ka Skārleta domā tāpat. Viņa samaksāja strādniekiem un Hjū Elsingam, tad atvadījās no tiem un strauji pagriezās uz kantora pusi, ar savu izskatu rādīdama, ka nevēlas, lai viņu pavada. Ešlijs iznāca durvīs viņai pretī; viņš stāvēja pēcpusdienas saulē, gaišie mati mirdzēja, lūpās rotājās viegls smaids, gandrīz vai smīns.

—   Skārlet, tā esi tu? Ko tu te dari, kādēļ neesi manās mājās un nepalīdzi Mellijai gatavot man pārsteigumu?

—   Ešlij! Ko es dzirdu! Tu taču nekā nedrīksti par to zināt! Mellija būs briesmīgi vīlusies, ja tu nebūsi pārsteigts.

—   Ak, gan jau būšu. Tik pārsteigts kā es šovakar visā Atlantā neviens nebūs bijis!— Ešlijs teica, un viņa acis smējās.

—   Kurš bija tik nejauks un tev to izpauda?

—   Gandrīz visi, ko Mellija ielūgusi. Ģenerālis Gordons bija pirmais. Viņš teica, ka, pēc viņa novērojumiem, sievietes vienmēr rīkojot pārsteiguma viesības tieši tad, kad vīrietim vakarā paredzēts mājās iztīrīt visus šaujamos. Pēc tam mani brīdināja Merivederu vectētiņš. Viņš teica — misis Merivedera viņu reiz gribējusi šādā veidā pārsteigt un salūgusi viesus, bet pati piedzīvojusi vislielāko pārsteigumu, jo vectētiņš sadomājis slepeni ārstēt savu reimatismu ar viskiju un bijis tik pilns, ka neticis no gultas laukā. Mani brīdināja vai visi vīrieši, kuriem pašiem kaut kas līdzīgs bija gadījies.

—   Kādi nelieši!— Skārleta teica un smējās.

Kad viņš tā smaidīja, viņš atkal bija tas pats vecais Ešlijs, ko viņa bija pazinusi Divpadsmit Ozolos. Gaiss bija tik silts, saule sildīja tik maigi, Ešlijs izskatījās tik jautrs un runāja tik vaļsirdīgi un nemāksloti, ka sirds viņai aiz laimes notrīsēja un kakls aizžņaudzās un gandrīz sāpēja neizraudātās karstās prieka asarās. Viņa atkal bija sešpadsmit gadu veca, laimīga un mazliet aizelsusies aiz satraukuma. Viņa juta neprātīgu dziņu noraut cepuri no galvas un, skaļi gavilējot, mest to gaisā. Tad viņa iedomājās, kā Ešlijs par to izbltos, un pēkšņi iesmējās — smējās tik skaļi, ka asaras saskrēja acīs. Ešlijs sirsnīgi piebalsoja viņas smiekliem, jo domāja, ka viņa smejas par to vīriešu draudzīgo nodevību, kas bija izpļāpājuši Melānijas noslēpumu.

—   Nāc iekšā, Skārlet, pašlaik es izskatu grāmatas.

Viņa iegāja mazajā, pēcpusdienas saules pietveicētajā istabiņā un apsēdās pie rakstāmgalda. Ešlijs viņai sekoja un, apsēdies uz galda malas, šūpoja garās kājas.

—   Ak, nemuļķosimies šodien ar grāmatām, Ešlij, man tas apnicis! Kad man ir jauna cepure, tad visi skaitļi izgaist no galvas.

—   Ja cepure ir tik jauka kā šī, tad nav liela bēda par skaitļiem,— viņš atbildēja.— Skārlet, tu kļūsti ar katru dienu skaistāka!

Viņš nolēca no galda, smiedamies satvēra Skārletu aiz abām rokām un izpleta tās, lai redzētu viņas tērpu.— Tu esi pārāk skaista! Un veca tu arī laikam nekad nekļūsi.

Pēkšņi viņa atskārta, ka, pati nezinādama, tieši to bija vēlējusies. Visu šo jauko pēcpusdienu viņa bija ilgojusies pēc Ešlija roku siltuma, pēc viņa acu maiguma un kāda vārda, kas atklātu viņa jūtas. Šodien viņi pirmoreiz kopš tās saltās dienas Taras augļudārzā atkal bija gluži vieni, pirmoreiz viņu rokas saskārās citādi nekā sasveicinoties. Visus šos garos mēnešus viņa bija ilgojusies pēc siltākas saskaršanās un tagad_

Savādi, bet Ešlija roku pieskāriens viņu nesatrauca! Kādreiz viņa tuvums vien jau bija licis viņai nodrebēt. Tagad viņa juta tikai savādu draudzības un miera siltumu. Karstas dzirksteles nepārlēca no viņa rokām viņas rokās; viņas sirds juta tikai svētlaimīgu mieru. Tas likās mīklaini un nesaprotami. Tas taču bija viņas Ešlijs, viņas starojošais, saulainais, kuru viņa mīlēja vairāk par savu dzīvību. Kādēļ tad…

Bet šo domu viņa izmeta no galvas. Viņai pietika, ka viņa bija pie Ešlija un Ešlijs turēja viņu aiz rokām un smaidīja gluži draudzīgu, mierīgu un nepiespiestu smaidu. Brīnišķīgi, ka tas bija iespējams, kaut arī viņiem abiem bija tik daudz neizteikta uz sirds! Ešlija acis, pelēkmirdzošas un skaidras, raudzījās viņas acīs, un viņš smaidīja tā, it kā viņi vienmēr būtu bijuši tikai laimīgi viens ar otru. Nebija vairs mulsinošā, tālē vērstā skatiena, kas viņus šķirtu. Skārleta pasmējās.

—   Ak, Ešlij, es kļūstu veca un vāja.

—   Jā, tieši tāda tu izskaties! Skārlet, man tu nebūsi pārvērtusies arī tad, kad tev būs sešdesmit gadu. Es tevi vienmēr redzēšu tādu kā mūsu pēdējos dārza svētkos, kad tu sēdēji zem ozola un ap tevi riņķoja vismaz ducis jaunu vīriešu. Es tev vēl varu sīki pastāstīt, kā tu biji ģērbusies,— baltā kleitā ar zaļām puķītēm un baltu mežģīņu šalli ap pleciem. Kājās tev bija mazas, zaļas kurpītes ar melnām saitēm un galvā milzīga platmale ar garām, zaļām lentēm. To visu es labi atceros. Kad mani saņēma gūstā un man klājās sevišķi grūti, es pārcilāju atmiņas, apskatīju tās kā gleznas, katru sīkumu…

Pēkšņi viņš apklusa un sajūsmas gaišums viņa acīs izdzisa. Viņš maigi palaida Skārletas rokas vaļā; viņa sēdēja, gaidīdama viņa nākamos vārdus.

—   Kopš tās dienas mēs abi esam nostaigājuši garu ceļu, vai ne, Skārlet? Ceļu, kuru nemaz nebijām domājuši iet. Tu esi gājusi ātri, taisnā virzienā. Es — lēni un ar pūlēm, kā negribot. ..

Viņš atkal apsēdās uz galda un uzlūkoja Skārletu, un viņa sejai atkal pārslīdēja viegls smaids. Bet tas nebija smaids, kas Skārletu vēl nupat bija tā aplaimojis. Šoreiz tas bija bāls, rezignēts smaids.

—  Jā, tu esi ātri tikusi uz priekšu, vilkdama mani līdzi pie savu ratu riteņiem. Reizēm es sev jautāju, kas gan ar mani būtu noticis bez tevis.

Skārleta tūliņ steidzās atbildēt, aizstāvēt Ešliju pret viņu pašu; nodevīga doma ienāca viņai prātā — ko Rets par to bija teicis.

—   Bet es taču tavā labā it nekā neesmu darījusi, Ešlij! Bez manis tev klātos gluži tāpat kā tagad. Reiz tu būtu kļuvis bagāts un ievērojams, un tagad arī tu tāds kļūsi.

—   Nē, Skārlet, diženuma iedīgļu manī nekad nav bijis. Bez tavas palīdzības es droši vien būtu pagrimis un aizgājis bojā kā nabaga Ketlīna Kalverte un vēl dažs labs, kura vārds agrāk kaut ko nozīmēja.

—   Ak, Ešlij, nerunā tā, tas skan tik skumji!

—   Nē, es nemaz neesmu skumjš. Tagad vairs ne. Kādreiz gan es skumu. Tagad tikai. ..

Viņš apklusa, un pēkšņi Skārleta varēja lasīt viņa domas. Pirmo reizi mūžā viņa zināja, ko Ešlijs domā, kad viņa acis ir dzidras un tālas un it kā raugās viņai cauri. Kamēr sirds viņai bija pukstējusi neprātīgā mīlestībā, viņa domas bija palikušas viņai slēptas, bet šajā draudzības mierā, kas tagad bija iestājies starp viņiem, viņa varēja tām sekot un tās saprast. Tagad viņš vairs neskuma. Viņš bija skumis laikā pēc dienvidnieku sakāves un tad, kad Skārleta viņu bija atvilkusi uz Atlantu. Tagad viņam bija vienalga.

—   Cik briesmīgi, ka tu tā runā!— viņa strauji protestēja. — Tas izklausās gluži pēc Reta. Viņš man pilnas ausis piedziedājis par tādām lietām — ka izturot tikai spējīgie un tamlīdzīgi —, nudien, man tas viss tā apnicis, ka es varētu kliegt.

Ešlijs smaidīja.

—   Skārlet, vai tev nekad nav ienācis prātā, ka mēs ar Retu būtībā esam vienādi?

—   Nu nē! Tu esi tik smalks un godīgs, bet viņš. ..

Viņa samulsusi apklusa.

—   Tomēr esam. Mēs esam vienādu ļaužu, vienādi audzināti, kopš bērnības radināti pie viena un tā paša domāšanas veida, tikai dzīves ceļā mēs esam aizgājuši katrs uz savu pusi. Mēs vēl arvien domājam vienādi, tikai mūsu secinājumi ir dažādi. Piemēram, mēs abi nosodījām šo karu, bet es gāju un cīnījos, turpretī viņš gandrīz līdz beigām stāvēja nomaļus. Mēs abi zinājām, ka šis karš ir vieni vienīgi lieli maldi. Mēs zinājām, ka mums tas jāzaudē. Es biju ar mieru iet un cīnīties par zaudētu lietu, viņš ne. Reizēm man liekas, ka viņam bija taisnība, bet tad atkal…

—  Ai, Ešlij, vai tev katrreiz jāredz ikviena jautājuma abas puses?— Skārleta izsaucās, bet ne vairs tik neiecietīgi, kā viņa agrāk to bija darījusi.— Kas vienmēr redz tumšo pusi, tas nekad netiek uz priekšu.

—  Tiesa, Skārlet, bet… kurp īsti ved mūsu ceļš? Par to es bieži esmu domājis. Redzi, es nekad neko neesmu gribējis sasniegt. Esmu tikai gribējis būt es pats.

Kurp ved ceļš? Muļķīgs jautājums. Protams, pie naudas un drošības. Un tomēr… Domās viņa saminstinājās. Viņai bija tik daudz naudas un tāda drošība, uz kādu šai nedrošajā pasaulē vispār varēja cerēt, bet, ja viņa godīgi par to padomāja, nekas liels tas tomēr nebija. Laimīga viņa ar to nebija kļuvusi — kaut ari mūžīgais satraukums un bailes no nākotnes bija aprimuši. «Ja man būtu nauda un drošība, un tu arī, tad es būtu sasniegusi savu mērķi,» viņa nodomāja, ilgu pilnām acīm uzlūkodama Ešliju. Bet viņa neizteica šos vārdus, jo baidījās aizbiedēt burvību, baidījās, ka viņa domas atkal kļūtu necaurredzamas.

—  Tu tikai gribi būt tu pats?— Viņa pasmējās mazliet skumīgi.— Es nekad neesmu bijusi es pati un tādēļ esmu visvairāk cietusi. Bet, kurp gribēju tikt, nu, tur es tagad esmu tikusi. Gribēju būt bagāta un nodrošināta un. ..

—   Bet, Skārlet, vai tev nekad nav ienācis prātā, ka man ir gluži vienalga, vai esmu bagāts vai nabags?

Nē, tāda doma, ka cilvēks negribētu būt bagāts, viņai gan nekad nebija nākusi prātā.

—   Bet ko tad tu gribi?

—   Es vairs nezinu. Agrāk zināju, bet esmu to gandrīz aizmirsis. Visvairāk gribēju mieru, gribēju, lai mani nemoka cilvēki, kurus nevaru ciest, lai man nav jādara darbi, kas man nepatīk. Varbūt.. . varbūt es vēlos atpakaļ vecos laikus, bet tie jau nekad neatgriezīsies. Un atmiņas par tiem, par pasauli ap mums, kas aizgājusi bojā, nedod man miera.

Skārleta spītīgi saknieba lūpas. Viņa gluži labi zināja, ko Ešlijs domā. Viņa balss skaņa modināja pagātni, kā nekas to nebūtu varējis modināt, un sirds viņai pēkšņi iesmeldzās, domājot par to. Bet kopš tās dienas, kad viņa novārgusi un pamesta bija gulējusi Divpadsmit Ozolu dārzā un domājusi: «Es neskatīšos atpakaļ,»— viņa bija novērsusies no pagātnes.

—   Tagadne man patīk labāk,— viņa teica, taču vairījās no Ešlija skatiena.— Tagad taču vienmēr notiek kaut kas jauns un interesants — visādas viesības un tamlīdzīgi. Dzīvei ir krāsainība un spožums. Vecie laiki bija tik vienmuļi,— (Ak, šīs laiskās, tvanīgās dienas un klusās, siltās novakares Tarā! Sieviešu skaņie smiekli no nēģeru būdām! Maigais, zeltainais siltums, kas tolaik apņēma dzīvi, un tīkamā pārliecība, ka nākamā diena būs tikpat jauka kā aizvadītā. Kas gan jūs varētu noliegt?) — Tagadne man patīk labāk,— viņa atkārtoja, bet viņas balss drebēja.

Ešlijs noslīdēja no gaida un klusi, neticīgi iesmējās. Tad saņēma Skārletu aiz zoda un pavērsa viņas seju uz augšu.

—  Ak, Skārlet, tu neproti melot! Protams, mūsdienu dzīvei piemīt spožums — īpašs spožums, bet tas neliecina šai dzīvei par labu. Agrākajiem laikiem tāda spožuma nebija, tiem bija tikai klusa burvība un rāms skaistums.

Viņas jūtas svārstījās šurp un turp; viņa nodūra acis. Ešlija balss skaņa, viņa rokas pieskāriens klusi atvēra durvis, ko viņa uz visiem laikiem bija aizslēgusi. Aiz durvīm glabājās seno laiku burvība, un viņā modās izmisīgas slāpes pēc tās. Tomēr viņa zināja — lai kāds skaistums bijis pagātnē, pagātnē tam jāpaliek. Ja cilvēks grib tikt uz priekšu, viņš nedrīkst vilkt līdzi sāpīgu atmiņu nastu.

Ešlijs palaida Skārletas zodu un maigi saņēma vienu viņas roku savējās.

—   Vai tu vēl atceries?— viņš teica, un viņas sirds it kā sadzirdēja brīdinājuma saucienu: neskaties atpakaļ! Neskaties atpakaļ!

Bet viņa neklausījās un ļāvās svētlaimes vilnim. Beidzot viņa saprata Ešliju, beidzot viņu dvēseles bija satikušās! Šis mirklis bija pārāk dārgs, viņa nedrīkstēja to zaudēt, lai kādas sirdssāpes tam sekotu.

—   Vai atceries?…

Viņa baiss burvībā pazuda mazā kantora kailās sienas, gadi ritēja atpakaļ, un viņi atkal abi kopā pa šauru taciņu jāja pār laukiem, caur sen pagājušu pavasari. Runādams viņš ciešāk satvēra viņas roku, viņa balsij bija senas dziesmas melanholiskā burvība. Viņa atkal dzirdēja iemauktu jautro šķindoņu; viņi jāj gar ziedošiem krūmiem uz Tārltonu dārza svētkiem. Cik bezrūpīgi viņš smejas, kā saule vizmo viņa zeltainajos matos, cik viegli un cēli viņš sēž zirga mugurā! Viņa balsī skan mūzika — vijoļu un bandžo mūzika lielajā, baltajā mājā, kuras tagad vairs nav. No tālā, tumšā purva atskan jenotu rejas, pāri pretī spīd vēss, rudenīgs mēness, aslapu palmu zariem rotātā traukā smaržo ziemassvētku bole, un melnas un baltas sejas laimīgi smaida. Veci draugi pulkiem nāk klāt un smejas, it kā nebūtu jau gadiem miruši: rudmatainie, garkājainie blēņdari Stjuarts un Brents, Toms un Boids — abi nevaldāmi kā jauni zirgi, Džo Fontēns ar dedzīgajām, melnajām acīm un Keids un Reifords Kalverti savā laiskajā elegancē. Arī Džons Vilkss atkal atnācis un Džeralds, pietvīcis no izdzertā brendija, un tad kāda smarža un zīda šalkoņa — tā ir Elena. Un visam pāri — drošības sajūta, pārliecība, ka rītdiena būs vismaz tikpat laimīga kā šodiena.

Ešlijs klusēja, un viņi ilgu brīdi klusēdami raudzījās viens otram acīs, domādami par saulaino, zudušo jaunību, ko viņi tik bezrūpīgi bija kopā aizvadījuši.

«Tagad zinu, kādēļ tu nevari būt laimīgs,» viņa skumji nodomāja. «Līdz šim es to nesapratu — arī to, kādēļ pati nevaru būt īsti laimīga. Bet… mēs taču runājam kā veci cilvēki. Kā veči, kas pārrunā nodzīvotos piecdesmit gadus,» viņa pēkšņās skumjās iedomājās. «Bet mēs taču neesam veci! Gluži vienkārši šai laikā bijis tik daudz pārmaiņu, ka liekas — pagājis vai pusgadsimts. Veci jau mēs vēl neesam!»

Tomēr, uzlūkodama Ešliju, viņa redzēja, ka tas vairs nav viņas mirdzošais jauneklis. Galvu nokāris, viņš domīgi raudzījās uz viņas roku, ko vēl arvien turēja, un viņa ievēroja, ka viņa gaišie mati kļuvuši gluži sirmi — kā rāms ūdens mēnesnīcā. Viss aprīļa pēcpusdienas mirdzošais skaistums pēkšņi bija izzudis un atmiņu grūtsirdīgā saldme kļuvusi rūgta kā žults.

«Man nevajadzēja ļauties atmiņām,» viņa izmisusi domāja. «Tās tikai dara sāpes un plosa sirdi, un tā ir Ešlija nelaime. Viņš nemaz vairs nespēj skatīties uz priekšu. Tagadni viņš neredz, nākotnes baidās un tādēļ skatās atpakaļ. Agrāk es to nesapratu. Agrāk es savu Ešliju nesapratu. Ai, Ešlij, mīļais, tu nedrīksti skatīties atpakaļ! Kāda tam jēga? Nedrīkstēju tev padoties, kad tu mani vedināji runāt par senajiem laikiem. Nekas cits no tā nav sagaidāms kā tikai sirdssāpes.»

Viņa piecēlās. Ešlijs vēl arvien turēja viņas roku. Viņai bija jāiet projām. Viņa nedrīkstēja te palikt un domāt par pagātni, un raudzīties viņa nogurušajā, bēdīgajā, izmisušajā sejā — viņa tagadējā sejā.

—   Mēs esam tālu ceļu nogājuši, Ešlij,— viņa teica, mēģinādama apvaldīt savu balsi, atturēt kamolu, kas spiedās kaklā.— Dzīvi mēs iedomājāmies tik skaistu, vai ne?— Un tad viņai pār lūpām izlauzās vārdi:— Ak, Ešlij, viss iznācis pavisam citādi, nekā mēs domājām!

—  Tā allaž mēdz būt,— viņš atbildēja.— Dzīvei nav uzlikts par pienākumu dot mums to, ko mēs no tās gaidām. Mums jāņem, ko tā mums dod, un jābūt pateicīgiem, ka nav vēl ļaunāk.

Pēkšņi viņa juta savu sirdi trulu un smagu no sāpēm, no paguruma, kad viņa atskatījās atpakaļ uz garo ceļu, ko bija nostaigājusi no tiem laikiem līdz šodienai. Viņa redzēja savā priekšā toreizējo Skārletu O'Hāru, kas priecājās par saviem skaistajiem tērpiem un daudzajiem pielūdzējiem un kādu dienu, kad būtu daudz brīva laika, gribēja būt smalka dāņia kā Elena.

Asaras viņai saskrēja acīs un lēni ritēja pār vaigiem lejup; viņa mēmi raudzījās Ešlijā gluži kā nelaimīgs, apmaldījies bērns. Ešlijs neteica ne vārda, tikai maigi saņēma viņu rokās, piespieda viņas galvu sev pie pleca un piekļāva savu vaigu pie viņas vaiga. Viņa piespiedās klāt, mierinājumu meklēdama, un viņas rokas apvijās Ešlijam ap vidukli. Viņa skavās bija tik labi, ka izsīka pēkšņā asaru straume. Drauga rokās bija tik labi dusēt, nejūtot ne satraukumu, ne kaislību, tikai mieru. Vienīgi Ešlijs, senās, mīļās jaunības draugs, kurš zināja, no kurienes viņa nāca un kas bija,— vienīgi viņš varēja saprast.

Viņa izdzirda ārā soļus, bet nepiegrieza tiem vērību, domādama, ka tur strādnieki dodas mājās. Vēl kādu brīdi viņa nekustīgi stāvēja un klausījās viņa sirds mierīgajos pukstos. Tad Ešlijs spēji atgrūda viņu; viņa pārsteigta paskatījās uz augšu tam sejā, bet Ešlijs uz viņu neskatījās. Tas skatījās viņai pār plecu uz durvīm.

Viņa pagriezās. Tur stāvēja Indija — gluži baltu seju, naida liesmām blāvajās acīs — un viņai blakus Ārčijs, nikns kā vienacains papagailis. Aiz viņiem stāvēja misis Elsinga.

Vēlāk viņa vairs nevarēja atcerēties, kā bija tikusi ārā no kantora, bet, Ešlija pavēlei klausīdama, viņa bija gājusi tūliņ, atstādama Ešliju un Arčiju nikni sarunājamies mazajā istabā. Indija un misis Elsinga stāvēja ārpusē, pagriezušas viņai muguru. Kauns un bailes viņu dzina mājup; viņas iztēlē Arčijs ar savu patriarha bārdu arvien vairāk līdzinājās atriebes eņģelim no Vecās derības.

Viņas māja stāvēja saulrietā tukša un klusa. Visi kalpotāji aizgājuši uz kādām bērēm. Bērni rotaļājās Melānijas dārzā. Melānija…

Melānija! Skārletai pārskrēja saltas trīsas. «Nu Melānija visu dabūs zināt,» viņa domāja, kāpdama augšup uz savu istabu. Indija bija teikusi, ka viņa tai visu izstāstīšot. Indija viņai to pastāstīs ar lielāko baudu, ne-mirkli nedomādama par to, ka tas aptraipīs Ešlija vārdu un ievainos Melāniju — ja vien viņa Skārletai ar to varēs ļaunu darīt. Un arī misis Elsinga runās, lai gan īstenībā viņa nekā nebija redzējusi, jo bija stāvējusi durvīs Indijai un Arčijam aiz muguras. Šovakar vēsts tiks padota no mutes mutē, un rīt līdz brokastlaikam to zinās katrs nēģeris pilsētā. Šovakar viesībās dāmas sabāzīs galvas kopā un čukstēsies. Skārleta Batlera kritusi no savas lepnības augstumiem! Un tenkas visu darīs rupjāku un riebīgāku, jo nav taču nekāda līdzekļa, kā tās aizkavēt. Nevienam nebūs diezgan ar to vien, ka Ešlijs viņu raudošu turējis rokās. Vēl šovakar visi runās, ka viņi pieķerti laulības pārkāpšanā. «Ak, ja mēs būtu pārsteigti toreiz ziemassvētkos, viņa atvaļinājuma laikā, kad es viņu atvadoties skūpstīju, vai augļu dārzā, kad lūdzu viņu bēgt man līdzi, ak, kaut mēs būtu pieķerti kādreiz, kad bijām patiesi vainīgi, tad nebūtu tik ļauni!» Skārleta izmisusi domāja. «Bet nu, kad viņš mani tikai apskāva kā draugs.. .»

Neviens tam neticēs. Viņai nebija neviena drauga, kas viņu aizstāvētu. Neviena balss nepacelsies un neteiks: «Neticu, ka viņa darījusi kaut ko nosodāmu.» Pārāk ilgi un dziļi viņa bija sāpinājusi vecos draugus, un viņai neradīsies vairs neviens aizstāvis. Uņ viņas jaunie paziņas, kas klusēdami pacieta viņas nekaunību, priecāsies, kad varēs par viņu pazoboties. Lai ko par viņu stāstītu, ļaudis ticēs visam, kaut arī dažam būs žēl, ka tāds lielisks vīrs kā Ešlijs Viikss iejaukts tik netīrā lietā. Kā vienmēr, protams, nosodīs sievieti, bet par vīrieša vainu tikai paraustīs plecus. Un šoreiz viņiem būs taisnība. Viņa pati bija ieslīgusi viņam rokās.

Ak, viņa bija gatava paciest visu — apvainojumus, necieņu, zīmīgus smīnus un čukstus, ja tā tam vajadzēja būt. Tikai Melānija nedrīkstēja tā domāt. Melānija ne! Viņa pati nezināja, kādēļ Melānija viņai bija svarīgāka par citiem. Viņa bija tik iebaidīta un viņu tā nospieda veco grēku apziņa, ka viņa nemaz nespēja to visu aptvert. Bet viņa nevarēja asaras valdīt, kad dzīvi iedomājās Melānijas acis Indijas stāstījuma laikā. Ko Melānija darīs? Vai pametīs Ešliju? Kas cits viņai atliks, ja viņa gribēs saglabāt cieņu? «Un mēs ar Ešliju — ko mēs darīsim?» viņa drudžaini domāja, asarām plūstot pār seju. «Ak dievs, Ešlijs nomirs aiz kauna un ienīdīs mani par to, ka esmu viņam ļaunu nodarījusi!» Pēkšņi viņai asaras izsīka, sirdī iedūrās nāves bailes: Rets! Ko Rets darīs?

Varbūt viņš to nemaz nedabūs zināt. Kā skanēja vecā, zobgalīgā paruna? «Vīrs vienmēr dabū zināt pēdējais,» Varbūt viņam to neviens nestāstīs*. Bija vajadzīga krietna drosme, lai Retam to pastāstītu. Par viņu runāja, ka viņš mēdzot vispirms šaut un pēc tam jautāt. Žēlīgais dievs, kaut nevienam nebūtu drosmes viņam to pateikt! Bet tad viņa atkal atcerējās Arčija seju kantori, salto, bezkrāsaino aci, kas draudēja viņai un visām sievietēm pasaulē. Arčijs nebaidījās ne dieva, ne cilvēku un ienīda katru vieglprātīgu sievieti. Vienu viņš bija tā ienīdis, ka bija to nogalinājis. Turklāt viņš pats bija teicis, ka pastāstīšot visu Retam. Viņš droši vien pastāstīs, arī Ešlijam neizdosies viņu no tā atrunāt. Ja Ešlijs Arčiju nenogalinās, vecais notikušo pastāstīs Retam, viņš to uzskatīs par savu kristīga cilvēka pienākumu.

Skārleta izģērbās un iekrita gultā. Viņas domas nemitīgi malās pa apli. Kaut jel viņa varētu aizslēgt durvis un visu mūžu palikt šeit, drošībā, un nesastapt vairs neviena cilvēka! Varbūt Rets šovakar to vēl nedabūs zināt. Viņa aizbildināsies ar galvas sāpēm, teiks, ka viņai nav nekādas patikas iet uz viesībām. Līdz rītam viņai droši vien ienāks prātā kāds attaisnojums, kāds labs iegansts, ar ko viņa varēs aizbildināties.

«Tagad par to nedomāšu,» viņa izmisusi sev teica un paslēpa seju spilvenos. «Tagad par to vairs nedomāšu — domāšu vēlāk, kad varēšu to paciest.»

Skārleta dzirdēja, kā, tumsai iestājoties, pārnāca kalpotāji; viņai likās, ka tie ķeras pie vakariņu gatavošanas darbiem savādā, piesardzīgā klusumā. Bet varbūt tā bija tikai viņas netīrā sirdsapziņa? Mammīte pieklauvēja pie durvīm, bet Skārleta viņu raidīja projām, teikdama, ka negribot ēst. Laiks gāja, un beidzot viņa dzirdēja, ka Rets nāk augšā pa kāpnēm. Skārleta aizturēja elpu un saņēma visus spēkus, lai stātos viņam pretī, bet viņš iegāja savā istabā. Rets vēl nekā nezināja. Paldies dievam, vēl arvien tas ievēroja viņas ledaino lūgumu nenākt viņas guļamistabā. Ja Rets tagad viņu redzētu, seja viņu nodotu. Viņai bija tiktāl jāsaņemas, lai varētu Retam pateikt, ka jūtas slima un nevar iet uz viesībām. Nu viņai bija laika diezgan, lai nomierinātos. Vai tiešām bija? Kopš tā briesmīgā pēcpusdienas mirkļa viņa bija zaudējusi laika izjūtu. Labu bridi viņa dzirdēja, kā Rets rīkojas savā istabā un reižu reizēm runā ar Porku. Viņai vēl arvien trūka drosmes Retu pasaukt. Viņa klusi gulēja tumsā savā gultā un drebēja.

Pēc ilga laika viņš pieklauvēja. Cenzdamās apvaldīt balsi, lai tā nedrebētu, viņa iesaucās:— Lūdzu!

—          Vai tiešām mani aicina ienākt svētnīcā?— Rets jautāja, atvērdams durvis. Bija tumšs. Skārleta nevarēja redzēt viņa seju. Arī no viņa balss nekā nevarēja nojaust. Viņš ienāca un aizvēra durvis.

—   Vai varam iet? Vai esi gatava?

—          Man ļoti žēl, bet man sāp galva.— Savādi, cik dabiski tas iznāca! Paldies dievam, ka tik tumšs!— Es laikam nevarēšu iet līdzi. Ej viens, Ret, un saki Mellijai, ka es atvainojos.

Iestājās ilgs klusuma brīdis, tad tumsā atskanēja viņa dzēlīgā balss:

—   Kāda tu tomēr esi nožēlojama gļēvule!

Viņš zināja! Viņa gulēja, drebēja un nevarēja nekā pateikt. Viņa dzirdēja, kā Rets tumsā sameklē lampu un uzvelk sērkociņu. Istabā atspīdēja gaisma. Viņš pienāca pie gultas un raudzījās lejup uz Skārletu. Viņš jau bija frakā.

—          Celies!— viņš neizteiksmīgā balsī pavēlēja.— Mēs tūliņ iesim. Tev jāpasteidzas.

—   Ret, es nevaru! Vai tu nesaproti…

—   Saprotu, saprotu. Celies augšā!

—   Ret, vai tiešām Arčijs iedrošinājās…

—  Arčijs iedrošinājās. Arčijs ir drošsirdīgs vīrs.

—   Tev vajadzēja viņu nošaut par viņa meliem…

—          Man nu reiz ir tāda savāda vājība, ka es nešauju cilvēkus, kas man saka patiesību. Bet mums vairs nav laika runāt, celies!

Viņa piecēlās sēdus un ciešāk savilka rītatērpu; viņas acis pētoši, raudzījās Retam sejā. Tā bija tumša un sastingusi.

—          Es neiešu, Ret, es nevaru, kamēr šis… pārpratums nav noskaidrots.

—          Ja tu šovakar tur neparādīsies, tad tu nekad vairs nevarēsi pilsētā rādīties. Un ņem vērā — netikli vajadzības gadījumā es vēl varu ciest par sievu, bet gļēvuli es necietīšu. Tu šovakar nāksi līdzi, kaut arī tev grieztu muguru visi, sākot ar Stīvensu, un kaut .arī misis Vilksa mūs uzaicinātu atstāt viņas māju.

—   Ret, paklausies…

—   Nekā negribu dzirdēt. Mums nav laika. Ģērbies!

—          Viņi pārprata — Indija, misis Elsinga un Arčijs! Viņi visi mani ienīst! Indija mani tik ļoti ienīst, ka nebaidās pat apmelot savu brāli, ja vien var man ar to kaitēt. Ja tikai tu būtu ar mieru klausīties, es tūliņ visu izstāstītu…

«Svētā dievmāte,» viņa lielās bailēs domāja, «ja nu viņš sacītu: «Stāsti,»— ko tad es teiktu? Kā es viņam to izskaidrotu?»

—   Viņi mani jau bīis nomelnojuši visu acīs. Es nevaru iet.

—  Tu nāksi līdzi, kaut arī man tevi visu ceļu būtu jāvelk aiz skausta un katrā solī jāpaskubina ar zābaka spērienu pa tavu skaisto dibenu.

Viņa acis auksti spīdēja; viņš uzrāva Skārletu kājās, paņēma korseti un pasvieda to viņai.

—  ĢērbiesI Es tev savilkšu korseti. Jā, jā, to es protu. Nē, mammīti es nesaukšu, jo tad tu, gļēva būdama, tūliņ ieslēgsies.

—   Es neesmu gļēva!— viņa iesaucās. Apvainojumu dzirdot, viņai pārgāja bailes.— Es kādreiz.. .

—   Ak, aiztaupi man savu varoņeposu par nošauto jenkiju un Šermana kareivjiem, kuriem tu esot stājusies pretī. Tu esi gļēva. Par citām īpašībām tagad nerunāsim. Ja ne sevis, tad Bonijas dēļ tev šovakar jāiet. Vai tu vēl vairāk gribi sabojāt viņas izredzes? Apliec korseti — ātri!

Viņa steigšus nometa rītatērpu un palika stāvam krekliņā. Ja vien viņš tagad paskatītos uz šo pusi, cik skaista viņa izskatās krekliņā, varbūt viņš tad vairs nerādītu tik briesmīgi niknu seju. Viņš taču veselu mūžību nebija redzējis viņu kreklā. Bet viņš nemaz neskatījās. Viņš vandījās pa skapi, cilādams viņas tērpus, līdz atrada nesen šūdināto nefrītzaļo muarē kleitu. Tai bija dziļš krūšu izgriezums un svārkiem mugurpusē milzīgs turnīrs ar lielu sarkana samta rožu pušķi.

—  Velc šo,— viņš teica, nomezdams kleitu uz gultas un nākdams tai klāt.— Šovakar — nekādu elegantu sudrabpelēku vai violetu toņu! Tev jāpienaglo karogs pie masta, citādi tu to vēl zaudēsi. Un izkrāsojies labi spilgti. Sieviete, ko farizeji pieķēra laulības pārkāpšanā, droši vien neizskatījās tik bāla kā tu. Pagriezies!

Viņš saņēma korsetes saites un tik strauji tās savilka, ka viņa iekliedzās aiz kauna un sāpēm.

—  Ko, vai sāp?— Viņš īsi iesmējās. Skārleta nevarēja redzēt viņa seju.— Žēl, ka tas nav tavs kakls.

Melānijas mājā visas istabas bija gaišas, un jau iztālēm skanēja mūzika. Kad viņi piebrauca, pretī plūda daudzu jautru balsu dūkoņa un čalošana. Māja bija pārpilna viesiem, istabās tiem bija par šauru, tie nāca ārā lievenī, un daudzi sēdēja uz soliem krēslainajā, lukturu apgaismotajā dārzā.

«Es nevaru iet iekšā, es nevaru,» Skārleta, pajūgā sēdēdama, domāja un žņaudzīja kabatlakatiņu. «Es nevaru, nē, neparko. Lēkšu ārā un skriešu projām, vienalga, kurp, mājās, uz Taru. Kādēļ Rets mani spieda nākt? Kā ļaudis izturēsies? Kā

Melānija izturēsies? Kāda viņai būs seja? Nē, es nevaru viņai acīs rādīties. Bēgšu projām.»

It kā viņas domas lasīdams, Rets tik stingri satvēra viņas roku, ka tā iesāpējās. Tas bija vienaldzīga, gluži sveša vīrieša cietais tvēriens.

—   Nemaz nezināju, ka starp īriem ir arī gļēvuļi. Kur ir tava daudzinātā drosme?

—   Ret, lūdzu tevi, ļauj man braukt mājās un tev visu izskaidrot.

—   Skaidrot tu man vēl varēsi visu mūžu, bet kā mocekle tu vari arēnā parādīties tikai šovakar. Kāp ārā, mīļā, es noskatīšos, kā lauvas tevi apēdīs. Kāp ārā!

Viņa nezināja, kā bija nokļuvusi uz dārza celiņa. Roka, pie kuras viņa turējās, bija cieta un stipra kā granīts un iedvesa mazliet drosmes. Nudien, viņa varēja stāties viņām visām pretī, un to viņa arī gribēja darīt. Kas viņas bija — tikai vesels bars ņaudošu, greizsirdīgu kaķeņu! Gan viņa tiks ar tām galā. Viņai bija vienalga, ko tās par viņu domāja. Tikai Melānija. . . Melānija . ..

Nu viņi stāvēja pie namdurvīm; Rets ar cepuri rokā klanījās pa labi un pa kreisi, viņa balss bija klusināta un mierīga. Viņiem ieejot, mūzika apklusa; ļaužu čalas uzšalca pretī kā vilnis un atplūda atpakaļ arvien klusāk un klusāk. Vai visi viņu ignorēs? Dieva naktskrekls, lai jau viņi to dara! Viņa pacēla galvu un izaicinoši pasmīnēja, un viņas acu kaktiņos ievilkās sīkas krunciņas.

Viņa vēl nebija paspējusi pagriezties pret tuvāk stāvošajiem, kad viņai kāds tuvojās caur blīvo drūzmu. Visapkārt iestājās savāds klusums; Skārletai sažņaudzās sirds. Mazām, ātrām kājām viņai pretī steidzās Melānija, steidzās apsveikt Skārletu jau pie durvīm, kamēr neviens cits vēl nebija paguvis viņu uzrunāt. Viņas šaurie pleciņi bija spītīgi saslieti, plānās lūpas sakniebušās, viņa neievēroja nevienu; likās, ka Skārleta būtu viņas vienīgā viešņa. Viņa pienāca Skārletai klāt un aplika roku tai ap vidu.

—   Cik tev burvīgs tērps, mīļā!— viņa teica savā smalkajā, skaidrajā balsī.— Vai zini, Indija šovakar nevarēja ierasties. Vai tu man nepalīdzēsi sagaidīt viesus?

LIV

Atkal nokļuvusi savas istabas drošībā, Skārleta iekrita gultā, nedomādama par dārgo kleitu, turnīru un rozēm. Ilgu brīdi

viņa varēja tikai gulēt un domāt, kā viņa bija stāvējusi starp Melāniju un Ešliju un apsveikusi viesus. Briesmīgi! Labāk viņa būtu atkal stājusies pretī Šermana kareivjiem nekā to vēlreiz pārcietusi! Beidzot viņa piecēlās un, satraukta staigādama šurp un turp pa istabu, ļāva apģērba gabaliem citam pēc cita noslīdēt uz grīdas.

Pēc lielā sasprindzinājuma iestājās atslābums; viņas locekļi drebēja. Matadatas izslīdēja no pirkstiem un skanēdamas krita zemē, un, kad viņa mēģināja, kā ik vakaru, izsukāt matus, viņa sev sāpīgi iesita ar suku pa deniņiem. Neskaitāmas reizes viņa uz pirkstgaliem lavījās pie durvīm, lai klausītos, vai nenāk Rets, bet tumšā priekšistaba lejā bija mēma kā bezdibenis.

Viesībām beidzoties, Rets viņu vienu bija aizsūtījis ar pajūgu mājās, un viņa bija pateikusies dievam par atelpu no šīm mocībām. Viņš vēl nebija pārnācis, paldies dievam, vēl ne. Šonakt viņa, aiz kauna un bailēm dreboša, nespēja viņam stāties pretī. Kur viņš bija palicis? Droši vien pie tās sievietes. Pirmo reizi Skārleta priecājās, ka pasaulē bija tāda Bella Votlinga, ka ārpus mājas bija tāda vieta, kur Rets varēja pakavēties, kamēr pārgāja viņa ļaunā, briesmīgā oma. Nebija gan pareizi priecāties par to, ka vīrs uzturas meitumājā, bet viņa tur nekā nevarēja darīt. Skārleta gandrīz būtu priecājusies par Reta nāvi, ja tā viņu šonakt paglābtu no viņa.

Rīt — rīt arī vēl bija diena. Rīt viņa izdomās kādu ieganstu, izdomās, ko viņam no savas puses pārmest, lai nostādītu viņu vainīgā lomā. Rīt atmiņas par šīm baismīgajām viesībām viņu vairs tā nemocīs, viņai nebūs tā jādreb. Rīt viņa tik skaidri un tik tuvu vairs neredzēs Ešlija seju, viņa salauzto lepnumu un viņa kaunu, kurā viņai tik daudz un viņam tik maz vainas. Mīļais, godprātīgais Ešlijs! Vai tagad tas ienīst viņu tādēļ, ka viņa to apkaunojusi? Droši vien ienīst — kopš tā brīža, kad Melānija viņus abus glāba, tuvodamās Skārletai caur ziņkārīgo, naidīgo drūzmu un ar sirsnīgiem, uzticīgiem vārdiem sniegdama tai roku. Cik lieliski viņa bija apslāpējusi skandālu, visu briesmīgo vakaru neatkāpdamās no Skārletas ne soli! Un tā ļaudis gan bija vēsi un atturīgi, tomēr pieklājīgi.

Ak, kāds kauns, ka tieši Melānijai aiz muguras viņa bija slēpusies no saviem ienaidniekiem, kas viņu ienīda un ar savām tenkām labprāt būtu iznīcinājuši no zemes virsas! Ka viņai bija jārod patvērums tieši Melānijas aklajā uzticībā!

Tā domājot, Skārletai pārskrēja salti drebuļi. Viņai bija jādzer, krietni jāsadzeras, iekāms viņa varēja apgulties un mēģināt aizmigt. Viņa uzmeta virs naktskrekla rītatērpu un izgāja tumšajā koridorā; rītakurpes klusumā skaļi klabēja. Viņa

jau bija līdz pusei nokāpusi lejā, kad paskatījās uz aizvērtajām ēdamistabas durvīm un ieraudzīja zem tām uz grīdas šauru gaismas svītriņu. Sirds viņai apstājās pukstēt. Vai Rets tomēr bija mājās? Viņš varēja klusi ienākt arī pa virtuves durvīm. Ja viņš šeit, tad viņai jābēg atpakaļ dzeramo nedabūjušai, kaut arī tas lieti derētu,— jābēg, lai nebūtu jāsastopas ar Retu. Guļamistabā viņa varēs ieslēgties.

Tikko viņa pieliecās, lai novilktu rītakurpes, ēdamistabas durvis atsprāga vaļā un tajās parādījās Reta melnais siluets pret nespodro sveces gaismu — milzīgi liela, baiga, melna ēna, kas nedaudz grīļojās.

— Lūdzu, ienāciet šeit, misis Batlera,— viņš teica mazliet aizsmakušā balsī.

Viņš bija piedzēries un to neslēpa. To viņa vēl nekad nebija novērojusi, lai cik viņš bija dzēris. Viņa neziņā apstājās. Tad viņš pavēloši pacēla roku.

—   Nāc iekšā, velns lai parauj!— viņš skarbi teica.

«Galīgi pilnā,» viņa drebošu sirdi nodomāja. Parasti, jo

vairāk Rets dzēra, jo viņš kļuva manierīgāks. Viņa izteicieni tad gan kļuva ņirdzīgāki un kodīgāki, bet arvien viņš bija pieklājīgs — pedantiski, nevainojami pieklājīgs.

«Viņš nedrīkst manīt, ka es no viņa baidos,» Skārleta nodomāja, savilka rītatērpu ciešāk ap krūtīm un paceltu galvu, papēžiem klabot, kāpa lejā pa kāpnēm.

Rets atkāpās sānis un ielaida viņu pa durvīm, tik nicinoši klanīdamies, ka viņa bailēs sarāvās. Viņš bija novilcis svārkus, kaklasaite nokarājās gar abām vaļējās apkaklītes pusēm. Krekls uz melni spalvainajām krūtīm bija atrauts vaļā. Viņa mati bija izspūruši, asinīm pierietējušās acis piemiegtas. Uz galda dega viena pati svece, sīks gaišumiņš, kas meta milzīgas ēnas augstajā istabā, pārvērzdams masīvos trauku skapjus un servējamo galdu par melniem, glūnošiem zvēriem. Uz sudraba paplātes stāvēja kristāla karafe ar glāzēm.

—   Apsēdies!— Rets strupi teica, sekodams viņai.

Skārletu pārņēma jaunas šausmas, nesalīdzināji lielākas par iepriekšējām bailēm no sastapšanās. Rets izskatījās un runāja gluži kā svešs cilvēks. Tas bija rupjais, izlaidīgais Rets, kuru viņa nekad agrāk nebija redzējusi. Nekad, arī visintīmākajos mirkļos, viņš nebija zaudējis savaldīšanos. Arī dusmās viņš vienmēr bija galanti pieklājīgs un ironisks, un dzērums šīs īpašības tikai vēl vairāk izcēla. Sākumā šī vienaldzīgā savaldība viņu bija kaitinājusi, bet ar laiku viņa ar to aprada, vēl vairāk, tā viņai kļuva izdevīga. Gadu gaitā viņa bija apradusi ar domu, ka nav it nekā, par ko Rets sevišķi raizētos, ka viņš dzīvē visu, arī attiecības ar viņu, Skārletu, uzskata par vairāk vai mazāk izdevušos joku. Bet, kad viņa tagad pāri galdam paraudzījās Retam acīs, dūša viņai saskrēja papēžos. Tomēr bija kaut kas, kas viņam ķērās, pat ļoti ķērās pie sirds.

—   Kādēļ gan tu nevarētu iemest savu mēriņu pirms gulētiešanas, kaut arī esmu tik nepieklājīgs un uzturos mājās?— viņš teica.— Vai ieliet?

—   Es nenācu uz šejieni dzert,— viņa stīvi atbildēja.— Dzirdēju troksni un tādēļ . . .

—   Nekā tu nedzirdēji. Ja tu būtu nojautusi, ka esmu mājās, tu nebūtu nākusi lejā. Es te sēdēju un klausījos, kā tu augšā skraidīji šurp un turp. Tev patiešām vajag iedzert. Dzer!

—   Man nav ne prātā . . .

Rets paņēma karafi un nevērīgi pielēja pilnu glāzi.

—   Še,— viņš teica un iegrūda to viņai rokā.— Tu jau drebi pie visām miesām. Neizliecies! Zinu, ka tu klusībā dzer, un zinu arī, cik tu izdzer. Sākumā gribēju tev teikt, lai tu atmet savu centīgo izlikšanos un dzer gluži atklāti, ja gribi. Domā, mani tas uztrauc, ka esi iemetēja?

Viņa paņēma līdz malām pilno glāzi, klusībā nolādēdama Retu. Viņš lasīja tās dvēselē kā grāmatā. Rets vienmēr uzminēja viņas domas, un tieši no šā cilvēka viņa labprāt būtu daudz ko slēpusi.

—   Dzer, kad tev saka!

Viņa pacēla glāzi un ar stīvu roku vienā rāvienā ielēja tās saturu mutē — gluži kā Džeralds, kad tas dzēra neatšķaidītu viskiju; tikai tad viņa atskārta, cik neglīti un žūpīgi tas laikam izskatījās. Retam tas nepagāja garām nemanīts; viens viņa mutes kaktiņš ironiski noslīdēja uz leju. V

—   Apsēdies, tad varēsim mājīgi un omulīgi parunāties par elegantajām viesībām, kurās nupat piedalījāmies.

—   Tu esi piedzēries,— viņa vēsi teica,— un es iešu gulēt.

—   Es esmu pat ļoti piedzēries un gribu šovakar piedzerties vēl vairāk. Bet tu neiesi gulēt, vēl ne! Apsēdies!

Viņa balsī vēl ieskanējās kaut kas no parastās vēsās laipnības, bet aiz tās viņa juta uzplūstam naidu un rupjību, nežēlīgu kā pātagas cirtiens. Viņa svārstījās neziņā. Tad Rets pienāca viņai klāt un tik stipri saspieda viņas roku, ka viņai sāpēja. Viņš to drusku sagrieza, un viņa ātri apsēdās, sāpēs klusi iekliegdamās. Nu viņai tiešām bija bail — pirmoreiz mūžā viņai bija tik ļoti bail. Rets pārliecās viņai pāri, viņa redzēja tā tumši pietvīkušo seju un acīs to pašu baigo liesmu plīvošanu. Šo acu dziļumā bija kaut kas, ko viņa nepazina un nespēja saprast, kaut kas dziļāks par dusmām un skaudrāks par sāpēm, tas viņu tā mocīja, ka viņa acis dega kā kvēlošas ogles. Ilgi kt-i, • noraudzījās viņā, kamēr skatiens, ar kuru viņa mēģināja tam spītēt, sāka vairīties un novērsās; tad Rets atkrita krēslā viņai pretī un ielēja sev vēl vienu glāzi. Viņas smadzenes drudžaini strādāja, apdomājot aizsargāšanās plānu. Kamēr viņš nebija sācis runāt, viņa vēl nekā nezināja, ko teikt, jo nevarēja iedomāties, ko viņš pārmetīs.

Viņš lēni dzēra, pāri glāzei raudzīdamies Skārletā. Viņa pūlējās valdīt nervus, lai netrīcētu. Brīdi Reta seja palika nekustīga, tad viņš dīvainā balsī iesmējās, un no šīs skaņas Skārletai pārskrēja drebuļi.

—   Tā tik bija komēdija šovakar, vai ne?

Viņa nekā neatbildēja un savilka rītkurpēs kāju pirkstus, jo drebēja arī kājas.

—   Jautra komēdija, kur netrūka nevienas lomas! Ciema ļaudis, pilnā skaitā sapulcējušies, lai neuzticīgo sievu nomētātu akmeņiem, pieviltais vīrs neatkāpjas no viņas ne soli, kā džentlmenim klājas, pieviltā sieva kristīgā cilvēkmīlestībā visu aizklāj ar savas nevainojamās slavas mantiju, mīļākais . . .

—   Lūdzu!

—   Šovakar es nekādus «lūdzu» nedzirdu. Tas ir pārāk jocīgi. Mīļākais izskatījās kā apliets pūdelis, tā, it kā labāk vēlētos būt miris nekā dzīvs. Kādai interesantai sajūtai jābūt, mīļā, ja sieviete, ko tu ienīsti, tevi aizstāv un palīdz slēpt tavu grēku. Sēdies taču!

Viņa apsēdās.

—   Mīļāka viņa ar to tev nebūs kļuvusi. Nu tu lauzi galvu, vai viņa zina par tevi un Ešliju vai nezina un, ja zina,— kādēļ viņa tā rīkojas … ja viņa to nedara tikai ārējās pieklājības dēļ. Tu droši vien domā, ka viņa ir muļķe, tā darīdama, kaut arī tev tas palīdzēja tikt cauri ar veselu ādu un …

—   Es neklausīšos . . .

—   Būs vien jāklausās. Tev par prieku varu teikt. — mis Mellija ir gan muļķe, bet ne tādā ziņā, kā tu domā. Acīmredzot viņai tas ir teikts, bet viņa nav ticējusi. Pat savām acīm viņa neticētu. Viņa ir godīga — tik godīga, ka netic, ka cilvēki, ko viņa mīl, varētu būt negodīgi. Nezinu, ko Ešlijs Vilkss viņai samelojis, bet droši vien pietika jau ar pašiem neveiklākajiem meliem, jo viņa mīl Ešliju un mīl tevi. Es tiešām nevaru saprast, kāpēc, bet viņa tevi mīl. Šis krusts tev nu ir jānes.

—   Ja tu nebūtu tik stipri piedzēries un neizturētos tik apvainojoši, es tev visu izskaidrotu,— Skārleta teica, jau mazliet attapusies.— Bet tagad . . .

—   Tavi izskaidrojumi mani neinteresē. Es zinu patiesību labāk nekā tu. Nudien, ja tu vēlreiz piecelsies no krēsla .. . Bet kaut kas mani uzjautrina vēl vairāk nekā šīvakara komēdija: kamēr tu, izlikdamās tikla, liedzi man, grēcīgajam, savas gultas priekus, sirdī tu iekāroji Ešliju Vilkšu. Jā, sirdī tu viņu iekāroji! Jauks teiciens, vai ne? Tai grāmatā ir daudz jauku teicienu, vai ne?

«Kādā grāmatā, kādā grāmatā?» viņa apjukusi domāja, kamēr viņas skatiens kā neprātā klejoja pa istabu, ievērodams gan masīvo sudrablietu palso spīdumu, gan biedējoši melnās ēnas kaktos.

—   Man tika parādītas durvis, jo mana sarkanā kvēle tavai izsmalcinātībai bija par karstu un arī tāpēc, ka tu vairs negribēji bērnus. Ak, kā tas mani apvainoja! Kā man tas dūrās sirdī, mana dārgā! Tad es arī gāju projām, lai rastu sev piemērotu mierinājumu, bet tevi es atstāju tev pašai un tavai smalkjūtībai. So laiku tu esi izmantojusi, gūstīdama daudz cietušo misteru Vilkšu. Kas īsti viņam ir vainas, velns parāvis? Ar dvēseli viņš nevar palikt sievai uzticīgs, un ar miesu viņš tai nevar palikt neuzticīgs. Kādēļ viņš beidzot nesaņem dūšu? Tev taču nebūtu nekas pretī, ja tev būtu bērni no viņa un tu varētu tos uzdot par maniem, vai ne?

Skārleta iekliegdamās uzlēca kājās, bet viņš ātri piecēlās un, ļauni pasmīnēdams — tā, ka viņai asinis sastinga dzīslās,— ar savām lielajām, brūnajām rokām iespieda viņu atpakaļ krēslā un noliecās pār viņu.

—   Paskaties uz manām rokām, mīļā,— viņš teica un turēja tās viņai acu priekšā.— Ar tām es tevi gluži vienkārši varētu saraustīt gabalos un to arī darītu, ja es tev ar to varētu izdzīt no galvas Ešliju Vilkšu. Bet labāk citādi. Skaties, es pielikšu savas rokas no abām pusēm tev pie deniņiem un saspiedīšu tavu galvaskausu kā valriekstu. Tas viņa tēlu izdzēsīs uz visiem laikiem.— Rupjā glāstā viņa rokas satvēra Skārletu aiz galvas zem vaļā atrisušajiem matiem un pacēla seju uz augšu.

Viņai pretī raudzījās piedzēries, svešs vīrietis. Fiziskas drosmes viņai nekad nebija trūcis, un briesmu brīdī tā viņai ar karstu vilni iesitās dzīslās. Viņas mugura saslējās, acis piemiedzās.

—   Žūpa,— viņa iesaucās,— rokas nost!

Viņai par brīnumu Rets tiešām tās atvilka nost, apsēdās uz galda malas un ielēja sev vēl glāzi brendija.

—   Vienmēr esmu apbrīnojis tavu lielo dūšu, mīļā,— viņš teica,— un visvairāk to apbrīnoju tagad, kad esi iedzīta strupceļā.

Skārleta savilka rītatērpu ciešāk ap pleciem. Ak, kaut viņa varētu ieskriet savā guļamistabā un aizslēgt smagās durvis! Kaut kā viņai Rets bija jāattur no sevis, jāiebaida, lai viņš kļūst melns un maziņš — šis Rets, kuru viņa agrāk nebija pazinusi. Lai gan viņai drebēja ceļi, viņa mierīgi piecēlās, savilka rītatērpu ciešāk un atmeta matus no sejas.

—   Es neesmu nekādā strupceļā. Tu, Ret Batler, neesi tas, kas mani varētu tur iedzīt,— viņa dzedri teica.— Tu esi tikai piedzēries lops, tu tik ilgi esi. dzīvojis ar izvirtīgām sievietēm, ka cita nekā vairs nesaproti kā tikai izvirtību. Ešliju un mani tu nemaz nevari saprast. Tu pārāk ilgi esi dzīvojis dubļos, nekā labāka tu nezini. Tu esi greizsirdīgs uz to, ko tu nesaproti. Ar labunakti!

Ar nevērīgu izskatu viņa pagriezās un gāja uz durvīm, bet Reta smiekli viņu atturēja. Viņa atskatījās — Rets streipuļodams nāca viņai nopakaļ. Kaut jel viņš beigtu tik briesmīgi smieties! Kas te bija smieklīgs? Viņš nostājās viņai priekšā; viņa atmuguriski kāpās uz durvju pusi, bet atdūrās pret sienu. Viņš smagi uzlika rokas tai uz pleciem.

—   Beidz smieties!

—   Smejos tāpēc, ka man tevis žēl.

—   Žēlo labāk pats sevi.

—   Nudien, man tevis žēl, mana mīļā, mana mazā, glītā muļķīte. Tas tev nepatīk, ko? Tu jau nepaciet ne smieklus, ne līdzjūtību.

Viņš vairs nesmējās un tik smagi atbalstījās uz viņas pleciem, ka viņai sāpēja. Viņa pārvērstā seja nāca arvien tuvāk, līdz Skārletai apreiba galva viņa elpas stiprajā viskija smakā.

—   Es esot greizsirdīgs? Un kāpēc gan ne? Jā, es esmu greizsirdīgs uz Ešliju Vilkšu. Kā lai es tāds nebūtu? Tev nekas nav jāsaka un jāskaidro. Es zinu, ka fiziski tu man esi palikusi uzticīga — tas laikam bija tas, ko tu man gribēji teikt. To es zināju visu laiku, visus šos gadus. Kā es to zināju? Ak, es taču pazīstu Ešliju Vilkšu un viņa sugas ļaudis. Viņš ir džentlmenis, godīgs cilvēks, un tas, mīļā, ir vairāk, nekā var sacīt par mums abiem. Mēs abi neesam smalki ļaudis, mums nav goda, tādēļ mēs zeļam un ziedam kā nezāļu lauks.

—   Laid mani vaļā! Negribu te stāvēt un klausīties, kā mani nolamā.

—   Es tevi nelamāju. Cildinu tavu fizisko uzticību, tā taču nav mani pievīlusi. Tu visus vīriešus turi par muļķiem, Skārlet. Tomēr nekad nav labi par zemu novērtēt pretinieka spēku. Es neesmu tāds muļķis, kā tu domā. Vai tev liekas, es nezinu, ka tu gulēji manās rokās un iedomājies, ka esmu Ešlijs Vilkss?

Skārletai mute palika vaļā. Viņas sejā skaidri atspoguļojās bailes un izbrīns.

—   Skaisti tas ir, pat mazdrusciņ spokaini — it kā trīs gulētu gultā, kur vieta tikai diviem.— Rets viegli sapurināja viņu aiz pleciem, nomāca atraugas un ironiski pasmīnēja.— Jā, tu man esi palikusi uzticīga, jo Ešlijs tevi neņēma. Pie velna, tavu miesu es viņam būtu novēlējis. Miesa nav nekas sevišķs, kur nu vēl sievietes miesa. Bet es viņam nenovēlu tavu sirdi un tavu mīļo, nejauko, samaitāto dvēseli. Tavu dvēseli viņš negrib, muļķis tāds… un es negribu tavu miesu. Sieviešu man netrūkst. Es gribu tavu sirdi un dvēseli, un tās man nekad nepiederēs, tāpat kā tev nekad nepiederēs Ešlija dvēsele. Redzi, tāpēc man tevis žēl.

Par spīti bailēm un apjukumam, viņa skaidri sajuta Reta izsmieklu.

—   Žēl — manis?

—   Jā, Skārlet, tāpēc ka tu esi tāds bērns. Bērns, kas sagribējis, lai viņam noceļ mēnesi no debesīm. Bet ko gan bērns darīs ar mēnesi, to dabūjis? Ko tu darītu ar Ešliju? Jā, man tevis žēl, tāpēc ka tu abām rokām aizmet savu laimi un ilgojies pēc tā, kas tevi nemūžam nevar darīt laimīgu. Man tevis žēl, tāpēc ka tu savā muļķībā nezini, ka laime ir tikai tad, ja līdzīgs sastopas ar līdzīgu. Ja es būtu miris, ja mis Mellija būtu mirusi un tu dabūtu savu dārgumu, savu cēlo mīļāko,— vai tu domā, ka tu ar viņu būtu laimīga? Pie velna, nē! Nekad tu viņu nesaprastu, nekad nezinātu, kas viņā notiek, tu viņu nesaprastu tāpat kā mūziku, dzeju, grāmatas un vispār visu, kas nav dolāros un centos skaitāms. Turpretī mēs, mana sirdsmīļotā sieva,— mēs varētu kļūt sevišķi laimīgi, ja vien tu mazdrusciņ man palīdzētu, jo mēs taču esam tik apbrīnojami līdzīgi. Abi esam nelieši, abi esam gatavi uz visu, ja kaut ko gribam. Mēs varējām būt laimīgi, jo es tevi mīlēju, Skārlet, turklāt es tevi pazīstu līdz dvēseles dziļumiem, kā Ešlijs tevi nekad nevar pazīt. Ja viņš tevi tā pazītu, viņš tevi nicinātu . . . Bet nē, tev visu mūžu jāilgojas pēc vīrieša, ko tu nesaproti. Un es, mīļā, joprojām ilgošos pēc netiklēm, un tā rnēs arvien vēl varam sadzīvot labāk nekā viens otrs cits pāris.

Pēkšņi Rets viņu palaida vaļā un aizstreipuļoja atpakaļ pie karafes. Mirkli Skārleta nevarēja pakustēties, domas viņai joņoja caur galvu, bet neviena no tām nebija tverama un izpētāma. Rets bija teicis, ka mīlot viņu. Vai viņš runāja nopietni, vai arī tā bija tikai dzērāja pļāpāšana, viens no viņa nejaukajiem jokiem? Un Ešlijs… mēness… vai tad viņa ilgojās pēc mēness? Tad zibens ātrumā, it kā ļaunu garu vajāta, viņa izskrēja tumšajā koridorā. Kaut jel viņai izdotos tikt savā istabā! Viņai sagriezās pēda, kurpe nokrita, viņa apstājās un aizspēra to projām. Tai pašā mirklī Rets bija tumsā viņai blakus. Vieglām kājām kā indiānis viņš to bija panācis. Viņa elpa karsti sitās viņai sejā, rokas rupji tvēra zem viņas rītatērpa un sagrāba viņu kailu.

— Tu mani izdzini uz ielas un skrēji pakaļ viņam. Pie velna, šonakt manā gultā gulēs tikai divi!

Viņš strauji pacēla Skārletu, saņēma rokās un kāpa augšā pa kāpnēm. Viņas galvu viņš bija cieši piespiedis pie krūtīm, viņa sirds klauvēja viņai pie auss. Viņa juta sāpes un bailēs klusi iekliedzās. Viņu nesa augšā, melnā tumsā, aiz bailēm viņa tik tikko nezaudēja samaņu. Viņu bija sagrābis svešs, ārprātīgs vīrietis un nesa nezināmā, melnā tumsā, kas bija melnāka par nāvi. Pati nežēlīgā nāve viņu nesa. Pa pusei noslāpusi pie viņa krūtīm, viņa spalgi iekliedzās; tad viņš kāpņu galā apstājās, pagrieza viņu rokās, noliecās pār viņu un sāka mežonīgi, nesavaldīgi skūpstīt, un viņas apziņā vairs nebija nekā cita kā vien tumsa, kurā viņa nu grima, tikai tumsa un viņu abu lūpas. Viņš grīļojās, it kā stāvētu vētrā, viņa lūpas slīdēja no viņas lūpām lejup, tur, kur rītatērps bija pavēries, un skāra viņas kailo miesu. Viņš murmināja nesaprotamus vārdus, viņa skūpsti modināja neapjaustas dziņas. Viņa bija tumsas daļa, un viņš bija tumsa, un nekā šai mirklī vairāk nebija kā tikai tumsa un viņa lūpas uz viņas lūpām. Viņa mēģināja runāt, bet viņa lūpas atkal aizspieda muti. Pēkšņi viņu pārņēma mežonīgas izjūtas, kādas viņa nekad agrāk nebija pazinusi,— prieks, bailes, ārprāts, satraukums, atdošanās šīm mulsinoši stiprajām rokām, šīm mulsinoši trakajām lūpām un mulsinoši straujajam liktenim. Pirmoreiz mūžā viņa bija satikusi kādu, kas bija stiprāks par viņu, ko viņa nevarēja ne savaldīt, ne pakļaut savai gribai, kādu, kas viņu savaldīja un pakļāva sev. Viņas rokas apvijās viņam ap kaklu — viņa nezināja, kā tas notika,— viņas lūpas drebēja zem viņa lūpām, un viņi atkal lidoja augšup, arvien augstāk tumsā, maigā, reibinošā, visu aptverošā tumsā.

Kad viņa nākamajā rītā pamodās, Rets bija aizgājis. Ja viņai blakus nebūtu bijis saburzītā spilvena, viņa nakts notikumus būtu uzskatījusi par neprātīgu sapni. Tos atceroties, viņa kvēli pietvīka un savilka segu līdz kaklam. Tā viņa gulēja saulstaru plūdos un mēģināja galvā sakārtot sajukušās domas.

Gadiem ilgi viņa bija dzīvojusi ar Retu, sēdējusi ar to pie viena galda, ķildojusies, gulējusi vienā gultā, nēsājusi tā bērnu zem sirds — un tomēr viņa to nepazina. Tas vīrs, kurš viņu tumsā bija nesis augšā pa kāpnēm, bija svešs vīrietis, par kura esību viņai iepriekš nebija ne jausmas, un, lai gan viņa tagad mēģināja šo vīrieti ienīst, viņa tomēr to nespēja. Tas viņu bija pazemojis un pakļāvis, veselu mežonīgu, traku nakti tas viņu bija ņēmis ar varu, un viņai tā bija bijusi svētlaime.

Ak, viņa zināja — viņai vajadzētu vai nomirt aiz kauna, domājot par notikušo! Dāma, īsta dāma pēc tādas nakts nekad vairs nevarētu pacelt galvu. Bet stiprākas par kaunu bija atmiņas par svētlaimi un padošanās saldumu. Pirmoreiz mūžā viņa bija jutusies dzīva, izjutusi aizraujošu, pirmatnīgu kaislību — tik pārvarīgu, ka vienīgi bailes, ko viņa bija pārdzīvojusi, toreiz no Atlantas bēgot, varēja spēkā tai līdzināties,— un tik reibinošu kā aukstais naids, ar kādu viņa Tarā bija nošāvusi ienaidnieka kareivi.

Rets viņu mīlēja! Vismaz tā viņš bija teicis, un vai tagad viņa par to varēja šaubīties? Cik savādi un dīvaini, cik neticami, ka viņš viņu mīlēja, šis trakulīgais svešinieks, ar kuru kopā viņa tik vēsi bija dzīvojusi! Viņa lāgā nezināja, ko domāt par šo atklājumu. Tad viņa atskārta kaut ko, un viņai pēkšņi bija skaļi jāsmejas. Rets viņu mīlēja, tātad nu tas beidzot bija viņas varā! Viņa jau gandrīz bija aizmirsusi savu kādreizējo vēlēšanos savalgot Retu, lai varētu cilāt pātagu pār viņa nekaunīgo, melnmataino galvu. Nu šī vēlēšanās atkal pamodās un darīja viņai prieku. Vienu nakti viņa gan bijusi pilnīgi viņa varā, toties atklājusi viņa vājību. No šā brīža Rets bija viņas rokās. Ilgi viņa bija cietusi tā izsmieklu, bet nu viņa tam varēja par visu atmaksāt.

Iedomājoties, ka viņai būs jāskatās tam acīs gaišā dienas laikā, viņu pārņēma nervozs, kutelīgs kauns, kurā slēpās satraucoša bauda.

«Es baidos kā līgava,» viņa domāja, «un vēl no Reta!» Tā domādama, viņa sāka klusi smieties kā neprātīga.

Tomēr Rets neieradās uz pusdienām un arī uz vakariņām ne. Nakts pagāja, gara nakts, un viņa līdz rītausmai gulēja nomodā un klausījās, vai nevērsies namdurvis. Bet viņš nenāca. Kad arī otra diena pagāja un Rets nerādījās, Skārletu pārņēma drudžains uztraukums, vilšanās un bailes. Viņa aizgāja uz banku — tur viņa nebija. Viņa devās uz veikalu un tur pret visiem izturējās strupi un īgni, jo, tiklīdz vērās durvis un nāca kāds pircējs, viņa ikreiz ar pukstošu sirdi cerēja, ka tas būs Rets. Viņa aizbrauca uz kokmateriālu laukumu un tikmēr vajāja Hjū Elsingu ar saviem pārmetumiem, līdz tas paslēpās aiz dēļu grēdas. Bet Rets arī tur viņu, Skārletu, nemeklēja.

Viņa nespēja saņemties un apjautāties paziņām, vai tie viņu nav redzējuši. Tāpat viņa par to nevarēja apjautāties melnajiem kalpotājiem, lai gan viņai bija tāda sajūta, ka tie visi kaut ko zina. Nēģeri vienmēr visu zināja. Pēdējās divās dienās mammīte bija neparasti klusa; iesāņus sagriezusies, viņa vēroja Skārletu un nekā neteica. Kad otrā nakts bija pagājusi, Skārleta nolēma iet uz policiju. Varbūt viņam bija gadījusies kāda nelaime, varbūt zirgs viņu bija nosviedis un viņš kaut kur nevarīgi gulēja grāvī. Varbūt — ak, briesmīgā doma!— varbūt viņš bija miris.

Pēc brokastīm iegājusi savā istabā, likdama cepuri galvā, viņa izdzirda ātrus soļus uz kāpnēm. Pateikdamās dievam, gluži nevarīga aiz atvieglojuma viņa ieslīga gultā. Ienāca Rets — acīmredzot tikko no friziera, skaidrā prātā, bet asinīm pieplūdušām acīm un uzpampušu seju. Viņš nevērīgi pavēcināja roku un noteica «sveika!».

Kā viņš varēja pateikt vienkārši «sveika», pēc tam kad divas dienas bez ziņas bija pazudis no mājām? Kā viņš varēja pēc tādas nakts izturēties tik nevērīgi? Tas varēja būt tikai tad … tad — briesmīga doma ienāca viņai prātā —, tad, ja viņam šādas naktis nebija nekas sevišķs. Vienu mirkli viņa zaudēja valodu, un visas daiļās kustības, visi burvīgie smaidi, ar ko viņa bija gribējusi izmēģināt savu varu, bija aizmirsti. Rets pat nepienāca klāt, lai sniegtu parasto paviršo skūpstu, tikai stāvēja ar kūpošu cigāru rokā un smīnēdams noskatījās viņā.

—   Kur .. . kur tu biji?

—  Tu taču negribēsi man iestāstīt, ka to nezini! Domāju, ka šodien to jau zina visa pilsēta. Bet varbūt — visi, tikai ne tu. Tu taču zini veco parunu: «Sieva vienmēr dabū zināt pēdējā.»

—   Ko tas nozīmē?

—   Aizvakar naktī pie Bellas bija policija, un es domāju .. .

—   Pie Bellas? Pie tās . . . netikles! Tātad tu biji…

—   Protams. Kur tad citur? Es ceru, ka tu pārāk neraizējies manis dēļ.

—  Tu aizgāji no manis pie .. . Ak!

—   Skārlet, netēlo nu pievilto sievu! Par Bellu tu taču jau sen zini.

—   No manis tu gāji pie Bellas, pēc . . . pēc . ..

—  Ak tā.— Viņš nevērīgi atmeta ar roku.— Es tiešām sāku aizmirst pieklājību. Ļoti atvainojos par savu izturēšanos mūsu iepriekšējās tikšanās reizē. Kā jau tu būsi nojautusi, biju stipri piedzēries, un tava burvība mani pilnīgi savaldzināja. Tas taču man nebūs tev sīkāk jāpaskaidro?

Pēkšņi viņai gribējās raudāt, mesties gultā un šņukstēt, šņukstēt bez gala. Viņš nebija pārvērties, nekas nebija pārvērties, un viņa bijusi muļķe, aušīga, iedomīga muļķa zoss — viņa bija domājusi, ka Rets viņu mīl! Bet tas bijis tikai viens no viņa riebīgajiem dzērāja nedarbiem. Dzērumā viņš bija ņēmis viņu un piegulējis kā kuru katru sievieti Bellas mājā, un nu viņš atkal bija šeit — ironisks, zobgalīgs un augstprātīgs. Skārleta norija asaras un saņēmās. Viņš nekad, nemūžam nedrīkstēja uzzināt, ko viņa par to domājusi. Kā viņš smietos, ja zinātu! Viņa ātri paskatījās Retā un atkal viņa acīs notvēra veco, mīklaino, pētošo skatienu, tik uzmanīgu un sasprindzinātu, it kā viņš nepacietīgi gaidītu viņas nākamos vārdus, it kā cerētu . .. jā, ko tad viņš īsti cerēja? Ka viņa sāks pinkšķēt kā pēdējā muļķe, lai viņam būtu par ko pasmieties? Ne prātā nenāk! Skārletas slīpās uzacis naidā savilkās.

—    Man jau sen bija aizdomas, ka tev ir attiecības ar šo sievieti.

—   Tikai aizdomas? Kādēļ tad tu man nejautāji, neapmierināji savu ziņkārību? Es tev neko nebūtu slēpis. Es ar viņu dzīvoju kopš tās dienas, kad jūs abi, tu un Ešlijs Vilkss, nolēmāt man ierādīt atsevišķu guļamistabu.

—    Un tev netrūkst nekaunības sievas priekšā dižoties, ka tu . . .

—    Netēlo nu tagad tikumisku sašutumu. Tev taču vienmēr bijis gluži vienalga, ko es daru, kamēr vien es maksāju tavus rēķinus. Tu zini, ka pēdējā laikā es neesmu bijis nekāds eņģelis. Un par to, ka tu kopš Bonijas dzimšanas vēl esi mana sieva, diezin vai vispār var būt runa. Tu esi neizdevīgs kapitālieguldījums, Skārlet. Bella ir labāka.

—   Kapitālieguldījums? Vai tu ar to gribi teikt, ka tu viņai . . .

—    Esmu palīdzējis viņai «tikt uz augšu», kā mēdz sacīt. Bella ir spējīga sieviete, un viņai vajadzēja tikai nedaudz naudas, lai atvērtu savu iestādi. Tu jau pati zini, kādus brīnumus sieviete spēj paveikt, ja vien tai ir mazliet naudas iesākumam.

—   Tu mani salīdzini ar . . .

—   Jūs abas esat apņēmīgas veikalnieces un abas esat kaut ko sasniegušas. Protams, Bella par tevi ir pārāka, jo viņa ir laipna, lādzīga sieviete .. .

—   Ārā no manas istabas!

Vienu uzaci ironiskā pārsteigumā pacēlis, viņš nevērīgi pagriezās uz durvju pusi. «Kā viņš drīkstēja mani tā apvainot!» Skārleta sāpēs un dusmās domāja. Rets bija darījis, ko varējis, lai viņu sāpinātu un pazemotu. Skārletu mocīja doma, cik ļoti tā pēc viņa bija ilgojusies, kamēr viņš dzērumā bija gulējis meitumājā un ķildojies ar policistiem.

—   Ej ārā no manas istabas un nekad vairs nenāc šurp! Reiz es tev to jau teicu, bet tev bija par maz džentlmeņa jūtu, lai to saprastu. Turpmāk es katrreiz aizslēgšu durvis.

—   Nepūlies veltīgi.

—   Es aizslēgšu durvis! Kā tu izturējies tai naktī — tik riebīgi kā piedzēries . ..

—   Bet, mīļā, tik riebīgi taču nebija!

—   Arā!

—   Nomierinies, es jau eju. Apsolu reizi par visām reizēm, ka tevi nekad vairs neapgrūtināšu. Nekad. Un, vai zini, ja tev mana uzvedība liekas neciešama, es labprāt piekrītu laulības šķiršanai. Dod tikai man Boniju, un es būšu ar visu mierā.

—   Man nenāk ne prātā aptraipīt savas dzimtas godu ar šķiršanos.

—    Ja mis Melānija būtu mirusi, tu pa galvu pa kaklu mestos aptraipīt savas dzimtas godu. Taisni nelabi kļūst, iedomājoties, kādā steigā tu tad pieprasītu šķiršanos.

—   Vai tu beidzot iesi?

—   Jā, iešu. Es tikai atnācu tev to pateikt. Es dodos uz Čārlstonu un Jaunorleānu un… nu, ļoti ilgā ceļojumā. Šodien aizbraukšu.

—   Ko tu saki!

—   Un Boniju ņemšu līdzi. Liec, lai tā muļķe Prisija sakravā viņas mantiņas. Prisija arī brauks līdzi.

—   Savu bērnu es nekur nelaidīšu!

—   Tas ir arī mans bērns, misis Batlera. Jums taču nebūs iebildumu, ka es to aizvedu uz Čārlstonu ciemos pie vecmāmiņas?

—   Pie vecmāmiņas, kā tad! Vai tu domā, ka es tev došu līdzi savu meitu, zinādama, ka tu ik vakaru piedzersies un varbūt ņemsi viņu līdzi tādās vietās kā pie Bellas?

Viņš nikni nometa cigāru uz grīdas, paklājs sāka gruzdēt, un viņiem degunā iesitās apsvilušas vilnas smaka. Nākamajā mirklī viņš stāvēja tai blakus dusmās tumši pietvīkušu seju.

—   Ja tu būtu vīrietis, es tev par to apgrieztu sprandu. Bet tev varu tikai ieteikt: turi savu stulbo muti! Vai tu domā, ka es Boniju tik vien mīlu, lai spētu savu meitu. .. Ak dievs, kāda tu esi muļķe! Un pati izliecies tik svētulīga, tik priekšzīmīga māte! Kaķene ir labāka māte par tevi! Ko tu esi bērnu labā darījusi? Veids un Ella no tevis baidās kā no nāves, un, ja nebūtu Melānijas Vilksas, viņi nemaz nezinātu, kas ir mīlestība un maigums. Bet Bonija, mana Bonija! Vai tu domā, ka es viņu nevaru audzināt labāk nekā tu? Vai tu domā, ka es tev ļaušu viņu iebiedēt, salauzt viņas garu, kā tu jau esi salauzusi garu Veidam un Ellai? Pie velna, nē! Lai pēc stundas viņas mantas būtu sakravātas, citādi pēdējās nakts vētra tev liksies kā maiga vēsmiņa pret to, kas tagad notiks! Es vienmēr esmu domājis, ka krietns pēriens ar zirga pātagu tev ļoti labi noderētu.

Skārleta nepaspēja atbildēt, kad viņš jau pagriezās un ātriem soļiem izgāja no istabas. Varēja dzirdēt, kā viņš caur koridoru dodas uz bērnu rotaļu istabu un atver durvis. Tūliņ atskanēja triju balsu prieka saucieni, Bonijas balss pārspēja visas:

—   Tētiņ, kur tu biji?

—   Pie zaķiem! Gandrīz noķēru zaķīti Bonijai. Nu, nobučo savu mīļo tētiņu, Bonij.. . un tu arī, Ella.

LV

—   Mīļā, man nevajag nekādu izskaidrojumu, un vispār es par to nekā vairs negribu dzirdēt,— Melānija enerģiski noteica, maigi uzlika mazo roku uz Skārletas izmocītajām lūpām un to apklusināja.— Tu apvaino pati sevi un Ešliju, un mani, ja tu domā, ka mums savā starpā vajadzīgi paskaidrojumi. Mēs trīs taču tik ilgus gadus plecu pie pleca kā kareivji esam cīnījušies ar visu pasauli. Man tiešām kauns par tevi, ja tu domā, ka muļķīgas tenkas varētu izpostīt mūsu draudzību. Vai tu iedomājies — es varētu ticēt, ka tu un mans Ešlijs. .. Kādas muļķības! Vai tad tu nezini, ka es tevi pazīstu labāk par visiem pasaulē? Vai domā, ka esmu aizmirsusi tavu brīnišķīgo uzupurēšanos Ešlija, Bo un manā labā? Tu man glābi dzīvību, tu mūs visus paglābi no bada! Vai tu domā — es varu aizmirst, kā tu gandrīz kailām kājām, tulznainām rokām gāji aiz jenkija zirga pa vagu, lai mazajam un man būtu ko ēst, un pēc tam ticēt tik briesmīgām tenkām par tevi? Neviena vārda es vairs negribu dzirdēt, Skārlet O'Hāra, neviena vārda!

—   Bet.. .— Skārleta meklēja vārdus, līdz beidzot padevās.

Pirms stundas Rets ar Boniju un Prisiju bija aizbraukuši no

pilsētas, un viņa ar savu kaunu un savām dusmām bija palikusi bezgala vientuļa. Klāt nāca viņas grēcīgā mīlestība uz Ešliju, un nu vēl Mellija viņu aizstāvēja — tas viss kopā bija vairāk, nekā viņa varēja panest. Ja Mellija būtu ticējusi Indijai un Arčijam un vairījusies no viņas vai vēsi izturējusies pret viņu, viņa būtu turējusi galvu augstu paceltu un likusi lietā visu savu ieroču arsenālu, lai turētos pretī. Bet tagad, kad Mellija kā smalks, spožs asmens nostājās starp viņu un ļaužu naidu dedzīga, uzticīga, mirdzošām acīm, Skārletai šķita, ka vienīgais jēdzīgais atrisinājums var būt tikai vaļsirdīga atzīšanās, izstāstot visu — no paša tālā iesākuma Taras saulainajā lievenī.

Sirdsapziņa viņu skubināja, ilgi nomāktā, tomēr vēl dzīvā katolietes sirdsapziņa, kas ilgojās pēc grēku izsūdzēšanas un piedošanas. «Atzīsti savus grēkus un nožēlo tos ciešanās un izmisumā,» Elena viņai simtiem reižu bija teikusi, un šajās dzīves krustcelēs Elenas ieaudzinātie principi atguva agrāko varu. Skārleta gribēja atzīt visu, katru skatienu, katru vārdu, katru mazāko maiguma zīmi, jo tad dievs remdētu viņas sāpes un dotu viņai mieru. Viņas sods tad būtu briesmīgais skats, kā Melānijas sejā uzticība un mīlestība pārvērstos neticīgās izbailēs un riebumā. «Ai nē,» viņa izmisusi nodomāja, «visu mūžu redzēt Melānijas seju un būt pārliecinātai, ka tā zina visu manu nekrietnību, zemiskumu, viltību un liekulību,— nē, tas būtu pārāk bargs sods!»

Agrāk viņa gan bija apreibinājusies ar iedomām, kā viņa Melānijai ar izsmieklu mestu sejā patiesību un noskatītos, kā sabrūk tās muļķīgā paradīze; viņa bija domājusi, ka ļaunais prieks atsvērtu visu, ko viņa ar šo atzīšanos zaudētu. Bet nu piepeši viss bija mainījies un viņa to it nemaz vairs nevēlējās. Viņa nezināja, kā tas noticis. Pretrunīgu domu haoss viņas galvā bija tik liels, ka viņa to nespēja sakārtot. Viņa tikai zināja, ka tagad kaislīgi vēlas nezaudēt savu labo slavu Melānijas acīs, tāpat kā reiz bija vēlējusies mātes priekšā izlikties tikla, laba un sirdī skaidra. Viņa tikai zināja, ka viņai vienalga, ko pasaule, ko Ešlijs un Rets par viņu domātu, bet Melānija par viņu nedrīkstēja domāt citādi kā līdz šim.

Viņa baidījās teikt Melānijai patiesību, bet viņu uz to mudināja viens no viņas retajiem godīguma impulsiem; tas liedza ākstīgi izlikties tādas sievietes priekšā, kura bija cīnījusies viņas dēļ. Un tā nākamajā rītā pēc Reta un Bonijas aizbraukšanas viņa tūliņ bija aizgājusi pie Melānijas.

Tomēr jau pēc viņas pirmajiem ātri nobērtajiem vārdiem Melānija bija pavēlējusi viņai klusēt. Aiz kauna pietvīkusi, Skārleta raudzījās tumšajās acīs, kas zibēja mīlestībā un dusmās, un grūtu sirdi atzina, ka izsūdzēt grēkus un iegūt mieru viņai nebūs lemts. Melānija ar saviem pirmajiem vārdiem viņai uz visiem laikiem bija nogriezusi šo ceļu, un vienā no retajiem mirkļiem, kad Skārleta jutās kā pieaugusi, nobriedusi sieviete, viņa atskārta, kāda tā būtu briesmīga patmīlība, ja viņa censtos atvieglot sirdsapziņu, uzveldama savu nastu nevainīga, uzticīga cilvēka sirdij. Viņa bija Melānijai pateicību parādā par to, ka tā viņu vienmēr bija aizstāvējusi, un šis parāds bija nolīdzināms vienīgi ar klusēšanu. Tā tiešām būtu nežēlīga atmaksa, ja viņa izpostītu Melānijas dzīves laimi ar briesmīgo atklājumu, ka vīrs un mīļākā draudzene tai bijuši neuzticīgi.

«Nevaru viņai to pateikt, kaut arī sirdsapziņa man tādēļ liktu mirt lēnā nāvē,» Skārleta skumji teica sev un atcerējās Reta vārdus: «Viņa nespēj domāt nekā negodīga par cilvēku, ko mīl… Šis krusts tev nu jāuzņemas. ..»

Jā, šis krusts viņai nu bija jānes līdz nāvei. Klusējot viņai bija savā sirdī jāpacieš mokas, katru Melānijas maigo skatienu un kustību redzot, jāvalda kliedziens: «Neesi tik laba! Necīnies par mani! Es neesmu to pelnījusi!»

«Kaut jel tu nebūtu tāda muļķe, tāda mīļa, uzticīga vientiesīte, tad man nebūtu tik grūti,» viņa domāja. «Šī nasta laikam būs smagāka un sāpīgāka par visām, ko jebkad esmu nesusi.»

Melānija sēdēja viņai pretī zemā krēslā, kājas uz dīvāna malas atbalstījusi, ceļus savilkusi kā bērns,— tādā pozā viņa nekad nebūtu apsēdusies, ja dusmas viņai nebūtu likušas aizmirst pieklājību. Viņa strādāja rokdarbu un cilāja adatu tik sparīgi kā rapieri divkaujā.

Skārleta tādās dusmās būtu situsi abas kājas pie zemes un kliegusi kā Džeralds savos ziedu laikos, būtu piesaukusi dievu par liecinieku cilvēku ļaunprātībai un viltībai un draudējusi tādiem atriebības zvērestiem, ka klausītājiem asinis sastingtu dzīslās. Bet Melānijas iekšējo nemieru pauda tikai zibošā adata un savilktās maigās uzacis. Viņas balss bija vēsa, viņa izteicās īsāk nekā citkārt, bet dusmīgie vārdi, ko viņa izrunāja, viņas mutē skanēja neparasti, jo viņa gaužām reti izteica kādu spriedumu un neviens no viņas nebija dzirdējis skarbu vārdu. Pēkšņi Skārleta saprata, ka Vilksi un Hamiltoni dusmās var pārspēt pat O'Hāras.

— Man galīgi apnicis klausīties, kā ļaudis tenko par tevi,— Melānija teica.— Šie notikumi ir pēdējais piliens. Tur kaut kas jādara. Cēlonis ir tas, ka ļaudis tevi apskauž, jo tu esi tik gudra un spējīga. Laikā, kad daudziem vīriešiem nav veicies, tu esi kaut ko sasniegusi. Tādēļ tev nav jādusmojas uz mani, mīļā, es negribu teikt, ka tu esi nesievišķīga vai emancipēta, kā daudzi apgalvo. Tas nav tiesa. Ļaudis tevi vienkārši nesaprot. Viņi nespēj saprast enerģisku, darbīgu sievieti. Bet tava enerģija un tavi panākumi viņiem vēl nedod tiesības runāt, ka tu un Ešlijs.. . Augstā debess!

Ar tādu niknumu no vīrieša lūpām būtu varējis skanēt tikai bezdievīgs lāsts. Skārleta pārsteigta paskatījās Melānijā; viņu biedēja šis straujums, kas nemaz nebija Melānijas dabā.

—    Un tad viņi ar šiem netīrajiem meliem, ko sabrūvējuši, vēl nāk pie manis. .. Arčijs, Indija un misis Elsinga! Kā viņi to iedrošinās! Misis Elsinga gan te nav bijusi. Viņai pietrūka drosmes nākt šurp. Bet viņa jau tevi vienmēr ienīduši, tāpēc ka tev bija lielāka piekrišana nekā Fanijai. Un viņa bija traki pārskaitusies, kad tu Hjū atlaidi no zāģētavas pārziņa vietas. Bet to tu pareizi darīji, jo viņš ir nožēlojams, nespējīgs dienaszaglis.— Tijk nežēlīgi Melānija notiesāja savu bērnības rotaļu biedru un jaunības pielūdzēju.— Ārčija dēļ es jūtu rūgtu nožēlu. Man nevajadzēja šim vecajam nelietim dot pajumti, visi man to teica, bet es negribēju klausīties. Viņš tevi nevarēja ieredzēt, mīļā, cietumnieku dēļ, bet kas viņš ir, ka drīkst tevi tiesāt? Slepkava, sievietes slepkava! Un pēc visa, ko viņa labā esmu darījusi, viņš nāk pie manis un saka.. . Nudien, man nebūtu žēl, ja Ešlijs viņu būtu nošāvis. Nu, es viņam kārtīgi parādīju durvis, vari man ticēt! Viņa vairs nav Atlantā. Un Indija, šī nekrietnā būtne! Jau pirmoreiz, kad jūs abas redzēju kopā, es ievēroju, cik viņa bija greizsirdīga un kā viņa tevi ienīda, tāpēc ka tev bija tik daudz pielūdzēju un tāpēc ka tu biji daudz skaistāka par viņu. Sevišķi viņa tevi ienīda Stjuarta Tārltona dēļ. Par Stjuartu viņa tik daudz domājusi,— man žēl teikt tādus vārdus par Ešlija māsu, bet man liekas — viņa aiz lielas domāšanas sajukusi prātā. Citādi viņas rīcību nevaru izskaidrot.. . Es viņai aizliedzu spert kāju savā mājā un teicu — ja viņa tevi tik nekrietni aprunās, es… es viņu atklāti nosaukšu par meli.

Melānija apklusa, pēkšņi dusmas pazuda no viņas sejas un tanī atspoguļojās bēdas. Melānijai piemita dziļš ģimenes instinkts, kāds raksturīgs Džordžijas iedzīvotājiem, un ģimenes locekļu ķildošanās viņai plosīja sirdi. Mirkli viņa vilcinājās, bet Skārletai viņas sirdī piederēja pirmā vieta, un tādēļ viņa turpināja:

—   Indija vienmēr bija greizsirdīga arī tādēļ, ka es tevi vairāk mīlēju. Viņa nekad vairs nenāks manā mājā, un tai namā, kas viņu uzņems, es nekad nesperšu kāju. Ešlijs man piekrīt, bet sirds viņam vai lūst, ka viņa paša māsa varējusi tā. ..

Atskanot Ešlija vārdam, Skārletas pārkairinātie nervi neizturēja un viņa sāka raudāt. Vai viņa nekad nebeigs Ešliju sāpināt? Viņas vienīgā vēlēšanās bija redzēt to laimīgu, bet, lai viņa darīja ko darīdama, tas Ešliju tikai sāpināja. Viņa bija izpostījusi Ešlija dzīvi, salauzusi viņa lepnumu un pašcieņu un laupījusi viņam iekšējo līdzsvaru un dvēseles mieru. Un tagad viņa to bija sanaidojusi ar mīļoto māsu! Lai glābtu Skārletas labo slavu un savas sievas laimi, viņam vajadzēja upurēt Indiju, pataisīt to par melīgu, skaudīgu, prātu izkūkojušu vecmeitu, lai gan visas aizdomas, ko tā bija glabājusi, un visi apsūdzības vārdi, kurus tā bija teikusi, bija vistīrākā patiesība. Kad vien Ešlijs Indijai paskatīsies acīs, viņš tur redzēs patiesību — patiesību, pārmetumu un salto nicināšanu, kurā Vilksi bija tādi meistari.

Skārleta zināja, ka godu Ešlijs vērtē augstāk nekā dzīvību, un varēja iedomāties viņa mokas. Arī Ešlijam, tāpat kā viņai, bija jāslēpjas aiz Melānijas brunčiem. Viņa zināja, ka tas nepieciešams, zināja, ka pati visvairāk vainojama par tādu nenormālu stāvokli, un tomēr.. . tomēr.. . kā sieviete viņa būtu Ešliju vairāk cienījusi, ja tas būtu nošāvis Ārčiju un atzinies Melānijai un visai pasaulei. Protams, bija netaisni to prasīt… bet viņa nespēja aizmirst Reta zobgalības. Vai Ešlijs no šiem sarežģījumiem bija izkļuvis ar godu, kā vīrietim klājas? Lēni un nemanāmi sāka nobālēt spožais staru vainags, ar kuru Skārleta bija rotājusi Ešliju kopš pirmajām dienām, kad bija viņā iemīlējusies. Kauna un grēka melnums pielipa arī viņam. Viņa strauji atvairīja šādas domas, bet tādēļ viņai bija jāraud vēl gaužāk.

— Nevajag, mīļā, nevajag!— Melānija iesaucās, nometa rokdarbu, strauji apsēdās uz dīvāna un pievilka Skārletas galvu sev pie pleca.— Man arī nevajadzēja par to runāt un tevi tā mocīt, tev taču tas ir tik sāpīgi! Nerunāsim nekad vairs par to — ne savā starpā, ne citu klātbūtnē. Tad būs tā, it kā tas nekad nebūtu noticis. Bet Indijai un misis Elsingai,— viņa piebilda ar klusu ļaunumu,— tām es vēl parādīšu. Lai viņas nedomā, ka nesodītas var apmelot manu vīru un manu svainieni. Es gādāšu par to, ka viņām vairs negribēsies iziet uz ielas, un, kas viņām ticēs un uzņems viņas pie sevis, tas būs mans ienaidnieks.

Skumji raudzīdamās nākotnē, Skārleta zināja, ka nu viņa kļuvusi par iemeslu naidam, kas paaudzēm ilgi šķels pilsētu un tās ģimenes divās naidīgās pusēs.

Melānija turēja vārdu. Nekad viņa Skārletai un Ešlijam nepieminēja šo notikumu, un arī ar citiem viņa par to nerunāja. Viņa izrādīja vēsu vienaldzību, kas vienā mirklī varēja pārvērsties ledainā stingumā, tiklīdz kāds iedrošinājās par to ieminēties. Nākamajās nedēļās pēc viņas viesībām, kamēr Rets bija noslēpumaini pazudis un pilsētā mutuļoja drudžainas tenkas, viņa bija nesaudzīga pret Skārletas pēlējiem, pat ja tie bija veci draugi vai asinsradinieki. Viņa nerunāja, viņa darīja.

Viņa pieķērās Skārletai kā dadzis. Kad Skārleta rītos brauca uz veikalu un kokmateriālu laukumu, Melānija viņu pavadīja. Viņa skubināja Skārletu pēcpusdienās vizināties — tai gan nebija nekādas patikas rādīties ziņkārīgajiem — un sēdēja karietē blakus. Viņa ņēma Skārletu līdzi, viesībās iedama, un ar maigu varu dzina to uz saloniem, kur tā vairāk nekā divus gadus nebija iegājusi. «Ja mīli mani, mīli arī manu suni!» To pauda Melānijas apņēmīgā sejiņa, kamēr viņa pati gluži mierīgi tērzēja ar apjukušo mājasmāti.

Tādās viesībās Skārletai bija jāierodas agri un jāpaliek tik ilgi, kamēr pēdējais viesis bija aizgājis. Tā dāmām neradās izdevība sabāzt galvas kopā, sačukstēties un apmainīties domām; tas radīja nelielu sašutumu. Šī ciemos iešana Skārletai bija grūtas mokas, bet viņa neiedrošinājās atteikties. Nebija patīkami sēdēt starp daudzām sievietēm, kuras lauzīt lauzīja galvu, vai viņa tiešām pieķerta laulības pārkāpšanā, un kuras ar viņu vispār runāja tikai aiz mīlestības vai draudzības pret Melāniju. Tomēr, ja viņas reiz bija Skārletu pieņēmušas, viņas turpmāk vairs nedrīkstēja to pilnīgi neievērot.

Skarletas pašreizējam stāvoklim bija tāda raksturīga pazīme, ka tie, kas viņu aizstāvēja, neatsaucās uz viņas morālajām īpašībām. «No viņas var visu sagaidīt»— tāda bija vispārējā attieksme. Skārleta bija sev sagādājusi pārāk daudz ienaidnieku, lai tagad viņai rastos daudz sabiedroto. Viņas vārdi un darbi visus bija tā aizkaitinājuši, ka tagad neviens īpaši nedomāja, vai šis skandāls viņu sāpina vai ne. Daudz nopietnāks un satraucošāks visiem bija jautājums, kurai tiek nodarīta netaisnība — Melānijai vai Indijai. Visi lauzīja galvu tikai par vienu; vai Indija ir melojusi?

Tie, kas cīnījās Melānijas pusē, triumfēdami aizrādīja, ka Melānija taču tagad pastāvīgi esot kopā ar Skārletu. Melānija ar saviem augstajiem tikumiskajiem principiem taču nevarēja aizstāvēt sievieti, kas pārkāpusi laulību, turklāt vēl ar Melānijas, pašas vīru! Tas bija neiespējami! Indija bija sajukusi vecmeita, kas ienīda Skārletu, apmeloja to un bija pratusi savus melus iestāstīt arī Arčijam un misis Elsingai.

«Bet kā tad tā,» jautāja Indijas aizstāvji, «ja Skārleta ir nevainīga, kur tad ir kapteinis Batlers? Kādēļ viņš nestāv savai sievai pie sāniem, atspēkodams apmelojumus?» Šis jautājums palika bez atbildes. Kad nedēļas pagāja un izplatījās baumas, ka Skārleta esot mātes cerībās, Indijas sabiedrotie apmierināti māja ar galvu. Kapteiņa Batlera bērns tas nevarēja būt. Viņu atsvešināšanās jau sen bija visiem zināma. Pilsēta jau ilgi bija tenkojusi par piedauzīgo faktu, ka Batleru pārim ir atsevišķas guļamistabas.

Tā tenkas gāja no mutes mutē un sašķēla pilsētu — pat draudzīgās Hamiltonu, Vilkšu, Bēru, Vitmenu un Vinfīldu ģimenes — divās partijās. Šais ģimenēs katram bija jāizšķiras par vienu vai otru pusi, neviens nevarēja palikt malā — par to gādāja Melānija ar savu vēso pašcieņu un Indija ar dzēlīgo niknumu. Tomēr, lai kurā pusē nostājās ģimenes locekļi, viņi visi gremzās uz Skārletu kā naida cēloni, uzskatīdami, ka viņa nav šo strīdu vērta. Un, lai viņi domāja ko domādami, viņi nosodīja Indiju par to, ka tā nebija kautrējusies atklāti mazgāt netīro veļu un ievilkt Ešliju tik apkaunojošā skandālā. Bet, ja nu tā reiz bija noticis, daudzi nostājās viņas pusē pret Skārletu, kamēr citi, kas mīlēja Melāniju, pulcējās ap Skārletu un viņu.

Puse Atlantas bija Melānijai un Indijai rada vai vismaz uzskatīja, ka ir rada. Brālēnu un svaiņu zarojumi bija tik sarežģīti un tā sapinušies, ka tikai dzimis Džordžijas iedzīvotājs tos varēja atrisināt. Hamiltonu un Vilkšu ģimenes vienmēr bija turējušās kopā un grūtos brīžos stājušās pasaulei pretī kā nesatricināms cīņas pulks, vienalga, ko atsevišķi ģimenes locekļi klusībā cits par citu domāja. Ja neņēma vērā krustmātes Pitijas un tēvoča Henrija partizānu karu — gadiem ilgi tas bija neizsīkstošs jautrības avots abām dzimtām —, nekad un nekur nebija atklājušās nopietnas nesaskaņas. Viņi bija smalki, klusi un atturīgi ļaudis, kuri neizrādīja kāri pat pēc draudzīgas, rotaļīgas paķīvēšanās, kas Atlantas ģimeņu lielākajai daļai bija gluži parasta.

Tagad Hamiltoni un Vilksi bija sašķēlušies divās nometnēs, un pilsēta varēja noskatīties, kā piektās un sestās pakāpes brālēni un māsīcas naidojas tāda apkaunojoša skandāla dēļ. Tas radīja grūtības un lielas neērtības tai veco pilsētnieku daļai, kas abām ģimenēm bija rada, jo Melānijas un Indijas naids padarīja neiespējamas gandrīz visas viesīgās sanāksmes. Tālijas biedrība, Konfederācijas atraitņu un bāreņu šūšanas pulciņš, Dienvidnieku kapu izdaiļošanas biedrība, Sestdienas mūzikas pulciņš, Dāmu deju pulciņš, Jauno vīriešu literārais klubs — visas organizācijas bija iejauktas ķildā, pat visas četras baznīcas ar savām labdarības un misijas biedrībām. Bija jārīkojas ārkārtīgi uzmanīgi, lai vienā komitejā reizē netiktu ievēlētas abu karotāju partiju piederīgās.

Savās parastajās viesu dienās dāmas starp četriem un sešiem sēdēja kā uz karstām oglēm, baidīdamās, ka tikai neierodas Melānija ar Skārletu, kamēr Indija ar savām piekritējām vēl ir salonā.

No visas ģimenes visvairāk izcieta nabaga krustmāte Pitija. Viņa, kas nekā vairāk nebija vēlējusies kā mierīgi dzīvot mīļā radu pulkā, šai gadījumā labprāt gribēja būt reizē suns un zaķis, bet ne suņi, ne zaķi to nepieļāva.

Indija dzīvoja pie krustmātes Pitijas, un, ja Pitija nostātos Melānijas pusē, kā viņa sirdī vēlējās, tad Indija aizietu. Un ko darītu nabaga Pitija, ja Indija aizietu? Viena viņa nevarēja dzīvot. Viņai būtu jāpieņem sveša sieviete vai arī jāaizslēdz māja un jāiet pie Skārletas, bet viņa nojauta, ka kapteinis Batlers pēc tādas pārmaiņas laikam sevišķi neilgojas. Viņa varēja arī dzīvot pie Melānijas, Bo šaurajā istabiņā. Viņai diezin kā nepatika Indijas sausā, ietiepīgā daba un viņas fanātisms, tomēr, pateicoties Indijai, viņa varēja paturēt savu ērto māju, un personisku ērtību jautājumos Pitijai bija vieglāk izšķirties nekā morālas pārliecības jautājumos. Tā Indija palika pie viņas.

Tomēr viņas klātbūtne krustmātei Pitijai sagādāja daudz raižu, jo Skārleta un Melānija pēc tā secināja, ka viņa nostājusies Indijas pusē. Skārleta īsi un skaidri atteicās Pitiju pabalstīt, kamēr Indija dzīvo ar viņu zem viena jumta. Ešlijs ik nedēļu sūtīja Indijai naudu, bet Indija to ikreiz nosūtīja atpakaļ, un tas vecajai dāmai nemaz nepatika. Sarkanajā ķieģeļu mājā būtu ienācis kails trūkums, ja nebūtu iejaucies tēvocis Henrijs; viņa atbalstu Pitija tomēr izjuta kā dziļu pazemojumu.

Melānija Pitijai bija dārgāka par visiem cilvēkiem pasaulē, ja neņēma vērā viņu pašu, un tagad tā pret viņu bija vēsa un pieklājīga kā svešiniece. Kaut arī viņa dzīvoja tikpat kā Pitijas dārzā, viņa ne reizi vairs neienāca caur žogu, lai gan agrāk pastāvīgi bija nākusi un gājusi. Pitija gan apciemoja Melāniju, raudāja un zvērēja tai mīlestību un uzticību, bet Melānija par to negribēja runāt un neatbildēja viņas apciemojumiem.

Pitija gluži labi zināja, cik daudz viņa Skārietai parādā — īstenībā visu savu eksistenci. Grūtajā laikā pēc kara, kad viņai bija atlikusi tikai viena izvēle — vai nu Henrijs, vai bads, Skārleta viņu bija barojusi un apģērbusi un uzturējusi viņas stāvokli sabiedrībā. Kopš Skārleta bija apprecējusies un apmetusies pati savā mājā, viņa bija pati devība, bet, kas attiecās uz bīstamo un tomēr tik valdzinošo kapteini Batleru… ja viņš ar Skārletu kādreiz atnāca ciemos, Pitija vēlāk uz kamīna malas bieži atrada gluži jaunu maku, piebāztu pilnu ar banknotēm, vai arī, viņai nemanot, šujamā kastītē bija atstāts mežģīņu kabatlakatiņš ar iesietiem zelta naudas gabaliem. Rets ikreiz zvērēja, ka viņš par to nekā nezinot, un dzēlīgā tonī izteica aizdomas, ka viņai droši vien esot kāds slepens pielūdzējs, parasti norādīdams uz vectetiņu Merivederu ar tā lepno vaigubārdu.

Ja, Pitija mīlēja Melāniju un Skarletai varēja pateikties par savu nodrošināto eksistenci. Bet kas viņu saistīja ar Indiju? Nekas, tikai. .. kamēr Indija bija pie viņas, viņai nebija jāatsakās no patīkamās dzīves un patstāvīgi jāizšķiras dažādos grūtos jautājumos. Tas viss bija ārkārtīgi nepatīkami un tik vulgāri. Pitija, kas savā mūžā nevienu jautājumu nebija patstāvīgi atrisinājusi, ļāva visam iet savu gaitu un daudzas stundas, neviena nemierināta, raudāja gaužas asaras.

Beidzot daži ļaudis tiešām noticēja Skārletas nevainībai — nevis viņas tikumības dēļ, bet tāpēc, ka Melānija viņai ticēja. Citi klusībā gan šaubījās, bet izturējās pret Skārletu pieklājīgi, jo mīlēja Melāniju un negribēja zaudēt viņas draudzību. Indijas piekritēji viņu vēsi sveicināja vai atklāti ignorēja. Tas bija ļoti nepatīkami, tomēr Skārletai bija jāatzīst, ka visa pilsēta būtu nostājusies pret viņu un viņu izstūmusi, ja Melānija tik ātri un enerģiski nebūtu viņu aizstāvējusi.

LVI

Rets neatgriezās veselus trīs mēnešus, un visu šo laiku Skārleta no viņa nesaņēma nekādu ziņu. Yiņa nezināja, kur Rets uzturas, viņai pat nebija ne jausmas, vai tas vispār vēl kādreiz pārbrauks. Viņa visu laiku paceltu galvu un skumju sirdi strādāja savu darbu. Fiziski viņa nejutās labi, bet, Melānijas padomam klausīdama, ik dienu devās uz veikalu un mēģināja vismaz šķietami interesēties par zāģētavām. Tomēr veikals viņas acīs pēkšņi bija zaudējis pievilcību, un, lai gan apgrozījums kopš pagājušā gada bija trīskāršojies un veikals ienesa labu peļņu, tas viņai bija gluži vienaldzīgi. Pret kalpotājiem viņa bija asa un skarba. Džonija Geligera zāģētava darbojās labi, un koku laukumā viņa ražojumus bija viegli pārdot, bet, lai ko Džonijs teica vai darīja, viņai nekas nebija pa prātam. Džonijs, tāds pats karstasinīgs īrs kā viņa, beidzot noskaitās un draudēja uzteikt darbu, savu garo tirādi nobeigdams šādiem vārdiem: «Kromvela lāsts pār jums, misis Batlera!» Skārletai beidzot vēl bija jāatvainojas, lai viņu pielabinātu.

Ešlija zāģētavā viņa ne reizi neiegāja, tāpat koku laukumā, kad domāja, ka tur satiks viņu. Viņa zināja, ka Ešlijs vairās no viņas un viņas pastāvīgā klātbūtne mājās — Melānija viņu vienmēr ielūdza un necieta aizbildināšanos — Ešlijam ir mokas. Nekad viņi nerunāja zem četrām acīm, lai gan viņa izmisīgi vēlējās tam šo to pajautāt. Viņai gribējās zināt, vai Ešlijs viņu ienīst, viņai gribējās zināt, ko viņš bija teicis Melānijai, bet viņš bija atturīgs un ar skatienu lūdzās, lai arī viņa klusē. Redzot Ešlija seju, kas sirdsapziņas ēdās bija novecojusi un sakritusi, sirds viņai kļuva vēl smagāka, turklāt viņai krimta, ka Ešlija zāģētava ik nedēļu noslēdz rēķinu ar zaudējumiem. Bet arī par to viņai bija jāklusē.

Skārletu kaitināja Ešlija nevarība. Viņa gan nevarēja pateikt, kas viņam būtu jādara, lai uzlabotu pašreizējo stāvokli, bet viņai likās, ka viņam tomēr kaut kas jādara. Rets noteikti būtu kaut ko darījis. Rets vienmēr kaut ko darīja, kaut arī tas bija nepareizi, tādēļ viņai tas gribot negribot bija jāciena.

Kad pirmās dusmas par Retu un viņa nekrietno izturēšanos bija izgaisušas, Skārleta sāka sajust Reta trūkumu un sajuta to arvien vairāk, kad diena pēc dienas pagāja un no viņa nepienāca nekādas ziņas. No tā svētlaimes un dusmu, sirdssāpju un ievainota lepnuma haosa, kādā viņš Skārletu bija atstājis, pāri nebija palicis nekas vairāk kā tikai dziļa grūtsirdība, kas sēdēja viņai uz pleca kā krauklis. Skārletai trūka Reta, viņa frivolo anekdošu, ar kurām viņš to tik sirsnīgi prata smīdināt, viņa ironiskā smīna, kas neļāva tai pārspīlēt savas grūtības, un pat viņa zobgalību, kuras to mudināja dot niknus pretsitienus. Un sevišķi Reta viņai trūka tāpēc, ka viņa nevarēja tam kā parasti visu izstāstīt. Šai ziņā Rets bija neaizstājams. Lepni, nekautrēdamās viņa tam varēja stāstīt, kā bija apvedusi ļaudis ap stūri, un Rets ikreiz izteica viņai atzinību, bet, ja viņa tikai ieminējās kādam citam par tādām lietām, tas tūliņ sašuta.

Bez Reta un Bonijas Skārleta jutās vientuļa. Bērna trūkumu viņa sajuta daudz sāpīgāk, nekā bija varējusi iedomāties. Atcerēdamās skarbos vārdus, ko Rets viņai bija metis sejā par Veidu un Ellu, viņa mēģināja bērnu sabiedrībā tikt pāri dīko stundu tukšumam, bet tas viņai neizdevās. Reta sacītais, kā arī bērnu izturēšanās pret viņu atvēra viņai acis un parādīja kādu satriecošu, rūgtu patiesību. Viņa allaž bija pastāvīgi raizējusies par naudas pelnīšanu un bijusi pārāk nervoza, pārāk asa, lai iegūtu bērnu uzticību un mīlestību. Tagad bija par vēlu, bet varbūt viņai arī trūka pacietības un gudrības, lai ielūkotos viņu mazajās, noslēpumu pilnajās sirdīs.

Ella! Ar lielu nepatiku Skārleta atzina, ka Ella, bez šaubām, ir pārlieku aušīgs bērns. Viņas mazais prātiņš nevarēja ne pie vienas sarunu tēmas pakavēties ilgāk kā putns uz zara, un pat tad, kad Skārleta viņai stāstīja pasaku, meitenīte bērnišķīgā izklaidībā to pārtrauca ar visvisādiem jautājumiem, un Skārleta vēl nebija atradusi atbildi, kad jautājums jau atkal bija aizmirsts. Un Veids? Retam varbūt bija taisnība. Zēns tiešām no viņas baidījās. Tas viņai bija nesaprotami un sāpīgi. Kādēļ viņas pašas zēnam — viņas vienīgajam dēlam bija jābaidās no viņas? Ja viņa to mēģināja izdibināt, Veids tikai uzlūkoja viņu ar Čārlza maigajām, brūnajām acīm, grozījās samulsumā un mīņājās no vienas kājas uz otru. Turpretī ar Melāniju viņš pļāpāja vienā laidā un bieži izcēla tās priekšā savu kabatu saturu — sākot ar tārpiem, ko liek uz āķa, un beidzot ar veciem auklu galiem.

Melānija prata ar bērniem apieties, tas nu nebija noliedzams. Viņas mazais Bo bija uzvedīgākais un jaukākais zēns visā Atlantā. Ar viņu Skārleta sapratās labāk nekā ar pašas dēlu, jo mazais Bo nebaidījās no pieaugušiem un bez aicinājuma rausās viņai klēpī, tiklīdz viņu ieraudzīja. Kas tas bija par skaistu, gaišmatainu zēnu, gluži kā Ešlijs! Ja Veids būtu tāds kā Bo. .. Melānijas lielie panākumi ar viņu bija saprotami, jo viņai taču tikai šis bērns vien bija, turklāt viņa nebija tā nomocījusies darbā un rūpēs kā Skārleta. Tā Skārleta to mēģināja sev izskaidrot, tomēr viņa bija pietiekami godīga, lai atzītu, ka Melānija ļoti mīl bērnus un ar prieku būtu laidusi pasaulē vai veselu duci. Tagad Veids un kaimiņu bērni saņēma mātes mīlestības pārpalikumus.

Skārleta nekad nevarēja aizmirst, kā viņa kādu dienu bija izbijusies, piebraukusi pie Melānijas nama pēc Veida un jau vārtu priekšā izdzirdusi konfederātu kliedzienu, ar kādu tie gāja kaujā. Kliedzējs bija Veids — Veids, kurš mājās vienmēr izturējās klusi kā pelīte, un mazais Bo ar spalgiem spiedzieniem viņam dūšīgi palīdzēja. Kad Skārleta iegāja dzīvojamā istabā, abi zēni ar koka zobeniem patlaban uzbruka dīvānam; viņu ieraudzījuši, tie mulsumā apstājās. Aiz dīvāna, matadatas un atrisušās cirtas saturēdama, parādījās Melānija.

— Te ir Getisberga,— viņa paskaidroja,— es esmu jenkijs, un man pamatīgi sadod. Šis te ir ģenerālis Lī,— viņa norādīja uz Bo,— un tas — ģenerālis Pikets,— viņa teica, uzlikdama Veidam roku uz pleca.

Jā, bērni mīlēja Melāniju, Skārleta nemaz nevarēja saprast, kāpēc.

«Vismaz Bonija mani mīl,» viņa klusībā domāja, «un labprāt ar mani rotaļājas.» Tomēr godīgums lika atzīt, ka tēvu Bonija mīl daudz vairāk. Varbūt viņa Boniju vispār nekad vairs neredzēs! Varbūt Rets aizbraucis uz Persiju vai Ēģipti un sadomājis palikt tur uz visiem laikiem — kā viņa to varēja zināt?

Kad doktors Mīds pateica, ka Skārletai gaidāms bērns, viņa ļoti izbrīnījās — savu slikto pašsajūtu viņa bija izskaidrojusi ar vielmaiņas traucējumiem un pārkairinātiem nerviem. Tad viņa pēkšņi atcerējās trako nakti un tumši pietvīka. Tātad šajos neprātīgās baudas mirkļos ieņemts bērns! Pirmoreiz mūžā viņa priecājās par bērnu. Kaut jel tas būtu zēns! īsts puika, nevis tāds bikls trusītis kā Veids. Kā viņa to mīlētu! Nu viņai būtu diezgan laika ar to nodarboties un naudas, ar ko nolīdzināt tam dzīves ceļu. Nu viņa gribēja būt laimīga! Viņai ienāca prātā sūtīt Retam ziņu uz viņa mātes adresi Čārlstonā. Tagad taču viņam jābrauc mājās! Cik briesmīgi būtu, ja viņš nepārbrauktu līdz bērna piedzimšanai! Kā viņa tam varētu visu izskaidrot? Bet, ja viņa Retam rakstītu, Rets domātu, ka viņa pēc tā noilgojusies, un izzobotu viņu. Tā viņš nekad nedrīkstēja domāt.

Drīz pēc tam Skārleta saņēma vēstuli no Čārlstonas — rakstītāja bija krustmāte Polīna, viņa stāstīja par Retu, un Skārleta nopriecājās, ka nav Retam aizrakstījusi. Tīrais atvieglojums bija uzzināt, ka viņš vēl ir Savienotajās Valstīs, kaut arī krustmātes Polīnas vēstule bija kaitinoša. Rets ar Boniju bija apciemojis viņu un krustmāti Jūleiliju, un vēstule bija pilna uzslavām.

«Cik jauka meitenīte! Kad viņa uzaugs liela, viņa droši vien būs īsta skaistule, bet, ja kāds ar viņu gribēs lakstoties, tam neizbēgami būs darīšana ar kapteini Batleru. Nudien, tik gādīgu tēvu vēl neesmu redzējusi. Mīļā Skārlet, man Tev kas jāsaka. Līdz šim man likās, ka Tavas precības ar kapteini Batleru ir briesmīga kļūda. Čārlstonā par viņu nekā laba nedzird, un viņa ģimeni visi nožēlo. Mēs ar Jūleiliju pat lāgā nezinājām, vai viņu vispār pieņemt, bet mīļais bērniņš taču galu galā ir mūsu ģimenes atvase. Taču, kad kapteinis Batlers atnāca pie mums, mēs bijām ļoti patīkami pārsteigtas un redzējām, cik necienīgi ir klausīties muļķīgās tenkās. Viņš taču ir gluži vienkārši apburošs! Pēc mūsu domām, viņš ir arī ļoti glīts un atstāj solīdu iespaidu. Un viņš tik ļoti mīl Tevi un bērnu.

Un tagad, mīļā, man Tev jāraksta par kādu lietu, kuru esam dzirdējušas un kurai mēs ar Jūleiliju nemaz negribējām ticēt. Mums stāstīja, ka Tu darbojoties kādā veikalā, ko misters Kenedijs Tev atstājis, bet, protams, mēs nevēlējāmies ticēt tādām baumām. Mēs jau saprotam, ka tolaik, pirmajos briesmīgajos pēckara gados, varbūt nevarēja gluži bez tā iztikt, bet tagad tas taču nemaz vairs nav vajadzīgs! Cik man zināms, kapteinis Batlers ir pietiekami turīgs, turklāt lieliski spētu Tavā vietā pārvaldīt visus Tavus veikalus un īpašumus. Mums tomēr bija jānoskaidro, cik šajās baumās patiesības, un tā mēs bijām spiestas kapteinim Batleram to tieši pajautāt, un tas mums visiem bija ļoti nepatīkami.

Viņš mums nelabprāt pastāstīja, ka Tu ik rītu pavadot veikalā un arī grāmatvedību neuzticot nevienam citam. Viņš atzinās arī, ka Tu esot vienas vai vairāku zāģētavu līdzīpašniece,— tālāk mēs nekā nejautājām, tā mums bija jauna ziņa, kas mūs ļoti uztrauca,— un ka tādēļ Tu bieži braukājot apkārt viena vai arī kopā ar kādu rupju cilvēku, par kuru kapteinis Batlers mums noteikti apgalvoja, ka tas esot slepkava. Mēs skaidri manījām, cik ļoti viņam tas ķeras pie sirds. Mēs redzam, ka viņš ir neparasti iecietīgs, pat pārāk iecietīgs vīrs. Skārlet, tam jādara gals! Tavas mātes vairs nav starp dzīvajiem, tādēļ man jārūpējas par Tavu uzvedību viņas vietā. Ko domās Tavi bērni, kad izaugs lieli un dabūs zināt, ka Tev bijis veikals! Cik pazemoti tie jutīsies, saprazdami, ka Tu esi bijusi pakļauta neizglītotu cilvēku rupjībām un nesaudzīgu tenku briesmām! Tāda nesievišķīga rīcība. ..»

Skārleta tālāk nelasīja un ar lāstu nometa vēstuli uz grīdas. Viņa labi varēja iedomāties krustmāti Polīnu un krustmāti Jūleiliju, kā tās savā pussagruvušajā mājā pie pilsētas vaļņa viņu tiesāja. Bez Skārletas ikmēneša pabalsta viņām nebija gandrīz nekā, kas viņas pasargātu no bada. Nesievišķīga? Velns parāvis, ja viņa nebūtu tik nesievišķīgi rīkojusies, krustmātei Polīnai un krustmātei Jūleilijai vairs nebūtu jumta virs galvas! Nolādētais Rets, stāsta viņām par veikalu, grāmatvedību un zāģētavām! Nelabprāt, tā gan! Skārleta varēja iedomāties, ar kādu baudu viņš muļķojis vecās dāmas, izlikdamies reizē apburošs un solīds, tēlodams gādīga vīra un tēva lomu. Ar kādu baudu viņš nabaga vecenītēm stāstījis par viņas veikalu, viņas zāģētavām, viņas krogu! Viņš taču bija īsts velns. .. Kā gan tādas ļaunprātības viņam varēja sagādāt prieku?

Bet drīz arī šīs dusmas pazuda pilnīgā vienaldzībā. Pēdējā laikā dzīve viņai vairs nespēja sniegt nekā interesanta. Kaut jel viņa atkal varētu iesilt mīlestībā pret Ešliju… kaut jel Rets pārbrauktu un atkal mācītu viņu smieties!

Nekā neziņojuši, viņi kādu dienu bija klāt. Pirmā viņu ierašanās zīme bija rīboņa priekšnamā, kad ceļasomas nolika uz grīdas, un Bonijas balss, kas sauca:— Mārniņ!

Skārleta metās no savas istabas pie kāpnēm un noraudzījās, kā viņas meitiņa cilā īsās, apaļās kājiņas, tuntuļodama augšā pa kāpnēm, padevīgu svītrainu kaķēnu cieši pie krūtīm piespiedusi.

—   To man vecmāmiņa uzdāvināja!— viņa lielā satraukumā sauca, satverdama kaķēnu aiz skausta.

Skārleta strauji pacēla Boniju rokās un skūpstīja laimīga un pateicīga, ka bērna klātbūtnes dēļ viņai nav jāsatiekas ar Retu divatā. Pāri Bonijas galvai viņa to redzēja lejā priekšistabā, tas maksāja ormanim par braucienu. Rets paskatījās augšup, ieraudzīja viņu, ar cēlu žestu pacēla cepuri un paklanījās. Sirds viņai salēcās, Reta tumšajās acīs ieskatoties. Vienalga, kāds viņš bija, vienalga, ko viņš bija darījis, nu viņš atkal bija mājās, un viņa priecājās.

—   Kur mammīte?— Bonija jautāja un jau ķepurojās Skārletas rokās. Viņa to negribīgi atkal nolika zemē.

Tomēr nebija tik vienkārši, kā viņa bija domājusi — ka viņa tikai pavirši sasveicināsies ar Retu. Un kur tad vēl jaunā ziņa!

Kad viņš kāpa augšā pa kāpnēm, viņa ieskatījās tam sejā — tumšajā, vienaldzīgajā, neizdibināmajā sejā. Nē, labāk viņa vēl nogaidīs. Te — šai brīdī — viņa to nevarēja pateikt. Un tomēr tāda ziņa vīram bija jādzird pirmajam. Vīrieši par to vienmēr priecājās, bet diezin kādēļ viņai likās, ka Rets nepriecāsies.

Viņa stāvēja kāpņu galā, atspiedusies pret margām, un ziņkārīgi gaidīja, vai Rets viņu noskūpstīs. Viņš to nedarīja. Viņš tikai teica:— Jūs izskatāties ļoti bāla, misis Batlera. Vai veikalos aptrūcis sarkanās krāsas?

Ne vārda, ka viņš pēc tās ilgojies,— to jau viņam nemaz nevajadzēja teikt nopietni. Vismaz mammītei redzot — tā pakniksēja un ieveda Boniju bērnistabā — Rets būtu varējis viņu noskūpstīt. Viņš stāvēja tai blakus kāpņu galā un vienaldzīgi to aplūkoja.

—   Vai tavs bālums varbūt nozīmē, ka esi mani gaidījusi?— viņš jautāja. Viņa lūpas smaidīja, bet acis ne.

«Tad lūk, kā viņš pret mani grib izturēties — tikpat nejauki kā vienmēr!» Pēkšņi bērns zem sirds radīja Skārletai nelabuma sajūtu. Laimes nasta kļuva par nepatīkamu slogu, un vīrietis, kas ar platmalaino panamas cepuri rokā nevērīgi stāvēja viņas priekšā,— par niknāko ienaidnieku, visa posta cēloni. Viņas skatienā pavīdēja ļaunums,— smaids pazuda no Reta sejas, kad viņš to ievēroja,— un viņa atbildēja:

—   Ja esmu bāla, tad tā katrā ziņā ir tava vaina, taču tas nav tādēļ, ka esmu pēc tevis noilgojusies, tu iedomīgais nelga, bet…— Ak, ne jau tā viņa bija gribējusi viņam to paziņot, bet niknie vārdi paši lauzās viņai uz lūpām, plūda tām pāri, un viņa iekliedzās, nedomādama, ka to varētu dzirdēt kalpotāji:— Es gaidu bērnu!

Rets pēkšņi ievilka elpu, viņa skatiens pārslīdēja Skārletas augumam. Ātri viņš paspēra soli uz priekšu, it kā gribētu uzlikt roku viņai uz pleca, bet viņa izvairījās, un, viņas acu naidīgo skatienu jūtot, Reta seja apmācās.

—  Ak tā,— viņš vēsi teica,— un kurš tad ir laimīgais tēvs? Ešlijs?

Viņa tik drudžaini pieķērās pie margu balsta, ka izgrieztās lauvas ausis sāpīgi iespiedās delnā. Kaut arī viņa pazina Retu, tādu apvainojumu viņa nebija gaidījusi. Protams, viņš to teica tikai pa jokam, bet tik briesmīgs joks nudien nebija paciešams. Viņai gribējās ar asajiem nagiem izplēst viņam acis, izdzēst savādo spožumu, kas tanīs mirdzēja.

—   Nolādētais.. .— viņa iesāka, viņas balss drebēja, nevarīgās dusmās,— tu. . . tu gluži labi zini, ka tas ir tavs! Vai tu to negribi? Es arī negribu. No tāda nelieša kā tu laikam gan neviena sieviete negribēs bērnu. Kaut tas būtu — ak dievs!— kaut tas būtu sveša garāmgājēja bērns, tikai ne tavs!

Pēkšņi viņa tumsnējā seja pārvērtās, tā raustījās kā smeldzošās sāpēs. Vai tās bija dusmas? Vai tur nebija vēl kas, ko viņa nespēja saprast?

«Tā,» viņa nodomāja neprātīgā priekā, «nu es tev esmu iecirtuši!»

Tomēr Reta vaibstus jau atkal klāja vecā, nekustīgā maska; viņš noglauda ūsas.

—   Neatmet cerības,— viņš teica, pagriezās un kāpa augšup pa kāpnēm.— Varbūt tu dzemdēsi priekšlaikus.

Vienu mirkli viņa kā apstulbumā domāja par to, kas ir bērnu dzemdēšana: nelabuma sajūta, mokošas gaidas, piebriedis, neveikls augums, sāpju stundas — viss tas, ko vīrietis nekad neyar saprast. Un viņš iedrošinājās par to zoboties. Skārleta būtu varējusi saplosīt viņu gabalos. Tikai asinis viņa tumšajā sejā vēl varēja remdēt viņas sirds mokas. Viņa metās Retam virsū ar lēcienu kā kaķe; viņš izbijies paspēra soli sānis un pacēla roku, lai viņu atvairītu. Viņa stāvēja pašā malā uz augšējā, tikko spodrinātā pakāpiena un, atdūrus; es pret viņa pacelto elkoni, zaudēja līdzsvaru. Izmisīgā tvērienā viņa mēģināja sagrābt margu balstu, bet tas neizdevās, un viņa atmuguriski krita pa kāpnēm lejā, atsitiena brīdī sajuzdama neciešamas sāpes starp ribām. Pārāk apdullusi, lai spētu kaut kur pieķerties, viņa kūleņoja arvien tālāk, kamēr palika kāpņu lejasgalā guļam.

Ja neņema vēra nedēļnieces gulta pavadīto laiku, ko īstenība nevarēja saukt par slimošanu, Skārleta pirmoreiz mūžā bija slima. Tajās reizēs viņa nebija jutusies tik vientuļa un nebija tā baidījusies kā tagad savā neizprotamajā nespēkā un briesmīgajās sāpēs. Viņa zināja, ka ir slimāka, nekā viņas kopēji iedrošinās viņai teikt, un neskaidri nojauta, ka varbūt būs jāmirst. Lauztā riba dūrās sānos katrā elpas vilcienā, galva sāpēja, nobrāztā seja un visa miesa likās kā ļaunu garu varā, kas to knaibīja kvēlošām knieblēm un zāģēja truliem nažiem, un īsajos pārtraukuma brīžos, ko tie atļāva, viņa bija tik nespēcīga, ka skaidra apziņa viņai atgriezās tikai reizē ar spīdzinātājiem. Nē, tas bija pavisam kas cits nekā dzemdētājas ciešanas. Divas stundas pēc Veida, Ellas un Eonijas dzimšanas viņa taču atkal bija varējusi kārtīgi paēst, bet tagad viņai kļuva nelabi, jau iedomājoties vien kaut ko ēdamu vai dzeramu; viņa tikai dzēra aukstu ūdeni.

Cik viegli bija laist bērnu pasaulē un cik grūti bija to nelaist! Savādi, ka viņai, par spīti visām sāpēm, vienmēr ienāca prātā, ka šis bērns nekad neieraudzīs dienas gaismu. Vēl savādāk, ka tas bija pirmais bērns, par kuru viņa tiešām bija priecājusies. Viņa mēģināja atcerēties, kāpēc, bet viņas galva bija pārāk nogurusi. Tanī bija vieta tikai vienai domai: nāves bailēm. Nāve bija viņas istabā, viņai trūka spēka stāties tai pretī, un viņai bija bailes. Viņai vajadzēja kāda stipra drauga, kas stāvētu klāt, kas turētu viņas roku un atvairītu nāvi, kamēr viņa atkal būtu diezgan spēcīga, lai pati izcīnītu savu cīņu.

Viņas dusmas bija nogrimušas sāpēs, un viņa ilgojās pēc Reta. Bet viņa nebija. Un viņu aicināt — to viņa tomēr nespēja.

Pēdējais, ko viņa atcerējās, bija Reta seja tai mirklī, kad viņš to apakšā pie kāpnēm tumšajā priekšnamā bija pacēlis,— bāla seja, kurā briesmīgas bailes bija izdzēsušas visu citu; viņš aizsmakušā balsī bija saucis veco aukli. Pēc tam viņa vēl manīja, ka tika nesta augšā, tad visu aizklāja tumsa. Kad viņa pamodās, bija tikai sāpes un sāpes vien, čukstošas balsis istabā, krustmātes Pitijas raudas, doktora Mīda strupie rīkojumi, steidzīgi soļi pa kāpnēm un koridorā un beidzot nāves tuvuma apziņa kā žilbinošs zibens stars, bailes, kurās viņa pēkšņi gribēja saukt kādu vārdu — skaļi, skaļi. . . bet no kliedziena iznāca tikai čuksts.

Taču nevarīgajam čukstam tūliņ atskanēja atbilde kaut kur no tumsas blakus gultai, un klusā balss, pēc kuras viņa bija ilgojusies, to itin kā aijāja mierā:

— Mīļā, te es esmu. Es visu laiku esmu pie tevis.

Bailes un nāve lēni atkāpās, kad Melānija saņēma viņas roku un maigi pielika to pie sava vēsā vaiga. Skārleta mēģināja pagriezties un ieskatīties tai sejā, bet nevarēja. Mellija gaidīja bērnu, jenkiji nāca, pilsēta bija liesmās, un viņām bija jābēg. .. Bet Mellijas stunda bija pienākusi, viņa netika projām, viņai vajadzēja palikt, līdz bērns piedzims, vajadzēja būt stiprai, jo Mellijai bija vajadzīgs viņas spēks. Mellijai bija tādas sāpes, Melliju knaibīja kvēlošas kniebles, graizīja naži, un viņai bija jātur Mellijas roka.

Doktors Mīds tomēr bija atnācis, lai gan viņš tik ļoti bija vajadzīgs kareivjiem stacijā. Viņš teica:— Viņa murgo. Kur ir kapteinis Batlers?

Nakts bija tumša un tad atkal gaiša, reizēm viņa pati gulēja sāpju nevarā, reizēm Melānija bija tā, kas kliedza, bet Mellija visu laiku bija pie viņas, tās rokas bija vēsas, tā neraudāja un nemētājās apkārt bez jēgas kā krustmāte Pitija. Tiklīdz Skārleta atvēra acis, viņa jautāja: «Mellij?»— un Mellijas balss atbildēja. Parasti viņa tādās reizēs gribēja čukstēt: «Rets. .. lai atnāk Rets.» Bet tad viņa kā pa sapņiem atcerējās, ka Rets viņu negrib, Reta seja bija tumša kā indiānim un baltie zobi atiezti ņirdzīgā smaidā. Viņa ilgojās pēc Reta, bet tas viņu negribēja.

Reiz viņa atkal ieteicās: «Mellij?»— bet mammīte atbildēja: «Es tā esmu, bērniņ,»— un uzlika viņai vēsu drānu uz pieres. «Mellij, Melānij!» viņa sauca kā kaprīzs bērns atkal un atkal, taču Melānija nenāca ilgu bridi. Viņa sēdēja uz Reta gultas malas, un Rets piedzēries un raudādams bija nokritis ceļos un ielicis galvu viņai klēpī.

Ikreiz, no Skārletas istabas iznākdama, Melānija pa atvērtām durvīm viņu bija redzējusi gultā sēžam un vērojam slimnieces istabas durvis gaiteņa otrā pusē. Istaba bija neuzkopta, pilna cigāru galiem un neaiztiktu ēdienu šķīvjiem. Gulta bija izvandīta, un viņš sēdēja tanī neskuvies un piepeši novājējis un nemitīgi smēķēja. Melāniju ieraugot, viņš nekad nekā nejautāja. Viņa ikreiz brītiņu pastāvēja durvīs un sniedza tam ziņas: «Diemžēl šodien viņai neklājas labāk,»— vai: «Nē, viņa vēl nav jūs saukusi, viņa vēl murgo,»— vai: «Neļaujieties izmisumam, kapteini Batler! Es jums uzvārīšu stipru kafiju un atnesīšu ko ēdamu. Tā jūs vēl pats saslimsiet.»

Sirds viņai ikreiz sažņaudzās līdzjūtībā, lai gan viņa bija tā pārguruši, ka gandrīz nekā vairs nejuta. Kā gan ļaudis varēja vienmēr tik ļauni runāt par kapteini Batleru, teikt, ka viņš esot cietsirdīgs un ļauns, un neuzticīgs Skārletai, kad viņš te viņas acu priekšā nonīka un viņa sejā skaidri varēja lasīt mokas? Par spīti nogurumam, viņa mēģināja būt vēl laipnāka nekā parasti, stāstīdama viņam par notikumiem slimnieces istabā. Viņš atgādināja pazudušu dvēseli, kurai jāstājas pastarās tiesas priekšā, vai bērnu, kas pēkšņi iekļuvis naidīgā pasaulē. Melānijai tik daudzi atgādināja bērnus.

Bet, kad viņa beidzot lielā priekā pienāca pie durvīm pateikt Retam, ka Skārletai kļuvis labāk, viņa ieraudzīja negaidītu ainu. Uz naktsgaldiņa stāvēja pustukša viskija pudele, istabu pildīja alkohola dvaka. Rets raudzījās viņai pretī stiklainām acīm, viņa žokļi drebēja, par spīti pūlēm turēt zobus cieši sakostus.

—   Vai viņa mirusi?

—   Ai nē, viņai jau ir daudz labāk!

Viņš noteica:— Ak dievs,— un aizklāja seju rokām. Melānija ar nožēlu skatījās, kā viņa platie pleci raustās un dreb, bet, kad viņa aptvēra, ka kļuvusi par liecinieci Reta asarām, viņas nožēla pārvērtās izbailēs. Melānija nekad vēl nebija redzējusi raudošu vīrieti, un nu Rets raudāja — šis pašapzinīgais, ironiskais Rets, kas vienmēr tik labi prata savaldīties!

Viņa izmisīgās, apslāpētās elsas biedēja Melāniju. Ar šausmām viņa iedomājās, ka Rets varbūt ir piedzēries; Melānija baidījās no piedzērušiem. Tad viņš pacēla galvu, un, ieraudzījusi viņa acis, Melānija steidzīgi iegāja iekšā, klusi aizvēra durvis un piegāja viņam klāt. Vīrieti viņa vēl nekad nebija redzējusi raudam, bet viņa bija žāvējusi tik daudzu bērnu asaras. Kad viņa uzlika maigo roku Retam uz pleca, tas pēkšņi apskāva viņas brunčus tai vietā, kur bija ceļgali, un viņa nepaguva ne apskatīties, kad jau sēdēja Reta gultā, bet viņš bija nometies uz grīdas, iespiedis galvu viņai klēpī un turēja viņu abām rokām tik drudžainā skāvienā, ka viņai sāpēja.

Viņa maigi glāstīja melnmataino galvu un mierinādama čukstēja:— Neraudiet, neraudiet! Viņa taču atkal būs vesela.

Viņas vārdus dzirdot, Rets viņu apskāva vēl ciešāk un sāka runāt drudžaini ātri, aizsmakušā balsī, it kā atklādams savus noslēpumus kapam, kas viņu nekad nenodos. Pirmoreiz mūžā kailas patiesības vārdi lauzās viņam pār lūpām, viņš bez žēlastības atklāja Melānijai savu dvēseli. Viņa klausījās, nekā nesaprazdama, bet ar mātes maigumu. Rets runāja saraustītiem teikumiem, galvu viņai klēpī iespiedis, un burzīja viņas svārku krokas. Brīžiem viņš tikai kaut ko murmināja, bet tad atkal viņa vārdi pārlieku skaidri skanēja viņai ausīs, asi, rūgti vārdi, atzīšanās, pazemošanās, lietas, par kādām viņa pat sievietes savā starpā nebija dzirdējusi runājam, noslēpumi, kuri viņai lika aiz kautrības pietvīkt un kurus dzirdot viņa priecājās, ka Rets nevar redzēt viņas seju.

Viņa glāstīja viņam galvu, it kā viņš būtu mazais Bo, un teica:— Palieciet klusu, kapteini Batler, to jūs nedrīkstat man stāstīt! Jūs esat ļoti satraukts. Palieciet klusu!— Bet nevaldāmā vārdu straume plūda tālāk, Rets turējās pie viņas tērpa krokām, it kā tā būtu viņa pēdējā cerība.

Viņš sevi apsūdzēja darbos, no kuriem Melānija nekā nesaprata; neskaidri nomurminājis Bellas Votlingas vārdu, viņš atkal varmācīgi purināja Melāniju un kliedza:— Es esmu Skārletu nogalinājis, esmu viņu nonāvējis! To jūs nesaprotat. Viņa negribēja bērnu. ..

—   Bet nu gan palieciet klusu! Jūs nezināt, ko runājat! Negribēja bērnu? Katra sieviete taču grib. ..

—   Nē, nē! Jūs gribat bērnus, bet Skārleta ne, no manis ne. ..

—   Palieciet klusu!

—   Jūs to nesaprotat. Viņa negribēja bērnu, bet es viņu piespiedu. Šis bērns. . . tā ir mana vaina! Mēs tik ilgi nebijām kopā gulējuši. . .

—   Cst, kapteini Batler! Tā taču neklājas. ..

—   Biju piedzēries un traks, gribēju viņai darīt sāpes, tāpēc ka viņa mani bija sāpinājusi, gribēju. .. un tā arī notika. .. bet viņa mani negribēja. Viņa nekad nav mani gribējusi, un es taču mēģināju. .. es tā pūlējos, lai. ..

—   Ai, lūdzu. . .

—   Es taču nekā nezināju par šo bērnu līdz tam brīdim, kad viņa krita. Viņa nezināja, kur es biju, un nevarēja man atrakstīt. .. bet, ja viņa arī būtu zinājusi, viņa man nebūtu rakstījusi. Es jums saku, goda vārds, es būtu taisnā ceļā braucis mājās, ja būtu zinājis, vienalga, vai viņa gaidīja mani mājās vai ne. ..

—   Jā, jā, es zinu, ka jās būtu atbraucis!

—   Ak dievs, es dzīvoju kā ārprātā visas šīs nedēļas, biju ārprātīgs un piedzēries, un, kad viņa man to pateica tur uz kāpnēm… ko es darīju? Ko es teicu? Es pasmējos un teicu: «Neatmet cerības, varbūt tu dzemdēsi priekšlaikus,»— tā es teicu, un viņa. . .

Piepeši Melānija nobālēja un viņas acis plaši iepletās, šausmās n oraugoties uz izmocīto melno galvu savā klēpī. Pēcpusdienas saule iespīdēja pa vaļējo logu, un pēkšņi viņa it kā pirmoreiz ieraudzīja Reta lielās, spēcīgās rokas ar biezajām, melnajām spalvām. Neviļus viņa sarāvās, tik plēsīgas un nežēlīgas tās izskatījās, un tomēr tās tik izmisīgi, tik nevarīgi turējās pie viņas svārkiem.

Vai tas varēja būt, ka viņš noticējis riebīgajiem meliem par Skārletu un Ešliju un kļuvis greizsirdīgs? Tiesa, viņš bija aizbraucis tūliņ pēc skandāla izcelšanās, bet.. . Nē, tas nevarēja būt. Viņš taču bieži mēdza tik pēkšņi aizceļot. Tādām

tenkām viņš nevarēja noticēt. Tam viņš bija par gudru. Ja tas viņam būtu ķēries pie sirds, viņš noteikti būtu mēģinājis Ešliju nošaut, vismaz pieprasījis no tā paskaidrojumus.

Nē, tā nevarēja būt, tas laikam gan bija tikai tāpēc, ka viņš bija piedzēries un bēdās novārdzis un domas viņam juka gluži kā drudža murgos. Tādus nervu saspīlējumus vīrieši tā nevarēja paciest kā sievietes. Kaut kas viņu bija izsitis no līdzsvara. Varbūt viņam ar Skārletu bijušas kādas nesaskaņas, ko viņš nu pārspīlēja. Varbūt šis tas no. briesmīgā, ko viņš stāstīja, bija patiesība, bet viss nevarēja būt patiesība — pēdējais nekādā ziņā! To neviens vīrietis nevarēja teikt sievietei, ko mīlēja tik kaislīgi, kā šis vīrietis mīlēja Skārletu. Melānija nekad nebija pieredzējusi ļaunumu un nežēlību, un tagad, kad viņa ar ko tādu sastapās, tas viņai bija tik nesaprotami, ka viņa tam nevarēja ticēt. Rets bija piedzēries un slims. Pret slimiem bērniem jāizturas iecietīgi.

—   Nekas, nekas,— viņa klusi dūdoja,— es saprotu, es visu saprotu.

Rets strauji pacēla galvu, asinīm pierietējušām acīm uzlūkoja viņu un nikni atgrūda viņas rokas.

—   Velns pārāvis, nekā jūs nesaprotat! To jūs nespējat • saprast! Jūs esat par labu, lai to saprastu. Jūs man neticat, bet tas viss ir tiesa, un es esmu nelietis. Vai zināt, kādēļ es to darīju? Es biju traks, prātā jucis aiz greizsirdības. Viņa vienmēr bija vienaldzīga pret mani, un es domāju, ka varēšu to mainīt. Bet viņa palika tikpat vienaldzīga. Viņa mani nemīl! Viņa mani nekad nav mīlējusi! Viņa mīl…

Kaislīgais, apskurbušais skatiens satika Melānijas skatienu, un Rets apklusa, pavēris muti, it kā tikai tagad atskārtis, ar ko runā. Melānijas seja bija bāla un pagurusi, bet acis — mierīgas un mīļas, līdzjūtīgas un pilnīgi neticīgas. Tās izstaroja skaidrību, to maigo, brūno dziļumu nevainība bija viņam kā sitiens sejā — vienā mirklī gandrīz viss reibums izgaisa, un viņš apklusa pusvārdā, pārtraukdams neprātīgo vārdu plūdumu. Tie noklusa čukstos; viņš nolaida acis un mirkšķināja plakstus, it kā pūlēdamies domāt sakarīgi.

—   Es esmu nelietis,— viņš čukstēja un atkal gurdi nolaida galvu viņas klēpī.— Bet tāds nelietis es tomēr vēl neesmu. Un, ja es jums to teiktu, jūs man neticētu, vai ne? Jūs esat par labu, lai man ticētu. Jūs manā dzīves ceļa esat pirmais cilvēks, kurš ir patiesi labs. Jūs man neticētu, vai ne?

—   Nē, es jurns neticētu,— Melānija mierinādama teica un atkal glāstīja viņa matus.— Viņa izveseļosies. Saņemieties, kapteini Bailer! Neraudiet! Viņa būs atkal vesela.

LVII

Pēc mēneša Rets iesēdināja vilcienā uz Džonsboro bālu, vāju sievieti. Veids un Ella, kas brauca līdzi, pa lielākai daļai klusēja, nevarēdami aprast ar mātes stingo, bālo seju. Viņi spiedās pie Prisijas, jo pat bērna prāts ar bailēm juta mātes un patēva attiecību savādo vēsumu.

Gan vēl ļoti vāja būdama, Skārleta tomēr brauca mājās uz Taru. Viņa juta, ka viņai jānosmok, ja viņa gribētu vēl kaut dienu palikt Atlantā un ļaut pagurušajam prātam atkal un atkal riņķot pa dziļi izbrauktajām veltīgu domu sliedēm izmisumā par muļķīgo stāvokli, kādā viņa bija nokļuvusi. Viņa bija miesīgi un garīgi slima, vientuļš bērns baigā murgu zemē, kur neviena pazīstama zīme nenorāda ceļu.

Kā viņa kādreiz bija bēgusi no Atlantas, ienaidnieka armijai tuvojoties, tā viņa bēga arī tagad, pret bēdām un naidīgo pasauli aizsargādamās parastajiem vārdiem: «Tagad par to nedomāšu. To es nepārcietīšu. Domāšu par to rīt Tarā. Rīt arī ir diena.» Likās, ka visas raizes izgaisīs, kad viņa atkal būs zaļo kokvilnas lauku klusuma vidū; tikai tad viņa varēs kaut ko atkal izveidot no savām saplosītajām domām — jaunu domu, kas viņai ļaus dzīvot.

Rets noskatījās vilcienam pakaļ, kamēr vien to varēja saredzēt, un viņa sejā atspoguļojās netīkamu domu rūgtums. Viņš nopūtās, aizsūtīja karieti projām, sēdās zirgā un jāja pa Efeju ielu pie Melānijas.

Bija silts rīts, un Melānija sēdēja vīnstīgām apaugušajā lievenī; viņai priekšā bija lāpāmās veļas grozs ar veselu kaudzi zeķu. Viņa apjuka un samulsa, redzēdama Retu nokāpjam no zirga un pārmetām pavadu pār dzelzs nēģera figūru ar paceltu roku, kas stāvēja ietves malā. Kopš tās briesmīgās Skārletas slimības dienas, kad viņa bija redzējusi Retu tik piedzērušu, viņa to vienatnē vairs nebija satikusi. Piedzēries. . . Melānijai negribējās par to ne domāt. Skārletas atveseļošanās laikā viņa bija pārmijuši ar Retu tikai dažus vārdus un arī tad nebija spējusi ieskatīties tam acīs. Viņš izturējās tikpat nepiespiesti laipni kā vienmēr un ne ar vārdu, ne ar skatienu, neatgādināja notikušo. Ešlijs reiz bija stāstījis Melānijai, ka vīrieši bieži neatceroties, ko reibumā teikuši un darījuši, un viņa lūdza dievu, lai kapteinis Batlers to neatcerētos. Viņa juta, ka viņa labāk mirtu nekā uzzinātu, ka viņš atceras savu jūtu izplūdumu. Nu viņš tuvojās pa dārza celiņu, un aiz samulsuma un apjukuma karstums viļņiem sitās Melānijai sejā. Viena cerība vēl atlika — varbūt viņš bija nācis tikai tāpēc, lai pajautātu, vai

Bo nevar šodien apciemot Boniju. Tik netaktisks viņš taču nevarēja būt, ka nāktu pateikties viņai par to, ko viņa todien bija darījusi.

Melānija piecēlās, lai sagaidītu viesi, un, kā vienmēr, viņu pārsteidza šā atlētiskā vīrieša vieglā gaita.

—   Vai Skārleta aizbrauca?

—   Jā, Tarā viņai būs labāk,— Rets smaidīdams teica.— Reizēm man liekas, ka viņa līdzinās milzim Antejam, kas spēja atgūt zaudētos spēkus, tikai pieskardamies savai mātei — zemei. Skārletai nav ieteicams uz ilgu laiku šķirties no tā sarkanās zemes gabala, ko viņa tā mīl. Ja kokvilna būs labi augusi, tas viņai palīdzēs labāk nekā visas doktora Mīda zāles.

—   Vai negribat apsēsties?— Melānija aicināja, un rokas viņai drebēja. Viņš bija tik liels un vīrišķīgs, un ļoti vīrišķīgi vīrieši viņu vienmēr mulsināja. Tie izstaroja tādu spēku un vitalitāti, kas lika viņai pašai justies vēl mazākai un vājākai, nekā viņa īstenībā bija. Rets izskatījās tik melnīgsnējs un draudīgs, spēcīgie plecu muskuļi izspiedās zem baltajiem linaudekla svārkiem, iedvesdami viņai bailes. Viņa nemaz nevarēja ticēt, ka šis spēks un šī pašapziņa nesen bija zemojušies viņas priekšā. Un šo melno galvu viņa bija turējusi klēpī!

«Ak dievs!» viņa noteica sevī, satraukta līdz pēdējam, un atkal pietvīka.

—   Mis Mellij,— Rets laipni iesāka,— vai es jūs apgrūtinu? Vai labāk nevēlaties, lai aizeju? Lūdzu, sakiet man to vaļsirdīgi.

«Ak dievs, viņš atceras!» Melānija nodomāja. «Un zina, cik briesmīgi es jūtos!»

Viņa lūgdamās paskatījās Retā, bet pēkšņi viņas apjukums un mulsums izgaisa. Viņa acis bija tik mierīgas, tik laipnas, tik saprotošas, ka viņa vairs nezināja, kā bija varējusi tik muļķīgi uztraukties. Viņa seja izskatījās gurda un — Melānija bija gaužām pārsteigta, to ievērodama,— ļoti, ļoti skumja. Kā gan viņa bija varējusi iedomāties, ka viņš būs tik vulgārs un sāks runāt par to, ko viņiem abiem gribējās aizmirst?

«Nabaga cilvēks, viņš tā noraizējies par Skārletu,» viņa nodomāja, piespieda sevi pasmaidīt un teica:— Sēdieties taču, kapteini Batler!

Rets smagi atkrita krēslā un noskatījās, kā viņa atkal paņem rokā zeķi.

—   Mis Mellij, es nācu no jums izlūgties ļoti lielu pakalpojumu,— viņš teica un greizi pasmaidīja.— Gribu, lai jūs man palīdzētu kādā krāpšanā, lai gan tā jūs droši vien atbaidīs.

—   Krāpšanā?

—  Jā. Taisnību sakot, tam ir sakars ar veikalu lietām.

—   Vai dieniņ! Tad jums labāk vajadzētu griezties pie mana vīra. Tādos jautājumos es esmu galīga nepraša. Neesmu tik spējīga kā Skārleta.

—   Diemžēl Skārleta ir par daudz spējīga,— viņš atbildēja, — un tieši par to gribēju ar jums runāt. Jūs zināt, cik slima viņa bija. Kad viņa pārbrauks no Taras, viga, protams, vislielākajā dedzībā atkal ķersies pie darba veikalā un zāģētavās,— nudien, es no visas sirds vēlos, kaut tās vienu nakti uzsprāgtu gaisā. Mis Mellij, es baidos par viņas veselību.

—   Jā, viņa par daudz strādā. Jums viņa jāatrunā, jārūpējas, lai viņa vairāk pietaupa sevi.

Rets pasmējās.

—   Jūs taču zināt, cik viņa ietiepīga. Es nekad nemēģinu viņu no kaut kā atrunāt. Viņa ir gluži kā spītīgs bērns. Viņa negrib ļaut, ka viņai palīdz, viņa nepieņems palīdzību ne no manis, ne no citiem. Esmu mēģinājis viņu pierunāt, lai pārdod savu zāģētavu daļu, bet viņa negrib. Un nu, mis Mellij, mēs nonākam pie galvenā. Es zinu — ja Skārleta savu zāģētavu daļu pārdotu, tad tikai misteram Vilksam un nevienam citam, un es vēlētos, lai misters Vilkss to nopērk.

—   Vai! Tas būtu jauki, bet. ..— Melānija apklusa un iekoda lūpā. Viņa taču nevarēja ar ģimenei nepiederošu cilvēku runāt par naudas lietām. Lai gan Ešlijs zāģētavā šo to nopelnīja, naudas viņiem nekad nepietika. Viņa raizējās par to, ka viņi tik maz var atlicināt. Viņa nesaprata, kur nauda paliek; Ešlijs viņai deva diezgan naudas saimniecībai, bet, kad gadījās neparedzēti izdevumi, viņiem vienmēr pietrūka. Protams, viņas ārstu rēķini bija lieli, tāpat dārgas bija grāmatas un mēbeles, ko Ešlijs pasūtīja no Ņujorkas, turklāt pagrabā arvien dzīvoja vairāki klaidoņi, kurus viņa baroja un apģērba. Un Ešlijs nespēja liegt aizdevumu nevienam, kas bija kalpojis dienvidnieku armijā. Un.. .

—   Mis Mellij, es gribu jums aizdot šo naudu,— Rets teica.

—  Jūs esat ļoti laipns, bet mēs to varbūt nekad nevarēsim atdot.

—   Es nemaz to negaidu atpakaļ. Lūdzu, nedusmojieties, mis Mellij, noklausieties līdz beigām. Ja es zinātu, ka Skārleta vairs nebrauc ik dienu jūdzēm tālu uz zāģētavām un nemokās, tas man jau būtu pieliekams atlīdzinājums. Darba viņai būs diezgan arī veikalā. Vai saprotat, kā es to domāju?

—   Nu… jā.. .— Melānija nedroši novilka.

—   Jūs taču vēlaties, lai mazajam Bo būtu ponijs, vai ne? Un jūs taču gribēsiet sūtīt dēlu universitātē un uz Harvardu, un lielajā ceļojumā uz Eiropu?

—   Nu protams!— Melānija iesaucās, un viņas seja staroja kā vienmēr, kad pieminēja Bo.— Es viņam to visu gribētu dot. .. bet tagad mēs visi esam tik nabadzīgi…

—   Ar zāģētavām misters Viikss kādreiz varētu pelnīt daudz naudas,— Rets teica.— Man būtu prieks, ja Bo dabūtu visu to, ko viņš pelnījis.

—   Kapteini Batler, kāds jūs gudrinieks!— Melānija smaidot iesaucās.— Jūs izmantojat mātes lepnumu. Es lasu jūsu domās kā vaļējā grāmatā.

—   Ceru, ka ne,— Rets atbildēja, un viņa acis pirmoreiz atkal iedzirkstījās kā senāk.— Nu, vai drīkstu jums aizdot naudu?

—   Bet kur te sākas krāpšana?

—   Mēs slepeni sabiedrosimies, lai apvestu Skārletu un misteru Vilkšu ap stūri.

—   Ak dievs! To es gan nevaru!

—   Ja Skārleta zinātu, ka esmu kaut ko darījis viņai aiz muguras, kaut arī viņas pašas labā — nu, jūs jau pazīstat viņas ātro dabu. Un es bīstos, ka misters Vilkss nepieņemtu aizdevumu, ko es viņam piedāvātu. Tādēļ viņi ne viens, ne otrs nedrīkst zināt, no kurienes nauda nākusi.

—   Ak, man gan liekas, misters Vilkss neatteiktos, ja zinātu īsto iemeslu. Viņam Skārleta tik ļoti mīļa.

—   Jā, tas gan tiesa,— Rets mierīgi atbildēja.— Bet viņš tomēr atteiksies. Jūs zināt, cik visi Vilksi lepni.

—   Žēlīgā debess!— Melānija noskumusi iesaucās.— Kaut jel. . . Nudien, kapteini Batler, es nevaru krāpt savu vīru.

—   Pat tādēļ ne, lai palīdzētu Skārletai?— Rets izskatījās gaužām apvainots.— Un viņa jūs tā mīl!

Melānijas skropstās drebēja asaras.

—   Jūs zināt, ka es viņas labā darītu visu. Nekad, nekad nevaru viņai atlīdzināt ne daļu no tā, ko viņa manā labā darījusi. To jūs zināt.

—   Jā,— viņš īsi atteica,— zinu, ko viņa jūsu labā darījusi. Vai jūs nevarētu misteram Vilksam pateikt, ka naudu jums atstājis mantojumā kāds radinieks?

—   Ko jūs runājat, kapteini Batler, maniem radiem nav ne plika graša!

—   Bet, ja nu es misteram Vilksam atsūtītu naudu pa pastu, neminot sūtītāja vārdu,— vai tad jūs parūpētos, lai viņš nopērk zāģētavu, nevis… nevis atdāvina to trūcīgiem izbijušās Konfederācijas kareivjiem?

Sākumā Melānija izskatījās mazliet aizvainota, it kā ar šiem vārdiem Rets būtu Ešliju nonievājis, bet viņš tik draudzīgi pasmaidīja, ka Melānija atbildēja viņa smaidam.

—   Protams, es to darītu!

—   Tātad norunāts? Un tas paliek mūsu noslēpums, labi?

—   Bet es taču nekad nekā neesmu savam vīram slēpusi!

—   To es zinu, mis Mellij.

Retā paskatījusies, Melānija nodomāja, cik pareizi viņa par to allaž spriedusi un cik netaisni bijuši daudzi citi. Runāja, ka viņš esot rupjš, zobgalīgs, nepieklājīgs un pat negodīgs. Tagad gan daudzi labāko ģimeņu locekļi atzina, ka bija maldījušies. Nu, viņa jau sākumā bija zinājusi, ka Rets ir lielisks cilvēks. Viņa no tā vienmēr bija pieredzējusi tikai labsirdību, iejūtību, visdziļāko godbijību un izpratni. Un kā viņš mīlēja Skārletu! Cik aizkustinoši tas bija, ka viņš gāja tādus aplinku ceļus, lai atņemtu Skārletai vienu no viņas nastām!

Jūtu uzplūdumā viņa iesaucās:— Cik Skārleta laimīga, ka viņai tik labs vīrs!

—   Jūs tā domājat? Man liekas, Skārleta jums nepiekristu, ja to dzirdētu. Turklāt es gribu būt labs arī pret jums, mis Mellij. Jums es labprāt dotu vairāk nekā Skārletai.

—   Man?— viņa izbrīnījusies jautāja.— Ak, jūs domājat — manam Bo!

Viņš paņēma platmali un piecēlās. Mirkli viņš stāvēja, noraudzīdamies vienkāršajā, sirdsveidīgajā sejiņā ar nopietnajām, tumšajām acīm. Kāda nevainīga seja… tik atklāta visas pasaules ļaunuma priekšā!

—   Nē, ne jau Bo. Es gribētu jums dot kaut ko vairāk par Bo, ja varat to iedomāties.

—   Nē, nevaru,— viņa apjukusi atbildēja.— Nekas visā pasaulē man nav tik dārgs kā Bo un vēl Eš… un mans vīrs.

Rets nekā neteica, tikai raudzījās lejup uz Melāniju, un viņa tumšā seja bija gluži mierīga.

—   Jūs esat ļoti laipns, kapteini Batler, ka gribat man palīdzēt, bet es taču jau esmu tik laimīga! Man ir viss, ko vien sieviete pasaulē var vēlēties.

—  Tas ir jauki,— Rets atteica piepeši gaužām nopietns. — Rūpēšos, lai jūs to arī nezaudējat.

Kad Skārleta atgriezās no Taras, neveselīgais bālums bija pazudis no viņas sejas, vaigi bija apaļāki, un tos klāja viegla sārtme. Zaļās acis atkal dzirkstīja kā senāk, un pirmo reizi kopš daudzām nedēļām viņa skaļi iesmējās, ieraugot Retu un Boniju, kas viņu, Veidu un Ellu sagaidīja stacijā,— iesmējās tāpēc, ka abi izskatījās tik jocīgi. Retam aiz cepures lentītes slējās divas izplūkātas tītara spalvas, bet Bonijai bija mugurā viscaur saplēsta svētdienas kleita, pār vaigiem stiepās spilgti zilas svītras un matos bija iesprausta pāva spalva, kas nokarājās viņai gandrīz līdz papēžiem. Acīmredzot viņi tik ilgi bija spēlējuši indiāņus, līdz pienācis laiks steigties uz vilcienu, un Reta mulsi bezpalīdzīgais izskats un mammītes drūinīgais vaigs skaidri liecināja, ka Bonija atsacījusies pārģērbties — pat lai tiktos ar māti.

Skārleta piebilda:— īsti skrandulāči!— un noskūpstīja mazo, bet Retam pagrieza skūpstam vaigu. Stacija bija ļaužu pilna, citādi viņa nebūtu prasījusi šo glāstu. Kaut arī samulsusi par Bonijas izskatu, viņa tomēr ievēroja, kā visi pasmaida, skatoties uz tēvu un meitu, pasmaida nevis izsmējīgi, bet sirsnīgi un vēlīgi. Visi zināja, ka Skārletas jaunākā atvase tur tēvu zem savas tupelītes, un Atlanta uzjautrinādamās atzinīgi to vēroja. Reta lielā mīlestība uz meitu krietni palīdzēja viņam atgūt savu reputāciju sabiedrības acīs.

Mājās braucot, Skārleta klāstīja lauku dzīves jaunumus. Šajā sausajā, karstajā laikā kokvilna aug acīm redzot, bet Vils domā, ka rudenī kokvilnas cenas tik un tā būšot zemas. Suelena atkal gai^a mazuli — Skārleta to pateica tā, lai bērni nesaprastu,— un Ella esot parādījusi negaidītu drosmi — iekodusi Suelenas vecākai meitai. Tiesa, Skārleta piebilda, to mazā Suzija arī pelnījusi, jo esot tāda pati kā māte. Bet Suelena noskaitusies, un viņas pamatīgi izķildojušās — gluži kā sendienās. Veids viens pats pieveicis ūdens čūsku. Renda un Kamilla Tārltona māca skolā bērnus — vai tur nav jāsmejas? Neviens no Tārltoniem taču nekad nav pratis pareizi uzrakstīt pat vārdu «kaķis»! Betsija Tārltona apprecējusi kādu resnu vienroci no Lavdžojas, un laulātais pāris kopā ar Hetiju un Džimu Tārltonu Fērhilā audzējot labu kokvilnu. Misis Tārltonai atkal esot vaislas ķēve ar kumeļu, un viņa esot tik laimīga, it kā ieguvusi miljonu dolāru. Bet kādreizējā Kalvertu mājā tagad dzīvo nēģeri! Vesels bars, turklāt māja tiem tagad pieder. Viņi to nopirkuši izsolē. Māja grūst kopā — žēl skatīties. Neviens nezina, kur palikusi Ketlīna un viņas nelietis vīrs. Un Aleksis taisās precēt Salliju, sava brāļa atraitni. Kas to varēja iedomāties, pēc tam kad viņi tik ilgus gadus nodzīvojuši vienā mājā! Ļaudis runā, ka tā esot laulība pieklājības dēļ, jo par viņiem jau sākot tenkot; kopš vecās un jaunās kundzes nāves viņi taču tur dzīvo vieni paši. Šī vēsts Dimitijai Monro gandrīz salauzusi sirdi. Bet to viņai arī vajag. Ja vien viņa būtu drusku apsviedīgāka, jau sen būtu noķērusi sev citu, nevis gaidījusi, līdz Aleksis iekrās naudu, lai varētu viņu apprecēt.

Skārleta jautri tērzēja, izklāstot jaunumus, bet bija daudz kā tāda, ko viņa noklusēja, par ko viņai bija sāpīgi pat domāt. Viņa ar Viļu bija braukusi pa apgabalu un centusies neatcerēties tos laikus, kad tūkstošiem akru šīs auglīgās zemes apzaļoja kokvilnas krūmi. Bet tagad plantācijas citu pēc citas aprija mežs un ap klusajām krāsmatām auga kārkli, nīkulīgi ozoli un pundurpriedes, pamazām pārņemot bijušos kokvilnas laukus. Tur, kur senāk tika aparti simt akri, tagad labi ja apara vienu akru. Šķita, ka brauktu pa mirušu zemi.

«Šis novads neatzels pat piecdesmit gados — ja vispār atzels,» Vils bija teicis. «Tara ir labākā ferma visā apgabalā, pateicoties tev, Skārlet, un man. Bet tā ir tikai ferma, ko apstrādā divi mūļi, nevis plantācija. Pēc mums nāk Fontēni un tad Tārltoni. Daudz naudas viņi neiesit, bet kaut kā izkuļas un pamazām iemanās. Bet gandrīz visi pārējie, pārējās fermas.. .»

Nē, Skārletai negribējās atcerēties, kāds izskatās tas tuksnesīgais apgabals. Un tagad, atskatoties uz to no rosīgās, plaukstošās Atlantas, viņai kļuva pavisam bēdīgi ap sirdi.

—   Un kādi šeit ir jaunumi?— viņa jautāja, kad viņi beidzot bija mājās un apsēdušies uz lieveņa namdurvju priekšā. Visu ceļu viņa bija nemitīgi tērgājusi, baidīdamās, ka iestāsies nomācošs klusums. Kopš tās dienas, kad bija nokritusi pa kāpnēm, viņa bija vairījusies palikt ar Retu vienatnē un arī tagad to lāgā negribēja. Viņa nezināja, kā viņš pret viņu izturēsies. Viņas ieilgušajā atveseļošanās laikā viņš bija izrādījis vislielāko laipnību, bet tā bija vienaldzīga laipnība, sveša cilvēka laipnība. Viņš bija uzminējis visas viņas vēlēšanās', bija rūpējies, lai bērni viņu netraucē, bija pārraudzījis veikalu un zāģētavas. Bet ne reizes viņš nebija teicis: «Man žēl, ka tā gadījās.» Varbūt viņam tiešām nemaz nebija žēl. Varbūt viņš vēl arvien domāja, ka šis nedzimušais bērns nav bijis viņa. Kā viņa varēja zināt, kādas domas slēpjas aiz šīs laipni smaidīgās, tumsnējās sejas? Bet pirmo reizi viņu laulības laikā viņš bija centies izturēties laipni un uzmanīgi un ļāvis noprast, ka vēlas turpināt kopdzīvi, it kā nekas nepatīkams starp viņiem nebūtu atgadījies, it kā — Skārleta skumji domāja — viņiem vispār nekad nebūtu bijis nekas kopējs. Nu, ja viņš tā grib, viņa arī sāks tēlot šādu lomu.

—   Tātad pie mums viss kārtībā?— viņa atkal jautāja.— Vai uzlikāt jaunus šķindeļus veikala jumtam? Vai mūļus izdevās mīt? Dieva dēļ, Ret, izņem tās spalvas no cepures, tu izskaties pēc āksta! Tu vēl tās aizmirsīsi un tāds staigāsi pa pilsētu.

—   Nē!— Bonija iesaucās un drošības dēļ paķēra tēva cepuri.

—   Pie mums viss ir labākajā kārtībā,— Rets atbildēja. — Mēs ar Boniju ļoti jauki pavadījām laiku un, cik atceros, kopš tavas aizbraukšanas ne reizi nesasukājām viņai matus. Nesukā spalvas, mīlulīt, varbūt tās ir netīras! Jā, jumtam uzlikti jauni šķindeļi, un mūļus es veiksmīgi iemiju. Bet vispār nekādu sevišķu jaunumu nav. Viss rit garlaicīgi kā arvien.— Un it kā atģidies viņš piebilda:— Starp citu, vakar vakarā te bija augsti godājamais Ešlijs. Gribēja noskaidrot, varbūt es zinot, vai tu nebūtu ar mieru viņam pārdot savu zāģētavu un savu daļu tajā zāģētavā, ko vada viņš.

Skārleta, kas šūpojās šūpuļkrēslā un apvēdinājās ar tītarspalvu vēdekli, spēji saslējās.

—   Pārdot? Kur tad, velns parāvis, Ešlijs ņēmis naudu? Tu taču zini, ka viņiem nav iekrājumā ne centa. Melānija uzreiz iztērē visu, ko viņš nopelna.

Rets paraustīja plecus.

—   Es viņu vienmēr esmu turējis par ļoti saimniecisku sievieti, bet es, protams, neesmu tik labi informēts par Vilkšu ģimenes dzīves sīkumiem kā acīmredzot tu.

Šis dzēliens atkal atgādināja senāko Retu, un Skārleta juta, ka viņu sāk pārņemt dusmas.

—   Ej paspēlēties, meitiņ!— viņa teica Bonijai.— Māmiņa grib parunāties ar tēti.

—   Nē,— Bonija stingri noteica un ierāpās Retam klēpī.

Skārleta savilka bargu seju, bet Bonija šajā mirklī tik ļoti

atgādināja Džeraldu O'Hāru, ka viņa iesmējās.

—   Lai nu pasēž tepat,— Rets samierinoši noteica.— Kur viņš dabūjis naudu? Viņam to it kā atsūtījis kāds, ko viņš kopis baku sērgas laikā Rokailendā. Es atkal esmu sācis ticēt cilvēkiem, kopš uzzināju, ka pateicība vēl pastāv zemes virsū.

—   Kas tas tāds? Vai kāds paziņa?

—   Vēstule ir bez paraksta, tā pienāca no Vašingtonas. Ešlijs ir nesaprašanā, kas viņam būtu varējis šo naudu sūtīt. Bet, ja tāds pašaizliedzīgs cilvēks kā Ešlijs staigā pa pasauli, malu malās darīdams labu, vai tad viņš var atcerēties visas savas labdarības?

Ja Skārleta nebūtu tik pārsteigta par negaidīto laimi, kas gadījusies Ešlijam, viņa pieņemtu šo izaicinājumu uz divkauju, lai gan Tarā bija nolēmusi ar Retu nekad nesākt ķildu Ešlija dēļ. Viņa tagad nebija gluži pārliecināta, kādas ir viņas attiecības ar abiem šiem vīriešiem, un, kamēr tās nenoskaidrosies, viņai negribējās nekur jaukties iekšā.

—   Tātad viņš grib atpirkt no manis zāģētavas?

—   Jā. Bet es, protams, viņam teicu, ka tu tās nepārdosi.

—   Es tevi palūgšu atļaut man pašai kārtot savus darījumus.

—   Tu taču no savām zāģētavām nešķirsies. Es teicu, ka viņam, tāpat kā man, ir zināma tava tieksme bāzt visur savu degunu, bet, ja tu pārdosi abas zāģētavas, tad vairs nevarēsi viņu pamācīt.

—   Un tu iedrošinājies viņam teikt kaut ko tādu par mani?

—   Kāpēc ne? Tā taču ir taisnība! Man liekas, viņš klusībā man pilnīgi piekrita, bet ir pārāk liels džentlmenis, lai to skaidri un gaiši pateiktu.

—   Tie ir meli!— Skārleta aizsvilās.— Es pārdošu viņam zāģētavas!

Līdz šim mirklim viņai ne prātā nebija ienācis šķirties no zāģētavām. Viņa vairāku iemeslu dēļ gribēja tās paturēt, bet vismazāk gan naudas dēļ. Pēdējos divos trīs gados viņa tās viegli būtu varējusi pārdot, turklāt par lielu summu, bet bija atraidījusi visus piedāvājumus. Zāģētavas bija lietisks pierādījums tam, ko viņa bez citu palīdzības visgrūtākajos apstākļos bija panākusi. Viņa lepojās ar tām un arī pati ar savām spējām. Bet galvenokārt viņa negribēja zāģētavas pārdot tāpēc, ka tās bija vienīgā saikne, kas viņu vēl vienoja ar Ešliju. Ja viņa izlaistu no rokām zāģētavas, tad tikai retu reizi redzētos ar Ešliju, bet zem četrām acīm droši vien — nekad. Taču viņai jātiekas ar Ešliju vienatnē! Viņa nevarēja vairs ilgāk tā dzīvot, nezinādama, ko Ešlijs tagad par viņu domā, vai viņa mīlestību nav noslāpējis kauns pēc tā briesmīgā Melānijas viesību vakara. Kārtojot darījumus, viņa varēja atrast daudz ieganstu sarunām, tā ka neviens nenojaustu, ka viņa īpaši tiecas Ešliju satikt. Skārleta zināja, ka ar laiku pilnīgi atgūtu to vietu, ko senāk bija ieņēmusi viņa sirdī. Bet ja viņa pārdotu zāģētavas…

Nē, viņa negribēja tās pārdot, bet doma par to, ka Rets parādījis viņu Ešlijarn tik patiesā un tik netīkamā gaismā, lika viņai mirklīgi grozīt savu prātu. Jāpārdod Ešlijarn zāģētavas, turklāt par tik zemu cenu, ka viņas augstsirdība viņam uzreiz dursies acīs.

—   Es viņam tās pārdošu!— Skārleta noskaitusies iesaucās. — Nu, ko tu tagad teiksi?

Reta acīs pazibēja uzvaras prieks, un viņš pieliecās, lai sasietu Bonijai kurpju aukliņu.

—   Es teikšu, ka tu nožēlosi,— viņš sacīja.

Un viņa jau tagad nožēloja pārsteidzīgos vārdus. Ja viņa tos būtu izteikusi kādam citam, tad bez jebkādas kautrības būtu tos atsaukusi. Kāpēc viņai vajadzēja tā steigties? Dusmās savilktu pieri viņa palūkojās uz Retu, bet viņš vēroja viņu ar savu parasto modro skatienu — tā kaķis vēro peles alu. Ieraudzījis viņas saraukto pieri, viņš pēkšņi iesmējās, nospīdinādams baltos zobus. Un Skārletai radās neskaidra nojauta, ka viņš veikli apvedis viņu ap stūri.

—   Vai tikai tev nav ar visu to kāds sakars?— viņa skarbi jautāja.

—   Man?— Viņš savilka uzacis izsmējīgā izbrīnā.— Tev gan vajadzēja mani labāk pazīt. Es taču nestaigāju pa pasauli, malu malās darīdams labu, ja tas nav ārkārtīgi nepieciešams.

Vēl tajā pašā vakarā viņa pārdeva Ešlijam abas zāģētavas ar visām īpašuma tiesībām, turklāt viņa bija pārrēķinājusies, jo Ešlijs noraidīja viņas priekšlikumu un nopirka tās par visaugstāko cenu, kāda viņai jel kad piedāvāta. Kad dokumenti bija parakstīti un zāģētavas uz visiem laikiem izslīdējušas no viņas rokām, un Melānija pasniegusi Retam un Ešlijam glāzi vīna, lai atzīmētu šo gadījumu, Skārleta jutās tā, it kā būtu pārdevusi vienu no saviem bērniem.

Zāģētavas bija viņas lutekles, viņas lepnums, viņas mazo, alkatīgo roku darbs. Viņa bija sākusi ar nelielu zāģētavu tajās posta dienās, kad Atlanta tikko sāka pacelties no pelniem un drupām un visapkārt valdīja trūkums. Ar drosmi un viltību viņa bija pasargājusi savas zāģētavas tajos drūmajos laikos, kad jenkiji draudēja visu konfiscēt, kad naudas bija maz un kad veiklākos cilvēkus lika pie sienas. Un tagad Atlantai brūces sāka apdzīt, visur pacēlās jaunas ēkas, pilsētā katru dienu ieplūda iebraucēji un Skārletai bija divas lieliskas zāģētavas, divas materiālu noliktavas, vairāki desmiti mūļu, kā arī vairākas komandas katordznieku, kas strādāja gandrīz par velti. Tagad, no visa tā šķiroties, viņa it kā uz laiku laikiem aizvēra durvis, aiz kurām palika tā viņas mūža daļa, kad bija tik daudz rūpju un raižu, bet viņa atcerējās šos gadus ar skumīgu gandarījumu.

Viņa bija nodibinājusi šo uzņēmumu, bet tagad bija to pārdevusi, un visvairāk viņu nomāca pārliecība — ja viņa vairs neturēs vadības grožus, Ešlijs visu pazaudēs, visu, ko viņa ar tādām pūlēm radījusi. Ešlijs visiem uzticas un joprojām neprot atšķirt dēļus «2 x 4» no dēļiem «6 x 8». Bet tagad viņa vairs nevar viņam palīdzēt ar padomiem un tikai tāpēc, ka Rets atļāvies Ešlijam pateikt, ka viņai patīk visur bāzt savu degunu.

«Velns rāvis to Retu!» Skārleta nodomāja, un, Retu novērojot, viņa arvien vairāk pārliecinājās, ka viņš pats visu to ierosinājis. Kā tas noticis un kāpēc, viņa nezināja. Viņš šajā mirklī sarunājās ar Ešliju, un viena viņa piezīme lika Skārletai pēkšņi saausīties.

—   Es domāju, ka jūs tūlīt atteiksieties no katordzniekiem?— viņš sacīja.

Atteikties no katordzniekiem? Kāpēc no viņiem jāatsakās? Rets ļoti labi zināja, ka zāģētavas deva tik lielu peļņu tikai tāpēc,, ka viņa izmantoja katordznieku lēto darbu. Un kāpēc viņš ir tik drošs, ka Ešlijs rīkosies tieši tā, nevis citādi? Ko viņš zina par Ešliju?

—   Jā, es tūlīt viņus sūtīšu atpakaļ,— Ešlijs atbildēja, vairīdamies uzlūkot Skārletu, kas stāvēja kā zibens ķerta.

—   Vai tu esi prātu zaudējis?— viņa iesaucās.— Tev taču neviens nedos atpakaļ naudu, kas samaksāta par viņiem pēc nomas līguma,— un kur tu pēc tam dabūsi citus strādniekus?

—   Pieņemšu brīvos nēģerus,— Ešlijs teica.

—   Brīvos nēģerus? Muļķības! Tu taču zini, cik lielas aigas viņi pieprasa! Bez tam tev nebūs miera no jenkijiem, kas ik brīdi pārbaudīs, vai tu baro šos kungus ar vistas cepeti trīsreiz dienā un guldini dūnu pēļos. Ja tu kādam sliņķim uzšausi ar pātagu, lai viņu paskubinātu, jenkiji sacels tādu brēku, kas atbalsosies Daltonā, bet tevi pašu ieliks cietumā. Katordznield taču ir vienīgie. ..

Melānija sēdēja, raudzīdamās uz klēpī saliktajām rokām. Ešlijs izskatījās nelaimīgs, bet nelokāms. Kādu laiku viņš klusēja, tad viņa acis sastapās ar Reta acīm, un viņš ieraudzīja tajās sapratni un pamudinājumu — Skārieta to ievēroja.

—   Es neizmantošu katordznieku darbu, Skārlet,— Ešlijs mierīgi sacīja.

—   Ko tu neteiksi, ser!— Viņai aizrāvās elpa.— Kāpēc tad ne, ja drīkstu jautāt? Vai tu baidies, ka ļaudis par tevi sāks runāt tāpat, kā runā par mani?

Ešlijs pacēla galvu.

—   Es nebaidos, ko teiks ļaudis, ja rīkojos pareizi. Bet es vienmēr esmu domājis, ka nodarbināt katordzniekus nav labi.

—   Bet kāpēc. . .

—   Es taču nevaru pelnīt naudu ar piespiedu darbu un iedzīvoties uz citu nelaimi. ..

—   Bet tev taču bija vergi!

—   Viņi nebija nelaimīgi. Bez tam es viņus pēc tēva nāves visus būtu atlaidis brīvībā, bet karš viņus atbrīvoja ātrāk. Bet katordznieki — tā ir pavisam cita lieta, Skārlet. Viņu nomāšanas sistēma dod daudz iespēju ar viņiem nežēlīgi izrīkoties. Varbūt tu to nezini, bet es zinu. Zinu, ka Džonijs Geligers vismaz vienu cilvēku nometnē ir nositis, varbūt pat vairākus.

Kas gan uztrauksies, ja par vienu katordznieku kļuvis mazāk? Džonijs apgalvo, ka šis cilvēks esot mēģinājis bēgt, tāpēc nošauts, bet es esmu dzirdējis kaut ko citu. Un es zinu, ka viņš piespiež strādāt ari slimos. Ja gribi, vari to saukt par māņticību, bet es neticu, ka nauda, kas iegūta ar citu cilvēku ciešanām, nes laimi.

—   Ak tu debestiņ! Vai tu gribi teikt. . . Žēlīgais dievs, Ešlij, tu taču nebūsi saklausījies tā cienīgtēva Vollesa sprediķošanā par netīru naudu?

—   Man nebija vajadzīgs klausīties. Es par to biju pārliecināts jau sen — pirms Volless sāka teikt savus sprediķus.

—   Tātad, pēc tavām domām, visa mana nauda ir netīra?— Skārleta iekarsa.— Tāpēc ka esmu nodarbinājusi katordzniekus un man pieder restorāns. . .

Viņa pēkšņi apklusa. Abi Vilksi izskatījās samulsuši, bet Rets plati smaidīja. «Velns lai viņu parautu!» Skārleta dusmu uzplūdā nodomāja. «Viņš, tāpat kā Ešlijs, domā, ka es atkal bāžu savu degunu, kur nevajag. Ņemšu un sasitīšu kopā viņu paurus, ka nokrakšķ vien!» Viņa norija dusmas un pūlējās izskatīties apvainoti cienīga, bet tas viņai lāgā neizdevās.

—   Man jau tas vairs nav svarīgi,— viņa noteica.

—   Skārlet, tikai nedomā, ka es tevi nosodu! Nekas tamlīdzīgs! Mēs gluži vienkārši uz daudz ko raugāmies citādi, un tas, kas tev liekas labs, man varbūt nemaz neliekas labs.

Pēkšņi viņa vēlējās būtu ar viņu vienatnē, izmisīgi vēlējās, lai Rets un Melānija būtu otrā pasaules malā, tad viņa varētu uzsaukt Ešlijam: «Bet es gribu uz visu raudzīties tieši tāpat kā tu! Tikai pasaki man — kā, lai es saprastu un varētu kļūt tāda kā tu!»

Taču, klātesot Melānijai, kas aiz sarūgtinājuma drebēja kā drudzī, un Retam, kurš stāvēja, atspiedies pret sienu un izsmējīgi viņu vēroja, viņa varēja tikai iespējami vēsā, aizvainotā tonī atbildēt:

—   Protams, Ešlij, tā ir tava darīšana, un es netaisos tevi pamācīt. Bet tas gan man jāsaka, ka es nesaprotu tavu attieksmi un tavus spriedumus.

Ai, kaut jel viņi būtu vieni, tad viņai nebūtu jārunā tik salti, jāsaka vārdi, kas Ešliju sāpināja!

—   Skārlet, es tevi aizvainoju, bet es to nebūt negribēju. Tici un piedod man. Bet tas, ko es teicu, nav nekas nesaprotams. Es tik tiešām ticu, ka zināmā veidā iegūta nauda reti nes laimi.

—   Tomēr tu maldies!— Skārleta iesaucās, vairs nespēdama valdīties.— Paskaties uz mani! Tu zini, kā esmu tikusi pie naudas, un zini, kā mums klājās, kamēr man nebija šīs naudas!

Tu taču atceries to ziemu Tarā, kad mājā bija tik auksts un mēs sagriezām paklājus, lai no tiem iztaisītu pazoles; mums nekā nebija ko ēst, un mēs lauzījām galvu, nezinādami, kur ņemt naudu Bo un Veida mācībām. Tu atce…

—   Es visu atceros,— Ešlijs gurdi noteica,— bet labāk gribētu to aizmirst.

—   Diezin vai tu vari sacīt, ka no mums kāds toreiz bija laimīgs? Bet paskaties uz mums tagad! Jums ir patīkama māja un nodrošināta nākone. Un vai kādam vēl ir lepnāka māja kā man, vai greznāki tērpi un labāki zirgi? Nevienam nav tik labs galds kā man, neviens nerīko tik krāšņas pieņemšanas, un maniem bērniem ir viss, ko viņi vēlas. Bet kur es ņēmu naudu, lai tas viss būtu iespējams? No koka norāvu, vai? Nē, ser! Katordznieki un ienākumi no restorāna rentes…

—   Tu aizmirsti to nogalināto jenkiju,— Rets iemeta starpā.— Ar viņu taču viss sākās.

Skārleta apsviedās pret Retu, uz lūpām viņai jau bija asi vārdi.

—   Un šī nauda tevi ir darījusi ļoti, ļoti laimīgu, vai ne, mana dārgā?— viņš jautāja indīgi saldā tonī.

Skārleta pavērtu muti aprāvās un ātri pārlaida visiem trim skatienu. Melānija apjukumā bija tuvu raudām. Ešlijs pēkšņi bija sadrūmis un it kā sevī ierāvies, bet Rets pāri savam cigāram vēroja Skārletu un acīm redzami uzjautrinājās. Viņa jau gribēja iesaukties: «Nu, protams, tā ir darījusi mani laimīgu!»

Bet viņa nezin kāpēc nevarēja to izteikt.

LVIII

Skārleta ievēroja, ka pēc viņas slimības Rets ir pārvērties, bet īsti nezināja, vai viņai šī pārmaiņa patīk vai ne. Viņš vairs nedzēra, bija mierīgs, bet vienmēr izskatījās par kaut ko norūpējies. Viņš bieži ēda vakariņas mājās, izturējās laipnāk pret kalpotājiem un vairāk pievērsa uzmanību arī Veidam un Ellai. Viņš nekad nepieminēja pagājušo, lai arī tas būtu kaut kas patīkams, un klusējot it kā liedza arī Skārletai to pieminēt. Skārleta izturējās miermīlīgi, jo — miers baro, nemiers posta, un ārēji dzīve ritēja rimti un gludi. Vēsā pieklājība, ar kādu Rets pret viņu bija izturējies atveseļošanās laikā, nezuda arī tagad; viņš neteica viņai dzēlības, viegli stiepdams vārdus, neaizvainoja ar savu sarkasmu.

Tagad Skārleta saprata, ka senāk Rets viņu ar savām kodīgajām piezīmēm gan bieži bija nokaitinājis un izraisījis vētrainus strīdus, bet reizē arī pierādījis, ka viņam interesē viss, ko viņa saka un dara. Tagad, viņa domāja, diezin vai viņam viss nav kļuvis gluži vienaldzīgs. Viņš bija pieklājīgs, bet viņai trūka viņa intereses, kaut vai dzēlīgas,— trūka senāko aso vārdu maiņu un skaļo ķīviņu.

Viņš izturējās laipni, bet tā, it kā viņa būtu sveša sieviete, un viņa acis, kas senāk nemitīgi bija sekojušas viņai, tagad tāpat sekoja Bonijai. Šķita, ka viņa dzīves mutuļojošā straume būtu ievadīta šaurā kanālā. Dažreiz Skārleta domāja, ka dzīve būtu bijusi pavisam citāda, ja Rets viņai būtu veltījis kaut pusi tās uzmanības un tā maiguma, ko veltīja Bonijai. Reizēm viņai bija grūti pasmaidīt, kad ļaudis teica: «Kā kapteinis Batlers dievina savu meitiņu!» Bet, ja viņa nepasmaidītu, ļaudīm tas liktos dīvaini, un Skārleta negribēja atzīties pat sev, ka ir greizsirdīga uz mazu meiteni, turklāt šī mazā meitene ir viņas pašas mīļākais bērns. Skārletai vienmēr gribējās būt pirmajā vietā apkārtējo sirdīs, un nu izrādījās, ka Rets un flonija vienmēr būs pirmajā vietā viens otra sirdī.

Rets daudzreiz pārnāca vēlā naktī, bet vienmēr skaidrā prātā. Skārleta bieži dzirdēja, kā viņš klusi iesvilpjas, paiedams garām viņas aizslēgtajām durvīm. Reizēm viņam līdzi vakaros atnāca kādi vīrieši, visi sēdēja ēdamistabā pie konjaka karafes un sarunājās. Tie vairs nebija tie cilvēki, ar kuriem kopā viņš dzēra pirmajā gadā pēc viņu kāzām. Nedz bagātos spekulantus, nedz pielīdējus, nedz republikāņus viņš savā mājā vairs neaicināja. Skārleta, uz pirkstgaliem piezagusies pie kāpņu margām, ieklausījās un sev par lielu brīnumu bieži dzirdēja Renē Pikāra, Hjū Elsinga, Simonsu vai Endija Bonela balsi. Un vienmēr tur bija arī vectēvs Meriveders un tēvocis Henrijs. Reiz viņa ļoti pārsteigta izdzirdēja pat ārsta Mīda balsi. Bet visi šie vīrieši taču agrāk bija teikuši, ka pakārt Retu vēl esot par maz!

Visa šī grupa viņas apziņā vienmēr saistījās ar Frenka nāvi, un Reta vēlā pārnākšana vēl skaidrāk atsauca atmiņā laiku pirms kukluksklana uzbrukuma, kurā Frenks bija zaudējis dzīvību. Viņa ar šausmām atcerējās Reta vārdus, ka viņš pat esot ar mieru iestāties tajā viņu sasodītajā klanā, lai tikai kļūtu par cienījamu pilsoni, kaut gan viņš cerot, ka tik bargu pārbaudījumu dievs viņam neuzlikšot. Ja nu Rets tāpat kā Frenks…

Kādu nakti, kad viņš palika ārpus mājas ilgāk nekā parasti, Skārleta juta, ka vairs nespēj izturēt sasprindzinājumu. Dzirdēdama noskrapstam atslēgu, Skārleta uzmeta rītasvārku uz pleciem un, izgājusi gāzes apgaismotajā kāpņu laukumā, sastapa viņu uz augšējā pakāpiena. Skārletu ieraugot, viņa domīgajā, svešādajā sejā pēkšņi pavīdēja izbrīns.

—   Ret, man jāzina! Man jāzina, vai tu. . . vai tu neesi klanā. . . un tāpēc tik vēlu nāc mājās? Vai tiešām tu iestājies…

Spilgtajā gāzes gaismā Rets vienaldzīgi paskatījās uz viņu un pasmaidīja.

—   Tu esi briesmīgi atpalikusi,— viņš teica.— Atlantā vairs nav kukiuksklana un droši vien nav arī visā Džordžijā. Tu esi saklausījusies visādas pasakas par klanu, ko izplata tavi draugi — spekulanti un pielīdēji.

—   Vairs nav kukiuksklana? Vai tu melo, gribēdams mani nomierināt?

—   Mīļā sirds, vai es tevi kādreiz esmu centies nomierināt? Nē, kukluksklans vairs nepastāv. Mēs nolēmām, ka no tā ir vairāk ļaunuma nekā labuma, tāpēc ka tas tikai uzkurina jenkiju naidu un lej ūdeni uz viņa ekselences gubernatora Buloka dzirnavām, dodot iemeslu izrēķināties. Turklāt Buloks zina, ka spēs noturēties pie varas vienīgi tikmēr, kamēr federālā valdība un jenkiju avīzes būs pārliecinātas, ka Džordžija ir pilna ar dumpiniekiem un aiz katra krūma glūn kukluksklanietis. Tādēļ, lai paliktu savā postenī, viņš izmisīgi safabricē visādus šausmu stāstus par kukluksklanu, klāstot pa labi un pa kreisi, ka uzticamos republikāņus pakarot aiz īkšķiem, bet godīgos nēģerus nolinčojot par izvarošanu. Viņš šauj neesošā mērķi un pats to zina. Ļoti pateicos, ka tu par mani uztraucies, bet kukluksklans beidza pastāvēt drīz pēc tam, kad es no pielīdēja pārvērtos par pieticīgu demokrātu.

Visu, ko Rets runāja par gubernatoru Buloku, Skārleta laida gar ausīm, jo viņas prātu aizņēma priecīgā doma: klana vairs nav. Retu nenogalinās, kā nogalināja Frenku; viņa nezaudēs nedz savu veikalu, nedz Reta naudu. Taču viens Reta vārds uznira viņas apziņā. Viņš bija teicis «mēs», it kā gluži dabiski saistīdams sevi ar tiem, kurus agrāk bija dēvējis par «veco gvardi».

—   Ret,— viņa pēkšņi iejautājās,— vai tev ir kāds sakars ar kukiuksklana darbības izbeigšanu?

Viņš pētīgi paskatījās uz viņu, un viņa acīs sāka sprēgāt dzirkstis.— Jā, mana dārgā. Ešlijs Vilkss un es galvenokārt esam par to atbildīgi.

—   Ešlijs. .. un tu?

—   Jā, lai gan tas izklausās banāli, bet politika iegulda vienā gultā visai atšķirīgus cilvēkus. Nedz es, nedz Ešlijs neilgojamies atrasties vienā gultā, tomēr… Ešlijs nekad nav ticējis kukluks-

klanam, jo vispār neatzīst vardarbību. Bet es nekad neticēju, tāpēc ka tas gluži vienkārši ir sasodīts stulbums un tādā ceļā nekas nav panākams. Tas ir vienīgais veids, kā panākt, lai jenkiji sēž mums uz kakla līdz pastardienai. Un mēs ar Ešliju pārliecinājām karstgalvjus, ka sasniegsim daudz vairāk vērojot, nogaidot un kaut ko strādājot nekā uzvelkot baltus naktskreklus un vēcinot degošus krustus.

—   Tu taču negribi teikt, ka šie vīri klausīja tavam padomam, jo tu esi bijis. . .

—   Spekulants? Pielīdējs? Cilvēks, kas saietas ar jenkijiem? Jūs aizmirstat, misis Batlera, ka es tagad esmu cienījams demokrāts un līdz pēdējai asins lāsei uzticīgs cēlajam mērķim — izraut mūsu mīļoto štatu no varmāku rokām. Es devu viņiem labu padomu, un viņi tam paklausīja. Tikpat labus padomus es dodu arī citos jautājumos, kam sakars ar politiku. Mums taču tagad likumdošanas sapulcē ir demokrātisks vairākums, vai ne? Un ļoti drīz, mana dārgā, mēs kādu no taviem labajiem draugiem republikāņiem iesēdināsim aiz restēm. Viņi kļuvuši pārāk alkatīgi un rīkojas pārāk nekaunīgi.

—   Un tu palīdzēsi viņus ielikt cietumā? Bet tie taču bija tavi draugi! Viņi uzņēma tevi par līdzdalībnieku savā akciju sabiedrībā, kad izlaida dzelzceļa akcijas, kas tev ienesa tūkstošus!

Rets pēkšņi zobgalīgi pasmīnēja — kā senāk.

—   O, es uz viņiem neturu ļaunu prātu! Bet es esmu pārgājis pretējā pusē. Un, ja manos spēkos būs viņus iesēdināt tur, kur viņiem īstā vieta, es to darīšu. Un tu vēl redzēsi, kā tas vairos manu labo slavu! Man ir diezgan labi zināmas dažas aizkulišu mahinācijas, un manas zināšanas var ļoti noderēt, kad likumdošanas sapulce sāks rakņāties šajās lietās, un, spriežot pēc visa, tas nav aiz kalniem. Sapulce ķersies klāt arī gubernatoram un, ja varēs, iesēdinās arī viņu cietumā. Brīdini labāk savus sirdsdraugus Gelertus un Handonus, lai ir gatavi pamest pilsētu,— ja notvers gubernatoru, arī viņi neizies sveikā.

Taču Skārleta pārāk ilgi bija vērojusi, kā republikāņi, balstoties uz jenkiju armiju, valda Džordžijā, lai ticētu Reta nevērīgi izmestajiem vārdiem. Gubernators pārāk stingri sēdēja savā krēslā, lai kaut kāda likumdošanas sapulce varētu viņam kaitēt, kur nu vēl ielikt viņu cietumā.

—   Kādas blēņas tu gan nesarunā,— viņa noteica.

—   Ja viņu arī neietupinās, tad katrā ziņā vairs neievēlēs. Nākamreiz mums gubernators būs demokrāts — pārmaiņas dēļ.

—   Un tu ari droši vien būsi tur savu roku pielicis?— viņa ironiski jautāja.

—   Protams, mana kaķenīt. Tieši to jau es tagad daru. Tāpēc vakaros tik vēlu nāku mājās. Es strādāju vairāk, nekā zelta drudža laikā strādāju ar lāpstu: es palīdzu sarīkot vēlēšanas. Un es zinu, ka tas jūs apbēdinās, misis Batlera,— es izdodu daudz naudas to noorganizēšanai. Vai atceries, kā tu man pirms vairākiem gadiem Frenka veikalā teici, ka es darot negodīgi, paturēdams Konfederācijas zeltu? Un tagad beidzot es tev piekrītu — un Konfederācijas zelts tiek izdots tādā nolūkā, lai konfederāti atgūtu varu.

—   Tu met naudu žurku alā!

—   Ko? Demokrātu partiju tu sauc par žurku alu?— Viņš izsmējīgi paskatījās uz Skārletu, bet viņa acis atkal kļuva mierīgas un neizteiksmīgas.— Man nav svarīgi, kas vēlēšanās uzvarēs. Bet man ir svarīgi, ka visi tagad zina, kā esmu strādājis demokrātu labā un cik daudz naudas izdevis. To atcerēsies gadiem ilgi, un tas nāks Bonijai par labu.

—   Klausoties tavās svētulīgajās runās, es jau nobijos, ka tu esi mainījis savus uzskatus, bet tagad redzu, ka pret demokrātiem esi tikpat liekulīgs kā pret visiem pārējiem.

—   Savus uzskatus es neesmu mainījis. Esmu mainījis tikai ādu. Varbūt var aizkrāsot leopardam plankumus, bet tas tik un tā būs leopards.

Balsis uz kāpnēm bija pamodinājušas Boniju, un viņa miegaini, bet pavēloši pasauca: «Tētiņ!» Un Rets devās pie viņas durvīm garām Skārletai.

—   Acumirkli, Ret! Man tev vēl kas sakāms. Neņem Boniju līdzi uz politiskām sapulcēm. Kā tas izskatās! Maza meitenīte politiskos mītiņos! Tu arī pats kļūsti smieklīgs. Man ne prātā nenāca, ka tu ved viņu uz tādām vietām, līdz tēvocis Henrijs reiz par to ieminējās, acīmredzot domādams, ka es to zinu.

Rets spēji pagriezās atpakaļ. Viņa seja bija skarba.

—   Kas tur ļauns, ja meitenīte sēž tēvam klēpī, kamēr viņš sarunājas ar draugiem? Varbūt tev tas liekas smieklīgi. Bet tas nemaz nav smieklīgi. Ļaudis vēl gadiem ilgi atcerēsies, ka Bonija sēdējusi man klēpī, kad es palīdzēju republikāņus padzīt no štata. Ļaudis to atcerēsies gadiem ilgi…— Skarbā izteiksme pazuda no viņa sejas, acīs pazibēja zobgalīga dzirksts.

—   Vai tu arī zini, kā Bonija atbild, ja kāds jautā, ko viņa visvairāk mīl? «Tēti un dimokrātus!» Un, kad jautā, ko viņa visvairāk ienīst, viņa atbild: «Jenkiju diaugus.» Ļaudīm, paldies dievam, tādas lietas paliek prātā.

— Un tu droši vien viņai saki, ka es arī esmu jenkiju draudzene?— vairs nespēdama valdīt dusmas, Skārleta skaļi iesaucās.

— Tētiņ!— balstiņa sauca, šoreiz sašutusi, un Rets smiedamies iegāja meitiņas istabā.

Togad oktobrī gubernators Buloks pameta savu posteni un aizbēga no Džordžijas. Sabiedrisko fondu izlaupīšana, milzīgie izdevumi un korupcija viņa valdīšanas laikā bija sasniegusi tādus apmērus, ka celtne sabruka pati no sava svara. Pat Buloka partijā notika šķelšanās — tik liels bija sabiedrības sašutums. Demokrātiem tagad likumdošanas sapulcē bija vairākums, un tam bija tikai viena nozīme. Buloks, uzzinājis, ka sapulce taisās izmeklēt viņa darbību un ka viņam draud saukšana pie atbildības par valsts noziegumu, tas ir, atcelšana no amata un iesēdināšana cietumā,— vairs nekavējās. Viņš uz karstām pēdām aizbēga, parūpējies, lai viņa atkāpšanās no amata tiktu pasludināta tikai tad, kad viņš pats jau būs Ziemeļos drošā vietā.

Kad vēsts par to izplatījās pilsētā — nedēļu pēc Buloka aizbēgšanas —, Atlantu pārņēma bezmērīgs prieks un satraukums. Ielas piedrūzmoja ļaudis, vīrieši smaidīdami apsveica cits citu. Sievietes saskūpstījās un raudāja. Notikumam par godu visur rīkoja viesības. Ugunsdzēsējiem bija pilnas rokas darba, apdzēšot ugunskurus, ko aiz prieka bija aizdedzinājuši zēni.

Briesmas bija garām. Rekonstrukcija gandrīz pabeigta. Drošības dēļ par gubernatoru vēl atstāja republikāni, bet decembrī bija gaidāmas jaunas vēlēšanas, un par to iznākumu nevienam nebija šaubu. Un, kad pienāca vēlēšanas, par spīti republikāņu izmisīgajām pūlēm, Džordžijā par gubernatoru atkal kļuva demokrāts.

Un cilvēki atkal līksmoja, atkal satraucās, bet citādi nekā tad, kad aizbēga Buloks. Prieks nebija tik nevaldāms, tas bija atturīgs, dziļi izjusts prieks, ļaudis no visas sirds pateicās dievam, baznīcas bija stāvgrūdām pilnas, un garīdznieki slavināja dievu par štata atbrīvošanu. Priekam un sajūsmai piejaucās lepnums — lepnums par to, ka Džordžijā izdevies atjaunot senāko valdību, par spīti visām Vašingtonas pūlēm, par spīti armijas klātbūtnei, par spīti spekulantiem, jenkiju pielīdējiein un vietējiem republikāņiem.

Septiņas reizes kongress bija izdevis drakoniskus likumus, lai štatu nomāktu, noturētu iekarotas provinces stāvoklī, trīs reizes armija bija atcēlusi civilos likumus. Likumdošanas sapulcē bija iekļuvuši nēģeri, mantkārīgi svešinieki valdījuši pār štatu, atsevišķas personas iedzīvojušās uz sabiedrisko fondu rēķina. Džordžija bija apspiesta, bezpalīdzīga, izmocīta, pazemota. Bet tagad, par spīti visam, tā atkal bija nostājusies pati uz savām kājām, pateicoties savu pilsoņu pūliņiem.

Tik spējš pavērsiens, kāds piemeklēja republikāņus, ne jau visiem sagādāja lielu prieku. Pielīdēju, spekulantu un pašu republikāņu vidū valdīja apjukums. Gelerti un Handoni, acīmredzot saoduši par Buloka atkāpšanos agrāk, nekā tas kļuva vispār zināms, negaidot atstāja pilsētu un pazuda nezināmībā, no kurienes bija ieradušies. Atlantā palikušie spekulanti un pielīdēji jutās nedroši — notikušā pārbiedēti, tie salasījās kopā, meklēdami cits pie cita atbalstu un minēdami, kādi no viņu tumšajiem darījumiem nāks gaismā sakarā ar uzsākto izmeklēšanu. Viņu izturēšanās vairs nepauda augstprātīgu nicinājumu. Viņi bija satriekti, apjukuši, pārbijušies. Un dāmas, kas apmeklēja Skārletu, nemitīgi atkārtoja:

— Kas to būtu domājis? Gubernators mums likās tik varens. Mēs domājām, ka viņš te valdīs mūžīgi. Mēs domājām…

Skārieta jutās tikpat pārsteigta par notikumu pavērsienu, lai gan Rets viņai jau bija pareģojis to gaitu. Viņa nebūt nenožēloja, ka Buloks ir projām un demokrāti atguvuši varu. Kaut arī viņai neviens neticētu, viņa ar drūmu prieku uztvēra ziņu, ka jenkiju valdīšanai beidzot pienācis gals. Skārieta pārāk labi vēl atcerējās, kā viņai vajadzēja izlocīties Rekonstrukcijas pirmajās dienās, kā viņa bija baidījusies, ka jenkiju kareivji un spekulanti atņems viņai naudu un īpašumu. Viņa atcerējās savu bezpalīdzību, paniskās bailes, ka viņa nespēj neko uzsākt, atcerējās savu naidu pret jenkijiem, kas Dienvidiem uzspieduši nežēlīgo valdīšanu. Naids pret jenkijiem viņā nekad nenorima. Bet, cenzdamās glābt, kas glābjams, un iegūt pilnīgi drošu paļāvību rītdienai, viņa bija pieslējusies iekarotājiem. Lai kā tie viņai derdzās, viņa bija sākusi ar tiem saieties, sarāvusi saites ar vecajiem draugiem un senāko dzīves veidu. Un tagad uzvarētāju vara bija izkūpējusi kā dūmi. Skārieta bija visu likusi uz to, ka Buloka valdība būs mūžīga, un paspēlējusi.

Kad Skārieta 1871. gada ziemsvētkos, laimīgākajos ziemsvētkos, ko štats pēdējo desmit gadu laikā bija pieredzējis, paskatījās apkārt, viņu pārņēma stiprs, mokošs satraukums. Viņa redzēja, ka Rets, kādreiz visvairāk ienīstais cilvēks Atlantā, tagad kļuvis par vienu no populārākajiem pilsētas iedzīvotājiem, Viņš pazemīgi bija atteicies no savām republikāniskām ķecerībām un ziedojis visu savu laiku, naudu, enerģiju un prātu Džordžijai, palīdzēdams tai atgūt bijušo labklājību. Kad viņš jāja pa ielām un smaidot pacēla cepuri sveicienam, bet seglu priekšā zilganoja mazs kamolītis — Bonija, visi ari viņam uzsmaidīja, labprāt patērzēja ar viņu un mīlīgi paskatījās uz meitenīti. Bet viņa, Skārleta…

LIX

Visiem bija skaidrs, ka Bonija Batlera ir nevaldāma un būtu stingri jāsaņem rokās, bet visi tā mīlēja meitenīti, ka nevienam nebija dūšas izrādīt vajadzīgo stingrību. Viņa sāka vairs neklausīt tajā laikā, kad ceļoja kopā ar tēvu. Kad viņa bija ar Retu Jaunorleānā un Čārlstonā, viņai tika atļauts palikt nomodā, cik ilgi pati gribēja, un bieži viņa aizmiga tēvam klēpī gan teātrī, gan restorānā, gan pie kāršu galda. Pēc tam tikai ar varu viņu varēja piespiest likties gultā vienlaikus ar paklausīgo Ellu. Kamēr Bonija bija kopā ar Retu, viņš atļāva viņai valkāt jebkuru kleitu, un kopš tā laika viņa ikreiz iedegās dusmās, kad mammīte mēģināja viņai uzvilkt muslīna kleitu un apsiet priekšautiņu, bet neļāva ģērbt gaišzila tafta kleitu ar mežģīņu apkaklīti.

Šķita, ka tas, kas zaudēts ceļojumos un vēlāk, kad Skārleta saslima un pēc tam dzīvoja Tarā, vairs nav atgūstams. Kad Bonija paaugās, Skārleta mēģināja pievilkt viņai grožus, lauzt viņas stūrgalvību, bet bez sevišķiem panākumiem. Rets vienmēr bija Bonijas pusē, lai cik aušīgas bija viņas iegribas un lai cik nevaldāmi viņa uzvedās. Viņš uzmudināja meitenīti, kad viņa runāja, atdarinot pieaugušos, un izturējās pret viņu kā pret pieaugušu, nopietni uzklausīdams viņas spriedumus un izlikdamies, ka tos ievēro. Sekas bija tās, ka Bonija pārtrauca pieaugušos, kad vien gribēja, runāja tēvam pretī un viņu pamācīja. Taču viņš tikai smējās un pat neatļāva Skārletai par sodu iesist meitenei pa pirkstiem.

«Ja viņa nebūtu tik mīļa un burvīga meitenīte, viņa būtu gluži vienkārši neciešama,» Skārleta nīgri nodomāja, pēkšņi ievērojusi, ka gribasspēka meitai nav mazāk kā viņai pašai. «Viņa dievina Retu, un viņš varētu piespiest viņu labāk uzvesties, ja vien gribētu.»

Taču Rets neizrādīja nekādu vēlēšanos piespiest Boniju uzvesties, kā pienākas. Lai viņa darīja ko darīdama, viņam viss likās pareizi, un, ja Bonija būtu pieprasījusi mēnesi, viņa arī dabūtu, ja vien tēvs varētu to nocelt no debesīm. Viņš ārkārtīgi lepojās ar savas meitas glīto sejiņu, cirtām, vaigu bedrītēm, graciozajām kustībām. Retam patika viņas zobgalība, viņas sparigums, veids, kādā viņa izrādīja viņam savu mīlestību un pieķeršanos. Lai arī izlutināta un kaprīza, Bonija bija tik burvīga, ka Retam nepietika drosmes pat mēģināt viņu apvaldīt. Viņš bija viņai dievs, viņas mazās pasaules centrs, un Rets pārāk augstu to vērtēja, baidīdamies ar stingrību visu sagraut.

Viņa sekoja viņam kā ēna. Bonija modināja viņu, nojaudama izgulēties, pie galda sēdēja viņam blakus un ēda ar viņu no viena šķīvja, jāja vienos seglos un tikai Retam atļāva sevi izģērbt un apguldīt mazajā gultiņā blakus viņa gultai.

Skārleta uzjautrināta un aizkustināta noskatījās, kā mazā meitenīte despotiski valda pār tēvu. Kas to būtu domājis, ka tieši Rets tik nopietni skatīsies uz saviem tēva pienākumiem? Bet reizēm Skārletai iedūra greizsirdības dzelonis, jo Bonija četru gadu vecumā Retu saprata daudz labāk, nekā viņa pati jebkad sapratusi, un daudz labāk mācēja ar viņu tikt galā, nekā Skārleta bija tikusi.

Kad Bonijai palika četri gadi, mammīte sāka kurnēt, ka esot nepieklājīgi bērnam, turklāt meitenei, jāt kungu seglos tētiņam priekšā, bez tam ar uzrautu kleitu. Rets ņēma vērā šo piezīmi, tāpat kā visas mammītes piezīmes par meiteņu audzināšanu. Tika iegādāts mazs, brūni balts Šetlandes ponijs garām, zīdainām krēpēm un garu asti un piedevām — mazi segli ar sudraba rotājumiem. Ponijs, protams, piederēja visiem trim bērniem, un Rets nopirka seglus arī Veidam. Taču zēnam daudz labāk patika sanbernāra sabiedrība, bet Ella vispār baidījās no dzīvniekiem. Tātad ponijs kļuva Bonijas īpašums, un to nosauca par «Misteru Batleru». Bonijas lepnumu aptumšoja vienīgi tas, ka viņa vairs nedrīkstēja sēdēt seglos jāteniski — tāpat kā tēvs; kad viņš paskaidroja, ka dāmu seglos esot daudz grūtāk jāt, viņa apmierinājās un ātri to iemācījās. Rets ļoti lepojās ar viņas labo uzsēdi un stipro roku.

—   Pagaidiet tikai, kad viņa pieaugs un varēs piedalīties medībās!— viņš lielījās.— Neviens viņai netiks iīdzi! Es aizvedīšu viņu tad uz Virdžīniju. Tur tik ir īstas medības! Un uz Kentuki, kur prot cienīt labus jātniekus.

Kad bija jāšuj jātnieces tērps, Bonija pati drīkstēja izraudzīties drānas krāsu un, kā vienmēr, izvēlējās gaiši zilu.

—   Bet, meitiņ, ne jau šo gaišzilo samtu! Tas domāts manam vakartērpam.— Skārleta iesmējās.— Mazas meitenes valkā smalku, melnu vadmalu.— Ieraudzījusi, kā savelkas tievās, melnās uzacis, Skārleta pagriezās pret Retu.— Dieva dēļ, Ret, saki taču viņai, ka tas neder — tērps tūlīt kļūs netīrs.

—   Nu, lai jau viņai būtu tērps no gaišzila samta! Ja novārtīsies — uzšūsim jaunu,— Rets nevērīgi noteica.

Tā Bonija dabūja gaišzila samta jātnieces tērpu ar gariem svārkiem, kas nokarājās ponijam pār sāniem, un melnu cepurīti ar sarkanu spalvu, jo krustmātes Mellijas stāsti par spalvu, ko nēsājis Džefs Stjuarts, bija ietekmējuši meitenes iztēli. Jaukās, skaidrās dienās tēvs un meita jāja pa Persiku ielu, un Rets pievaldīja savu lielo melni, lai tas ietu kopsolī ar resnkājaino poniju. Reizēm Rets un Bonija auļoja pa klusajiem ceļiem ārpus pilsētas, izbiedēdami vistas, suņus un bērnus. Bonija pātagoja Misteru Batleru, sajukušās cirtas plīvoja vējā, bet Rets ar stingru roku pieturēja savu zirgu, lai meitene domātu, ka Misters Batlers sacīkstē uzvar.

Pārliecinājies par Bonijas labo uzsēdi, stipro roku un pilnīgo bezbailību, Rets nolēma, ka laiks viņu apmācīt jāšus lēkt pāri šķēršļiem — diezgan zemiem, kas piemēroti īskājim Misteram Batieram. Šajā nolūkā Rets pagalmā aiz mājas ierīkoja zemu barjeru un maksāja Vašam, vienam no tēvoča Pītera mazajiem māsasdēliem, divdesmit piecus centus dienā, lai viņš iemāca Misteru Batleru lēkt. Viņi sāka ar lēcieniem pār barjeru divu collu augstumā un pamazām sasniedza veselu pēdu.

Šis pasākums nepatika nevienam no ieinteresētajiem — nedz Vašam, nedz Misteram Batieram, nedz Bonijai. Vašs baidījās no zirgiem, un tikai karaliskais atalgojums viņu pamudināja piespiest ietiepīgo poniju divdesmit reižu dienā lēkt pāri barjerai; Misters Batlers, kas bija aukstasinīgi pacietis, ka mazā saimniece rausta to aiz astes un nemitīgi aplūko tā pakavus, domāja, ka radītājs to nebūt nav radījis tādēļ, lai tas pārsvemptos ar savu resno dibenu pār šķērsli; Bonija, kas necieta, ka vēl kāds jāj ar viņas poniju, lēkāja aiz nepacietības, skatoties, kamēr Misteru Batleru iedīda lēkšanas mākslā.

Kad Rets beidzot nolēma, ka ponijs ir pietiekami apmācīts un tam var uzticēt Boniju, viņas uztraukums bija pārvarīgs. Viņa jau pirmo reizi uzvaroši pārlēca pāri šķērslim, un tagad izjādes kopā ar tēvu viņu vairs nesaistīja. Skārleta tikai pasmējās par tēva un meitas sajūsmu un lielību. Viņa tomēr domāja, ka jaunā aizraušanās Bonijai drīz apniks, viņa pievērsīsies kaut kam citam un visiem būs miers. Bet šis sporta veids Bonijai neapnika. No lapenes pagalma viņā galā līdz barjerai jau stiepās izmīdīts celiņš, un visu rītu pagalmā skanēja satraukti, griezīgi kliedzieni. Vectēvs Meriveders, kas 1849. gadā bija apbraukājis visu valsti, teica, ka tieši tā kliedzot apači, veiksmīgi kādu noskalpējuši.

Pēc nedēļas Bonija lūdzās, lai šķērsli paceļot augstāk — pusotras pēdas no zemes.

—   Kad tev būs seši gadi, tad tu varēsi lēkt augstāk,— Rets teica,— un es tev nopirkšu lielāku zirgu. Misteram Batleram pārāk īsas kājas.

—   Tā nav vis! Es pārlēcu pār krustmātes Mellijas rožu krūmiem, un tie ir briesmīgi augsti.

—   Nē, jāpagaida,— Rets stingri teica, pirmo reizi nepiekāpdamies. Bet pamazām viņa stingrība zuda meitenes uzmācīgo, nemitīgo lūgumu un histēriju ietekmē.

—   Nu labi,— iesmējies viņš kādu rītu teica un pacēla šauro, balto kārti augstāk.— Bet, ja nokritīsi, tad neraudi un nevaino mani.

—   Māmiņ!— Bonija iesaucās, pagriezusi atliekto galvu pret Skārletas guļamistabas logu.— Māmiņ! Skaties! Tētis sacīja, ka es drīkstu lēkt augstāk.

Skārleta, kas patlaban sukāja matus, piegāja pie loga un uzsmaidīja satrauktajai mazajai būtnei, kas savā nosmulētajā gaišzilajā amazones tērpā izskatījās tik jocīga.

«Tik tiešām jāpašuj viņai cits tērps,» viņa nodomāja. «Bet tikai dievs vien zina, kā es viņu piedabūšu novilkt šo netīro.»

—   Māmiņ, skaties!

—   Es jau skatos, mīlulīt!— Skārleta smaidīdama atbildēja.

Rets pacēla meiteni un uzsēdināja ponijam mugurā, un

Skārleta, ieraudzījusi Bonijas taisno uzsēdi un izslieto galvu, pēkšņā lepnuma uzplūdā iesaucās:

—   Tu esi tik skaista, dārgumiņ!

—   Tu arī!— Bonija augstsirdīgi atsaucās un, iedunkājusi Misteram Batleram ar papēdi pa sāniem, aizaujoja pāri pagalmam uz lapeni.

—   Skaties, māmiņ, kā es tūlīt pārlēkšu!— viņa iesaucās un uzšāva ponijam ar pātagu.

«Skaties, kā es tūlīt pārlēkšu!»

Ieskanējās it kā zvans, pamodinādams atmiņas. Šajos vārdos jautās kaut kas nelaimi vēstījošs. Kas īsti? Kāpēc viņa nevar uzreiz atcerēties? Skārleta raudzījās lejā uz savu mazo meiteni, kas tik graciozi sēdēja ponija mugurā, un pierē viņai ievilkās dziļa grumba un krūtīs pēkšņi ielija saltums. Bonija jāja pilnos auļos, melnās cirtas plīvoja, zilās acis mirdzēja.

«Acis viņai tieši tādas kā manam tēvam,» Skārleta nodomāja, «īriski zilas, un viņa visādā ziņā ir līdzīga viņam.»

Iedomājusies Džeraldu, viņa uzreiz atcerējās to, ko bija centusies atsaukt atmiņā,— atcerējās skaidri, it kā zibens uzplaiksnā, kas pēkšņi visu spilgti apgaismo, un viņai pamira sirds. Viņa piepeši izdzirdēja īru dziesmiņu, izdzirdēja ātrus pakavu klikstus augšup pa Taras ganībām, izdzirdēja nebēdnīgu balsi, tik līdzīgu viņas meitenītes balsij: «Elen! Skaties, kā es tūlīt pārlēkšu!»

—   Nē!— viņa iekliedzās.— Nē! Apstājies, Bonij, apstājies!

Viņa nepaspēja izliekties pa logu, kad izdzirdēja briesmīgu

krakšķi, Reta aprautu iekliedzienu, ieraudzīja zemē savirpuļojam gaišzilu samtu un ponija pakavus. Tad Misters Batlers pietrausās kājās un tukšiem segliem aizrikšoja.

Trešajā vakarā pēc Bonijas nāves mammīte lēnām steberēja augšā pa kāpnēm, kas veda uz Melānijas mājas virtuvi. Viņa bija ģērbusies viscaur melnā — no lielajām vīriešu kurpēm, kas bija pārgrieztas, lai pirkstiem būtu brīvāk, līdz melnajam galvas lakatiņam. Viņas blāvās, vecās acis bija iekaisušas, plakstiņi apsarkuši, viss viņas druknais augums pauda visdziļākās bēdas. Sejā viņai bija iegulusi izbrīnīti grūtsirdīga izteiksme gluži kā vecai pērtiķienei, bet lūpas bija apņēmīgi sakniebtas.

Viņa klusi pateica pāris vārdu Dilsijai, kas laipni pamāja ar galvu, it kā viņu vecajā naidā būtu iestājies pamiers. Dilsija nolika šķīvjus, ko turēja rokās, un caur pieliekamo kambarīti devās uz ēdamistabu. Pēc mirkļa jau Melānija ienāca virtuvē ar salveti rokā un uztraukti jautāja:

—   Vai mis Skārletai kaut kas. . .

—  Mis Skārleta turas kā allažiņ,— mammīte gausi teica. — Es negrib jūs traucēt vakariņās, mis Mellij, es var pagaidīt. Gan jau es paspēs pateikt, kas man uz sirds.

—   Vakariņas var pagaidīt,— Melānija atbildēja.— Dilsij, liec vien pārējo galdā! Mammīt, nāc man līdzi!

Mammīte gāzelēdamās sekoja viņai pa gaiteni, garām ēdamistabai, kur EŠlijs sēdēja galda galā un viņam blakus Bo, bet pretī — abi Skārletas bērni, kas dauzīja zupas karotes, saceldami ellišķīgu troksni. Istabu pildīja Veida un Ellas līksmās balsis: viņiem tik ilga uzturēšanās pie krustmātes Mellijas šķita kaut kas līdzīgs piknikam. Krustmāte Mellija vienmēr bija tik mīlīga un tagad it sevišķi. Jaunākās māsiņas nāve uz viņiem neatstāja gandrīz nekādu iespaidu. Bonija bija nokritusi no sava ponija, un māmiņa bija ilgi raudājusi. Un tad krustmāte Mellija viņus bija atvedusi pie sevis rotaļāties ar Bo, un viņi drīkstēja ēst tējas maizītes, cik vien gribēja.

Melānija ieveda mammīti mazajā, grāmatskapjieiri pieblīvētajā viesistabā, aizvēra durvis un piedāvāja viņai apsēsties uz sofas.

—          Es jau taisījos pēc vakariņām aiziet pie jums,— viņa teica.— Tā kā kapteiņa Batlera māte ir atbraukusi, bēres droši vien būs rīt no rīta?

—          Bēres. . . Tāpēc jau es ir atnākusi,— mammīte sacīja. — Mis Mellij, mums visiem lielas raizes, es ir nākusi pēc palīdzības. Tikai grūtumi, mīļā, tikai grūtumi.

—          Vai mis Skārleta galīgi sabrukusi?— Melānija norūpējusies jautāja.— Gandrīz neesmu viņu redzējusi, kopš Bonija. . . Viņa bija ieslēgusies savā istabā, bet kapteinis Batlers nebija mājā un…

Pēkšņi pār mammītes melno seju sāka ritēt asaras. Melānija apsēdās viņai blakus un sāka glāstīt viņai plecu, un pēc brītiņa mammīte pacēla melno svārku malu un noslaucīja acis.

—          Jums jānāk palīgā, mis Mellij. Es ir darījusi, ko varējusi, bet neko nelīdz.

—   Mis Skārleta. . .

Mammīte saslējās.

—          Mis Mellij, jūs pazīst mis Skārletu tikpat labi kā es. Cik daudz tas nabaga bērns ir cietusi, lai dievs dod viņai spēku visu izturēt. . . Sitās pēdīgās bēdas pavisam salauza viņai sirdi. Bet viņa izturēs. Es ir atnākusi dēļ mistera Reta.

—          Es jau gribēju viņu apciemot, bet ikreiz, kad aizgāju, viņš bija vai nu pilsētā, vai arī ieslēdzies savā istabā ar… Bet Skārleta staigāja kā rēgs un klusēja. . . Stāsti ātri, mammīt, tu jau zini, ja būs manos spēkos, es jums palīdzēšu.

Mammīte ar plaukstu noslaucīja degunu.

—          Es jau saku, mis Skārleta visu izturēs, ko tas Kungs viņai uzliks, jo viņa jau tik daudz ir izturējusi. Bet misters Rets.. . Mis Mellij, viņš nav cietis neko, ko nav gribējis ciest, nekad un ne drusciņas. Un par viņu es grib ar jums parunāt.. .

—   Bet. . .

—          Mis Mellij, jums šovakar jānāk pie mums, tūlītās jānāk.— Mammītes balsī skanēja sirsnīgs lūgums.— Varbūtās misters Rets jums klausīs. Viņš tak jūs tik augstu vērtē.

—   Mammīt, ko tu īsti gribi teikt?

Vecā aukle izrieza plecus.

—          Mis Mellij, misters Rets, viņš. .. galīgi sajucis. Viņš negrib, ka mēs vedam, prom mazo mis.

—   Sajucis? Ai, mammīt, nevar būt!

—          Es nemelo, dievs mans liecinieks. Viņš neļaus mums mazo apbedīt. Viņš pats man to teica, vēl ne stunda nav apkārt.

—   Bet viņš nevar… Viņš taču nav. . .

—   To jau es saku — viņš sajucis.

—   Bet kāpēc.. .

—   Mis Mellij, es jums kaut ko pastāstīs. Man to gan nevajadzētu stāstīt, bet jūs tak tikpat kā ir no mūsu ģimenes un vienīgā, kam es to var teikt. Jūs tak zin, kā viņš mīlēja savu bērnīnu. Nekad es vēl nav redzējusi, ka vīrietis, ne balts, ne melns, tā mīl savu bērnīnu. Viņš ar reizi it kā prātu zaudēja, kad dakteris Mīds pateica, ka viņai lauzts sprands. Viņš tad paķēra bisi, izskrēja ārā un nošāva to nabaga poniju, bet es domāju, zvēru pie dieva, ka viņš nošausies arī pats. Es briesmīgi uztraucās, mis Skārleta guļ nesamaņā, kaimiņi skraida pa māju šurp un turp, bet misters Rets tur rokās savu bērnīnu un neļauj man pat nomazgāt mazo sejiņu, bet tā visa ar zemēm nosmērēta. Un, kad mis Skārleta atguva samaņu, es nodomā, paldies dievam, nu viņi viens otru kaut vai nomierinās. ..— Asaras mammītei atkal sāka plūst pār vaigiem, bet šoreiz viņa tās pat nemēģināja noslaucīt.— Bet, kā mis Skārleta atguva samaņu, tā metās istabā, kur misters Rets sēdēja ar mis Boniju rokās, un kliedza: «Atdod man manu bērnu, tu viņu ir nogalinājis!»

—   Nē! Viņa taču nevarēja tā teikt!

—  Jā, mis, viņa tā teica: «Tu ir nogalinājis viņu!» Bet man tā palika žēl mistera Reta, es sāku raudāt, tāpēc ka viņš izskatījās kā nopērts suns. Un es teicu: «Dodiet bērnīnu mammītei, es negribu, ka tā runā par manu mazo mis.» Un es paņēmu no viņa meitenīti, ienesu bērnistabā, nomazgāju sejiņu. Bet es visu laiku dzirdēju, ko viņi runā, un asins man sastinga dzīslās — ko viņi tik nesarunāja viens otram. Mis Skārleta viņu apsaukāja pār slepkavnieku — kāpēc viņš bērnīnam ļāvis tik augstu lēkt, bet viņš teica — mis Skārletai nospļauties par Boniju un visiem saviem bērniem. . .

—   Beidz, mammīt! Nestāsti tālāk! Nav labi, ka tu man to stāsti!— Melānija iesaucās, cenzdamās aizgainīt briesmīgo ainu, kas bija parādījusies viņas acu priekšā, mammītes stāstījumā klausoties.

—   Es jau zin, nav mana daļa jums to stāstīt, bet man tik smaga sirds, ka pati nejēdz, ko runā. Un tad viņš pats bērnīnu aiznesa pie zārcinieka un atkal pārnesa un noguldīja gultiņā savā istabā, un, kad mis Skārleta teica, ka mazā jāliek viesistabā zārciņā, es domā, ka misters Rets viņai sitīs. Bet viņš tik aukstā balsī pateica: «Viņas vieta ir manā istabā.» Tad viņš pagriezās un teica man: «Mammīt, raugi, lai viņa guļ te, kamēr pārnāku!» Bet pats uzlēca zirgā un aizjāja, un līdz pat saulrietam neatgriezās. Un, kad pārjāja, redzu — iedzēris, daudz iedzēris, bet turas kā allažiņ. Ieskrien mājā un ne vārdiņa nesaka ne mis Skārletai, ne mis Pitijai, ne citām lēdijām, kas atnākušas pie mums. Uzdrāžas pa trepēm, atrauj vaļā savas istabas durvis un kā kliedz pēc manis. .. Un es atskrien, ātri atskrien, cik vien var,— viņš stāv pie gultiņas, bet istabā tumšs, es tikko var viņu saviedēt, jo slēģi tak aizvērti. Un viņš man nikni uzbļauj: «Atver slēģus, tumšs!» Es atveru, bet viņš tā žūrē uz mani,— ak dievs, mis Mellij, man ceļi saļodzījās, tik briesmīgs viņš izskatījās. Un tad uzkliedza: «Atnes sveces! Daudz! Lai visas deg! Un neuzdrīksties -aizvērt slēģus! Tu tak zini, ka mis Bonijai bail no tumsas!»

Melānijas šausmās ieplestās acis sastapās ar mammītes acīm, un mammīte zīmīgi palocīja galvu.

—   Tā viņš teica: «Mis Bonijai bail no tumsas!»— Mammīte nodrebinājās.— Es viņam atnesu duci sveču, bet viņš uzsauc: «Ej ārā!» Un pēc tam aizslēdz durvis, un tur nu viņš sēž ar mazo mis un neatver durvis pat mis Skārletai, viņa var klaudzināt un kliegt, cik grib. Un tā tas ir jau divas dienas, bet par apbedīšanu viņš neliekas zinis, no rīta atslēdz durvis, tad atkal aizslēdz, sēžas zirgā un aizjāj, un vakarā piedzēries pārnāk, nedz ēd, nedz guļ, un viņa māte, vecā misis Batlera no Čārlstonas, jau ir atbraukusi uz bērēm. Mis Suelena un māsters Vils ar ir atbraukuši no Taras, bet misters Rets ne ar vienu negrib runāt. Ai, mis Mellij, kādas šausmas! Un būs vēl sliktāk, un ļaudis sāks melsties — īsts skandāls!

Vecā aukle mirkli apklusa un atkal ar plaukstu noslaucīja degunu.

—   Nu, bet šovakar mis Skārleta viņu noķer augšā, kad viņš atgriežas, un ieiet līdzi istabā, un saka: «Rīt no rīta būs bēres.» Un viņš atbild: «Pamēģini tik rīt taisīt bēres, es tevi tad pat nositīs!»

—   Ai, viņš tiešām zaudējis prātu!

—   Jā, mis. Un tad viņi sāk runāt tik klusi, ka es neko daudz nedzird, dzird tikai, ka viņš atkal saka, mis Bonijai bail no tumsas, bet,kapā ir briesmīgi tumšs, un tad mis Skārleta saka: «Ko tu beidzies vai nost no bēdām? Pats tak viņu sava lepnuma dēļ iedzini nāvē!» Bet viņš atbild: «Vai tev sirdī nemaz nav žēlastības?» Un viņa saka: «Nav! Un bērna ar man nav! Man apnicis skatīties, kā tu uzvedies kopš Bonijas nāves. Tu jau ir palicis par apsmieklu visai pilsētai! Visu laiku tu ir piedzēries, un, ja tu domā, ka es ir tāda muļķe, ka nezin, kur tu pavadi laiku, tad tu arī ir muļķis. Es tak zinu — tu visu laiku ir pie tās slampas — pie tās Bellas Votlingas!»

—   Ai, mainmīt, tas nevar būt!

—  Jā, mis, tā viņa teica. Un, mis Mellij, tas ir tiesa. Nēģeri visu daudz ātrāk dabū zināt nekā baltie. Es jau sen zināju, kur viņš bijis, bet neko neteicu. Viņš arī neliedzas, tikai saka: «Jā, misis Batlera, es tur biju, un tev nemaz nav jāceļ tāda brēka, tev tak tas gluži vienalgaMeitumāja ir paradīze nelaimīgajam, salīdzinot ar to elli, kur es dzīvo. Bet Bellai ir labākā sirds pasaulē, viņa man nemet sejā, ka es ir nogalinājis savu bērnu.»

—   Ak dievs!— Melānija bija satriekta līdz sirds dziļumiem.

Viņas pašas dzīve ritēja tik rāmi, viņu sargāja un lutināja

cilvēki, kas viņu mīlēja, viņa bija tik laimīga, ka nemaz nespēja aptvert to, ko mammīte stāstīja, un nevarēja tam ticēt. Tomēr prātā neviļus pavīdēja kāda aina, ko viņa steigšus aizgainīja, tāpat kā aizgainītu no atmiņas nejauši ieraudzītu cita cilvēka kailumu. Todien, kad Rets raudāja, uzlicis galvu viņai uz ceļiem, viņš bija pieminējis Bellas Votlingas vārdu. Bet viņš taču mīl Skārletu! Tajā ziņā viņa nevarēja maldīties. Un, protams, Skārleta mīl viņu. Kas gan bija nostājies starp viņiem? Kā gan vīrs un sieva var viens otru tik sāpīgi ievainot, apbruņojušies ar visasākiem nažiem?

Bet mammīte pa to laiku ar pūlēm turpināja savu stāstījumu:

—   Pēc tam mis Skārleta iznāk no istabas bāla kā krīts, bet zobi cieši sakosti, ierauga mani, ka es tur stāv, un saka: «Mammīt, rīt bēres.» Un aiziet garam kā spoks, un sirds man sažņaudzas, tāpēc ka mis Skārleta, ja ko saka, to arī izdara, un misters Rets ari — ko saka, to izdara, un viņš tak teica, ka viņu nositīs, ja viņa to darīs. Es tā uztraucās, mis Mellij, jo man ir kaut kas uz sirds, un tas mani briesmīgi nospiež. Mis Mellij, es tak biedēju mazo mis ar tumsu.

—   Ai, mammīt, tam jau vairs nav nekādas nozīmes.

—   Nē, mis, ir gan. No tam jau visa tā bēda ceļas. Un es nodomā, labāk pateikšu to misteram Retam — lai viņš mani sit vai nost, bet es vairs nevar klusēt, jo tas guļ man uz sirdsapziņas. Es iesprūk iekšā, kamēr viņš vēl nav aizslēdzis durvis, un saku: «Mister Ret, es nāk pie jums izsūdzēt grēkus.» Viņš cērtas apkārt kā prātā jucis un uzkliedz: «Arā!» Zvēru pie dieva, savu mūžu es vēl nav tā pārbijusēs. «Lūdzu, mister Ret,» es saku, «jūs ļauj man izstāstīt, citādi tas mani nožņaugs! Es tak baidīju mazo mis ar tumsu!» Un tad, mis Mellij, es nolaiž galvu un gaida, ka viņš man sitīs. Bet viņš stāv klusu. Tad es saku: «Es jau neko sliktu nav gribējusi, mister Ret. Bet bērnīns bija tik neuzmanīgs un ne no kā nebaidījās. Kad visi apguļas, viņa kāpj ārā no gultas un kailām kājām skraidelē pa visu māju. Bet es baidījās — ja nu viņa sasitas vai sasaldējas? Tāpēc es viņai teicu, ka tur tumsā dzīvo ļauni gari un briesmekļi.» Un vai zin, mis Mellij, ko viņš tad darīja? Viņa seja tapa tik lādzīga, viņš pienāk man klāt, uzliek roku man uz pleca — to viņš pirmo reizi tā — un saka: «Viņa bija ļoti drosmīga, vai ne? Viņa baidījās tikai no tumsas, ne no kā cita.» Un, kad es sāk raudāt, viņš saka: «Mammīt, mammīt,»— un noglauda mani. «Mammīt, nebēdājies! Priecājos, ka tu man to ir pateikusi. Zinu, ka tu mis Boniju mīlēji, un, ja mīlēji, tad tā nav nekāda nelaime, galvenais tak tas, kas cilvēkam ir sirdī.» Tad es drusku nomierinājās, saņem dūšu un viņam prasu: «Mister Ret, kā tad būs ar tām bērēm?» Tad viņš pagriežas pret mani kā no jēgas izgājis un kliedz: «Žēlīgais dievs, es domā, ka tu vismaz mani sapratīs, ja cits neviens mani nesaprot. Vai tu domā, ka es ļaus savu meitiņu ieguldīt tumsā! Viņa tak no tumsas tā baidās! Tā vien ausīs skan, kā viņa kliedza, kad tumsā pamodās! Bet es negrib, ka viņa baidās, vai dzirdi?» Tad, mis Mellij, es saprot, ka viņš sajucis prātā. Viņš daudz dzer, ne guļ, ne ēd, bet tas vēl nav ļaunākais. Galvenais — viņš galīgi sajucis prātā. Viņš ņem un izgrūž mani ārā pa durvīm un uzbļauj: «Vācies pie velna!» Es kāpj lejā un savā prātā domā: viņš tak saka — nekādu bēru nebūs, bet mis Skārleta saka — būs rīt, un viņš piedraud, ka viņu nositīs. Visi radi jau sabraukuši, un kaimiņi jau trin par to mēles un kladzina kā vistas. Un tad es iedomā jūs, mis Mellij, jums jānāk mums palīgā.

—   Ai, mammīt, kā es varu tur iejaukties?

—   Ja jūs nevar, kas tad var?

—   Bet ko es varu līdzēt, mammīt?

—   Es nezin, mis Mellij, bet jūs var līdzēt. Jūs var runāt ar misteru Retu, varbūtās viņš jums klausa. Viņš jūs tā ciena, mis Mellij, varbūtās jūs to nezin, bet tā tas ir. Es pulka reižu ir dzirdējusi, kā viņš saka, ka tikai jūs ir vienīgā īstā lēdija.

—   Bet. . .

Melānija apjukusi piecēlās, sirds viņai sāka sisties, iedomājoties tikšanos ar Retu. Viņu pārņēma saltas trīsas, apzinoties, ka jāpārliecina cilvēks, kas, spriežot pēc mammītes apraksta, aiz bēdām zaudējis prātu. Sirds viņai sažņaudzās, tikai iedomājoties, ka vajadzēs ieiet spoži apgaismotajā istabā, kurā guļ mazā meitenīte, ko viņš tā mīlēja. Ko darīt? Ko teikt Retam, lai mierinātu viņu bēdās un vestu pie prāta? Mirkli viņa stāvēja, nezinādama, par ko izšķirties, un pēkšņi caur aizvērtajām durvīm atskanēja viņas puisēna jautrie smiekli. Un pēkšņi kā naža asmens sirdi trāpīja doma, kā būtu, ja viņš būtu miris. Ja viņas Bo tagad gulētu augšā auksts un sastindzis un viņa līksmie smiekli būtu apklusuši uz mūžu?

—    Ak dievs!— viņa izbijusies skaļi iekliedzās un domās cieši piespieda savu dēliņu pie sirds: viņa saprata, kā tagad jūtas Rets. Ja Bo būtu miris, vai viņa ļautu viņu aiznest, atstāt vienu pašu kaut kur tumsā, lietū un vējā?

—   Nabaga, nabaga kapteinis Batlers!— viņa iesaucās.— Es tūliņ iešu pie viņa!

Viņa steigšus iegāja atpakaļ ēdamistabā, ātri kaut ko pačukstēja Ešlijam un pārsteidza savu puisēnu, cieši piekļaudama viņu sev klāt un dedzīgi noskūpstīdama viņa gaišās cirtas.

Viņa izskrēja no mājas bez cepures, vēl arvien rokā sažņaugusi salveti, un gāja tik ātri, ka mammītes vecās kājas ar pūlēm spēja tikt līdzi. Skārletas mājas priekštelpā iegājusi, viņa tikai īsi pamāja bibliotēkā sēdošajiem — pārbiedētajai mis Pitijai, vecajai, staltajai misis Batlerai, Viļam un Suelenai — un ātri devās augšā pa kāpnēm; mammīte elsdama pūzdama viņai sekoja. Melānija pavilcinājās pie Skārletas slēgtajām durvīm, bet mammīte nočukstēja:— Nē, mis, nevajag!

Kāpņu laukumiņu Melānija šķērsoja jau daudz lēnāk un, piegājusi pie Reta istabas durvīm, apstājās. Mirkli viņa neapņēmīgi pastāvēja, it kā gribētu bēgt projām. Bet tad, saņēmusi visu savu drosmi gluži kā mazs kareivis pirms iešanas uzbrukumā, viņa pieklauvēja un klusi sacīja:

—   Lūdzu, ielaidiet mani, mister Batler. Tā esmu es, misis Vilksa. Gribu redzēt Boniju.

Durvis tūlīt atvērās, bet mammīte, atkāpdamās kāpņu laukumiņa malā, kur bija tumšs, ieraudzīja Reta milzīgo, melno siluetu spoži degošo sveču fonā. Viņš sagrīļojās, un Melānija saoda viskija dvaku. Mirkli viņš skatījās uz Melāniju, tad satvēra aiz rokas, ierāva istabā un aizvēra durvis.

Mammīte klusītēm piezagās pie durvīm un gurdi noslīga tām blakus uz krēsla, kas gan bija pārāk mazs viņas raženajām miesām. Viņa sēdēja pavisam klusi, raudāja un lūdza dievu. Reižu reizēm viņa pacēla svārku stērbeli un noslaucīja acis. Bet, lai klausījās, cik uzmanīgi klausīdamās, viņa nevarēja uztvert ne vārda, aiz durvīm bija dzirdama tikai apslāpēta, aiztrūkstoša balsu murdoņa.

Pēc bezgala ilgas gaidīšanas durvis pavērās un Melānija paskatījās ārā — seja viņai bija bāla, saspringta.

—   Atnes man kafiju kannā — labi ātri — un dažus sendvičus!

Kad mammītei bija uguns papēžos, viņa varēja kustēties kā izveicīga sešpadsmit gadu veca nēģermeitene. Bet šoreiz viņai ļoti gribējās tikt Reta istabā un viņu urdīja tāda ziņkāre, ka viņa kustējās vēl ātrāk. Taču viņas cerības nepiepildījās, jo Melānija tikai pavēra durvis un paņēma paplāti. Mammīte ilgi klausījās, sasprindzinājusi savu aso dzirdi, bet nevarēja atšķirt neko citu kā vienīgi sudraba un porcelāna tinkšķus un Melānijas klusināto maigo balsi. Pēc tam viņa dzirdēja, kā iečīkstas gulta zem smaga ķermeņa svara un tad — kā noklaudz zābaki, nokrītot uz grīdas. Pēc brīža durvīs parādījās Melānija, bet, lai mammīte pūlējās kā pūlēdamās, neko saredzēt istabā viņa nevarēja. Melānija izskatījās nogurusi, skropstās viņai spīdēja asaras, taču seja atkal bija rāma.

—   Ej pasaki mis Skārletai,— kapteinis Batlers ir ar mieru, ka bēres notiks rīt no rīta,— viņa nočukstēja.

—   Lai slavēts dievs visaugstākais!— mammīte iesaucās. — Kā tad jums. . .

—   Ne tik skaļi! Viņš tūlīt aizmigs. Un vēl kas, mammīt, pasaki mis Skārletai, ka es te palikšu visu nakti. Un atnes man kafiju. Atnes šeit.

—   Šinī pat istabā?

—   Jā, es kapteinim Batleram apsolīju — ja viņš aizmigs, es visu nakti sēdēšu pie Bonijas. Bet tagad ej un pasaki visu mis Skārletai, lai viņa vairs neuztraucas.

Mammīte devās pāri kāpņu laukumiņam, zem viņas svara grīda līgot līgojās,^ bet viņas atpestītā sirds skaļi dziedāja: «Aleluja, aleluja!» Pie Skārletas durvīm viņa apstājās un pārdomāja — pateicība Melānijai viņā cīnījās ar ziņkāri.

«Kā gan mis Mellija to panākusi? Es gan netiek gudra. Droši vien eņģeļi palīdzējuši. To, ka rīt bēres, es mis Skārletai pateiks, bet to, ka Mellija visu nakti sēdēs pie mazās mis,— to es labāk noklusēs. Tas mis Skārletai nemaz nepatiks.»

LX

Pasaule bija zaudējusi līdzsvaru. Drūms, biedējošs ļaunums kā bieza, tumša migla vēlās no visām pusēm un zaglīgi ielenca Skārletu. Šis ļaunums bija kaut kas vēl dziļāks par Bonijas nāvi; pirmās neciešamās mokas jau bija pārvērtušās gurdā padevībā, bet baiga nākamās nelaimes jausma negribēja atkāpties. Viņai likās, ka aiz muguras glūnētu kaut kas neparedzams un melns un ka cietais pamats zem viņas kājām draudētu pārvērsties irstošā smiltī, tiklīdz viņa spers soli.

Tādas bailes viņa vēl nekad nebija piedzīvojusi. Visu mūžu viņa stingri ar abām kājām bija stāvējusi uz zemes un baidījusies tikai no reālā — no posta, bada, nabadzības un Ešlija mīlestības zaudēšanas. Parasti viņa nemēdza savas jūtas analizēt; tagad viņa to mēģināja, bet velti. Viņa bija zaudējusi savu mīļāko bērnu, bet zināja — to viņa kaut kā pacietīs, kā jau bija pacietuši daudzus nežēlīgus triecienus. Viņai taču atkal bija veselība, viņai bija tik daudz naudas, cik vien viņa varēja vēlēties, un ari Ešlijs viņai vēl bija, kaut ari tagad viņa to redzēja arvien retāk. Viņa nebēdājās pat par neveiklības sajūtu, kas starp viņiem bija iestājusies kopš Melānijas nelaimīgajām pārsteiguma viesībām. Tā pāries. Nē, viņa nebaidījās ne sāpju, ne bada, ne mīlestības zaudējuma. Tas viss viņu nekad nebūtu tā nomācis kā šī tuvā ļaunuma nojausma, šīs smeldzošās bailes, kas tik briesmīgi līdzinājās viņas senajam nakts murgam — sapnim par biezo, viļņaino miglu, caur kuru viņa aizelsusies skrēja kā apmaldījies bērns, kas meklē mājas un neatrod.

Tagad viņa atcerējās, kā Rets ar saviem smiekliem vienmēr bija izkliedējis viņas bailes, atcerējās, kā bija radusi mierinājumu pie viņa platajām, brūnajām krūtīm un viņa stiprajās rokās. Viņa atkal pievērsās Retam, pirmo reizi kopš vairākām nedēļām viņu īsti uzlūkoja un bija galīgi satriekta par notikušo pārvērtību. Šis cilvēks vairs nesmējās, un no viņa nevarēja gaidīt mierinājumu.

Pēc Bonijas nāves viņa bija tā dusmojusies uz Retu un bija tik dziļi iegrimusi pati savās sāpēs, ka bija varējusi tikai kalpotāju klātbūtnē viņam pateikt dažus pieklājīgus vārdus. Viņai vēl pārāk skaidri bija atmiņā Bonijas žiglie solīši un trizuļojošie smiekli, lai varētu apdomāt, cik sāpīgi — varbūt vēl sāpīgāk nekā viņa — arī viņš to visu atcerējās.

Šais nedēļās viņi bija viens pret otru pieklājīgi kā divi svešinieki, kas, apmetušies vienā viesnīcā, dzīvo zem viena jumta un ēd pie viena galda, bet neapmainās domām.

Bailēs un vientulībā viņa tagad labprāt būtu pārkāpusi žogu, kas viņus abus šķīra, bet Rets bija atturīgs, it kā viņš būtu ar mieru sarunāties tikai par paviršiem, virspusējiem jautājumiem. Patlaban, kad dusmas bija izgaisušas, viņa Retam labprāt būtu pateikusi, ka nepavisam nevaino viņu Bonijas nāvē. Reta rokās viņa gribēja izraudāties un atzīties, ka arī pati pārlieku lepojusies ar meitenes jāšanas mākslu un pārāk viegli padevusies tās iegribām. Viņa labprāt gribēja pazemoties un atzīties Retam, ka tikai savās sirdssāpēs bija tam metusi sejā briesmīgo apsūdzību, lai darītu tam gauži un tā remdinātu pati savas sāpes. Bet nekad negadījās īstais mirklis. Rets viņu uzlūkoja savām melnajām, neizteiksmīgajām acīm, un šis skatiens nemudināja uz atklātību. Un, jo ilgāk viņa to visu nēsāja sevī, jo grūtāk viņai bija izteikt piedošanas lūgumu, un beidzot tas palika neizteikts.

Kādēļ tam tā vajadzēja būt? Rets bija viņas vīrs, viņi bija vienā gultā gulējuši, viņi bija laiduši pasaulē mīļotu bērnu un pret savu gribu pārāk agri to atdevuši tumsai; tagad viņiem vajadzēja būt ar nesaraujamām saitēm saistītiem vienam pie otra. Mierinājumu viņa varēja atrast tikai pie šā bērna tēva, apmainoties atmiņām un kopīgi ciešot,— tas, jādomā, būtu sāpīgi, tomēr beidzot remdinātu viņu ciešanas un dziedinātu viņu sirdis. Bet nu viņu attiecības bija tādas, ka viņa drīzāk būtu varējusi ieslīgt rokās gluži svešam cilvēkam.

Viņš reti palika mājās. Ja viņi kādreiz kopā sēdēja pie vakariņu galda, viņš parasti bija piedzēries, bet ne tā kā agrāk. Senāk viņš alkohola iespaidā bija kļuvis vēl atjautīgāks un dzēlīgāks, viņš bija mētājies asprātīgām, ironiskām piezīmēm, par kurām viņa bija varējusi dusmoties un smieties. Tagad viņš vakaros bija kluss, drūms un stipri piedzēries, ar katru vakaru arvien stiprāk piedzēries. Dažreiz viņa uz rīta pusi dzirdēja, kā viņš iejāj pagalmā un dārdina kalpotāju durvis, lai Porks viņam palīdzētu tikt augšā pa kāpnēm un viņu apguldītu. Lai apguldītu viņu, Retu Batleru, kas agrāk, aci nepamirkšķinādams, bija visus nodzēris zem galda un pēc tam nolicis gulēt!

Tagad viņš bija nevērīgs pret savu ārieni un nemaz vairs neatgādināja agrāko laiku eleganto un smalko kapteini Batleru. Porkam ikreiz bija liela runāšana, kamēr viņš ar mokām piedabūja Retu pirms vakariņām uzvilkt tīru kreklu. Dzeršana ietekmēja arī viņa vaibstus — neveselīgs uztūkums izdzēsa asi veidotā zoda stingrās līnijas, zem asinīm pierietējušām acīm nokarājās smagi maisiņi. Lielais augums ar cietajiem muskuļiem kļuva gļēvs un sāka aptaukoties.

Bieži viņš nemaz nepārnāca, pat neatsūtīja ziņu, ka paliks nakti ārpus mājas. Protams, varēja gadīties, ka viņš piedzēries krāca kādā krogā, bet Skārleta vienmēr bija pārliecināta, ka viņš uzturas pie Bellas Votlingas. Reiz viņa satika Bellu kādā veikalā. Viņa tagad bija resna, novītusi sieviete, no kliras skaistuma nekas liels vairs nebija atlicis, taču, par spīti smiņķa kārtai un uzkrītošajam tērpam, viņā bija kaut kas veselīgs, pat mātišķīgs. Viņa nenodūra acis un arī neskatījās nekaunīgi pretī kā citas vieglās sievietes, kad tās satika dāmu. Bella vienkārši un mierīgi izturēja Skārletas skatienu, pētoši un gandrīz līdzjūtīgi viņa to uzlūkoja, un Skārletai bija jānosarkst.

Bet viņai tagad bija tikpat grūti ārdīties un kliegt, izteikt prasības un pārmetumus Retam kā nolūgties par netaisnību, ko viņa tam Bonijas nāves reizē bija nodarījusi. Tāda kā mulsa apātija saistīja viņas domas, un viņa jutās tik nelaimīga, ka pati nesaprata, kāpēc, jo tam bija kāds dziļāks cēlonis nekā visas likstas, kas viņu bija piemeklējušas. Viņa jutās tik vientuļa kā vēl nekad agrāk. Varbūt viņai līdz šim nekad nebija bijis laika justies gluži vientuļai. Nu viņa bija vientuļa un baidījās, un viņai nebija neviena, pie kā viņa varētu iet, neviena, tikai

Melānija. Pat mammīte, viņas palīgs un balsts, bija uz visiem laikiem aizbraukusi uz Taru.

Par savu promiešanu vecā aukle nekā noteikta nebija paskaidrojusi. Skumji viņa bija uzlūkojusi Skārletu savām gudrajām, vecajām acīm, lūgdama tai ceļanaudu, un Skārletas jautājumiem un asarām bija sekojusi tikai viena atbilde: «Man liekas, mis Elena man saka: «Mammīt, nāc mājās, tavs darbs padarīts.» Tā nu es arī braukšu mājās.»

Noklausījies šai sarunā, Rets iedeva mammītei naudu un noglāstīja tai roku.

—   Tev taisnība, mammīt. Mis Elenai taisnība. Te tu esi savu darbu padarījusi. Brauc mājās un ziņo man, ja tev ko vajag.— Kad Skārleta viņam uzbruka ar pārmetumiem, viņš to pārtrauca: — Apklusti, muļķe! Neaizturi viņu! Kurš cilvēks gan tagad vēl gribētu palikt šai mājā?— Un viņa acis tik spilgti un mežonīgi uzliesmoja, ka Skārleta izbailēs atkāpās.

—   Mister Mīd, vai tas varētu būt, ka viņš. .. sajucis prātā?— viņa jautāja ārstam, kad, baiļu un neziņas dzīta, bija ieradusies tā pieņemamā istabā.

—   Nē,— ārsts atbildēja,— bet viņš dzer kā neprātīgs un drīz būs beigts, ja tā turpināsies. Viņš ļoti mīlēja meitiņu, Skārlet, un viņš nevar to aizmirst. Varu jums tikai ieteikt — dāviniet viņam atkal bērnu, cik drīz vien iespējams.

«Ha! To vieglāk pateikt nekā izdarīt,» Skārleta rūgti nodomāja, iznākdama no pieņemamās istabas. Labprāt viņa Retam būtu dāvājusi bērnu, kaut vairākus bērnus, ja vien a~ to būtu varējusi izdzēst baigo liesmu viņa acīs un aizpildīt sāpīgo tukšumu pati savā sirdī. Zēnu ar Reta tumšo, vīrišķīgo skaistumu un mazu meiteni, ai, vēl vienu mazu meiteni, glītu un jautru, drošu un spītīgu, ne tādu kā mazā, izklaidīgā Ella! Ja dievs viņai bija gribējis atņemt bērnu, kādēļ, ak, kādēļ tā nevarēja būt Ella? Ella viņu nespēja mierināt pēc Bonijas zaudējuma. Bet Rets laikam vairs negribēja bērnus, viņš nekad nenāca pie viņas guļamistabā, lai gan durvis vairs nebija aizslēgtas, lielāko tiesu pat aicinoši stāvēja pusvirus. Retam viņa laikam bija vienaldzīga. Viņš interesējās tikai par degvīnu un to sarkanmataino netikli.

Viņa atjautīgās zobgalības bija kļuvušas rūgtas, viņa nipjība bija necilvēcīga, kopš humors to vairs nemīkstināja. Pēc Bonijas nāves daudzas pazīstamas dāmas, kuru sirdis tas bija iekarojis ar savu mīlestību uz Boniju, vēlējās tam parādīt laipnību. Viņas to līdzjūtīgi uzrunāja, satikdamas uz ielas vai arī aiz dzīvžoga stāvēdamas. Bet reizē ar Boniju, kas īstenībā bija Reta labās uzvedības mērķis un iemesls, bija zudusi arī labā uzvedība. Strupi un nepieklājīgi viņš pameta laipnās dāmas, līdz galam nenoklausījies viņu līdzjūtības apliecinājumus.

Tomēr dīvaini — tas viņas neapvainoja. Viņas to saprata vai vismaz iedomājās saprotam. Kad viņš krēslā jāja mājās tik piedzēries, ka tikko vēl turējās seglos, un katram, kas viņu uzrunāja, vērsa pretī tumšu, īgnu seju, dāmas teica: «Nabaga cilvēks!»— un bija pret viņu vēl laipnākas un labsirdīgākas. Tām bija žēl noskatīties, kā viņš tik nelaimīgs jāj mājās, kur viņa vienīgais mierinājums ir Skārleta.

Viņas visas taču zināja, cik tā auksta un cietsirdīga. Visas bija pārsteigtas par to, cik viegli viņa šķita pārciešam Bonijas nāvi. Cik liels gribasspēks viņai bija vajadzīgs, lai savaldītos,— to neviens nejautāja. Retam visa pilsēta izrādīja vislielāko līdzjūtību, bet viņam tas bija gluži vienalga, viņš to pat nemanīja. Pret Skārletu visi juta tikai pretīgumu, lai gan tieši šoreiz viņai tik ļoti trūka veco draugu līdzjūtības.

Neviens no tiem viņu vairs neapmeklēja, ja neņēma vērā krustmāti Pitiju, Melāniju un Ešliju. Piebrauca tikai jaunie draugi savās spožajās ekipāžās, izteica viņai līdzjūtību un, lai izklaidētu, pastāstīja jaunākās tenkas par citiem jaunajiem draugiem, kuras viņu nemaz neinteresēja. Visi šie «jaunie ļaudis» viņai bija sirdī sveši. Tie viņu nepazina un arī nekad nevarēja iepazīt. Viņiem nebija ne jausmas, ko viņa bija pārcietusi, iekāms bija varējusi apmesties savas jaunās, greznās mājas drošajā patvērumā, un, ko viņi paši bija pārdzīvojuši, kamēr vēl nebija tikuši pie grezniem tērpiem un elegantām ekipāžām, par to viņi labprāt nerunāja. Viņi nekā nezināja par Skārletas cīņām un smagajiem upuriem, ar kuriem tā. bija pirkusi šo grezno māju un skaistās drēbes, dārgo sudrabu un spožās viesības. Viņiem par to nebija ne jausmas, un viņi to arī nejautāja — šie «jaunie ļaudis», kas nāca diezin no kurienes un dzīvoja tikai šodienai. Skārletai ar viņiem nebi ja kopīgu atmiņu par karu, badu un eksistences cīņu, arī sarkanais dzimtenes māls, kurā viņa sakņojās, viņiem bija svešs.

Tagad viņa savā vientulībā labprāt būtu pēcpusdienās patērzējusi ar Meibellu un Faniju, ar misis Elsingu un misis Vaitingu, pat ar veco kaujas zirgu, varonīgo misis Merivederu,— ar visām kaimiņienēm un agrākajām draudzenēm. Viņas taču tik labi pazina visu, ko viņa pati bija pārdzīvojusi. Viņas pazina karu, ugunsnelaimes un šausmas, un tāpat mīļu piederīgo nāvi. Viņas bija staigājušas skrandās, bija badojušās un redzējušas postu pie durvīm glūnam. Viņas visas no drupām bija cēlušas jaunu dzīvi.

Cik labi tagad būtu parunāties ar Meibellu … ari viņa bija paglabājusi mazu bērnu, kas bija miris, ģimenei bēgot no Sermana. Fanijas klātbūtne būtu varējusi viņu mierināt — arī Fanija bija zaudējusi vīru pēckara melnajās dienās. Un ar kādu drūmu prieku viņa varētu kopā ar misis Elsingu pasmieties par vecām atmiņām — kā misis Elsinga toreiz, Atlantas krišanas dienā, bija dzinusi zirgu, auļodama pār Faivpointu, un kā armijai nolaupītie pārtikas krājumi tai bija biruši no ratiem! Jauki būtu bijis apmainīties pieredzē ar misis Merivederu, kas tagad pārtikusi dzīvoja no savas maiznīcas ienākumiem. Teikt: «Vai vēl atceraties grūtos laikus pēc padošanās? Vai atceraties vēl, kā lauzījām galvu, kur ņemt jaunu kurpju pāri? Kā mēs tagad dzīvojam!»

Jā, tas būtu bijis jauki. Tagad viņa saprata, kādēļ divi bijušie Konfederācijas kareivji satikušies varēja ar baudu, lepnumu un ilgām sarunāties par karu. Laiki bija pārbaudījuši sirdis, un viņi bija izturējuši pārbaudījumu. Viņi bija veterāni. Arī Skārleta bija veterāne, bet viņai nebija kara biedru, ar kuriem viņa varētu vēlreiz pārdzīvot senās kaujas. Ak, kaut jel viņa atkal varētu būt kopā ar saviem ļaudīm, kuri bija to pašu pārcietuši un zināja, kā tie sāpēja — šie pārdzīvojumi, kas bija kļuvuši par dzīves neatņemamu daļu!

Tomēr viņa bija zaudējusi visus draugus — viņa pati nezināja, kā tas noticis, tikai saprata, ka pati bija vainīga. Līdz šim viņa nekad nebija pēc tiem ilgojusies — tikai tagad, kad Bonija bija mirusi un viņa vientuļa un baiļu mākta sēdēja pie sava spožā ēdamgalda pretī melnīgsnējam, apskurbušam svešiniekam, kas viņas acu priekšā gāja bojā.

LXI

Skārleta bija Mārjetā, kad pienāca Reta steidzamā telegramma. Vilciens uz Atlantu gāja pēc desmit minūtēm, un viņa uz to paspēja. Viņas vienīgā bagāža bija rokassomiņa. Veidu un Ellu viņa atstāja viesnīcā Prisijas uzraudzībā.

Līdz Atlantai bija tikai divdesmit jūdžu, taču vilciens šķita ripojam caur drēgno rudens pēcpusdienu bezgalīgi lēni, turklāt tas apturēja pie katra sānceļa, lai uzņemtu pasažierus. Reta telegramma Skārletu bija briesmīgi izbiedējusi; aiz nepacietības viņa būtu varējusi katrā pieturā skaļi kliegt. Sliežu ceļš locījās cauri mežiem, kas vizēja gurdās nespodra zelta krāsās, garām sarkaniem pauguriem, kurus vēl šķērsoja ierakumi, garām vecām lielgabalu ligzdām un nezālēm aizaugušām granātu

bedrēm, gar lielceļu, pa kuru Džonstona vīri, nikni cīnīdamies, bija soli pa solim atkāpušies. Katrai piestātnei un katram krustceļam, ko vilciena pavadonis izsauca, bija kādas kaujas vārds, viss atgādināja cīņu vietas. Agrāk tas viss Skārletā būtu modinājis briesmīgas atmiņas, bet tagad viņa par to nedomāja.

Reta telegramma skanēja:

«Misis Vilksa slima, brauc tūliņ.»

Jau metās krēsla, kad vilciens iebrauca Atlantā. Pilsēta tinās vieglā septembra lietū. Nespodri, kā dzelteni plankumi miglā spīdēja gāzes laternas. Rets ar karieti gaidīja stacijas priekšā; viņa seja izbiedēja Skārletu vēl vairāk nekā telegramma. Tik neizteiksmīgu viņa to nekad nebija redzējusi.

—   Viņa taču nav …— Skārleta iesaucās.

—           Nē, viņa vēl ir dzīva,— Rets atbildēja, palīdzēdams viņai iekāpt.— Uz Vilkšu namu — cik ātri varat!— viņš teica vedējam.

—          Kas viņai kait? Nemaz nezināju, ka viņa slima. Pagājušā nedēļā viņa vēl izskatījās gluži vesela. Vai viņai gadījusies kāda nelaime? Ak dievs, varbūt tas nav nekas nopietns un tu . ..

—          Viņa mirst,— Rets teica, un viņa balss bija tikpat neizteiksmīga kā seja.— Viņa grib tevi redzēt.

—   Mellija? Ak dievs, Mellija! Kas viņai noticis?

—   Viņa nelaikā dzemdēja.

—          Nelaikā dzemdēja … Bet, Ret… viņa taču …— Skārleta stomījās. Tas ari vēl! Viņai aizrāvās elpa.

—   Vai tu nezināji, ka viņa gaidīja bērnu?

Skārleta pat nespēja papurināt galvu.

—          Nu jā, viņa jau laikam nevienam neteica. Viņa bija gribējusi visus pārsteigt. Bet es to zināju.

—   Tu zināji? Viņa taču nebūs tev stāstījusi?

—          Tas viņai nemaz nebija jādara. Es tāpat zināju. Pēdējos divus mēnešus viņa bija tik … laimīga, ka citādi to nemaz nevarēja izskaidrot.

—   Ret, bet ārsts taču teica, ka otrs bērns būšot viņas nāve!

—          Ir jau ari,— Rets atbildēja, tad uzsauca vedējam: — Dieva dēļ, vai jūs ātrāk nevarat pabraukt?

—          Viņa taču no tā nemirs, Ret! Es… es taču arī to pārcietu un .. .

—          Viņa nav tik stipra kā tu. Viņai nekad nav bijis spēka. Viņai bija tikai sirds.

Kariete apstājās pie mazās, zemās mājas, un Rets palīdzēja Skārletai izkāpt. Bailēs drebēdama — un pēkšņi tik vientuļa — viņa pieķērās tam pie rokas.

—   Tu taču nāksi līdzi?

—   Nē,— viņš teica un iekāpa atpakaļ ratos.

Viņa uzskrēja augšā pa kāpnēm, izskrēja cauri lievenim un atgrūda durvis. Tur dzeltenā lampas gaismā stāvēja Ešlijs, mis Pitija un Indija. «Ko Indija te meklē?» Skārleta nodomāja. «Melānija taču viņai aizliedza spert kāju pār savas mājas slieksni.» Viņu ieraudzījuši, tie piecēlās; krustmāte Pitija koda lūpās, lai tās nedrebētu. Indija dziļi noskumusi un bez naida raudzījās viņai sejā, bet Ešlijam bija trula sejas izteiksme kā mēnessērdzīgam — kad viņš pienāca Skārletai klāt un satvēra viņas roku, viņš arī runāja kā pa miegam:

—   Viņa tevi sauca. Viņa grib tevi redzēt.

—   Vai drīkstu tagad iet pie viņas?— Viņa tuvojās aizvērtajām Melānijas istabas durvīm.

—   Nē, tagad pie viņas ir doktors Mīds. Labi, ka tu atbrauci.

—   Braucu, cik ātri varēju.— Skārleta nolika cepuri un novilka mēteli.— Vilciens . . . Vai viņa tiešām . .. Viņai taču jau ir labāk, vai ne, Ešlij? Runā taču! Neskaties uz mani tā! Viņa taču nav nopietni…

—   Viņa pastāvīgi sauca tevi.— Ešlijs raudzījās viņai acīs, un viņa skatienā Skārleta lasīja atbildi uz savu jautājumu. Sirds viņai mirkli apstājās, tad krūtīs kaut kas sāka pulsēt — dīvainas šausmas, stiprākas par ikdienišķām bēdām un bailēm. «Tas taču nevar būt tiesa,» viņa drudžaini domāja, mēģinādama atvairīt šausmas, kas mācās virsū. «Ārsts var maldīties. Tas nevar būt tiesa, es tam nedrīkstu ticēt, citādi man būs jākliedz. Nedrīkstu par to domāt, jādomā par ko citu.»

—   Tas nav tiesa!— viņa nikni iesaucās, uzlūkodama trīs iekritušās sejas, it kā aicinādama tās protestēt.— Un kādēļ Melānija man to neteica? Ja es to būtu zinājusi, es taču nebūtu braukusi uz Mārjetu!

Ešlija acis pamodās un paskatījās uz viņu lielās mokās.

—   Viņa to negribēja nevienam teikt, Skārlet, un tev vismazāk. Viņa baidījās, ka tu dusmosies. Viņa gribēja nogaidīt trīs … tas ir, kamēr vairs nedraudēs nekādas briesmas, un tad pārsteigt jūs visus un pasmieties par muļķa ārstiem. Viņa bija tik laimīga. Tu taču zini, kā viņa sirds dziļumos ilgojās pēc meitiņas. Un viss jau bija labi, kamēr… bez jebkāda iemesla …

Klusi atvērās Melānijas istabas durvis. Doktors Mīds iznāca, un tās atkal aizvērās. Mirkli viņš stāvēja, sirmo bārdu uz krūtīm nolaidis, un klusēdams uzlūkoja šos četrus cilvēkus, kas, durvīm veroties, bija it kā sastinguši. Viņa skatiens krita uz Skārletu. Kad viņš nāca klāt, viņa redzēja ārsta acīs ne vien bēdas, bet ari naidu un nicināšanu, un viņas izbiedētā sirds skaļi pukstēja vainas apziņā.

—   Jūs ari esat klāt,— viņš teica.

Viņa vēl nepaspēja atbildēt, kad Ešlijs tuvojās aizvērtajām durvīm.

—   Vēl ne,— ārsts viņu apturēja.— Vispirms viņa grib runāt ar Skārletu.

—   Lūdzu, es____ — Indija izdvesa un pieskārās ārsta rokai;

viņas balss bija neskanīga un lūdzoša tāpat kā viņas vārdi. — Ielaidiet mani uz mirkli pie viņas! Es gaidu jau no rīta, bet viņa … Ielaidiet mani uz brītiņu, gribu viņai teikt… man viņai jāpasaka, ka esmu bijusi netaisna

To teikdama, viņa neuzlūkoja ne Skārletu, ne Ešliju, toties doktors Mīds apveltīja Skārletu ar saltu skatienu.

—   Redzēsim, mis Indij,— viņš īsi teica.— Bet tikai tad, ja apsolāties, ka jūs "viņu pārāk nenogurdināsiet ar savu atzīšan os. Viņa zina, ka jums bija taisnība, un runāšana par to viņu tikai uztrauktu.

Pitija bikli iesāka:— Lūdzu, doktor Mīd …

—   Jūs taču zināt, mis Pitij, ka jūs tikai spiedzat un ģībstat.

Pitija saslējās ar visu mazo, tuklo augumiņu un varonīgi

izturēja ārsta skatienu. Viņas acīs nebija asaru, un viņa izskatījās ļoti cienīga.

—   Nu labi, bet vēl acumirkli,— ārsts atteica laipnāk.— Nāciet, Skārlet!

Viņi klusi devās pa gaiteni uz aizvērtajām durvīm; pusceļā ārsts stingri satvēra Skārletu aiz pleca.

—   Klausieties, cienītā!— viņš strupi, nikni čukstēja.— Tagad, lūdzu, bez scēnām! Nekādas atzīšanās pie mirējas gultas, citādi es jums apgriezīšu sprandu, nudien! Nemaz neskatieties tik nevainīgi, jūs zināt, ko es domāju. Lai mis Mellija aiziet viegli. Jūs nedrīkstat atvieglot savu sirdsapziņu, stāstīdama viņai kaut ko par Ešliju. Es vēl nevienai sievietei neesmu ļaunu darījis, bet, ja jūs tagad neturēsiet muti… tad jūs to piedzīvosiet!

Viņa vēl nepaspēja atbildēt, kad viņš atvēra durvis, iebīdīja viņu iekšā, un durvis atkal aizvērās. Šaurā telpa ar lētajām riekstkoka mēbelēm bija pustumša, lampa bija aizklāta ar avīzi. Te viss bija mazs un vienkāršs kā skolnieces istabiņā; gulta ar zemo galvgali, vienkāršie tīkla aizkari, tīrais, izbalējušais paklājs uz grīdas — viss tik ļoti atšķīrās no Skārletas greznās guļamistabas iekārtas ar varenajām, grieztajām mēbelēm, sārtajiem brokāta aizkariem un paklāju ar rožu zīmējumu.

Melānija gulēja gultā, viņas sīkais, meitenīgais augums tikko bija saskatāms zem vatētās segas. Divas melnas matu pīnes no abām pusēm ietvēra viņas seju, aizvērtās acis bija dziļi iegrimušas violetos lokos. Skārleta atspiedās pie durvīm un tālāk netika. Pat šai pustumsā Melānijas seja izskatījās dzeltena kā vasks, tanī nebija ne asins, ne dzīvības. Deguns bija plāns un smails. Līdz šim Skārleta bija cerējusi, ka ārsts būs maldījies, bet nu viņa zināja patiesību. Kara laikā viņa bija redzējusi daudz seju ar šādu smailu degunu; viņa zināja šā vaibsta nozīmi.

Melānija mira. Tas nebija aptverams, tas bija neiespējami. Melānija nedrīkstēja mirt. Dievs nedrīkstēja to pieļaut. Tieši tagad viņa Skārletai bija tik ļoti vajadzīga. Līdz šim Skārletai nekad nebija ienācis prātā, ka Melānija viņai vajadzīga, bet tagad viņa atskārta patiesību — atskārta līdz pašiem dvēseles dziļumiem. Viņa bija paļāvusies uz Melāniju kā pati uz sevi un nekad to nebija apzinājusies. Nu Melānijai jāmirst un Skārleta zināja, ka viņa bez tās nevarēs iztikt. Tagad, uz pirkstgaliem tuvodamās klusajam gulētājas stāvam un juzdama, kā izbailes sažņaudz sirdi, Skārleta saprata, ka Melānija bijusi viņas zobens un vairogs, viņas mierinājums un viņas spēks.

«Es viņu turēšu, es nedrīkstu ļaut viņai aizieti» Skārleta nodomāja un, svārkiem čaukstot, nometās ceļos pie gultas. Viņa steigšus satvēra nevarīgo roku, kas gulēja uz segas, un atkal satrūkās — tik vēsa tā bija.

—   Es tā esmu, Melānij,— viņa teica.

Melānijas acis mazliet pavērās un atkal aizvērās, it kā viņa būtu gribējusi tikai pārliecināties, ka tā tiešām ir Skārleta. Pēc brīža viņa ievilka elpu un čukstēja:

—   Vai tu man apsoli? …

—   Visu!

—   Bo'… vai tu par viņu rūpēsies?

Skārleta varēja tikai palocīt galvu, kakls viņai aizžņaudzās, un, solījumu apliecinādama, viņa maigi paspieda roku, ko turēja savējā.

—   Es tev viņu novēlu.— Ap mirējas muti rotājās smaida ēna.— Es tev viņu kādreiz jau novēlēju … vai tu vēl atceries .. . pirms viņa dzimšanas.

Vai viņa to vēl atcerējās! Vai viņa tās stundas kādreiz varēja aizmirst? It kā atkal būtu tā pati briesmīgā diena, tik skaidri Skārleta juta septembra pēcpusdienas spiedīgo tveici un bailes no jenkijiem, dzirdēja aizejošā karaspēka dimdošos soļus un Melānijas balsi, kas lūdza pieņemt viņas bērnu, gadījumā ja viņa mirtu, un atcerējās, kā toreiz Melāniju bija ienīduši un cerējusi, ka viņa nomirs.

«Es viņu nogalināju,» Skārleta māņticīgās bailēs nodomāja. «Tik bieži esmu vēlējusi viņai nāvi, ka dievs to uzklausījis, un nu viņš mani soda.»

—   Ai, Mellij, nerunā tā! Tu vēl. ..

—   Nē, apsoli man!

Skārleta norija asaras.

—   Tas taču pats par sevi saprotams. Viņš man būs kā pašas bērns.

—   Augstskolu? . . .— jautāja Melānijas vājā, tikko dzirdamā balss.

—   Protams! Augstskolu, Harvardu, Eiropu, visu, ko viņš gribēs … un .. . poniju . .. mūzikas stundas … ak, lūdzu, lūdzu, Melānij, saņem spēkus!

Atkal iestājās klusums. Viņa lasīja Melānijas sejā, cik grūti tai bija runāt.

—   Ešlijs,— viņa teica.— Ešlijs un tu .. .— Balss sastomījās un apklusa.

Atskanot Ešlija vārdam, Skārletas sirds apstājās, sastinga kā akmens. Melānija visu zinājusi! Skārleta ļāva galvai noslīdēt uz segas. Raudas spiedās viņai kaklā un draudēja to pārplēst. Melānija visu zināja! Skārleta vairs nejuta kaunu, nejuta neko citu kā vien rūgtus sirdsapziņas pārmetumus, ka viņa visus šos ilgos gadus ar savu neuzticību darījusi sāpes šai maigajai būtnei. Melānija to bija zinājusi un tomēr visu mūžu palikusi viņai patiesa draudzene. Ai, kaut jel viņa varētu dzīvot visus šos gadus vēlreiz! Viņa nekad vairs nepaskatītos uz Ešliju.

«Mīļais dievs,» viņa steidzīgi lūdzās, «lūdzu, lūdzu, neļauj viņai mirt! Es gribu visu griezt par labu, gribu būt pret viņu laba, kamēr vien dzīvošu … Es vairs ne vārda nerunāšu ar Ešliju, tikai dari viņu atkal veselu!»

—   Ešlijs. . .— Melānija atkal vārgā balsī teica un sniedzās ar pirkstiem uz Skārletas noliektās galvas pusi. Viņas īkšķis un rādītājpirksts ar maza bērna niecīgo spēku pavilka Skārletas matus. Skārleta saprata, ko tas nozīmē. Melānija gribēja, lai viņa skatās tai acīs, bet viņa nevarēja. Viņa nespēja lasīt Melānijas acīs, ka tā visu zina.

—   Ešlijs. . .— Melānija atkal izdvesa. Skārleta saņēmās. Ja viņa kādreiz pastarā tiesā redzētu dievu un viņa acīs lasītu spriedumu par sevi, tas nevarētu būt tik briesmīgi kā tagad ieskatīties Melānijas acīs. Viņa ar mokām pacēla galvu.

Viņa redzēja tikai fās pašas tumšās, mīļās acis, dziļi iekritušas un jau nāves aizēnotas, to pašu maigo muti, kas sāpēs gurdi cīnījās pēc elpas. Nekādu pārmetumu, nekādas apsūdzības,

nekādu baiļu, tikai rūpes, ka spēki zudīs un viņa nepaspēs visu izteikt!

Vienu mirkli Skārleta bija pārāk apmāta, lai sajustu atvieglojumu. Tad, Melānijas roku ciešāk satverot, viņu pārņēma silta pateicība dievam, un pirmoreiz kopš bērnības viņa sevī nočukstēja pazemīgu, nesavtīgu lūgšanu.

«Dievs, es tev pateicos. Es to neesmu pelnījusi, bet es tev pateicos, ka tu viņai neesi licis to zināt.»

—   Kas ir ar Ešliju, Mellij?

—   Vai tu par viņu rūpēsies?

—   Jā, protams.

—   Viņš tik viegli… saaukstējas.

Brīdi valdīja klusums.

—   Tu parūpēsies par_____ viņa uzņēmumu … tu saproti?

—   Saprotu, es viņam palīdzēšu.

Tad — ar lielām pūlēm:

—   Ešlijs ir tik . .. nepraktisks.

Tikai nāve varēja Melānijai likt izteikt šādus vārdus.

—          Rūpējies par viņu, Skārlet. . . bet.. neliec viņam nekad to manīt.

—          Es rūpēšos par viņu un viņa uzņēmumu, un viņš to nekad nemanīs. Es viņam došu labus padomus.

Melānijai izdevās viegli, gandrīz triumfējot pasmaidīt, kad viņas acis atkal satika Skārletas skatienu. Tā tika noslēgts viņu līgums. Viena sieviete nodeva otrai pienākumu sargāt Ešliju Vilkšu no pārāk skarbās pasaules, bet tā, lai viņš pats to nemanītu un viņa vīrieša lepnums neciestu.

Tad gurdā seja atkal nomierinājās, it kā Skārletas solījums būtu remdinājis dvēseles mokas.

—          Tu esi tik stipra … tik drošsirdīga … tu vienmēr biji tik laba pret mani…

Te nu Skārletas asaras beidzot izlauza ceļu, viņa piespieda roku pie mutes, lai bērna vaļsirdībā nesāktu kliegi: «Es biju ragana! Ļaunu vien esmu tev darījusi! Nekad es tev neesmu labu vēlējusi! Visu, visu es darīju tikai Ešlija labā.»

Viņa ātri piecēlās un iekoda īkšķī, lai savaldītos. Prātā ienāca Reta vārdi: «Viņa tevi mīl… šis krusts tev jāuzņemas.» No šī brīža krusts bija vēl smagāks. Jau tas bija diezgan ļauni, ka viņa visvisādiem līdzekļiem bija izmēģinājusies atņemt Melānijai vīru, bet nu sieviete, kas viņai visu mūžu bija akli uzticējusies, vēl mirdama atstāja viņai uz sirdsapziņas to pašu mīlestības un uzticēšanās nastu. Nē, viņa nedrīkstēja atzīties, pat nedrīkstēja Melānijai teikt: «Tev jādzīvo, saņemies!» Viņai bija jāļauj tai nomirt bez cīņas un viegli, bez asarām un bēdām.

Durvis mazliet pavērās; doktors Mīds stāvēja uz sliekšņa un pavēloši māja viņai ar roku. Skārleta nomāca asaras, noliecās pār gultu un pielika Melānijas roku sev pie vaiga.

—   Ar labunakti,— viņa teica mierīgāk, nekā bija varējusi iedomāties.

—   Apsoli man …— Melānija tikko dzirdami izdvesa.

—   Visu, mīļā.

—   Kapteinis Batlers … esi laba pret viņu. Viņš tevi tik ļoti mīl.

«Rets?» Skārleta apjukusi nodomāja. Melānijas vārdi šķita gluži bez nozīmes.

—   Jā, protams,— viņa automātiski atteica, viegli pieskārās ar lūpām mirējas rokai un nolaida to atpakaļ gultā.

—   Sakiet dāmām, lai viņas ienāk,— ārsts pačukstēja, kad viņa gāja ārā pa durvīm.

Caur asaru plīvuru viņa redzēja, kā Indija un Pitija seko ārstam slimnieces istabā, brunčus sev cieši piespiedušas, lai tie nečaukstētu. Durvis aizvērās, un mājā iestājās klusums. Ešlijs nekur nebija redzams. Kā nerātns bērns, kas ielikts kaktā, Skārleta atslēja galvu pie sienas un piespieda roku pie sāpīgā kakla.

Aiz šīm durvīm nu mira Melānija, un tai līdzi aizgāja spēks, uz kuru viņa, pati to nezinādama, visus šos gadus bija paļāvusies. Kādēļ viņa tikai tagad atskārta, kā mīlējusi Melāniju un cik vajadzīga tā viņai bijusi? Bet kurš gan šai mazajā, neizskatīgajā sievietē būtu saskatījis spēka avotu? Melānijā, kura svešu klātbūtnē bija līdz asarām kautrīga un baidījās pat savas domas skaļi izteikt, kura bikli centās iztapt vecajām dāmām, Melānijā, kurai nebija drosmes ne zosi aizbaidīt? Un tomēr. .. Domās Skārleta aizklīda atpakaļ tālajā, karstajā pēcpusdienā Tarā, kad pelēki pulvera dūmi bija kūpējuši pār līķi zilos svārkos un Melānija ar Čārlza smago zobenu rokā bija stāvējusi kāpņu augšgalā. Skārleta atcerējās, kā toreiz bija nodomājusi: «Cik muļķīgi! Viņa jau zobenu nevar ne no maksts izvilkt!» Tagad viņa zināja — ja tas būtu bijis vajadzīgs, Melānija būtu metusies lejā pa kāpnēm un nogalinājusi jenkiju vai arī pati gājusi bojā.

Jā, toreiz Melānija ar zobenu mazajā rokā bija gribējusi par viņu cīnīties. Un tagad, skumji pagātnē atskatoties, Skārleta redzēja, kā Melānija vienmēr ar zobenu rokā bija stāvējusi viņai blakus tik pašsaprotama un pierasta kā viņas pašas ēna, kā tā viņu bija mīlējusi un aklā, kaislīgā uzticībā cīnījusies ar jenkijiem, ar uguni, badu un nabadzību, ar ļaužu paļām un pat ar savu mīļoto ģimeni.

Skārleta juta, kā lēni izsīkst visa viņas drosme un pašpaļāvība, kad viņa atskārta, ka zobens, kas viņu bija sargājis no pasaules, tagad uz visiem laikiem iebāzts makstī.

«Melānija ir bijusi mana vienīgā draudzene,» viņa skumji domāja, «bez mātes vienīgā sieviete, kas mani patiesi mīlējusi. Un viņa arī ir kā māte. Katrs, kas viņu pazina, ķērās viņai pie brunčiem.»

Pēkšņi Skārletai likās, ka Elena gulētu tur, aiz šīm durvīm, un otrreiz atvadītos no pasaules. Pēkšņi viņa atkal izmisusi atzina, ka nespēj cīnīties ar dzīvi bez neizskaidrojamā un nepārvaramā vājo, lēnīgo un maigo spēka.

Skārleta neziņā un bailēs stāvēja priekšistabā; plīvojošā kamīna uguns no dzīvojamās istabas meta lielas, tumšas ēnas visapkārt uz sienām. Nebija dzirdama neviena skaņa. Viņa pielija ar klusumu kā ar sīku, ledainu lietu. Ešlijsl Kur ir Ešlijs?

Viņa devās uz viesistabu kā nosalis dzīvnieks, kas meklē siltumu, bet Ešlija tur nebija. Viņai tas bija jāatrod.

Melānijas spēku viņa bija saskatījusi tajā pašā mirklī, kad bija to zaudējusi. Bet Ešlijs vēl palika. Ešlijs bija stiprs un gudrs, pie viņa bija mierinājums. Ešlijs un viņa mīlestība būs tas spēks, pie kā viņa savā vājumā varēs atbalstīties, drosme, kas mierinās viņas bailes, remdēs viņas bēdas.

Viņš droši vien bija savā istabā. Skārleta uz pirkstgaliem izgāja caur priekšistabu un klusi pieklauvēja. Tā kā atbildes nebija, viņa atvēra durvis. Ešlijs stāvēja pie tualetes galdiņa un raudzījās uz salāpītu Melānijas cimdu pāri. Vispirms viņš paņēma vienu un apskatīja, it kā nekad nebūtu to redzējis, tad nolika to — lēni, it kā tas būtu no stikla,— un paņēma otru.

—   Ešlij!— Skārleta viņu uzrunāja drebošā balsī. Viņš lēni pagriezās un paskatījās Skārleta. Visa sapņainība bija pazudusi no viņa acīm, tās bija plaši ieplestas, atklātas acis. Viņa tanīs redzēja bailes, kas līdzinājās viņas pašas bailēm, nevarību, kura bija vēl lielāka par viņas nevarību, un tik dziļu apjukumu, kādu viņa pati nekad nebija jutusi. Viņa seju ieraugot, šausmas, ko viņa nupat bija pārdzīvojusi, pieauga vēl lielākas. Viņa piegāja tam klāt.

—   Man bailes,— viņa teica.— Ak, Ešlij, turi rnani, man bailes!

Viņš nepagriežas pret Skārletu, tikai sastingušu skatienu raudzījās uz cimdu, satvēris to cieši abās rokās. Viņa uzlika roku tam uz elkoņa un čukstēja:— Kas ir?

Ešlija acis vērīgi ielūkojās viņas sejā, meklēja, izmisušas kaut ko meklēja, bet neatrada. Beidzot viņš ierunājās, taču tā nebija viņa balss.

—   Es ilgojos pēc tevis,— viņš teica.— Gribēju skriet pie tevis — skriet kā mazs bērns, kas meklē mierinājumu … un nu es atrodu bērnu, kas baidās vēl vairāk nekā es un skrien pie manis.

—  Tu? Tu taču nevari baidīties!— viņa iesaucās.— Tu nekad ne no kā neesi baidījies, bet es… Tu taču vienmēr biji tik stiprs. ..

—   Ja es kādreiz esmu bijis stiprs, tad tikai tāpēc, ka viņa stāvēja aiz manis,— Ešlijs aizlūzušā balsī teica, paskatījās uz cimdu un izgludināja tā pirkstu's.— Nu ar viņu aiziet viss spēks, kas man bija.

Viņa balss skanēja tik izmisusi, ka Skārleta atvilka roku un atkāpās. Smagajā klusumā, kas nu iestājās, viņa sajuta, ka pirmo reizi mūžā sapratusi Ešliju.

—   Bet tad jau … tu viņu mīli, Ešlij, vai ne?

—   Viņa ir vienīgais no maniem sapņiem, kas dzīvoja un elpoja, un pastāvēja pret īstenību.

«Sapņi!» viņa nodomāja, un senais īgnums atkal pacēla galvu. «Vienmēr tikai sapņi, nekad veselais saprāts!»

Grūtu un mazliet sarūgtinātu sirdi viņa teica:— Ešlij, tu esi bijis nelga. Vai tad tu nesaprati, ka viņa miljonreiz vairāk vērts nekā es?

—   Skārlet, lūdzu, nevajag! Ja tu zinātu, ko esmu pārdzīvojis, kopš ārsts . . .

—   Ko tu esi pārdzīvojis! Vai tu domā, ka es. .. Ak dievs, Ešlij, tev jau sen vajadzēja zināt, ka tu mīli viņu, nevis mani. Kādēļ tu to nezināji? Viss tad būtu bijis citādi. .. Tev taču vajadzēja to saprast un neturēt mani pie sevis ar savām runām par godu un upurēšanos! Ja tu man jau toreiz, pirms gadiem, to būtu pateicis — šā vai tā es to būtu pacietuši. Bet tev pagāja viss laiks līdz šai dienai, kad Mellija mirst, līdz tu to saprati, un nu jau ir par vēlu. Tādas lietas taču jāzina vīrietim, Ešlij, sieviete to nevar zināt. Tev taču bija jāsaprot, ka viņu tu visu laiku mīlēji un mani tikai iekāroji… kā Rets Bellu Votlingu!

No šiem vārdiem Ešlijs sarāvās, taču vēl arvien raudzījās viņai acīs ar skatienu, kas lūdzās klusēšanu, mierinājumu. Katrs vaibsts viņa sejā apstiprināja viņas vārdus. Salīkušie pleci liecināja, ka viņš tik nežēlīgi apsūdz sevi, kā viņa nekad nevarētu apsūdzēt. Mēmi viņš stāvēja viņas priekšā, turēdams cimdu, it kā tas būtu līdzjūtīga roka, un nākamo mirkļu klusumā viņai izzuda viss sašutums; viņu pārņēma līdzjūtība ar mazu nicināšanas nokrāsu. Viņa sev rūgti pārmeta, ka viņa min kājām satriektu, nevarīgu cilvēku, un viņa taču Melānijai bija solījusi par to rūpēties.

«Tikko viņai to apsolījusi, es viņam jau metu sejā nekrietnus apvainojumus, no kuriem nav nekādas jēgas. Viņš apzinās patiesību un nespēj to pārdzīvot,» Skārleta skumji nodomāja. «Viņš nav pieaudzis cilvēks. Viņš ir bērns tāpat kā es un līdz nāvei izbijies, ka nu zaudē savu sargātāju. Melānija zināja, ka tā notiks,— Melānija viņu pazina daudz labāk nekā es. Tādēļ viņa arī minēja viņu un Bo vienā elpas vilcienā, teikdama man, lai par viņiem rūpējos. Kā Ešlijs to varēs pārciest? Es to pārcietīšu, es pārciešu visu. Es jau daudz esmu pārcietusi. Bet viņš to nevar, viņš neko nevar bez viņas.»

—   Piedod man, mīļais,— viņa maigi teica un izstiepa rokas.— Es zinu, kā tas sāp. Bet viņa taču nekā nezina, viņai nav bijis ne mazāko aizdomu, tik daudz laba dievs mums vēlējis.

Viņš ātri pienāca Skārletai klāt un apskāva to, pats lāgā nezinādams, ko dara. Viņa pacēlās uz pirkstgaliem, mierinādama pielika savu silto vaigu pie viņa vaiga un noglāstīja viņa matus.

—   Neraudi, mīļais! Viņas dēļ tev jābūt drošam. Tūliņ viņa gribēs tevi redzēt, tad tev jābūt drošam. Viņa nedrīkst manīt, ka esi raudājis, citādi viņa mocīsies.

Ešlijs turēja viņu tik cieši apskautu, ka viņa tikko varēja paelpot, un čukstēja pusaizsmakušā balsī:— Ko lai daru? Es nevaru … nevaru bez viņas dzīvot.

«Es arī ne,» viņa nodomāja, garā redzēja ilgos gadus bez Melānijas, kam nu bija jānāk, un nodrebēdama aizvēra acis. Bet tad viņa saņēmās. Nu viņai bija jārūpējas par Ešliju. Kādreiz, kad viņa Tarā pagurusi un apreibusi bija gulējusi mēnesnīcas pielijušā istabā, viņai jau bija radusies atziņa: «Nastas radītas pleciem, kas diezgan stipri, lai tās nestu.» Jā, viņas pleci bija stipri, Ešlija — ne. Tādēļ viņa ņēma nastu savos plecos un, izlikdamās tik mierīga, kāda īstenībā nemaz nebija, noskūpstīja tam mitro vaigu — bez kvēles, bez kaislības un iekāres, gluži vēsi un maigi.

—   Gan jau kaut kā dzīvosim,— viņa teica.

Pēkšņi atsprāga Melānijas istabas durvis, asi un nepacietīgi atskanēja doktora Mīda' balss:

—   Ešlij! Ātri!

«Ak dievs, viņa nomirusi,» Skārleta nodomāja, «un Ešlijs pat nebija pie viņas, lai atvadītos! Bet varbūt.. .»

—   Ātrāk!— viņa tam uzsauca un sapurināja to, jo tas kā apmāts skatījās sev priekšā.— Ātrāk!— Un bīdīja to ārā pa durvīm. It kā Skārletas uzsauciena atmodināts, viņš izskrēja priekšnamā, cimdu vēl arvien rokā turēdams. Ātru soļu dipoņa, tad viņa dzirdēja durvis veramies.

— Ak dievs!— viņa vēlreiz noteica, lēni piegāja pie gultas, apsēdās tanī un ļāva galvai ieslīdēt rokās. Pēkšņi viņa jutās tik nogurusi kā vēl nekad savā mūžā. Kad Melānijas durvis bija aizvērušās, pēkšņi pārtrūka saspringums, kas viņu bija turējis kājās. Viņa bija līdz nāvei pagurusi un it kā vairs nespēja just. Viņa nejuta ne bēdas, ne sirdsapziņas pārmetumus, ne bailes, ne izbrīnu. Viņa bija tikai nogurusi. Smadzenes viņai darbojās truli, automātiski — gluži kā pulkstenis uz kamīna.

Viena pati doma cēlās augšup no truluma. Ešlijs viņu nemīlēja, patiesībā nekad nebija mīlējis, un šī atziņa nebija sāpīga. īstenībā tai taču vajadzēja sāpēt. Viņai vajadzēja būt izmisušai, salauztu sirdi un kurnēt pret likteni. Ilgi, ilgi viņa bija paļāvusies uz Ešlija mīlestību, daudzos tumšos ceļos tā bijusi viņas balsts. Un tomēr tā bija patiesība — Ešlijs viņu nemīlēja, un viņai tas bija vienalga. Tas viņai bija vienalga, jo arī viņa nemīlēja Ešliju. Viņa to nemīlēja, un tādēļ nekādi tā vārdi vai darbi viņu vairs nespēja sāpināt.

Viņa atlaidās gultā un gurdi iespieda galvu spilvenā. Velti būtu pretoties šai domai, velti būtu sev teikt: «Bet es taču viņu mīlu, tik daudzus gadus esmu mīlējusi! Mīlestība nevar vienā mirklī pārvērsties vienaldzībā!»

Tā varēja pārvērsties, un tas bija noticis.

«Viņš vispār eksistējis tikai manās iedomās,» viņa gurdi nodomāja. «Esmu mīlējusi tikai iedomu tēlu, kas jau no sākta gala bijis nedzīvs, kā mirusi un nedzīva tagad ir Mellija. Biju pašuvusi skaistas drēbes un tanīs iemīlējusies. Kad atjāja Ešlijs — skaists zēns, tikai pavisam citāds —, es viņam uzvilku šīs drēbes un liku viņam tās valkāt, nejautādama, vai tās viņam der vai neder. Kas viņš īstenībā bija, to es nekad neesmu redzējusi. Visu laiku esmu mīlējusi skaistās drēbes, nevis viņu.»

Atskatoties cauri gadiem pagātnē, Skārleta redzēja sevi puķainajā, zaļajā tērpā stāvam saulainajā Taras lievenī un jūsmojam par jauno jātnieku ar gaišajiem matiem, kas saulē mirdzēja kā sudraba bruņucepure. Nu viņa skaidri saprata, ka Ešlijs bijis tikai viņas bērnišķīga iegriba, tāda pati nenopietna iedoma kā vēlēšanās iegūt akvamarīna auskarus — tos viņa reiz bērnībā, būdama maza, izlutināta meitene, bija Džeraldam izkaulējusi. Tiklīdz tie viņai bija, tie zaudēja vērtību, tāpat kā viss — ja neņem vērā naudu — zaudēja vērtību, tiklīdz bija iegūts. Tāpat būtu bijis arī ar Ešliju, ja viņa tālajās jaunības dienās būtu apmierinājusi savu godkāri, atraidīdama viņa roku.

Ja viņš kādreiz būtu bijis viņas varā un iekarsis, greizsirdīgi dusmojies un iūdzies kā citi zēni, viņas pēkšņā aizraušanās būtu izgaisusi kā rīta migla saulē, tiklīdz viņa būtu satikusi kādu citu vīrieti.

«Kāda muļķe esmu bijusi,» viņa sarūgtināta domāja. «Nu man par to jāmaksā. Nu ir noticis tas, ko tik bieži vēlējos. Es vēlējos Melānijas nāvi, lai dabūtu Ešliju. Nu viņa ir mirusi un viņš ir mans, bet es viņu vairs negribu. Sava nolādētā goda dēļ viņš man jautās, vai gribu šķirties no Reta un precēties ar viņu. Precēties? Ne par kādu naudu es viņu vairs neņemtu. Un tomēr viņš man tagad visu mūžu būs uz kakla. Kamēr vien dzīvošu, man būs jāraugās, lai viņš nenomirst badā un lai viņam kāds nenodara pāri. Viens bērns vairāk, kas man turas pie brunčiem. Mīļo esmu zaudējusi, toties ieguvusi vēl vienu bērnu. Ja es nebūtu Melānijai apsolījusi, man . .. man būtu vienalga, vai es viņu vēl kādreiz satieku vai ne.»

LXII

Viņa izdzirdēja sačukstēšanos un, piegājusi pie durvīm, ieraudzīja priekšnamā pie sētas ieejas izbijušos nēģerus: Dilsija stāvēja, ar pūlēm turēdama rokās aizmigušo Bo, tēvocis Pīters raudāja, bet virēja ar skoteli slaucīja mitro, plato seju. Visi trīs palūkojās uz Skārletu, it kā mēmi jautādami, ko tagad darīt. Viņa ieskatījās viesistabā un ieraudzīja Indiju un krustmāti Pitiju — viņas stāvēja klusēdamas, rokās saķērušās, un Indija pirmo reizi nelikās augstprātīga. Tāpat kā nēģeri, arī viņas lūdzoši raudzījās uz Skārletu, it kā gaidot viņas rīkojumus. Skārleta iegāja viesistabā, un abas sievietes tūlīt viņu apstāja.

—   Ai, Skārlet, ko nu …— krustmāte Pitija iesāka, viņas bērnišķīgi pilnīgās lūpas raustījās.

—   Nerunājiet ar mani, citādi es sākšu kliegt,— Skārleta teica. No pārliecīgā sasprindzinājuma viņas balss skanēja asi, viņa cieši piespieda pie sāniem dūrēs sažņaugtās rokas. Iedomājoties to, ka tagad vajadzēs runāt par Melāniju, dot nāves gadījumam nepieciešamos rīkojumus, viņai kaklā atkal sakāpa kamols.— Es negribu dzirdēt no jums ne vārda!

Šis valdonīgais tonis lika viņām atkāpties, abu sejās parādījās bezpalīdzīga, aizvainota izteiksme. «Es nedrīkstu raudāt, viņām redzot,» Skārleta domāja. «Man jāsavaldās, citādi viņas arī raudās un viņām līdzi sāks gaudot melnie, un tad mēs visi zaudēsim prātu. Jāsaņem sevi rokās. Man tik daudz kas vēl jādara. Jāiet pie zārcinieka, jārīko bēres, jāraugās, lai māja tiek uzkopta, jāsaka laipni vārdi visiem, kas raudās man pie krūtīm.

Ešlijs visu to nokārtot nevar, Pitija un Indija ari ne. Tātad tas jādara man. Ai, cik tas ir smagi! Tas vienmēr ir bijis smagi, bet vienmēr to ir darījis kāds cits.»

Viņa paskatījās uz Indijas un Pitijas izmisušajām, aizvainotajām sejām, un viņu pārņēma dziļa nožēla. Melānijai nepatiktu, ka viņa tik skarbi izturas pret tiem, kurus tā mīlēja.

— Piedodiet, ka biju tik nelaipna,— viņa ar pūlēm izteica. — Tas gluži vienkārši tāpēc. . . vārdu sakot, piedod, krustmāmiņ, ka biju nelaipna. Es tagad uz brīdi iziešu uz lieveņa. Man vajag pabūt vienai. Kad atgriezīšos, tad mēs. ..

Viņa noglāstīja krustmātei Pitijai plecu un ātri pagāja tai garām uz ārdurvīm; viņa juta — ja paliks vēl sekundi šajā istabā, tad vairs nespēs valdīt pār sevi. Viņai vajadzēja pabūt vienai. Jāizraudas, citādi sirds viņai lūzīs.

Viņa izgāja tumšajā lievenī un cieši aizvēra durvis; miklais nakts gaiss atveldzēja viņai seju. Lietus bija pārgājis, un visapkārt valdīja klusums, tikai reizēm nopilēja pa lāsei no jumta karnīzes. Pasaule bija ietinusies biezā, aukstā miglā, kurā jautās mūžībā aizejošā gada elpa. Otrpus ielas visi nami bija tumši, tikai viens logs ne, un lampas gaisma, kas krita uz ielas, cīnījās ar miglu, apzeltījot atstaros mutuļojošās miglas strēles. Šķita, ka pār visu plašo pasauli klājas pelēks miglas auts. Viss bija sastindzis.

Viņa atspieda galvu pret lieveņa stabu un gribēja raudāt, bet asaru nebija. Pārāk liela bija uzbrukusi nelaime — asaras te nelīdzēja. Drebuļi purināja viņas miesu. Prātā atkal un atkal uzplaiksnīja divi neieņemami cietokšņi, kas, pērkonīgi nograndot, bija sabrukuši viņas acu priekšā. Viņa stāvēja un mēģināja rast atbalstu savos vecajos buramvārdos: «Es domāšu par visu to vēlāk, rīt, kad man būs kļuvis vieglāk,»— bet buramvārdi bija zaudējuši savu spēku. Viņa nespēja nedomāt par diviem cilvēkiem: par Melāniju, ko viņa, kā izrādās, tā mīlējusi un kas, kā izrādās, viņai tik ļoti vajadzīga, un par Ešliju un savu nelabojamo aklību, kas liedza redzēt Ešliju tādu, kāds viņš īstenībā ir. Skārleta saprata, ka domāt par to būs tikpat sāpīgi gan rīt, gan parīt, gan visas mūža dienas.

«Es nevaru tagad iet atpakaļ istabā un runāt ar viņām,» viņa domāja. «Nevaru šovakar redzēt Ešliju un viņu mierināt. Šovakar vairs ne. Rīt agri nākšu šurp un izdarīšu visu, kas jādara, un teikšu visus mierinājuma vārdus, kādi jāsaka. Bet šovakar ne! Es nevaru. Es iešu mājās.»

Līdz mājām bija tikai pieci kvartāli. Viņa negaidīs, līdz raudošais Pīters aizjūdz zirgu, negaidīs, līdz ārsts Mīds viņu aizved mājās. Viņa nav spējīga paciest nedz viena asaras, nedz

otra nosodošo klusēšanu. Viņa ātri — bez cepures un apmetņa — noskrēja lejā pa tumšajām lieveņa kāpnēm un aizgāja miglainajā naktī. Nogriezušies ap stūri, viņa gāja uz augšu, uz Persiku ielu, soļodama šajā miklajā, sastingušajā pasaulē klusām, gluži kā pa sapņiem.

Ejot augšup pa pakalnu un nesot krūtīs neizraudātu asaru kamolu, viņu pēkšņi pārņēma dīvaina sajūta, it kā viņa kādreiz jau būtu bijusi šajā drūmajā, saltajā vietā un tādos pašos apstākļos, turklāt bijusi ne tikai vienu vai divas reizes, bet vairāk reižu. «Kādas muļķības,» viņa nodomāja, bet viņai kļuva neomulīgi, un viņa paātrināja soļus. «Nervi taisa jokus.» Taču dīvainā sajūta nezuda un pamazām pārņēma viņas apziņu.

Viņa bailīgi paskatījās apkārt, bet sajūta kļuva arvien stiprāka — baismīga, tomēr tik pazīstama. Viņa piepeši atmeta atpakaļ galvu gluži kā dzīvnieks, jauzdams briesmas. «Es esmu tikai nogurusi,» viņa mēģināja sevi nomierināt, «un nakts ir tik savāda, tik miglas pilna … Es vēl nekad neesmu redzējusi tik biezu miglu, vienīgi. .. vienīgi. . .»

Pēkšņi viņa atskārta, un sirds viņai sažņaudzās bailēs. Tagad viņa zināja. Simtiem reižu viņa bija redzējusi šo murgaino sapni, kad skrēja tādā pašā miglā pa spokainu zemi, kur nav neviena robežstaba, skrēja caur aukstu, lipīgu miglu, kas pilna tvarstīgu rēgu un ēnu. Vai viņa atkal sapņo, vai sapnis kļuvis par īstenību?

Vienu mirkli īstenības izjūta viņu pameta un viņa galīgi apjuka. Sapņa radītā sajūta kļuva pārvarīga, sirds viņai sāka neganti lēkt. Viņa atkal stāvēja kapa klusumā, kā toreiz bija stāvējusi Tarā. Viss, kas pasaulē vērtīgs, bija zudis, dzīve drupās satriekta, šausmas kā salts vējš iegaudojās viņas sirdī. Baismas, ko radījusi migla un kas bija pati migla, uzlika viņai savu ķetnu, un viņa metās skriet. Viņa skrēja tāpat, kā sapnī bija simtiem reižu skrējusi, skrēja akli, nezinādama, kurp, neprātīgu baiļu dzīta, meklēdama pelēkajā miglā drošo patvērumu, kam taču kaut kur vajadzēja būt.

Viņa skrēja pa tumšo ielu, galvu noliekusi, sirds viņai strauji dauzījās. Mitrais nakts gaiss vērta valgas viņas lūpas, koki no augšas viņai it kā draudēja. Bet kaut kur, kaut kur šajā mitrā klusuma izmirušajā valstībā taču jābūt patvērumam! Viņa aizelsusies skrēja kalnup, aukstie, samirkušie svārki plītēja potītes, plaušas plīsa vai pušu, cieši savilktā korsete urbās ribās un spieda sirdi.

Pēkšņi viņas acu priekšā iznira uguntiņa, vesela virkne uguntiņu — nespodru, mirguļojošu, bet īstu uguntiņu. Savos murgos viņa nekad nebija redzējusi uguntiņas, tikai pelēku miglu. Skārletas apziņa pietvēris šīm uguntiņām. Uguntiņas — tās nozīmēja drošību, cilvēkus, tā bija īstenība, un viņa spēji apstājās, sažņaudza rokas un centās pārmākt paniku, saspringti skatīdamās uz gāzes laternu rindu, kas pierādīja viņas apjukušajam prātam, ka viņa atrodas Persiku ielā, Atlantā, nevis pelēkajā rēgu un ēnu valstībā. Smagi elpodama, viņa noslīga uz akmens stabiņa ietves malā, kur piebrauca karietes, un pūlējās saturēt nervus, it kā tie būtu virves, kas slīd ārā no rokām.

«Es skrēju . . . skrēju kā vājprātīga!» viņa nodomāja. Un, lai arī viņa vēl drebēja, bailes sāka pierimt, tomēr sirds vēl sitās dobji un smagi. «Bet uz kurieni es skrēju?»

Elpot kļuva vieglāk — viņa sēdēja, piespiedusi rokas pie krūtīm, un skatījās visgarām Persiku ielai. Tur, pakalna galā, ir viņas māja. Šķita, ka no visiem tās logiem plūst gaisma, ar savu spozmi metot izaicinājumu tumsai. Māja! Tā bija reāla! Viņa ar pateicību un ilgām raudzījās uz neskaidro mājas siluetu, un pār viņu nolaidās tāds kā miers.

Uz mājām! Lūk, uz kurieni viņa bija tiekusies! Lūk, uz kurieni bija skrējusi! Uz mājām — pie Reta!

Tikko Skārleta to aptvēra, viņai it kā zvīņas nokrita no acīm un izzuda arī bailes, kas viņu vajāja kopš tās nakts, kad viņa, nokļuvusi līdz Tarai, ieraudzīja, ka viņas pasaule ir satriekta drupās. Toreiz, atgriezusies Tarā, viņa redzēja, ka paļāvība uz nākotni ir zudusi, vairs nav ne miņas no gudrības, mīlestības un maiguma, ko dzīvē iemiesojusi Elena un kas bijis viņas, Skārletas, balsts jaunības gados. Un, kaut arī kopš tās nakts viņa ir spējusi sevi materiāli nodrošināt, savos sapņos viņa joprojām bija pārbijies bērns, kas veltīgi meklē zaudēto paļāvību uz nākotni, meklē savu zudušo pasauli.

Tagad viņa saprata, kādu patvērumu sapņos meklējusi, kas ir tas siltuma un drošības avots, ko viņa nekādi nebija varējusi miglā uziet. Tas nebija Ešlijs, nē, nebūt nebija Ešlijs! Ešlijā nav siltuma, tāpat kā siltuma nav maldugunī, ar viņu nevar justies droši, tāpat kā nevar justies droši plūstošās smiltīs. Tas bija Rets — Rets, kurš ar savām stiprajām rokām var viņu apskaut, pie kura platajām krūtīm viņa var pieglaust nogurušo galvu, kura zobgalības un smiekli palīdz redzēt lietas to patiesajā gaismā. Rets, kas viņu pilnīgi saprot, tāpēc ka viņš, tāpat ka viņa, redz patiesību tādu, kāda tā ir, nevis aizplīvurotu ar visādiem cēliem priekšstatiem par godu, uzupurēšanos un ticību cilvēka dabai. Un Rets viņu mīl! Kāpēc viņa līdz šim nebija sapratusi, ka Rets mīl viņu, lai gan viņa dzēlīgums it kā liecinātu par pretējo? Turpretī Melānija bija sapratusi un vēl uz nāves sliekšņa teikusi: «Esi laba pret viņu.»

«Ak,» viņa nodomāja, «Ešlijs nav vienīgais muļķīgi aklais cilvēks. Arī man jau sen vajadzēja to saprast.»

Gadiem ilgi viņa sev aiz muguras bija jutusi Reta mīlestības stipro sienu un uzskatījusi to par kaut ko pašu par sevi saprotamu — tāpat kā Melānijas mīlestību — un glaimojusi sev ar domu, ka rod spēku tikai sevī. Un gluži tāpat, kā viņa šovakar bija sapratusi, ka Melānija ir atradusies viņai blakus viņas dzīves grūtajos cīniņos, viņa tagad saprata arī to, ka aizmugurē vienmēr klusējot bija stāvējis Rets — viņu mīlēdams, saprazdams, gatavs viņai palīdzēt. Rets, kas labdarības tirdziņā bija izlasījis viņas acīs nepacietību un aicinājis viņu uz deju. Rets, kas bija palīdzējis viņai nomest sēras, kuras viņu savažoja, Rets, kas bija izvedis viņu caur ugunsgrēkiem un sprādzieniem tajā naktī, kad dega Atlanta, Rets, kas bija viņu mierinājis, kad viņa iekliegdamās pamodās no biedīgajiem murgiem,— neviens vīrietis neko tādu nedarīs, ja nemīlēs sievieti līdz neprātam.

Mitrums lāsoja no kokiem, bet viņa to pat nemanīja. Ap viņu mutuļoja migla, bet viņa to neievēroja. Domājot par Reta tumsnējo seju, žilbi baltajiem zobiem un melnajām, spridzīgajām acīm, viņa juta, ka caur sirdi laužas vieglas drebas un šalkas.

«Es taču mīlu viņu!» viņa nodomāja un, kā vienmēr, uzņēma šo patiesību bez izbrīna, gluži kā bērns, kas saņem dāvanu. «Nezinu, cik sen jau viņu mīlu, bet tas ir tiesa. Ja nebūtu bijis Ešlija, es jau sen to būtu sapratusi. Man nekad nav izdevies ieraudzīt pasauli īstā gaismā, jo starp mani un pasauli vienmēr ir stāvējis Ešlijs.»

Viņa mīlēja Retu, nelieti, blēdi, cilvēku bez sirdsapziņas un goda — katrā ziņā ne tādā nozīmē, kā Ešlijs izprot godu. «Pie velna to Ešliju ar visu viņa godu!» viņa nodomāja. «Tās savas goda izpratnes dēļ Ešlijs vienmēr ir mani pievīlis. Jā, jau pašā sākumā, kad viņš ciemojās pie mums, lai gan zināja, ka viņa ģimene grib, lai viņš prec Melāniju. Bet Rets mani nekad nav pievīlis. Arī tajā briesmīgajā Melānijas viesību vakarā ne, lai gan viņam vajadzēja man par to noraut galvu. Pat tajā naktī, kad dega Atlanta un viņš atstāja mani uz ceļa, viņš zināja, ka man nekas nenotiks, ka es kaut kā izkulšos. Pat toreiz jenkiju cietumā, kad viņš izturējās tā, it kā man vajadzētu viņam atlīdzināt par aizdevumu . .. Viņš nekad mani ar varu neiegūtu. Viņš tikai gribēja mani pārbaudīt. Viņš mani vienmēr ir mīlējis, bet es esmu bijusi pret viņu tik zemiska. Cik reižu neesmu viņu aizvainojusi, bet viņš bija par lepnu, lai to izrādītu. Un kad nomira Bonija … Ai, kā es varēju?»

Viņa piecēlās, izslējās un paskatījās uz māju pakalnā. Vēl pirms pusstundas viņa bija domājusi, ka zaudējusi visu, tikai naudu ne, visu, kas dzīvi darīja pievilcīgu,— Eienu, Džeraldu, Boniju, mammīti, Melāniju un Ešliju. Izrādās, viņai bija vajadzējis zaudēt viņus visus, lai saprastu, ka viņa mīl Retu — mīl, tāpēc ka viņš ir stiprs un kaislīgs, ir tāds pats pasaulīgs bezprincipu cilvēks kā viņa pati.

«Es viņam visu pateikšu,» viņa apņēmās. «Un viņš sapratīs. Viņš vienmēr ir sapratis. Pateikšu viņam, cik liela muļķe esmu bijusi un kā es viņu mīlu un gribu visu griezt par labu.»

Pēkšņi viņa jutās stipra un laimīga. Viņa vairs nebaidījās no tumsas un miglas, un sirds viņai iegavilējās apziņā, ka nekad vairs no tām nebaidīsies. Lai cik bieza migla mutuļotu ap viņu nākotnē, viņa tagad zina, kur rodams patvērums. Viņa ātri gāja pa ielu uz savu māju, un katrs kvartāls viņai likās bezgala garš. Pārāk, pārāk garš. Viņa pacēla svārkus un sāka skriet. Bet viņa neskrēja aiz bailēm. Viņa skrēja tāpēc, ka ielas galā viņu gaidīja Reta skaujas.

LXIII

Parādes durvis bija pievērtas, Skārleta aizelsusies ieskrēja priekšistabā un mirkli apstājās zem varavīkšņaini mirdzošās kristāla lustras. Kaut gan māja bija spoži apgaismota, tajā valdīja dziļš klusums — nevis rāmais miega klusums, bet sastrēdzis, nomācošs un tāds kā draudīgs. Skārleta tūlīt ieraudzīja, ka Reta nav nedz viesistabā, nedz bibliotēkā, un sirds viņai saplaka. Ja nu viņš aizgājis pie Bellas vai citur, kur pavada'tik daudzus vakarus! Tas viņai nebija ienācis prātā.

Viņa jau kāpa augšā, cerēdama viņu tur atrast, kad ievēroja, ka ēdamistabas durvis ir ciet. Sirds viņai kaunā sažņaudzās, ieraugot šīs aizdarītās durvis,— viņa atcerējās daudzus pērnās vasaras vakarus, kad Rets viens pats tur bija sēdējis un dzēris līdz nemaņai, bet tad Porks bija nācis un viņu apguldījis. Tā bija viņas vaina, bet viņa visu to vērsīs par labu. Turpmāk viss būs citādi. . . «Mīļais dievs, kaut tik viņš šovakar nebūtu pārāk piedzēries! Ja viņš būs pārāk piedzēries, viņš man neticēs un sāks smieties, un tas salauzīs man sirdi.»

Viņa klusi pabīdīja durvju puses un ieskatījās ēdamistabā. Rets sagumis sēdēja pie galda, priekšā bija kristāla karafe, pilna ar vīnu, bet ar aizbāzni, un glāze bija tukša. Paldies dievam, viņš ir skaidrā prātā! Viņa atbīdīja durvis un centās savaldīties, lai nemestos pie viņa. Bet, kad Rets uz viņu paraudzījas, kaut kas viņa skatiena viņu apturēja uz sliekšņa un vārdi sastinga viņai uz lūpām.

Viņš cieši lūkojās uz viņu ar savām tumšajām acīm zem nogurumā pietūkušiem plakstiem, bet viņa acis neiedzirkstījās. Lai gan viņai atrisušie mati krita pār pleciem, krūtis smagi cilājās, bet svārki bija līdz ceļgaliem dubļu apšļākti, viņa seja nepauda nedz izbrīnu, nedz vaicājumu, lūpas nesavilkās zobgalīgā smīnā. Sadudzis viņš sēdēja krēslā, svārki, kas apspīlēja aptukušo, kādreiz tik slaido un stalto augumu, bija saburzīti, enerģiskā seja kļuvusi raupja. Dzeršana un izlaidība bija atstājušas pēdas: viņa senāk asi iezīmētais profils vairs neatgādināja jauna pagānu dieva galvu uz tikko kaltas zelta monētas — tas bija gurda, sabrukuša Cēzara profils uz nodiluša vara naudas gabala. Viņš raudzījās uz Skārletu — bet viņa stāvēja uz sliekšņa, roku pie sirds piespiedusi,— raudzījās ilgi, mierīgi, gandrīz laipni, un tas Skārletu izbiedēja.

—   Nāc šurp, apsēdies,— viņš teica.— Vai viņa nomira?

Skārleta pamāja ar galvu un nedroši gāja tuvāk, nezinādama,

kā izturēties un ko sacīt, redzot šo svešādo izteiksmi viņa sejā. Viņš nepiecēlās, tikai ar kāju pastūma viņai krēslu, un viņa ieslīga tajā. Cik žēl, ka viņš uzreiz ierunājās par Melāniju! Viņa tagad nevēlējās runāt par Melāniju, nevēlējās atkal pārdzīvot pēdējo stundu sirdssāpes. Par Melāniju vēl būs laika diezgan parunāt. Viņai gribējās iesaukties: «Es tevi mīlu!»— un viņai likās, ka tieši tagad — tieši šonakt ir pienākusi tā stunda, kad jāpasaka Retam tas, kas viņai uz sirds. Bet kaut kas Reta sejā viņu atturēja, un pēkšņi viņai bija kauns runāt par mīlestību šādā mirklī — Melānijas miesas taču vēl nebija paspējušas atdzist.

—   Dievs lai dod mieru viņas dvēselei,— viņš ar pūlēm izteica.— Viņa bija vienīgais patiesi labais cilvēks, ko es pazinu.

—   Ai, Ret!— viņa žēli iesaucās. Viņa vārdi Skārletai pārāk dzīvi atgādināja, ko Melānija viņai bija laba darījusi.— Kāpēc tu nenāci man līdzi? Tas bija tik briesmīgi… un tu man biji tik vajadzīgs.

—   Es to nevarētu izturēt,— viņš vienkārši noteica un mirkli klusēja. Tad viņš ar pūlēm ļoti klusi izsacīja:— Viņa bija īsta lēdija.

Reta tumšo acu skatiens bija vērsts kaut kur viņai garām, un Skārleta ieraudzīja tajās tādu pašu izteiksmi kā toreiz Atlantas ugunsgrēku atblāzmā, kad viņš teica, ka iešot līdzi armijai, kas atkāpās,— viņa acīs atspoguļojās izbrīns, kāds pārņem cilvēku, kurš, lai arī labi pazīst sevi, pēkšņi atklāj sevī negaidītu uzticību kaut kam un negaidītas jūtas un mazliet kautrējas pats no sevis.

Viņa gurdās acis raudzījās pāri viņas plecam, it kā redzētu Melāniju klusi pārejam pāri istabai uz durvīm. Viņš it kā atvadījās no viņas, bet viņa seja nepauda nedz bēdas, nedz ciešanas, tikai izbrīnu pašam par sevi, tikai kopš jaunības aizmirstu jūtu spēju atmodu. Un viņš atkārtoja:

—   Viņa bija īsta lēdija.

Skārletai pārskrēja šermuļi, gaišais prieks sirdī izgaisa, izplēnēja siltums un aizrautība, kas lika viņai kā uz vēja spārniem traukties mājās. Viņa sāka saprast, kas notika Reta dvēselē, kad viņš atvadījās no visā pasaulē vienīgā cilvēka, kuru bija cienījis. Un Skārletu atkal pārņēma izmisums par neatsveramo zaudējumu, ko cietusi ne tikai viņa. Protams, Skārleta vēl pilnīgi neaptvēra un neizprata, ko izjuta Rets, tomēr mirkli arī viņa it kā juta čaukstošu svārku pēdējo vieglo pieskārienu. Viņa raudzījās ar Reta acīm, kā aiziet no dzīves nevis sieviete, bet leģenda — maiga, necila, bet nesalaužama sieviete, kurai Dienvidi bija uzticējuši sargāt savu ģimenes pavardu un kuras lepnajās, mīļajās skaujās tie atgriezās pēc sakāves.

Reta skatiens atkal pievērsās Skārletai.

—  Tātad viņa ir mirusi.— Viņš to sacīja jau citā — saltā un nevērīgā tonī.— Redz, cik labi tev viss nokārtojas.

—   Kā tu vari tā runāti— Viņa iesaucās, dziļi aizskarta, juzdama, ka asaras saskrien acīs.— Tu taču zini, kā es viņu mīlēju!

—   Nē, to es nevaru sacīt, ka zināju. Tas man ir negaidīts pārsteigums un dara tev godu, ka tu beidzot esi spējīga novērtēt Melāniju, pēc tam kad tev tik ilgi ir patikuši baltie salašņas.

—   Kā tu vari tā runāt? Protams, es visu laiku esmu viņu augsti vērtējusi! Bet tu ne. Tu viņu nepazini tā kā es! Tu nemaz nevari saprast, cik laba viņa bija . . .

—   Tā? Var jau būt.

—   Viņa rūpējās par visiem, tikai par sevi ne . .. Starp citu, vēl pēdējā mirklī viņa runāja par tevi.

Viņš pagriezās pret Skārletu, un viņa acīs pavīdēja patiesa interese.

—   Ko viņa teica?

—   Ai, tagad nē, Ret!

—   Pasaki!

Viņš to izsacīja mierīgi, bet tā sažņaudza viņas roku, ka darīja sāpes. Viņai negribējās runāt, ne jau šādi viņa vēlējās stāstīt viņam par savu mīlestību, bet Reta stingrais tvēriens pieprasīja atbildi.

—   Viņa teica.. . viņa teica … «Esi laba pret kapteini Batleru. Viņš tevi tik ļoti mīl.»

Rets lūkojās uz viņu, acis nepamirkšķinādams, tad palaida vaļā viņas roku un pievēra plakstus — viņa sejā iegūla drūma, noslēgta izteiksme. Pēkšņi viņš piecēlās, piegāja pie loga, atrāva portjeras un ilgi skatījās ārā, it kā tur redzētu vēl kaut ko, ne tikai biezos miglas vālus.

—   Un ko viņa vēl teica?— viņš nepagriezdamies jautāja.

—   Viņa mani lūdza rūpēties par mazo Bo, un es apsolījos to turēt kā savu dēlu.

—   Un ko vēl?

—   Viņa teica . .. par Ešliju . .. lūdza, lai es parūpējos arī par Ešliju.

Mirkli viņš klusēja, tad klusi iesmējās.

—   Laikam ir ļoti patīkami saņemt pirmās sievas atļauju, vai ne?

—   Ko tu gribi ar to sacīt?

Viņš pagriezās, un, lai arī Skārleta bija apjukusi, viņa tomēr izbrīnījās, manīdama, ka viņš vēro viņu bez izsmiekla. Un vēro vienaldzīgi — kā cilvēks, kas noskatās ne visai saistošas komēdijas pēdējo cēlienu.

—   Man liekas, es izteicos diezgan skaidri. Melānija ir mirusi. Tev pietiek nepieciešamo pierādījumu, lai panāktu šķiršanos, un reputācija tev nav tāda, ka šķiršanās tai varētu vēl kaitēt. No reliģiozitātes arī tev nekas vairs nav atlicis, tā ka baznīcas spriedumam nav nozīmes. Tātad — Ešlijs un sapņu piepildījums, turklāt ar Mellijas svētību.

—   Šķiršanos?— viņa iesaucās.— Nē, nē!— Viņa gribēja kaut ko teikt, sastomījās, pielēca kājās, pieskrēja pie Reta un ieķērās viņam elkonī.— Ai, tā nav tiesa! Tu briesmīgi maldies! Es negribu šķirties, es. ..— Viņa apklusa, nerazdama vārdus.

Viņš satvēra viņu aiz zoda, lēni pacēla viņas seju pret lampas gaismu, vērīgi ielūkojās viņai acīs. Viņa raudzījās uz Retu, ielikdama skatienā visu savu sirdi, un lūpas viņai trīcēja, kad viņa mēģināja kaut ko teikt, bet vārdi nenāca pār tām. Viņa meklēja Reta sejā atbildi savām jūtām, cerības un prieka uzdzirkstījumu. Tagad taču viņš, protams, visu ir sapratis! Bet viņa redzēja tikai tumsnēju, noslēgtu seju, kas viņu tik bieži bija mulsinājusi. Viņš palaida viņas zodu, pagriezās, piegāja pie galda, atkal apsēdās, izstiepa kājas, gurdeni nolaida galvu uz krūtīm, viņa acis zem melnajām uzacīm domīgi un vienaldzīgi raudzījās uz viņu.

Skārleta, pirkstus žņaudzīdama, piegāja viņam klāt.

—   Tu maldies,— viņa atsāka, beidzot atguvusi spēju runāt. — Ret, kad es to šovakar sapratu, es visu ceļu skriešus skrēju šurp, lai tev pateiktu … Ai, mans mīļais, es. ..

—   Tu esi nogurusi,— viņš sacīja, joprojām viņu vērodams. — Labāk ej gulēt,

—   Bet man tev jāpasaka!

—   Skariet,.^— viņš lēnām atbildēja,— es neko negribu dzirdēt — neko.

—   Bet tu taču nezini, ko es gribu teikt!

—   Mana kaķenīt, tas viss tev rakstīts sejā. Kaut kas vai kāds tev beidzot licis saprast, ka nelaimīgais misters Vilkss ir pusbeigla austere, ko pat tu nevari norit. Un tajā pašā reizē tu mani esi ieraudzījusi jaunā, vilinošā gaismā.— Viņš viegli paraustīja plecus.— Nav vērts par to runāt.

Viņai pārsteigumā gandrīz aizrāvās elpa. Protams, viņš vienmēr bija nolasījis viņas domas kā atvērtā grāmatā. Līdz šim viņa par šo spēju bija dusmojusies, bet tagad, kad bija pārgājis pirmais izbrīns par to, ka viņas dvēseles dzīles tik skaidri caurredzamas, viņa jutās bezgala priecīga un atvieglota. Viņš zina, viņš saprot,— tagad viņai savs uzdevums likās tik brīnum viegls. Nebija nozīmes par to runāt. Protams, viņš ir sarūgtināts, ka viņa tik ilgi bija viņu nonievājusi, protams, viņš vēl netic šai pēkšņajai mainībai. Viņai vajadzēs Retu iekarot, izrādīt laipnību, pārliecināt viņu, apbērt ar mīlestības apliecinājumiem. Ai, cik labprāt viņa visu to darīs!

—   Mīļais, es tev pateikšu visu.— Viņa atspiedās uz Reta krēsla paroces un pieliecās viņam klāt.— Es biju tik netaisnīga, biju tāda muļķe . . .

—   Skariet, lai paliek. Nezemojies manā priekšā, to es nevaru paciest. Izrādi kaut mazliet cieņas un savaldības, lai kaut vai tas oaliek atmiņā no mūsu laulības. Aiztaupīsim sev šo pēdējo izskaidrošanos.

Viņa spēji saslējās. «Aiztaupīsim sev šo pēdējo izskaidrošanos»? Ko viņš gribēja teikt, sacīdams «šo pēdējo»? Pēdējo? Tā taču ir viņu pirmā izskaidrošanās, tas ir tikai sākums!

—   Bet es tik un tā tev pateikšu,— viņa steidzīgi iesāka, it kā baidīdamās, ka viņš neaizspiež viņai muti ar roku.— Ai, Ret, dārgais, es tevi tik ļoti mīlu! Droši vien esmu tevi jau gadiem ilgi mīlējusi, es tikai biju tāda muļķe, ka to nesapratu. Ret, tev man jātic!

Rets mirkli lūkojās uz viņu — skatiens ietiecās viņas apziņas pašos dziļumos. Pēc viņa acīm Skārleta saprata, ka viņš tic, bet viņu tas maz interesē. Vai tiešām viņš izrēķināsies ar viņu taisni tagad? Mocīs viņu, atmaksādams ar to pašu?

—  Jā, es tev ticu,— viņš beidzot sacīja.— Bet kā tad būs ar Ešliju Vilkšu?

—   Ar Ešliju?— Viņa nepacietīgi paraustīja plecus.— Es … man jau viņš daudzus gadus, kā liekas, ir vienaldzīgs. Viņš ir… vārdu sakot, viņš man ir tāds kā paradums, no kura es nespēju tikt vaļā, jo esmu ieguvusi to jau meitenes gados. Es savu mūžu nebūtu domājusi, ka viņš man dārgs, ja būtu sapratusi, kāds viņš patiesībā ir. Viņš taču ir tikai gļēvs, nožēlojams radījums, lai arī spriedelē par taisnīgumu, par godu un .. .

—   Nē,— Rets teica,— ja tu gribi viņu redzēt tādu, kāds viņš ir, tad tāds viņš nav. Viņš ir tikai augstdzimis džentlmenis, kurš atrodas pasaulē, kas viņam sveša, un mēģina tajā kaut kā dzīvot pēc vecās pasaules likumiem, tās pasaules, kura aizgājusi pagātnē.

—   Ai, Ret, nerunāsim par viņu! Kāda tam tagad vairs jēga? Vai tiešām tu neesi priecīgs, uzzinājis, ka es .. .

Uztvērusi Reta skatienu — viņa acis bija tik nogurušas —, Skārleta samulsusi apklusa, sakautrējusies kā meitene, kas pirmo reizi palikusi vienatnē ar savu pielūdzēju. Kaut viņš mazliet palīdzētu viņai! Kaut vai pastieptu pretī rokas, tad viņa pateicībā mestos viņa skaujās, ieritinātos viņam klēpī un pieglaustu galvu viņam pie krūtīm! Viņas lūpas, piekļāvušās viņa lūpām, izteiktu visu daudz labāk nekā šie stomīgie vārdi. Taču, uz viņu raugoties, Skārleta saprata, ka viņš ir atturīgs ne jau aiz atriebības. Viņš izskatījās apātisks, it kā visam, ko viņa teikusi, nav bijis nekādas nozīmes.

—   Priecīgs?— viņš sacīja.— Bija laiks, kad es būtu ar gavēni pateicies dievam, ja tu būtu izteikusi šādus vārdus. Bet tagad tas man ir vienalga.

—   Vienalga? Ret, ko tu runā? Kā tev tas var būt vienalga? Tu taču mani mīli, vai ne? Mīli taču! Arī Mellija to teica.

—   Un viņai bija taisnība, jo viņa zināja tikai to. Bet, Skārlet, vai tev nekad nav ienācis prātā, ka pat visnemirstīgākā mīlestība arī var iznīkt?

Viņa skatījās uz Retu, zaudējusi valodu. Viņas pavērtā mute atgādināja burtu «o».

—   Mana nu ir iznīkusi,— viņš turpināja.— Iznīkusi cīniņā ar Ešliju Vilkšu un tavu neprātīgo spītību, kura tev lika gluži kā buldogam ieķerties tajā, kas tev likās iekārojams… Un mana mīlestība iznīka.

—   Mīlestība taču nevar iznīkt!

—   Tava mīlestība uz Ešliju arī ir iznīkusi.

—   Bet es taču īstenībā viņu nekad neesmu mīlējusi!

—   Tādā gadījumā tu esi lieliski notēlojusi mīlestību — līdz šim vakaram. Skārlet, es tevi nenosodu, es tevi neapsūdzu, tev neko nepārmetu. Tie laiki ir pagājuši. Tāpēc aiztaupi arī tu man savu taisnošanos un izskaidrošanos. Ja tu vari pāris minūtes manī noklausīties, mani nepārtraukdama, es tev pastāstīšu, ko es domāju, lai gan neredzu nekādas vajadzības to darīt. Patiesība ir pārāk skaidra.

Viņa apsēdās, spilgtā gāzes gaisma krita uz viņas bālo, satraukto seju. Viņa raudzījās Reta acīs, kuras tik labi un reizē arī tik maz pazina, klausījās viņa klusajā balsī, kas izteica vārdus, sākumā viņai pilnīgi nesaprotamus. Pirmo reizi viņš runāja ar viņu šādi — vienkārši, kā parasti runā cilvēki, bez zobgalībām un izsmiekla, bez mīklām.

—   Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka es tevi mīlēju tā, kā vien vīrietis var sievieti mīlēt? Mīlēju jau gadiem ilgi, līdz beidzot tevi ieguvu. Kara laikā es aizbraucu, mēģināju tevi aizmirst, bet nevarēju un atkal atgriezos. Pēc kara, zinādams, ka mani var apcietināt, es tomēr atgriezos, lai tevi sameklētu. Es tevi tā mīlēju, ka man likās — es varētu nošaut Frenku Kenediju un arī nošautu, ja viņš nebūtu nomiris. Es mīlēju tevi, bet tu nedrīkstēji to zināt. Tu esi tik cietsirdīga pret tiem, kas tevi mīl, Skārlet. Tu pieņem mīlestību un turi to kā pātagu pār cilvēka galvu.

No visa teiktā Skārleta saprata tikai to, ka Rets viņu mīl. Uztvērusi vieglu kaisles pieskaņu Reta balsī, viņa juta, ka viņu pamazām pārņem prieks un saviļņojums. Viņa sēdēja, tikko elpodama, klausījās un gaidīja.

—   Es zināju, ka tu mani nemīli, kad apprecējāmies, zināju visu par Ešliju, bet kā nelga domāju, ka tu mani ar laikuiemīlēsi, ja būšu pret tevi labs. Vari smieties, ja patīk, bet man gribējās par tevi rūpēties, tevi lutināt, darīt visu, ko tu vēlējies. Es gribēju tevi apprecēt, būt tev par atbalstu, dot tev iespēju darīt visu, kas patīk, lai tikai tu būtu laimīga,— tāpat taču bija ar Boniju. Tev tik grūti bija jācīnās, Skārlet. Neviens nesaprata tik labi kā es, ko tu biji pārcietusi. Un man gribējās, lai tev vairs nav jācīnās,— tagad cīnīšos es. Man gribējās, lai tu rotaļājies kā bērns, jo tu jau arī esi bērns — drosmīgs, izbiedēts, spītīgs bērns. Tāpēc ka tikai bērns var būt tik ietiepīgs un nejūtīgs.

Viņa balss skanēja mierīgi, bet gurdi, un kaut kas šajā balsī Skārletā pamodināja neskaidras atmiņas. Šādu balsi viņa jau bija dzirdējusi — citā vietā, kādā no savas dzīves izšķirošajiem brīžiem. Kur tas bija? Tāda cilvēka balss, kas skatās uz sevi un savu pasauli bez jebkādām jūtām, bez bailērrt, bez cerībām.

Tā taču … tā taču bija runājis Ešlijs Taras augļu dārzā, kur gaudoja vējš,— runājis par dzīvi un ēnu spēli gurdā mierā, kas liecināja par nenovēršamo galu daudz vairāk nekā tad, ja viņa vārdi paustu bēdas un izmisumu. Tāpat kā toreiz Ešlija balss noskaņa viņu bija šausminājusi, tā ari tagad, Reta vārdos klausoties, sirds viņai kļuva smaga kā svins. Viņa balss, viņa izturēšanās Skārletu uztrauca vēl vairāk nekā vārdi un lika saprast, ka priecīgais satraukums, ko viņa pirms brīža jutusi, bijis pāragrs. Te kaut kas bija nelāgi, pavisam nelāgi. Skārleta nezināja, kas īsti, un alkatīgi tvēra katru Reta vārdu, nenolaizdama acis no viņa tumsnējās sejas, cerēdama izdzirdēt vārdus, kas izgaisinātu viņas bailes.

—   Bija skaidrs, ka mēs esam kā radīti viens otram. No visiem taviem paziņām tikai es vienīgais spēju tevi mīlēt, pat uzzinājis, kāda tu esi patiesībā: nežēlīga, mantkārīga, bez sirdsapziņas — tāda pati kā es. Taču es tevi mīlēju un nolēmu riskēt. Cerēju, ka Ešlija tēls tavā sirdī pamazām izbālēs. Tomēr,— viņš paraustīja plecus,— izmēģinājis visu, es neko nepanācu. Bet es tevi tik ļoti mīlēju, Skārlet. Ja vien tu būtu ļāvusi, es tevi būtu mīlējis tik maigi, tik saudzīgi, kā vien vīrietis var sievieti mīlēt. Bet tu to nedrīkstēji just, citādi tu mani būtu noturējusi par vāju un izmantojusi manu mīlestību kā ieroci pret mani pašu. Un vienmēr, vienmēr blakus bija Ešlijs. Tas mani noveda līdz ārprātam. Es nevarēju katru vakaru sēdēt tev pretī pie galda, zinādams, ka tu vēlētos, kaut manā vietā sēdētu Ešlijs. Es nevarēju naktī turēt tevi savās skaujās, zinādams . . . nu, vienalga, tagad tam vairs nav nozīmes. Tagad es pat brīnos, kāpēc man bija tik sāpīgi. Redzi, tas mani dzina pie Bellas. Ir kaut kāds dzīvniecisks gandarījums tuvībā ar sievieti, kaut vai neizglītotu priekaineitu, kas tevi bezgala mīl un ciena, tāpēc ka tu viņas acīs esi smalks džentlmenis. Tas bija kā balzams manai godkārei. Bet tu nekad neesi centusies būt man balzams, mana dārgā.

—   Ai, Ret…— viņa iesāka, juzdamās tik nelaimīga, dzirdot viņu pieminam Bellu. Bet viņš ar mājienu lika viņai klusēt un turpināja:

—   Un tad bija tā nakts, kad es tevi uznesu augšā… Es domāju … Es cerēju . .. cerēju tik ļoti, ka baidījos nākamajā rītā tevi satikt un ieraudzīt, ka esmu maldījies un tu mani nemīli. Es tā baidījos, ka tu smiesies par mani, tāpēc aizgāju un piedzēros. Kad pārnācu, es drebēju pie visām miesām. Ja tu man tikai solīti būtu nākusi pretī, devusi kaut mazāko zīmi, man liekas, es tev būtu skūpstījis kājas. Bet tu to nedarīji.

—  Ai, Ret, es toreiz tā ilgojos tevis, bet tu biji tik nejauks! Jā, es tiešām ilgojos tevis! Tieši tad es pirmo reizi jutu, ka tevi mīlu. Kopš tā laika Ešlijs nobālēja manās acīs. Bet tu pret mani biji tik nejauks, ka es . ..

—   Nu labi,— viņš noteica.— Šķiet, ka mēs viens otru tad neesam sapratuši, bet tagad tam vairs nav nekādas nozīmes. Es tev to stāstu tikai tādē'i, lai tev par to vairs nebūtu jālauza galva. Kad tu biji slima, slima manas vainas dēļ, es stāvēju pie tavām durvīm un cerēju, ka tu mani pasauksi. Bet tu nepasauci. Tad es sapratu, ka esmu gluži vienkārši muļķis un starp mums viss beidzies.

Viņš apklusa un raudzījās viņai cauri kaut kur tālumā, kā Ešlijs bieži bija raudzījies, un redzēja kaut ko, kas viņai palika neredzams. Un Skārletai nekas cits neatlika kā klusējot lūkoties viņa sadrūmušajā sejā.

—   Bet mums bija Bonija, un es jutu, ka viss vēl nav beidzies. Man patika iedomāties, ka Bonija esi tu — atkal kļuvusi maza meitene, kāda biji, kad karš un nabadzība vēl nebija tevi pārvērtuši. Viņa tev tik ļoti līdzinājās — tāda pati stūrgalvīga, drosmīga, jautra un strauja, un es varēju viņu lutināt, kā gribēju lutināt tevi. Tomēr viņa nebija tāda kā tu — viņa mani mīlēja. Un es biju tik laimīgs, ka varēju viņai dāvāt visu savu mīlestību, kas tev nebija vajadzīga. Nu viņa visu paņēmusi sev līdzi.

Pēkšņi Skārletai kļuva žēl Reta, tik žēl, ka viņa aizmirsa savas bēdas un viņa vārdu radītās bailes. Pirmo reizi mūžā viņai bija žēl cilvēka, pret ko viņa nejuta nicinājumu, tāpēc ka pirmo reizi mūžā viņa sāka īsti saprast citu cilvēku. Viņa varēja saprast Reta iecirtīgo noslēgšanos sevī, jo viņa taču bija tāda pati, varēja saprast viņa spītīgo lepnumu, kas viņam liedza atzīties mīlestībā, baidoties, lai viņu neatgrūž.

—   Ai, mīļais!— Viņa panācās tuvāk, cerēdama, ka viņš tagad izstieps rokas un piekļaus viņu sev.— Mīļais, tik ļoti to nožēloju, bet griezīšu visu par labu. Tagad mēs zinām patiesību un varēsim būt tik laimīgi! Un . . . Ret, paskaties uz mani, Ret! Mums taču vēl var būt bērni — nu, varbūt ne tādi kā Bonija, bet…

—   Nē, pateicos,— Rets sacīja, it kā atraidīdams piedāvātu maizes riecienu.— Trešo reizi es vairs negribu riskēt ar savu sirdi.

—   Ret, nerunā tā! Ai, kā lai tev to izskaidroju! Es taču tev teicu, ka ļoti nožēloju . ..

—   Mīļā, tu esi bērns. Tu domā, ka tev tikai jāpasaka: «Es ļoti nožēloju,»— un tūliņ visas pagājušo gadu kļūdas un sāpes būs aizmēztas, izdzēstas no ?itmiņas un no vecajām vātīm inde vairs nesūksies ārā. . . Ņem manu kabatlakatiņu, Skārlet, nekad neesmu redzējis, ka tev mūža grūtajos brīžos būtu pie rokas kabatlakatiņš.

Viņa paņēma lakatiņu, noslaucīja degunu un atkal apsēdās. Bija pilnīgi skaidrs, ka Rets viņu netvers savās skaujas. Tāpat arī kļuva skaidrs, ka no visas šīs runāšanas par mīlestību viņa neko negūs. Tas bija stāsts par sen pagājušiem laikiem, un viņš raudzījās uz visu to it kā no malas. Un tas bija briesmīgi. Viņš paskatījās uz viņu domīgi, gandrīz vai laipnām acīm.

—   Cik tev gadu, mana dārgā? Tu man to nekad neesi teikusi.

—   Divdesmit astoņi,— viņa dobji atbildēja kabatlakatiņā.

—   Tas vēl nav tik daudz. Var pat teikt — tas nav nekāds vecums cilvēkam, kas ieguvis visu pasauli un atdevis savu dvēseli sātanam, vai ne? Nerādi tik bailīgu seju! Ar to es negribu teikt, ka tu degsi pekles ugunīs tās savas dēkas dēļ ar Ešliju. Es runāju līdzībās. Visu laiku, kopš tevi pazīstu, tev ir bijuši tikai divi mērķi — Ešlijs un nauda, lai tu varētu visu un visus triekt pie velna. Nu, tagad tu esi pietiekami bagāta un vari ar visiem runāt skarbi, un esi dabūjusi Ešliju, ja tev viņš vajadzīgs. Bet tev ar visu to, kā redzams, vairs nepietiek.

Skārleta bija iztrūkusies, bet ne jau no domas par pekles ugunīm. Viņa domāja: «Rets taču ir man viss, un es viņu zaudēju. Bet, ja es zaudēju viņu, nekam citam vairs nav nozīmes. Ja vien viņš man paliktu, es pat būtu ar mieru atkal kļūt nabaga. Būtu ar mieru atkal salt un badoties. Viņš taču nevar mani . .. Ai, protams, nevar!»

Viņa noslaucīja asaras un izmisīgi teica:

—   Ret, ja tu mani kādreiz esi tik ļoti mīlējis, tad taču kaut kas no šīm jūtām vēl ir atlicis!

—   No visa tā ir atlikušas tikai divas jūtas, bet tieši tās tu visvairāk ienīsti — žēlums un tāda dīvaina labsirdība.

«Žēlums! Labsirdība! Ak dievs!» zaudējusi pēdējo cerību, viņa nodomāja. Vienalga, ko, tikai ne žēlumu un labsirdību! Ja arī viņu bija pārņēmušas pret kādu šīs jūtas, tās vienmēr saistījušās ar nicinājumu. Vai tiešām Rets arī viņu nicina? Visu, tikai ne to! Tad jau labāks būtu pat viņa ciniskais vēsums kā kara dienās, pat skurbais neprāts, kad viņš tonakt nesa viņu augšā pa kāpnēm, tik cieši apskāvis, ka darīja viņai sāpes, pat viņa paņēmiens tīšām stiept vārdus, runājot dzēlības, aiz kurām, kā viņa tagad saprata, viņš slēpis savu rūgto mīlestību,— viss, tikai ne šī vienaldzīgā labsirdība, kas tagad tik skaidri bija lasāma viņa sejā!

—   Tātad … tātad es esmu visu izpostījusi — un tu mani vairs nemīli?

—   Tā ir.

—   Bet.. .— viņa stūrgalvīgi turpināja — gluži kā bērns, kas joprojām domā, ka pietiek izsacīt vēlēšanos, lai tā jau piepildītos,— es taču tevi mīlu!

—   Tad tā ir tava nelaime.

Viņa aši uzmeta viņam mirkli, pārbaudīdama, vai šajos vārdos nav zobgalības, bet tās nebija. Viņš tikai konstatēja faktu. Taču viņa tik un tā tam neticēja — nespēja ticēt. Viņa lūkojās uz Retu ar savām ieslīpajām acīm, kurās dega izmisīga neatlaidība, un zods, tieši tāds pats kā Džeraldam, spēji izvirzījās uz priekšu, salauzdams vaigu maigo apveidu.

—   Nemuļķojies, Ret! Es taču varu.. .

Viņš tēlotās šausmās pacēla roku, uzacu melnie loki uzraucās, piešķirdami sejai pazīstamo izsmējīgo izteiksmi.

—   Nerādi tik apņēmīgu seju, Skārlet! Tu mani baidi. Redzu, ka tu esi nolēmusi apveltīt mani ar savām vētrainajām jūtām kā senāk Ešliju. Es baidos par savu brīvību un dvēseles mieru. Nē, Skārlet, es tev neļaušu sevi vajāt, kā tu vajāji nelaimīgo Ešliju. Bez tam — es braukšu prom.

Viņai sāka raustīties lūpas, pirms viņa paspēja sakost zobus, lai apvaldītu trīsas. Brauks prom? Nē, vienalga, ko, tikai ne to! Kā viņa varēs dzīvot bez Reta? Visi taču bija viņu atstājuši. Visi, kam viņas dzīvē bijusi kāda nozīme, tikai Rets ne. Viņš nedrīkst braukt prom. Bet kā lai viņu aiztur? Viņa ir bezspēcīga, ja viņš tik vēsi kaut ko nolēmis un runā tik vienaldzīgi.

—   Es braukšu prom. Gribēju tev to pateikt jau tad, kad tu biji atgriezusies no Mārjetas.

—   Tu mani pamet?

—   Netēlo nelaimīgu pamestu sievu, Skariet, ta loma tev nepiederas. Tātad tu negribi jsķirt laulību, pat negribi dzīvot šķirti? Nu labi, tad es diezgan bieži pārbraukšu, lai ļaudis netenko.

—   Pie velna tenkas!— viņa nikni iesaucās.— Man esi vajadzīgs tu! Ņem mani līdzi!

—   Nē,— viņš atbildēja tādā tonī, kam nedrīkstēja iebilst. Viņai šķita, ka viņa tūlīt sāks raudāt — nevaldāmi kā bērns. Viņa bija gatava krist uz grīdas, lādēties, kliegt un spārdīties ar kājām. Bet kaut kādas lepnuma un veselā saprāta atliekas viņu atturēja. «Ja es tā uzvedīšos, viņš tikai pasmiesies un manī noskatīsies,» viņa nodomāja. «Es nedrīkstu raudāt, nedrīkstu lūgties, nedrīkstu darīt neko tādu, par ko viņš mani varētu nicināt. Viņam jāciena mani, pat… pat ja viņš vairs mani nemīl.»

Viņa pacēla galvu un centās mierīgi pajautāt:

—   Uz kurieni tad tu brauksi?

Viņa acīs pazibēja tāds kā apbrīns, un viņš atbildēja:

—   Varbūt uz Angliju … vai uz Parīzi. Bet varbūt arī uz Čārlstonu, lai izlīgtu ar saviem piederīgajiem.

—   Bet tu taču viņus neieredzi! Tik bieži esi par viņiem smējies un . . .

Viņš paraustīja plecus.

—   Es par viņiem vēl aizvien smejos. Bet man apnicis blandīties apkārt pa pasauli, Skārlet. Man ir četrdesmit pieci gadi, un šajā vecumā cilvēks sāk cienīt to, ko jaunībā tik vieglprātīgi aizmetis: savas ģimenes loku, savu godu un drošību, saknes, kas sniedzas tik dziļi … Ai nē! Es negaužos un neko nenožēloju, ko esmu darījis. Esmu velnišķīgi labi pavadījis laiku, tik labi, ka man jau sāk apnikt. Un tagad man gribas pārmaiņu. Nē, es netaisos mainīt neko citu, tikai savus plankumus. Bet man ir iegribējies kaut vai ārēji kļūt līdzīgam cilvēkiem, ko esmu pazinis, iegūt to garlaicīgo cienīgumu, ar kādu apveltīti citi, mana kaķenīt, nevis es,— rāmo cienīgumu, kāds raksturīgs aristokrātu dzīvei, pagājušo laiku sensenai dailei. Tajos laikos es gluži vienkārši dzīvoju, nesaprazdams dzīves rāmā plūduma burvību.

Un Skārleta atkal bija Taras vējainajā augļu dārzā, atkal Reta acīs bija tā pati izteiksme kā toreiz Ešlija acīs. Ešlija vārdi viņai tik skaidri ieskanējās ausīs, it kā tagad runātu viņš, nevis Rets. Kaut kas no šiem vārdiem iznira viņas atmiņā, un viņa atkārtoja tos kā papagailis:

—   Tai piemita pilnība un harmonija kā grieķu mākslai.

—   Kāpēc tu tā sacīji?— Rets pēkšņi asi noprasīja.— Tieši tos vārdus es gribēju teikt.

—   Tā … tā Ešlijs kādreiz izteicās, runājot par pagājību.

Rets paraustīja plecus, viņa skatiens apdzisa.

—   Mūžīgi tas Ešlijs,— viņš noteica un apklusa. Tad atkal iesāka:

—   Skārlet, kad tev būs četrdesmit pieci gadi, tad varbūt tu sapratīsi, ko es domāju, un varbūt tev, tāpat kā man, apniks šie viltus aristokrāti, to klīrība un sīkās kaislībiņas. Tomēr es šaubos. Es domāju, ka lēts spožums tevi vienmēr vilinās vairāk nekā īsts zelts. Bet es nevaru gaidīt, līdz tas notiks. Un man arī nav nekādas vēlēšanās gaidīt. Mani tas gluži vienkārši neinteresē. Es braukšu uz vecām pilsētām un senām valstīm, kur joprojām saglabājušās pagātnes iezīmes. Es esmu kļuvis tik sentimentāls. Atlanta man ir pārāk robusta, pārāk jauna.

—   Beidz!— Skārleta pēkšņi teica. Viņa gandrīz nebija dzirdējusi, par ko viņš runāja. Katrā ziņā viņas apziņu tas neskāra.

Viņa saprata vienīgi to, ka vairs nespēj izturēt Reta balss skaņu, kurā nebija mīlestības.

Viņš apklusa un jautājoši viņu uzlūkoja.

—   Nu taču tu saprati, ko es gribēju teikt?— viņš vaicāja un piecēlās.

Sensenajā lūguma žestā viņa izstiepa rokas viņam pretī, un viss, kas bija viņas sirdī, atspoguļojās viņas sejā.

—   Nē!— viņa iesaucās.— Es tikai saprotu, ka tu mani vairs nemīli un brauc prom! Ai, mīļais, ko gan es iesākšu, ja tu aizbrauksi?

Mirkli viņš svārstījās, it kā apsvērdams, vai galu galā laipni meli nebūtu labāki par patiesību. Tad viņš paraustīja plecus.

—   Skārlet, es nekad neesmu piederējis pie tiem, kas pacietīgi salasa lauskas, salīmē tās un tad iestāsta sev, ka salīmētais ir tikpat labs kā jauns. Kas saplēsts, tas saplēsts. Es labāk atcerēšos, kāds tas bija vesels, nekā salīmēšu un pēc tam visu mūžu skatīšos uz plīsumiem. Ja es būtu jaunāks, varbūt. ..— Viņš nopūtās.— Bet es esmu par vecu, lai ticētu sentimentālajam uzskatam, ka dzīve ir kā šīfera tāfele, no tās visu var noslaucīt un tad sākt no gala. Es esmu par vecu, lai uzveltu sev mūžīga pašapmāna nastu, ko uzliek dzīve bez ilūzijām. Es nevarētu ar tevi dzīvot un tev melot un, protams, nevarētu melot pats sev. Pat tagad es tev nespēju melot. Man gribētos interesēties par to, ko tu darīsi un kur dosies, bet es nevaru. — Viņš ievilka elpu un sacīja nevērīgi, bet laipni:

—   Mana dārgā, man tagad par to ne silts, ne auksts.

Skārleta klusēdama noskatījās, kā viņš uzkāpj pa kāpnēm, un viņai likās, ka viņu tūlīt noslāpēs sāpes, kas žņaudza krūtis. Tūlīt viņa soļi augšā apklusīs, un reizē ar tiem nomirs viss, kam viņas dzīvē bijusi jēga. Tagad viņa zināja, ka veltīgi ir rosmināt Reta jūtas vai domas, nekas vairs nespēs piespiest šo vēso prātu mainīt savu spriedumu. Tagad viņa zināja, ka viņš tiešām tā domā — līdz pēdējam teiktajam vārdam. Viņa to zināja, tāpēc ka juta viņā spēku — nelokāmu un nepielūdzamu spēku, ko Ešlijā bija velti meklējusi.

Nevienu no abiem vīriešiem, ko bija mīlējusi, viņa nebija spējusi saprast, tāpēc tagad abus zaudējusi. Viņas apziņā uzplaiksnīja doma: ja viņa būtu sapratusi Ešliju, viņa nekad to nebūtu iemīlējusi, bet, ja viņa būtu sapratusi Retu, nekad nebūtu viņu zaudējusi. Un viņa skumīgi nodomāja, ka acīmredzot savā mūžā nevienu nav īsti sapratusi.

Paldies dievam, viņu pārņēma trulums — trulums, kam, viņa zināja no pieredzes, drīz sekos asas sāpes,— tā ķirurga naža pārgriezti audi uz mirkli zaudē jutību, bet pēc tam sāk sāpēt.

«Tagad es par to nedomāšu,» viņa drūmi nolēma, atkal meklēdama glābiņu vecajos buramvārdos. «Es sajukšu prātā, ja tagad domāšu par to, ka esmu ari viņu zaudējusi. Domāšu rit. Bet,» sirds iekliedzās, atraidīdama palīdzīgo burvību, un tūlīt skaudri iesmeldzās, «es nevaru ļaut viņam aiziet! Jābūt taču kādai izejai!»

— Tagad es par to nedomāšu!— viņa jau skaļi atkārtoja, pūlēdamās aizbīdīt savu nelaimi tālāk apziņas dzīlēs, cenzdamās rast kādu atbalstu, kaut kam pietverties, lai viņu neaizrautu sāpju uzplūds. «Es … jā, rīt es braukšu mājās, uz Taru!» Un viņai kļuva mazliet vieglāk.

Reiz viņa jau bija atgriezusies Tarā, baiļu dzīta, cietusi sakāvi, un iznākusi no tās nomierinošajām sienām stipra, uzvarai apbruņota. Reiz tā bija — ak dievs, kaut tā gadītos vēlreiz! Kā to panākt — viņa nezināja. Un negribēja domāt par to tagad. Viņa gribēja tikai atelpu, lai pierimtu sāpes, gribēja mieru, lai aplaizītu savas brūces, gribēja patvērumu, kur varētu izgudrot savu kampaņu. Viņa domāja par Taru, un it kā vēsa roka uzgula viņas sirdij un norimdināja tās ātros pukstus. Viņa redzēja balto māju, tā aicinoši vīdēja caur rudenīgi iesarkano lapotni, juta lauku mijkrēšļa klusumu, kas klājās pār viņu kā svētība, juta, kā rasa krīt akriem garajās vagās un atveldzē kokvilnas krūmus ar to baltajām pogaļām, kas mirdz zaļumā kā zvaigznītes, redzēja šo spilgti sarkano zemi un drūmi tumšās priedes pakalnos.

Šī aina viņu mazliet nomierināja, viņa pat juta spēka uzplūdu, un sāpes un skaudrā nožēla nogrima apziņas dzīlēs. Viņa mirkli pastāvēja, atcerēdamās atsevišķas iezīmes — tumšo ciedru aleju, kas veda uz Taru, kuplos jasmīnu krūmus, tik koši zaļus pret baltajām sienām, vējā plīvojošos baltos aizkarus. Un tur ir arī mammīte! Pēkšņi viņai ārkārtīgi gribējās redzēt mammīti — tik ļoti gribējās, it kā viņa vēl būtu maza meitene,— gribējās pieglaust galvu pie viņas platajām krūtīm, just raupjo, melno roku glāstu. Mammīte — pēdējais posms, kas viņu saista ar pagājību.

Nesalaužama kā viņas senči, kas nekad nesamierinājās ar sakāvi, pat ja tā bija acīm redzama, Skārleta pacēla galvu. Viņa atgūs Retu. Viņa zina, ka atgūs. Nav neviena vīrieša, ko viņa nevarētu iegūt, ja vien gribētu.

«Rīt Tarā es visu to apdomāšu. Tad es varēšu. Rīt es atradīšu iespēju, kā atgūt Retu. Rīt taču jau būs cita diena.»

MARGARETA MIČELA UN VIŅAS GRAMATA

Palūkojieties uz ASV Dienvidu karti. Alabamas, Džordžijas, Dienvidkarolīnas štats. Apakšā Florida —«ak, Florida!»— ziedošā, ziedos slīgstošā, kur izsūtīta Manona Lesko, ja var ticēt literatūrai; pa labi piekrastē — Savana, kur nomira pirāts Flints —«miris Savanā no ruma»— un kur viņa briesmīgais papagailis kliedza: «Piastri! Piastri!» Lūk, no šejienes ir nākusi Skārleta O'Hāra, šīs grāmatas varone, Amerikas iekarotāja.

Amerikāņu 20. gadsimta literatūrā nav dzīvāka rakstura. Problēmas, neatrisināti kompleksi, vārdi — lūdzu!— bet cilvēks, kas izkāpis no grāmatas vākiem un devies prom pa visu zemi, likdams drebēt par viņa likteni,— otru tādu vairs neatrast. Jo vairāk tāpēc, ka viņa sagūsta nezin ar ko; gluži kā angļu dziesmiņas vārdos: «Kolīdz uzsmaida īrietes acis, jūsu sirds jau ir nolaupīta.» Viņas partneris Rets izteicies varbūt vēl precīzāk: «tās bija kaķes acis tumsā»— pirms lēciena, kas viņai vienmēr bija nekļūdīgs, varētu piebilst.

Ari grāmata, no kuras viņa ieradusies, izrādījās lasītājiem tikpat neizprotami pievilcīga. Vai tas ir stāsts par mīlestību, kurai līdzīgas nav — mīlestība — karš, mīlestība — iznīdētāja — un kura aug, par spīti cinismam, par spīti abpusējai nīdēšanai; vai tas ir dāmu romāns, kas pacēlies līdz īstai literatūrai,— jo laikam jau tikai dāma varēja slepus noskatīties, kā viņas varone skūpsta sevi spogulī, kā ari daudz citu intīmu sīkumu; vai tas ir romāns par muižas dzīvi, kāds tas reiz bija Krievijā,— vienīgi muiža brakšķ, deg un pazūd jau romāna pirmajā pusē, it kā nemaz nebūtu bijusi. .. Pēc jau zināmajām pazīmēm grūti uzminēt.

Un arī pašai rakstniecei maz līdzības ar to, ko esam pieraduši Amerikā ieraudzīt. Viņa, piemēram, neatzina svēto publicity, tas ir, popularitātes spožumu un no tās birstošo naudu. Viņa atteicās uzņemt par sevi filmu — filmu!— nedeva intervijas, nepiekrita romāna izmantošanai reklāmā — ziepes «Skārleta» vai kungu nesesers «Rets»—, sevišķi sarūgtinādama kādu striptīza meiču, kas pieprasīja, lai viņas priekšnesumu nosauktu par «Vējiem līdzi» (ar to acīmredzot domādama apģērbu); viņa neatļāva no romāna izveidot mūziklu.

Viņai bija nesamierināmas attiecības ar klanu, kas noteica Amerikas literatūras rangus. Nevienam nepazīstama mājsaimniece bija uzrakstījusi romānu, par kuru lietpratēji strīdējās, vai viņa varējusi to uzrakstīt, un nosprieda, ka nav varējusi. Profesoru, izdevēju un autoritatīvu kritiķu kombināts, kurš jau sen ieteicis literātiem citu ceļu — radīt vārdu, dodot cits citam vietu, taču ari garantējot visiem stāvokli literatūras vēsturē, ko visu acu priekšā vienotā frontē veido masu informācijas līdzekļi,— bija saņēmis kā bestselleru nevis kārtējo vēstures kandidātu, bet literatūru, kas spēj iekvēlināt cilvēku prātus un mājot tajos neatkarīgi no spriedumiem; šis kombināts to nepieņēma. Kombināta spriedumu izteica likumdevējs kritiķis De Voto: «Ievērojams ir šīs grāmatas lasītāju skaits, bet ne pati grāmata.» Veltīgi savus kolēģus pie prāta vest mēģināja Herberts Velss, apmeklēdams ASV: «Man šķiet, ka šī grāmata uzrakstīta labāk nekā viens otrs klasikas darbs.» Lielā rakstnieka balss noslāpa profesionāļu sašutumā. Kā tas mēdz gadīties, paklīda baumas. Runāja, ka Mičela romānu norakstījusi no savas vecmāmiņas dienasgrāmatas, ka viņa samaksājusi Sinklēram Luisam, lai viņš uzraksta romānu .. . Aizmirsa vienīgi, ka pēc ļoti neilga laika varēs jautāt: kur tad šis Nobela prēmijas laureāts ir tagad, kas viņu lasa?

Literatūrā Mičela aizstāvēja to, kas tika uzskatīts par primitīvu un it kā jau pārvarētu: tēla skaidrību un dzīvi. Viņas jaunības dienasgrāmata, pilna šaubu par savu aicinājumu, atklāj apbrīnojamu briedumu: «Rakstnieki ir dažādi. Par rakstnieku piedzimst, to netaisa. Rakstnieki no dzimšanas ar saviem tēliem rada reālus, dzīvus cilvēkus, turpretī «taisītie»— izbāzeņus, kas dejo uz virves; lūk, tāpēc zinu, ka esmu «taisīta» rakstniece .. .» Vēlāk vēstulē draugam viņa izteikusies: «. . .Ja stāsts, ko gribi izstāstīt, un raksturi neiztur tā dēvētās kailās prozas vienkāršību, labāk to pamest. Dievs zina — es neesmu stiliste un nevarētu par tādu kļūt, ja arī gribētu.»

Bet tieši šajā ziņā atrast līdzjūtību inteliģencē rakstniecei bija grūti. Jaunā amerikāņu literatūra neizturēja modes strāvojumu un zinātņu spiedienu; literatūrā savus noteikumus sāka diktēt eksperimentētāji, psihoanalīzes autoritātes tika turētas par lieliem domātājiem utt. Šajā vidē pierādīt, ka vienkāršam sižetam pašam par sevi ir jēga — vēl dziļāka nekā pretenciozu spriedumu komplektam —, bija tikpat veltīgi kā savā laikā dienvidjūru salās izskaidrot, ka stikla krelles ir nevērtīgākas par īstām pērlēm. Šeit, De Voto vārdiem runājot, tika pieprasīti «filozofiski virstoņi». Bet pēc četrdesmit gadiem Mičelas dzimtenē Džordžijā kritiķis Floids Votkinss, ieskaitīdams viņu «vulgārajā lileratūrā», nosoda šo «vienkāršo stāstu par notikumiem» bez «filozofiskām pārdomām»; fakts, ka, pēc Mičelas vārdiem, «manā romānā ir tikai četri lamu vārdi un viena bezkaunība», viņam liekas farizejisms un atpalicība; Votkinsam nepatīk Mičelas popularitāte: «Liela literatūra reizēm var būt populāra un populāra — liela. Taču ar dažiem pazīstamiem izņēmumiem, tādiem kā Bībele, nevis «Vējiem līdzi», lielums un popularitāte drīzāk ir pretstati, nevis sabiedrotie.» Atliek vienīgi ietvert izņēmumu sarakstā Servantesu un Danti, Tolstoju, Čehovu, Dikensu, Marku Tvenu … Kuru vēl? Amerikas literatūras izņēmumos Mičela iekļuvusi tā kā tā.

Mēs neko nezinām par viņas saskarsmi ar kādu no sava laika ievērojamiem rakstniekiem. Viņa nepiedalījās nekādās apvienībās un savukārt nevienu neizvirzīja un neatbalstīja. Tā sauktās «Dienvidu skolas» pārstāvji (R. P. Vorens, Kārsona Makkalersa, Jūdora Veltija u. c.), kuri ir ārkārtīgi uzmanīgi cits pret citu, nekad nav pieminējuši viņas vārdu. Tāpat ari Folkners, ko audzinājusi aukle nēģeriete — droši vien līdzīga tai, ar kuru lasītājs sastopas romānā (Folkneru ģimenē viņu sauca «mammīte Kallija»), Folkners, kurš pār savas mājas sētu lēca ar zirgu tieši tāpat kā Skārletas tēvs Džeralds O'Hāra, būtu varējis pieminēt Mičelu savos «amerikāņu rakstnieku» sarakstos … Varējis, ja būtu gribējis. Neparastie panākumi lasītāju vidū Mičelai tomēr acīmredzot maksāja dārgi. Literatūrā viņa uz visiem laikiem palikusi viena.

Taču amerikāniete viņa bija. īsta, ar Amerikas vēsturi asinīs: viņas senči no tēva puses bija Īrijas bēgļi, no mātes — tādi paši franči; viņiem bija raksturīga tradicionāla neatkarība un paļaušanās uz pašu spēkiem, gatavība riskēt. Viņas mātes iemīļotas dzejas rindas bija:

Tam liktens uzdzīs baīju trīsu, Tas gļēvi aukstus sviedrus svīdīs, Kurš nebūs gatavs atdot visu, Kad pienāks izšķirošais brīdis.

Abi viņas vectēvi cīnījās Dienvidu pusē; viens dabūja deniņos lodi — tikai aiz nejaušības tā nebija skārusi smadzenes, otrs ilgi slēpās no jenkijiem.

Mūsdienu Atlanta ne ar ko neatgādina tos laikus. Viesnīcas fantastiskā sēne; apdrošināšanas sabiedrību pulētie cokoli; nīkulīgs skvēriņš automašīnu straumes vidū. Bet Mičelas jaunībā te vēl atradās krievu aristokrātu «ampīram» līdzīgi savrupnami un dārzi; te dzīvoja cilvēki, kas cits citu labi pazina. Māte rādīja viņai apdegušus krāšņu dūmeņus un nezālēm aizaugušus klajumus — karā pazudušo dzimtu pēdas. Ievērojama vieta pilsētā bija ari panorāma, kas vēstīja par kauju pie Atlantas un tagad, iespiesta populāru modernu izpriecu vietu vidū, lūdza pēc finansiālas palīdzības. Tiesa gan, pēc rakstnieces brāļa Stīvena Mičela vārdiem, Margareta nemīlēja pilsētu arī tolaik — varbūt tās mazliet demonstratīvā patosa dēļ. Meitene pastāvīgi dzirdēja stāstus par nesenā laikmeta satriecošajiem notikumiem, turklāt viņas tēvs bija vietējās vēstures biedrības priekšsēdētājs. Acīmredzot ģimenes nostāsti un jaunības iespaidi izraisīja viņā dīvainu domu, ka viņa dzīvo iekarotā zemē.

Kādā veidā bija iecerēta tās atkarošana, mēs nezinām. Viņas raksturs bija noslēgts un atklāja tikai to, ko atzina par iespējamu rādīt. Reiz viņa pastāstīja, ko viņai savukārt stāstījis tēvs: puikas gados viņš uzkāpis kokā, lai noskatītos, kurp dodas vecais džentlmenis, viņu radinieks. Zēns redzējis, ka vecais nosoļojis kādu pusjūdzi un tad pēkšņi nogriezies uz pļavu, kaut gan būtu varējis iet turp taisni: pati doma, ka viņa nodomu kāds zinātu, viņam bija nīstama. «Jo ilgāk dzīvoju, jo vairāk ticu iedzimtībai un jo vairāk jūtu simpātijas pret veco džentlmeni.»

Viņas biogrāfija šķiet pavisam parasta. Piedzimusi 1900. gadā, mācījusies ar vidējām sekmēm, rakstījusi skolēnu teātrim lugas par eksotisku zemju — ari Krievijas — dzīvi, dejojusi, jājusi ar zirgu. 1918. gadā Francijas frontē krita viņas līgavainis, kuru sauca tāpat kā Hemingveja varoni — leitnants Henrijs; katru gadu līgavaiņa nāves dienā viņa sūtīja tā mātei puķes. 1925. gadā otrreiz apprecējusies, šoreiz ar apdrošināšanas aģentu Džonu Māršu (par pirmo laulību zināms tikai tas, ka Margareta nešķīrās no pistoles, kamēr viņas vīrs netika atrasts kaut kur Vidējos Rietumos noslepkavots), viņa atstāja reportieres darbu vietējā avīzē un kopā ar vīru apmetās netālu no daudzinātās Persiku ielas. Viņa dzīvoja kā tipiska provinces lēdija, sevi tā arī dēvēdama, vienīgā atšķirība bija tā, ka viņas māja bija pārblīvēta ar kaut kādiem papīriem, par kuriem pazoboties mēdza gan viesi, gan viņa pati. Tas bija romāns, ko viņa rakstīja no 1926. gada līdz 1936. gadam. Un tikai tad, kad tas iznāca, varēja saprast, ko šī mazā, drosmīgā sieviete bija iekārojusi.

Eiropas rakstnieki, kas apmeklēja Ameriku, piemēram, Takvils, Dikenss, Hamsuns vai Grīns, nereti izturējās pret to kā pret pāraudzi, kura audzināšana ir nokavēta; amerikāņi atbildei izvirzīja savu ideālu — Haklberiju Finu, kuram audzināšana nav vajadzīga,— vecās krustmāmiņas Eiropas liekulība, gan jenkiji vēl teiks savu vārdu romantisko grabažu galmā! Margareta Mičela pavērsa šo ieilgušo strīdu uz citu pusi, negaidīti jautādama: bet vai tad jenkiji ir Amerika? Tik stiprām šaubām vēl nekad nebija pakļauts ar šo vārdu saistītais tips un tā tiesības pārstāvēt valsti.

šādas šaubas mums neliksies dīvainas, ja atcerēsimies, kas Amerikas Savienotajās Valstīs notika pēc 1861.—1865. gada Pilsoņu kara.

īsumā atdzīvināsim atmiņā notikumu gaitu. 1859. gada oktobri Džons Brauns ar dēliem ieņēma Hārpersferijas arsenālu, pieprasīdams, lai atceļ valstī pastāvošo viskliedzošāko ļaunumu — verdzību. Ar viņa nāvi zuda cerības uz jautājuma mierīgu noregulēšanu; abas nometnes mobilizējās. 1860. gadā par prezidentu kļuva pārliecinātais abolicionists Ābrams Linkolns; Dienvidu štati atdalījās, izveidojot Konfederāciju (1861), un sākās kara darbība. Pārsvars bija Ziemeļu pusē — apmēram divdesmit miljoni iedzīvotāju pret desmit miljoniem un spēcīgs rūpniecības potenciāls, bet Dienvidiem bija talantīgāki ģenerāļi un centralizēta vadība. Iesākumā karš norisa ar mainīgiem panākumiem; ziemeļnieki no jūras puses ieņēma Jaunorleānu un pa Misisipi virzījās pretim savam karaspēkam; septiņas dienas ilgā asiņainā kauja pie Čikagominijas upes (1862) beidzās neizšķirti; dienvidnieki uzvarēja vairākās svarīgās kaujās pierobežas apgabalos un iebruka Pensilvānijā. Taču pēc tam, kad Linkolns 1863. gada 1. janvāri pasludināja verdzības atcelšanu, iestājās lūzums. Ziemeļu armiju apvienoto virspavēlniecību uzņēmās ģenerālis Grants, nākamais prezidents; viņam padotais ģenerālis Šermans 1864. gada septembri strauji ieņēma Atlantu (tās ugunsgrēks un panika lieliski aprakstīti romānā), un 1865. gada aprīlī konfederātu armijas paliekas padevās.

Progresīvie spēki svinēja uzvaru. Taču, kā noskaidrojās, brīvība nebija tālu tikusi. Pakļautajos štatos radās iekārta, par kuru dzejnieks teicis: «Kad dzimtbūšanas važas krita, drīz ļaudis izgudroja daudzas citas.»

Finanšu aristokrātija nomainīja agrāro aristokrātiju. Valstī, kurai trūka vēstures pieredzes, progresa pretrunas izpaudās sevišķi asi: plēsonība, spekulācijas un darba ciniska aplaupīšana zēla, gandrīz nesastopot šķēršļus. K. Markss rakstīja: «Labākie amerikāņu autori atklāti pasludina kā neapgāžamu faktu: kaut gan karš pret verdzību ir sarāvis nēģeru važas, toties tas ir paverdzinājis baltos ražotājus.» Dienvidiem radās jauni saimnieki, par kuriem romānā bez aplinkiem teikts: «Tā bija raiba sabiedrība, kurā viņa tagad apgrozījās. Pie tās piederēja Gelerti, kas bija darbojušies divpadsmit dažādos štatos un visus bija steigā atstājuši, kad viņu afēras bija nākušas gaismā; Koningtoni, kuriem attiecības ar kāda nomaļa štata Nēģeru atbrīvošanas biroju bija ienesušas daudz naudas — uz to nabaga melno rēķina, kas bija nodoti viņu gādībā; Dīli, kas Konfederācijas valdībai bija pārdevuši tik daudz «mākslīgas ādas» apavu, ka pēdējo kara gadu viņiem gribot negribot vajadzēja pavadīt Eiropā; Handoni, kurus daudzās pilsētās meklēja policija, bet kuri tomēr bieži un sekmīgi konkurēja sacensībā par valsts pasūtījumu iegūšanu; Karahani, kas savu karjeru bija sākuši spēļu namā un tagad spēlēja ar valsts naudu, kas bija domāta uz papīra pastāvoša dzelzceļa būvei …» utt. Viņu iedibinātie tikumi drīz vien izpaudās šīs zemes dzīves veidā.

No šejienes, neapstājies pie kultūras (tas ir, pie jautājuma par jēgu), cēlies tas nomācošais mežonības un civilizācijas apvienojums, kas vienmēr darījis tik uzmanīgus Amerikas draugus un tagad kjuva jūtams presē, psiholoģijā, sadzīvē — visur. Šeit radies apbrīnojamais stāvoklis, kad varena, ar iniciatīvu, bagātībām un pilnīgu tehniku apveltīta zeme, izrādās, bija pavisam trūcīga parastu jēdzienu izpratnē — kā dēļ tas viss pastāv un uz kurieni virzās.

Dzīves jēga? Jums atbildēs: dzīvei, arī manējai, der jebkura jēga, bet, ja neder,— pie velna ar to! Taču, lai sabiedrība neizirtu lupatu lēveros, jānodibina noteikumi — kā medībās, pat jebkurā mafijā tādi pastāv; starp citu, tie nav absolūti, tos var arī pārkāpt. Taču, ja tev salauž kaulus un tevi aizmet projām, neapvainojies: zināji taču, ar ko riskē. Pamēģiniet iebilst pret šādu loģiku — diezin vai uzreiz atradīsiet vārdus.

Jo tā vēl piedevām ir brīvība. Vai mazums visādu vēlmju man var būt: gribat tās apslāpēt, apspiest — pateicos! Ja tādam, kas prot savas sīkās vēlmes ātri apmierināt, prot tām izdabāt, tās uzkurināt, pēc sava ieskata tikt ar tām galā, ja tādam teiksiet, ka šāda brīvība noved pie verdzības, ka tā ir vissliktākā no visām verdzībām, jo liedz pašu iespēju ieraudzīt jēgu un padara jūs par absolūtu marioneti izdabātāja rokās, ja teiksiet — viņš nesadzirdēs.

Patiešām, šeit taču tika izmēģināts — dzīvot bez varas, bez valdības — sapnis! Šī doktrīna tika pasludināta Amerikā, to vispārinājis amerikāņu humānists Henrijs Toro, teikdams, ka vislabākā valdība ir tā, kas vismazāk valda. Ko gan vēl vairāk vēlēties? Taču svēta vieta nemēdz būt tukša, un radās vara, kas tiešām nepiederēja nevienai personai un nepakļāvās (beidzot!) nekādam principam, toties pakļāva savus pavalstniekus kā vēl nekad,— nauda …

Vārdu sakot, Margaretai Mičelai pietika iemeslu protestēt pret Amerikas identificēšanu ar jenkijiem un savā romānā attēlot to, par ko, ielūkodamies Jaunajā Pasaulē, teicis viņai nepazīstamais Puškins: «Visu cēlo, nesavtīgo, visu cilvēka dvēseli pacilājošo ir apspiedis nepielūdzams egoisms un tieksme pēc pārticības (comfort).»

Pavisam cits ir jautājums, ka uzdevums, ko rakstniece sev izvirzīja, bija ārkārtīgi grūts. Risinot to vienatnē, nebija viegli izvairīties no vēsturē pazīstamām kļūdām. Nu labi — Amerika nav jenkiji, bet kas tad tā ir? Taču ne tie, kurus Ziemeļi bez žēlastības izputināja? Zaudētā, neatgriežamā kārtība, atmiņā apskaidrota un par realitāti pieņemama … Kārdinājums ir liels, un grūti pateikt, vai rakstniece no tā pilnīgi izvairījusies. Tā vismaz pirmajā mirklī varēja spriest pēc viņas grāmatas virsraksta, kas ņemts no Horācija dzejoļa amerikāņiem populārajā Ernesta Dousona atdzejojumā: «Daudz esmu aizmirsis, Cinara; un vējiem līdzi ir pūlī zudis rožu aromāts…»— kā ari pēc muižas nosaukuma — Tara (sena Īrijas karaļu galvaspilsēta), kas ari plaši pazīstams no angļu rotnantiķa T. Mūra balādes:

Sen plašā troņa zāle klus, Zeļ smilgas pagalmos: Vairs Tarā nedzird mūziku — Gars dzīvais neatmost. Un seno lepnumu klāj sniegs, Laiks slavu aiznesis,— Un arfas akords liegi liegs Vairs naktī neietrīs.

Tiesa, ielūkojoties dziļāk, var saprast, ka rakstniece pārāk nesaudzē šo romantisko laiku cilvēkus. Romānā viņi attēloti tādi, kādi viņi droši vien arī bija: novēlojušies muižnieki, kuri citās valstīs jau sāka atmirt, izvirstot par rantjē vai ari, atsacījušies no savas kārtas, kļūstot par rakstniekiem un zinātniekiem, bet šeit — uz dāsnās, vergu apstrādātās zemes — izveidojās par kundziskiem patvaļniekiem; «temperamentīgi dzīvnieki», neatkarīgi un nesodāmi. Labākie no viņiem, kā atzīmēts romānā, paši apzinājās: «Mūsu dzīves veids ir tikpat novecojis kā viduslaiku feodālā sistēma.» Ciniskais Rets izteicies vēl nežēlīgāk: «Tā ir tīri dekoratīva suga.»

Mūra balādes rinda «Un seno lepnumu klāj sniegs» ari nav skanējusi veltīgi. «Lepnuma bērni»— tā vēsturnieks Roberts Mensons Maierss nosaucis savu trissējumu darbu, kurš iznāca 1972. gadā un kurā viņš apkopojis kādas Dienvidu ģimenes saraksti četrpadsmit gados (no 1854. līdz 1868.), tas ir, Pilsoņu kara laikā, pirms un pēc tā. Ja mūsu izdevniecības ieinteresētu aprakstāmo notikumu dokumentālais variants, labāku grāmatu būtu grūti atrast. Notikumi ar taisnprātīgo Č. K. Džonsu, viņa sievu, bērniem, krustmāti, māsām, krustmeitām utt. gandrīz pilnīgi sakrīt ar Mičelas romānu (pat bērna piedzimšana pamestā mājā) un atklāj pārsteidzošu — kaut ari iedomātu — paša rakstītāja pārākumu. Viņiem lieliski piemērojami vārdi no nācijas dibinātāja Bendžamina Franklina «Autobiogrāfijas»: «No mūsu iedzimtajām kaislībām varbūt visgrūtāk ir apvaldīt lepnumu.»

Sarežģītāk ir tas, ka rakstniece pati, kā izrādījās, nebija brīva no šīm iedzimtajām kaislībām. Viņas grāmatā neapšaubāmi ir jūtama aizbildnieciska attieksme pret nēģeriem — draudzīga aizstāvība, gatavība novērtēt un saprast viņus, cik vien vēlaties, bet —«savā vietā». Lasītājs to bez grūtībām uztvers, piemēram, tēvoča Pītera attēlojumā — tas pretstatīts pazīstamajam H. Bīčeres-Stovas krusttēvam Tomam —, kā ari lasot par mammīti, Lielo Semu u. c. Šādi toņi ieskanas tīši izaicinoši, kad viņa, piemēram, sāk stāstīt, kā «novadā, kas sen bija slavens ar savām labajām attiecībām starp vergiem un viņu īpašniekiem, sāka augt naids un aizdomība» (nevēlēdamās redzēt, ka tamlīdzīgu attiecību pastāvēšanas iespēja nozīmēja tikai to, ka vergi, kas ar tām samierinājās, bija vergi ne tikai sava stāvokļa dēļ, bet arī savā garā; nevēlēdamās neko zināt par patieso pretošanos, kas jau pašā sākumā arvien spēcīgāk aptvēra nēģeru iedzīvotājus un ieguva visdažādākās formas, sākot ar padevīgu izlikšanos un bēgšanu un beidzot ar organizētu sacelšanos — kā Gabriela un Nata Tērnera vadītās); vai arī kad viņa par topošā kukluksklana galveno darbības mērķi uzskata balto sieviešu aizsardzību no izvarošanas. Šāda nostāja nevarēja izraisīt progresīvi domājošos amerikāņos nekādas simpātijas; tā runāja pretim amerikāņu literatūras galvenajai tradīcijai, ar Marku Tvenu sākot un ar Folkneru beidzot. Tas viss ļoti apgrūtināja Mičelas attiecības ar demokrātisko Ameriku, kas vienīgā varēja atbalstīt viņas pretestību naudas varai.

Taču tiesāt romānu šo savas kārtas augstprātības izvirdumu dēļ nozīmētu visu pārāk vienkāršot. Mums ir pazīstami diži piemēri: Tolstojs «Kara un miera» priekšvārdā paziņoja, ka viņu neinteresējot zemākās kārtas, un viņa Nikolajs Rostovs ar vienu vīrišķīgu triecienu nomierina zemnieku dumpi. Taču šīs grāmatas episkā patiesība sagatavoja viņa pavērsienu uz «Augšāmcelšanos» un uz «Es nevaru klusēt», viņa atklātu nostāšanos tautas pusē. Nav zināms, kāds būtu Mičelas tālākais ceļš, ja piedzēris taksometra šoferis 1949. gadā nebūtu aprāvis viņas mūža gaitu. Ir skaidrs, ka verdzības bojāeja izriet no viņas grāmatas kā nenovēršama, bet kritisko attieksmi pret atbrīvotāju negaidīto rasismu — saltu, nievājoši atsvešinātu un daudz konsekventāku nekā iepriekšējā mežonība — vēstures pieredze diemžēl ir attaisnojusi. Kad nēģeru kustības vilnis valstī lika no jauna ieskatīties vēsturē un nēģeru iedzīvotāju patiesajā stāvoklī, speciālistu secinājumi to pilnīgi apstiprināja: «Nēģeru tiesības tika nekavējoties pārmestas pār bortu, tiklīdz Ziemeļu politiskie un ekonomiskie līderi nosprieda, ka savu interešu aizstāvēšanai nēģeru balsis viņiem vairs nav vajadzīgas.»

Vienīgi Skārletai Mičelas grāmatā nekādi apstiprinājumi nebija vajadzīgi.

īsta literatūra atšķiras no atdarinājumiem arī ar to, ka lasītājs iejūtas svešā dvēselē kā savējā. Atsvešinātības laikmetā šī īpašība ir neaizstājama. Piedevām Skārleta bija nokļuvusi tādā pašā stāvoklī kā daudzi cilvēki Amerikā. Cilvēks, kuram sveša kultūra, bet kurš apveltīts ar spēcīgu, asu prātu un nevaldāmām dzīves alkām un kuram uzbrukušas visas problēmas, ar viņu pašu nesamērojamas un, šķiet, pāri viņa spēkiem,— šis cilvēks sācis tās uzveikt, iepriekš par tām neko nezinādams; šāda pieredze, protams, saistīja ikvienu, kas pats ar to savā veidā bija pazīstams.

Jautājums vēl arvien bija tas pats: kā saglabāt un attīstīt garīgās vērtības kailā prakticisma pasaulē. «Ai, viņa kļūs visnotaļ lēdija, līdzko viņai būs nauda! Tad viņa varēs būt laba un maiga, kāda bija Elena, un varēs domāt par citiem un ari par pieklājības ievērošanu … Un viņa būs laba pret visiem nelaimīgajiem, apdāvinās nabagus un nesīs groziņos slimniekiem zupu un želeju, un vizinās savos skaistajos ratos visus neveiksminiekus. Viņa kļūs lēdija pēc visiem Dienvidu likumiem …»

Bet pagaidām . .. pagaidām viņai bija zināms, ka «viņa vēl nevar uzvesties kā lēdija», jo viņai nav naudas, un viņa visiem spēkiem centās to iegūt.

Tā savijies pretrunu kamols, nesaraujami saistot Skārletā skaidrību un izvirtību, ideālu un netikumu; vissvarīgākais viņai ir — nepazaudēt ceju, kaut kā izkulties. To visu apvieno arī viņas vārds, kas tika veiksmīgi atrasts pēdējā brīdī tieši izdevniecībā; angļu skanējumā tanī ir gan purpursārts ziediņš, līdzīgs mūsu spulgnaglenei, gan slimība (skarlatīna), gan «netikle sarkana zvēra mugurā»…

Šis raksturs nepakļaujas spriedumiem, kuros mēģināts to tvert. Sasprindzinājums un spēks, ar kādu šī dvēsele cīnās pret apstākļiem, ciešot sakāvi, klūpot, bieži vien neizprotot notiekošā jēgu, bet nepadodoties, nav ļāvis to darīt. Veltīgi, uzdodams vēlamo par patieso, Rets viņai saka: «Mēs abi esam nelieši.» Viņš ir ciniķis pēc pārliecības, tālredzīgs aprēķinātājs; viņa — ciniķe aiz nepieciešamības, kuru parasti neapzinās līdz pēdējai minūtei, iekams nav spiesta izturēt, izdzīvot («izdzīvošana»— tā Mičela apzīmējusi sava romāna tēmu). Skārletas sacelšanās briesmām pretī, pašai tās neapjaušot, viņas šaubas, svārstīšanās, pacilātība un nomāktība veido neaizmirstamu dvēseles ainu, un, aizturējuši elpu, miljoniem lasītāju ir dzīvojuši viņai līdzi.

Redzēdama, kā viņas Skārleta tika uzņemta, rakstniece apmulsa. Reportieru mēģinājumi iztaujāt Mičelu, vai romānā viņa nav attēlojusi pali sevi, viņu satracināja. «Skārleta ir prostitūta, es ne!»—«Es^centos attēlot sievieti, kura nepavisam nav apjūsmojama, par kuru var pateikt maz laba, centos izturēt viņas raksturu. Un man liekas muļķīgi un smieklīgi, ka mis O'Hāra kļuvusi par kaut ko nacionālai varonei līdzīgu; domāju, ka nācijas morālajam un garīgajam stāvoklim tas ir ļoti slikti, ja var aplaudēt šai sievietei, jūsmot par tādu, kura tā uzvedusies …»

Taču «šajā sievietē» bija kaut kas tāds, ko apturēt vairs nevarēja. Skārleta soļoja pa valsti kā uzvarētāja, likdama savā priekšā locīt ceļus visiem, kas viņā dibināti izjuta kaut ko radniecīgu, nenovēršami amerikānisku. Viņa neļauj sev darīt pāri; gluži kā kaķe, ko izmet pa logu, arī viņa vienmēr krīt uz kājām, atrod izeju no jebkura stāvokļa. Un savā tiešumā viņa, izrādās, ir stiprāka par cilvēku, kurš ilgi viņu kārdinājis, virzījis pretim saviem mērķiem, pat piespiedis kļūt par savu sievu, bet galu galā uzveikts aizbēdzis. Romānā to sapratusi vecā nēģeriete: «Es jau saku, mis Skārleta visu izturēs, ko tas Kungs viņai uzliks, jo viņa jau tik daudz ir izturējusi. Bet misters Rets … viņš nav cietis neko, ko nav gribējis ciest, nekad un ne drusciņas.»

Grūti noticēt, ka Mičelai pašai šī īpašība nebūtu patikusi. Viņas atbilde kādam no «zaudētās paaudzes», kurš Mičelai sūdzējies, ka «viņi ir piemānīti», liecina, ka viņa ielikusi Skārletā arī kaut ko no sevis.

Ar laiku, redzot lasītāju pieaugošo sajūsmu, rakstniece atmaiga pret savu varoni. Filmas «Vējiem līdzi» pirmizrādē viņa jau pateicās par uzmanību «pret mani un manu nabaga Skārletu», bet, kad pie viņas griezās pēc palīdzības kāds nelaimīgs mīlētājs, ko bija noraidījusi iemīļotā, tāpēc ka viņš to nejauši bija salīdzinājis ar Skārletu, Mičela rakstīja: «Esmu priecīga, ka Jums patīk Skārleta un ka Jūs uzskatāt viņu par «noteiktu un apbrīnas cienīgu meiteni» .. . Manuprāt, viņa nepavisam nebija brīnišķīgs cilvēks, tāpēc varu saprast Jūsu draudzenes reakciju … Taču arī citi ir kaut ko teikuši par mis O'Hāru. Viņi teica: lai arī cik egoistiskai, viņai tomēr piemīt nesalaužama drosme — Dienvidu iedzīvotājiem raksturīga īpašība. Viņi rakstīja, ka Skārleta vienmēr rūpējusies par saviem tuviniekiem, gan melnajiem, gan baltajiem, pat ja pašai nācies ciest badu. Arī tā ir ļoti cienījama Dienvidu iezīme … Citi piebilda, ka viņai turklāt piemīt neparasta pievilcība vīriešu acīs. Vēl citiem viņa patikusi Jūsu minētā iemesla dēļ — apņēmības dēļ, tāpēc, ka pratusi redzēt lietas tādas, kādas tās ir īstenībā,— tā ir reti sastopama īpašība jebkurā laikmetā.»

Un bija vēl kas — varbūt visnozīmīgākais. Kaut gan Skārletā izpaudās jaunā laikmeta iezīmes (nespēdama pretoties, viņa bieži vien piesavinājās sliktākās), taču — neatkarīgi no laikmetiem — ir kaut kas, ko cilvēks iznes cauri visiem laikiem, pēc kā viņš tiecas un ko nespēj sasniegt,— tā ir cerība, reāla nemitīgajās pūlēs to sasniegt. Un šīs pūles rakstniece iemiesojusi Skārletā arī ar jaunākajā amerikāņu literatūrā reti sastopamu neatlaidību. Šajā ziņā Mičela bija Folknera māsa, kaut arī neatzīta.

Nav vairs «vējiem līdzi» aizgājušo, taču ir palicis ideāls, nepiepildāmais sapnis, ko Skārleta redz,— palsā miglā maldās dvēsele (gandrīz vai Gogoļa motīvs); viņa skrien uz priekšu, sauc māti (atkal Gogoļa izmisušais varonis)— māti kā pašcieņu, godu un patiesību, kuru nevar atņemt, tāpēc ka tā ir bijusi un var vēl kaut kur būt, bet, kur un kā,— to dvēsele nezina.

Tāpēc jau arī daudzi Skārletā nesaskatīja ne Ziemeļus, ne Dienvidus, bet bezrūpīgi skaistās Amerikas simbolu, Amerikas, par kuru cīnās Ziemeļi un Dienvidi, mēģina to iekarot, bet nespēj. Tiem nedodas rokās vieglprātīgais bērns, ko samaitājusi alkatība, bet kas nav zaudējis skaistumu — arī garīgā skaistuma pēdas ne.

Šo skaistumu izdevies saglabāt arī filmā. Protams, filmas producentam Selznikam bija savi priekšstati, kā jāizskatās aristokrātiem, taču iztikt bez īstas aristokrātes galvenajā lomā nebija iespējams; un tad tika sameklēta skaistule angliete — katoļu klostera audzēkne Vivjena Lī.

Dostojevskis, uzskatīdams, ka «skaistums izglābs pasauli», rakstīja: «Visā pasaulē nav tik skaista sieviešu tipa kā anglietes.» Interesanti, ka to viņš bija novērojis Londonas Haimārketā, mīlas priesterieņu mājvietā, un tas mūs tuvina vērtējumam, kādu par savu varoni izteikusi Micela. Viena bija sevišķi pārsteigusi Dostojevski: «Viņas vaibsti bija maigi, smalki, kaut kas noslēpumains un skumjš bija viņas brīnišķīgajā un mazliet lepnajā skatienā … Viņa savā attīstībā bija, viņa nevarēja nebūt pārāka par šo nelaimīgo sieviešu pūli: jo ko gan citādi nozīmētu cilvēka seja?»

Vivjenai Lī bija šāda seja, «kura kaut ko tomēr nozīmē», lai ari kā tā maldinātu. Un skatītāji atzina viņu bez iebildumiem. Tā bija Skārletal Kaut gan filmā nebija palikusi ne desmitā daļa no romāna sižeta un daudz kas pārvērsts par smuku bildīti (provinciālie savrupnami kļuvuši par greznām pilīm), lasītājiem pietika ar mājienu (un tieši viņi piepildīja kinozāles). Pirmizrāde notika 1939. gada 14. decembrī Atlantā. Kad Skārleta filmā nošāva ienīsto jenkiju — zagli —, skatītāji aiz sajūsmas gandrīz sagrāva kinoteātri. Panākumu ziņā filma ir apsteigusi citas un joprojām ir priekšgalā visām pēc tam uzņemtajām filmām Amerikā. Kad to rāda televīzijā, Amerika pamirst. Cilvēki dzīvo līdzi savai varonei un viņas atbildei liktenim: «Nieki! Muļķības!»

Taču pēc katras uzvaras arvien skaļāk atskan jautājums, kā glabāt godu no jaunām dienām, jautājums, uz kuru viņa nespēja atbildēt un kurš viņai seko visur, lai arī kur neatvairāmā, bezbailīgā Skārleta parādītos.

P. Paļijevskis

Маргарет Митчелл УНЕСЕННЫЕ ВЕТРОМ Роман Том II

Рига «Лиесма» 1987

На латышском языке

Перевел с английского В. Карклиньш

Художник М. Табака

HE № 5437 Margareta Mičela VĒJIEM LĪDZI II grāmata

Redaktores T. Liseka un L. Rambeka Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniskā redaktore S. Balode Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 29. 12. 86. Paralcstīta iespiešanai 21.04.87. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2 in «A». Taims garnitūra. Augstspiedums. 26,04 uzsk. iespiedi.; 26,51 uzsk. krāsu nov.; 31,69 izdcvn. 1. Metiens 100 000 eks. Pašūt. № 175-5. Cena 5 rbļ. 40kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdcvn. № 187/32682/D-1065. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DJS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāja S. Balode

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Mičela M.

Mi 100 Vējiem līdzi: Romāns / No angļu vai. tulk. V, kliņš; P. Paļijevska pēcv.— R.: «Liesma», 1( 494 lpp.

Grāmatā iekļauta romāna IV un V daļa.

4703000000—187

M- 115-87- 84. 7 Amcr-

M (801)11—87

[1] trāpīls! (franc.)

[2] sievasmāte (franc.).

[3] likums par personas neaizskaramību.

[4] v. Šekspīrs. «Makbets», 2. celiens, 1. aina.

[4] V. Šekspīrs. «Jūlijs Cēzars», 4. cēliens, 3. aina.

[5] viljams volkers — amerikāņu pirāts, tika sodās ar nāvi par Vanderbilta kuģu nolaupīšanu.

[6] kanzasas un misūri štatos pilsoņkara laikā dumpinieki Viljama Kvontrila vadībā sacēlās, lai atbalstītu dienvidniekus.

[7] liels tirdzniecības centrs.

[8] juridisks termins, nozīmē aptuveni: pārdevējs neatbild par preces kvalitāti.

[9] domāts konfederatu armijas karogs — the bonnie blue flag.

[10] vardu spele ar saskanīgiem vārdiem: muitnieki (Publicans)— republikāņi (Republicans).

Content

Mičela Margareta Vējiem līdzi 2

CETURTĀ daĻa

PIEKTĀ DAĻA

MARGARETA MIČELA UN VIŅAS GRAMATA