Korelli Marija

Vendetta

Marija Korelli

Vendetta

.

.

IEVADS

Lai lasītāji nešaubītos par šī romāna patiesību, man jāaizrāda, ka tā pamatā ir patiesi notikumi 1S84. gadā Neapolē, kad tur plosījās holēra.

Bieži dzirdam un lasām arī laikrakstos, ka sievu neuzticība nav nekas jauns, tā jau gluži ikdie?iišķa un parasta lieta, par ko neviens daudz nebrīnās, bet daudz retāk dzirdam, ka aizvainotais vīrs būtu atriebies kā nežēlīgs tiesnesis par nodarīto kaunu, un ja tas notiek daudz retāk, tad tikai tādēļ, ka par atriebību gaidāms bargs sods.

Šinī ziņā tomēr Itālija ir izņēmums. Te piekrāptais vīrs nevar sagaidīt, kamēr tiesa izmeklē un izspriež viņa lietu, te viņš pats, savām straujām asinīm sekodams, mēģina atriebties par neuzticību, izpostīto ģimenes laimi un godu. Tādēļ nav brīnums, ka te atgadās lietas, par kurām atklātībai gandrīz nekas nenāk zināms, un kuras tik neticamas un briesmīgas, ka tām gandrīz negribas ticēt, ja kādreiz tās arī nāk gaismā.

Rakstnieku sacerētie romāni dažreiz šķiet nabadzīgi, salīdzinot ar to, kas notiek īstenībā. Dzīvē gluži dīvainā kārtā esam paraduši meklēt un redzēt gandrīz vienīgi to, kas ikdienišķs, kamēr lieliem, drausmīgiem un satricinošiem notikumiem, kuru dzīvē tik daudz — nereti aizejam garām. Pasaulē notiek daudz savādu, uztraucošu lietu.

«Vendetta» nozīmē atriebību.

Marija Korelli.

Pirmā daļa

..

1. nodaļa.

Šo rindiņu rakstītājs — miris pēc likuma un uz neapgāžamu pierādījumu pamata, miris un aprakts!

Manā dzimtenē jūs varat pajautāt pēc manis, un tur jūs dzirdēsiet, ka esmu nobeidzies holēras sērgā, kas 1384. gadā plosījās Neapolē, Itālijā, un apbedīts savu senču kapličā. Un tomēr — es dzīvoju! Manās dzīslās rit siltas asinis — asinis, kuru mūžs nav ilgāks par trīsdesmit gadiem. Vēl jūtos žirgts, spēcīgs un manos muskuļos nav slābanuma, manā gaitā nav nevarības: es eju stalts un varens, un manas acis dzirksti. Jā, es dzīvoju, kaut arī skaitos miris, dzīvoju un jūtos spēcīgs, bet viena neizdzēšama piemiņa man palikusi no viņām briesmīgajām dienām — tie mani baltie mati, mati, kuri toreiz bija melni kā kraukļa spārni, bet tagad tie balti kā sniegi Alpu galotnēs, kaut ari tikpat kupli, krāšņi un sprogaini kā toreiz.

«Tās gan laikam iedzimtības sekas?» kāds ārsts man jautāja, raudzīdamies uz baltajiem matiem.

«Vai ari no lieliem pārdzīvojumiem?» otrs iebilda.

«Varbūt arī no briesmīga karstuma,» trešais ieminējās.

Es neteicu nekā. Nebija ko teikt. Jo arī šinī ziņā man bija piedzīvojumi. Kādreiz jau tiku stāstījis savu piedzīvojumu kādam ārstam, kuru pazinu kā goda vīru; viņš, manī noklausījies, papurināja galvu, acīmredzot šaubīdamies par manām gara spējām. Bet es vēl šodien neesmu traks. Gluži otrādi, tikpat gaiši kā mani mati — arī manas domas. Tagad jau viss ir pāri. Es varu netraucēts uzrakstīt savu briesmīgo piedzīvojumu. Pat roka nedreb, kad mērcu spalvu savas sirds asinīs. Jā, es rakstu ar asinīm.

Bet tā ir labi. Nav moku, nav ienaida. Viss gaist. Nav cilvēku. Es jūtos netraucēts Dienvidamerikas mūža mežā. Tāds brīnišķīgs miers visapkārt. Te vēl nav pieskārusies cilvēka nežēlīgā roka. Vēl viss tāpat stāv, kā stāvējis gadu simteņiem ilgi. Koku stumbri sirmi kā mūžība, daudzi jau krituši, iegrimuši dūksnājā. Bet jaunie zeļ un vareni aug pret zilo debesi. Tāds klusums. Tad atkal kaut kas iešalcas vīteņos, iekrācas lapotnēs. Es zinu, var uznākt vētra. Bet tas nekas.

Tā vientulībā aiziet mūžs, un dvēsele var šķīstīties. Gribu, tik ļoti gribu nomest briesmīgo akmeni, kas iegūlies sirdi un grauž un spiež, iztukšot moku biķeri līdz dibenam, aizmirst un šķīstīties.

Pasaule! Uzklausi manu stāstu.

«Miris un tomēr dzīvs! Kā tas iespējams?» jūs jautāsiet. Jā, draugi, ja kādu vēlaties uz visiem laikiem un droši aizraidīt no dzīves, tad sadedziniet viņu, jo citādi nevar galvot, ka viņš vairs neatgriezīsies dzīvē. Sadedzināšana ir vislabākais un drošākais līdzeklis. Bet kādēļ mums tādi aizspriedumi pret uguns šķīstību? Kādēļ neatdot sevi liesmām, bet ierakt dzestrā, netīrā kapā vai iemūrēt tumšā pagraba velvē? Dziļi zemē parasti ierok vienīgi neglīteņus, nelaikā dzimušos, gļotainos radījumus, tārpiņus bez acīm, salauztiem spārniem. Ar cilvēkiem nav ieteicams rīkoties tik neuzmanīgi, jo mironi gan iespiež šaurā šķirstā un aprok dziļā bedrē, bet šaubas — tās neaprok. Un šaubas ēd dzīvos briesmīgāk, nekā mirušos tārpi. Ja pēc tam, kad šaurais, stiprais šķirsts, kurā guldīts mūsu dārgums, ir nolaists kapā vai pagrabā, ja pēc tam, kad tērpušies sēru drēbēs un sataisījuši bēdīgu, aizkustinātu seju, ja pēc tam tomēr izrādās, ka šķirsts nav tik stiprs un pagrabs tik dziļš un tumšs, kā mēs domājuši? Ja stiprais šķirsts aiz šausmīgām izbailēm tiktu atgrūsts malā, ja viņā guldītais nelaiķis nebūdams miris, atgrieztos dzīvē, kā kādreiz Lācars, un atkal grieztos pie mūsu sirds ar savām prasībām? Vai tad mums nebūtu rūgti jānožēlo, ka neesam to sadedzinājuši? Un jo vairāk tad, ja apraudātais mums atstājis šīs pasaules bagātības!

Bet nu — par to nav vērts! Uzklausiet mani! Es, Fabio Romānijs, kurš nesen kā miris, gribu rakstīt par lietām, kas notikušas viena gada laikā — viena gada laikā, kurā iebrūk visu aizgājušo, grūto dienu sāpes. Viens gads! Viens, un tas iegriezies sirdī kā laika šķēps. Sirds asiņo vēl šodien un līdzi asiņu strūklai izverd inde!

Vienas nelaimes, ar kuru daudziem, tik daudziem jākaujas, man tomēr bija mazāk: es nepazinu nabadzību. Dzimu bagātībā. Kad mans tēvs, Filips Romānijs, šķīrās no šīs pasaules, un es kā septiņpadsmit gadus vecs jauneklis paliku viņa lielo īpašumu vienīgais mantinieks, tad daudzi man pareģoja ļaunu.

Atradās arī tādi, kas žēlīgi plecus raustīdami, domāja, ka es neglābjami pazudīšu, un tā kā tie bija ļoti cienījami cilvēki, tad viņu vārdi kādu laiku nepalika bez atbalss pārējos, un par mani runāja gan ļauni, gan līdzjūtīgi. Vieni domāja, ka esmu spēlmanis, otri — ka izšķērdētājs, nelabojams uzdzīvotājs, kaut arī īstenībā no šīm īpašībām man nebija ne vēsts. Kaut esmu dzimis neapolietis ar dienvidnieka nevaldāmām kaislībām un karstām asinīm, man tomēr bija iedzimis tāds kā riebums pret visām netiklībām un neķītrām iegribām. Spēle man šķita bez jēgas, alkohols — nāveklis, uzdzīve — apkaunojums. Es meklēju un atradu savu dzīves veidu, kā savienot vienkāršību ar greznību, klusu iedzīvi ar jautru sabiedrību, un tāda dzīve nenogurdināja manu garu un nepostīja miesu.

Mana jaunība pagāja tēva marmora vasaras pilī, kādā ar kokiem apaugušā uzkalnā, no kurienes varēja pārredzēt Neapoles jūras līci. Smaržīgi citronu un miršu koki apēnoja zāļu laukumiņus, un lakstīgalas sudrabainā mēnesnīcā nemitīgi dziedāja par mīlu. Mirdzošas strūklaku šaltis kā baltas pērles laistījās un bira pār lēzeniem baseiniem, veldzējot karsto, sutinošo vasaras gaisu. Tās bija skaistas, brīnišķas dienas — dienas ar draugiem, jauniem cilvēkiem, kuri nebija sliktāki par mani un labu grāmatu prata cienīt tāpat kā labu vīnu.

Sievietes es neredzēju gandrīz nemaz, taisnību sakot — vairījos no viņām. Netrūka jau izdevības satikties un uzsākt attiecības, jo vecāki, kurus Dievs bija svētījis ar meitām precību gados, bieži mani ielūdza, bet es pratu no šiem ielūgumiem veikli atkratīties. Grāmatas mani brīdināja no satikšanās ar sievietēm, un toreiz es ticēju tām, paklausīju, un tādēļ no draugu puses, kuri labprāt ielaidās ar sievietēm, bieži bija jādzird zobgalības; bet tas man sevišķi nerūpēja. Es vairāk ticēju draudzībai nekā mīlai, un man bija draugs, par kuru es toreiz labprāt būtu atdevis dzīvību. Bet arī šis, Gvido Ferrāri, šad un tad nostājās manu ķircinātāju pusē.

«Kaunies, Fabio,» viņš teica, «vai tad tā ir dzīve? Tu nemaz nezini, ko nozīmē dzīvot, kamēr vēl neesi no rožu

lūpiņām dzēris dievišķo dziru, nezini, ko zvaigznes tev stāsta, kamēr vēl neesi ieskatījies jaunavas acu neizdibināmā krāšņumā, kamēr neesi apvijis roku ap drebošu ķermeni, neesi jutis, kā otra sirds tev kaislē iedrebas pretī. Met šīs apputējušās grāmatas kaktā, šie vecie filozofi nav bijuši nekādi vīri, asiņu vietā tiem dzīslās ritējis ūdens. Sievietes viņi lamāja tikai tādēļ, ka pašiem nav laimējies viņas iegūt. Gluži tāpat kā ar lāci un bišu stropu: sak, tas medus sūrs un sarūdzis. Tā jau tas dzīvē arvien: kolīdz tu kādu prieciņu nevari baudīt, tā ņem un nosunī to galīgi. Bet tu, mīļais draugs, ar savu gudro galvu, spožajām acīm, lokano stāvu — tu nedrīksti atteikties no mīlestības.»

Man neatlika nekas cits, kā pasmieties par drauga centību. Viņa pierādījumi mani nepārliecināja, kaut arī klausījos viņos ar savādu patiku. Gvido Ferrāri un es, mēs bijām gluži pretēji raksturi. Vismaz vienā, šinī ziņā. Bet es viņu mīlēju, mīlēju ar tādu sirsnību, kā agrā jaunībā zēns iemīļo zēnu, kamēr pieaugušu vīriešu starpā to reti var novērot. Viņa tuvumā es jutos laimīgs, un man likās, ka arī viņš ir laimīgs ar mani. Pa lielākai daļai mēs pavadījām savu laiku kopā, jo arī viņš bija zaudējis vecākus jaunībā un tādēļ varēja iekārtoties, kā pašam patīk. Viņš bija gleznotājs, un kaut arī tam glezniecībā bija ievērojami panākumi, viņš tomēr bija tikpat nabags, cik es biju bagāts.

So likteņa nenovīdību es centos izlīdzināt, kā nu prazdams un varēdams, gan pasūtot viņam darbus, gan citādi atbalstot. Mūs saistīja ne tikai vienādas tieksmes un ieskati, bet viņam bija tik liels iespaids uz mani, ka es neko citu tik karsti nevēlējos, kā iegūt viņa draudzību un uzticību.

Bet šini pasaulē nav tīras laimes, kura ne mūžam nebeidzas, laimes māmuļa drīz novērš savu smaidošo vaigu un neizdibināmais liktenis vairs nevēlas, ka mē6 sadzīvojam draudzīgi un mīļi. Nevajag jau daudz: gadās pa vārdiņam, pa skatam vai kustībai, un ciešās saites, kas mūs vienoja un šķita nesaraujamas, jau trūkst. Arī man tas bija jāpiedzīvo, kā to jau daudzi būs pieredzējuši.

Kādu dienu — atceros to tik skaidri, it kā tas būtu noticis vēl vakar — es atrados Neapolē. Tas bija

1881.   gadā, kādā tveicīgā maija vakarā. Pēcpusdienu biju pavadījis uz sava kuģa, kuģis lēnām šūpojās viļņos un netika uz priekšu, lai gan es izmantoju katru mazāko vēja pūsmiņu. Gvido uz dažām nedēļām bija aizbraucis uz

Romu, un es savā ziņā jutos atstāts. Beidzot, kad iebraucu ostā, man kļuva tik smagi, ka pats nevarēju saprast. Mana kuģa nedaudzie apkalpotāji drīz vien izklīda, un es paliku viens pats.

Nedomāju par kādu izklaidēšanos, papriecāšanos, kaut ari pilsētā man netrūka paziņu; tie man vienkārši neinteresēja. Iegāju pilsētā un domās nogrimis klīdu apkārt. Pēkšņi, klausos, skan dziesma, un iztālēm redzu pamirdzam baltas drēbes. Tūliņ iedomājos, ka šis ir Marijas mēnesis, un sapratu, ka man tuvojas kāds jaunavu gājiens. Es apstājos un gaidīju, pa daļai aiz gara laika, pa daļai ziņkārības dzīts. Balsis skanēja arvien tuvāk un drīz es redzēju priesteri, dziedātāju zēnus, zelta kvēpināmos traukus, kas šūpojās un iztvanēja patīkamu smaržu, redzēju degošas sveces, bērnu un jaunavu baltās drēbes — un tad šinī skaistajā, vizošajā pūli es ieraudzīju kādu seju un kā apburts vairs nevarēju novērst skatu.

Mīļa, brīnišķa sejiņa, zeltā atvizošu, cirtainu matu mākonī, un divas spodri melnas acis un viegli pavērtās lūpas smaidīja spītīgi, kā ķircinādamās. Skaistums mūs, vīriešus, padara par nejēgām. Vai tā bija sieviete? Viena no tām, kurām es neuzticējos? Jā, tā bija sieviete, agrā jaunības pavasarī, gadus piecpadsmit vai sešpadsmit veca skuķe. Vai nu neviļus vai ar nolūku tā bija atvilkusi šķidrautu no sejas, un drīz es varēju aplūkot viņas daiļo, bērnišķo sejiņu un apburošo smaidu.

Gājiens bija garām!— daiļā parādība bija izgaisusi, bet šajā bridi es biju pārvērties, viens sprīdis manā dzīvē bija beidzies un iesākās jauns.

* * *

Protams, es viņu apprecēju. Neapolieši tādos gadījumos galvu nelauza. Mūsu dzīslās plūst straujākas asinis nekā ziemeļniekiem, mums tās iekvēlojas kā saule, bez sevišķa uzbudinājuma. Mēs mīlam, izstiepjam roku un iegūstam. Un tad? «Tad reibonis pāri, jo itālieši nav pastāvīgi,» jūs teiksiet.

Nē, nav tiesa, mēs neesam tik nepastāvīgi, kā jūs domājat. Vai tad aukstasinīgie angļi ir pastāvīgāki? Vai viņiem tāpat neuzbrūk garlaicība, pastaigājoties ar savām krunkainajām lēdijām vai sēdot bērnu pulciņā pie kamīna? Protams, arī viņiem jābauda no garlaicības un apnikuma rūgtā biķera, bet viņi prot savaldīties un neizrāda.

Nav daudz ko stāstīt par to, kā es viņu iemīlēju un ieguvu, tas stāsts ir īss un salds kā mīlas dziesma. Mums nestāvēja ceļā nekādi šķēršļi. Viņas tēvs bija kāds neceļos nogājis aristokrāts, nelabojams kāršu spēlmanis un dzērājs. Viņa tika audzināta klosterī, kurš bija pazīstams ar savu stingrību, viņa nekā nezināja no pasaules un, kā viņas tēvs ar asarām acis man iegalvoja — bija nevainīga kā agrs pavasara ziediņš. Es viņam ticēju, jo ko tad šī mīļā, bērnišķīgā jaunava ar saldo balstiņu varētu zināt no grēka’

Es karsti vēlējos plūkt šo skaisto ziediņu, saukt to par savu, un viņas tēvs man to atļāva ar prieku. Viņš katrā ziņā jutās laimīgs, ka atradies tik bagāts precinieks.

Jūnija beigās notika mūsu laulības, un mans draugs Gvido Ferrari mūs iepriecināja ar savu jautrību mūsu kāzu dienā. «Kā redzu, mans padoms nav bijis veltīgs,» viņš teica, kad bijām salaulāti. «Klusi ūdeņi ir dziļi! Tu esi ieguvis skaistāko Itālijas jaunavu.»

Es spiedu viņa roku, un sirdi man sāka mosties tā kā pārmetumi, jo nu viņam tur vairs nepiederēja pirmā vieta. Iedomādams aizgājušās dienas, es nopūtos, bet šīs domas tūliņ izgaisa, tiklīdz paskatījos uz Ņinu, savu mīļo sievu. Viņas skaistums mani apreibināja. Es redzēju tikai viņu, viņas lielo, skaisto, ilgu pilno acu dzirkstošo skatu, un viss pārējais ap mani pazuda.

Mana laime nav aprakstāma, dienas bija kā nebeidzami svētki, un naktis kā saldi sapņi. Skatiem iezīdos viņas skaistumā, kas kļuva ar katru dienu brīnišķīgāks, burvīgāks, un beidzot es kļuvu viņas vergs. Viņa ļoti labi apzinājās, ar kādu sunisku padevību esmu atdevies viņas tvīkstošo skatu un alkstošo lūpu varā, viņa zināja — jā, ko tad viņa nezināja? Kādēļ es sevi moku ar šīm atmiņām? Katrs vīrietis, kurš laimīgi pārkāpis divdesmitā gada slieksni, var pastāstīt par sieviešu mākslu, par viņu apreibinošiem glaimiem, ar kuriem tās iekaro ķatru, ari pašu cienījamāko vīrieti.

Vai viņa mani mīlēja? Tā es domāju. Jā, kad atceros tās dienas, man jāatzīstas, ka viņa mani mīlēja — tāpat kā deviņdesmit sievu no simta mīl savus vīrus — sava pašlabuma dēļ.

Tātad — vai tā bija viņas vaina, ka es biju tāds nejēga un turēju viņu par eņģeli?

Mēs sagājāmies ar daudziem. Mūsu mājās satikās Neapoles un apkārtnes labākā sabiedrība. Manu sievu visi apbrīnoja, visā apkārtnē runāja par viņas skaistumu un mīļo dabu. Visvairāk viņu slavēja mans draugs Gvido Ferrāri, un tieši šīs ārkārtīgās cieņas dēļ es viņu turēju divkārt dārgu un uzticējos kā brālim. Viņš nāca un gāja, kā pašam patika. Nesa Ņinai puķes un citas mazākas dāvaniņas, parādīdams tai brāļa uzmanību.

Es domāju, ka mana laime ir pilnīga: mīla, draudzība un bagātība — ko es vēl drīkstēju vēlēties?

Tad manā laimes biķerī iepilēja vēl viens salds piliens.

1882.   gada pirmajā maijā mums piedzima meitiņa, skaista kā baltās vizbulītes, kas šinī laikā uzzied ap mājām. Mazo bērniņu man iznesa uz ēnainā lieveņa, kur sēdēju ar Gvido. Svētās bailēs es paņēmu mazo dzīvībiņu uz rokām — bērniņš atvēra acis — tās bija lielas un tumšas kā Ņinai; viņu dzidrajā dzelmē likās patvērusies dievišķa dzirkstiņa. Es noskūpstīju mazo sejiņu, to pašu darīja arī Gvido, un dzidrās, nopietnās actiņas likās mūs uzlūkojam tā savādi, kā jautādamas. Putniņš jasmīnu krūmā iesāka vīterot saldu dziesmiņu; vēsma pār ziedošiem krūmiem nākdama, atnesa un izkaisīja ap mūsu kājām baltu rožu ziedlapiņas.

Es atdevu bērnu auklei un smiedamies teicu: «Pasakiet grāfienes kundzei, ka mēs viņas maigo ziediņu esam apsveikuši kā pienākas.»

Kad aukle bija aizgājusi, Gvido uzlika man roku uz pleca, viņš izskatījās uzkrītoši bāls.

«Fabio, tu esi lāga zēns,» viņš teica.

«Vai tiešām?» es jautāju. «Ne jau labāks par citiem.» <

«Tu neesi tik neuzticīgs kā citi,» viņš atbildēja, no manis novērsies.

«Kā tu to saproti, draugs?» es jautāju izbrīnījies un skatījos viņā. «Vai tad man iemesls kādam neuzticēties?» Smiedamies viņš atkal apsēdās pie galda.

«Vai tad tas nevarētu būt!» viņš atbildēja. «Neapoles gaiss kā radīts neuzticībai — greizsirdības duncis ir vienmēr gatavs durt — jau bērni staigā pa netiklības ceļiem.

Priesteri sludina, lai nožēlo un atgriežas no grēkiem, bet paši par to ne domāt nedomā un patiesi — vērojot tagadējo sabiedrību, kur uzticība laulībā ir tikai joks, uz tevi jāskatās un jābrīnās, Fabio!» Acumirkli viņš klusēja, tad turpināja.

«Uz tādu vīru kā tu, kas laimīgs mīlestībā un kam uzticība ne ar ko netiek apēnota …»

«Man nav nekāda iemesla būt neuzticīgam,» es teicu. k «Ņina ir tikpat nevainīga kā tā mazā meitene, kurai viņa šodien deva dzīvību.»

«Zināms, zināms!» Ferrāri iesaucās un smaidīdams skatījās uz mani. «Tik tīra kā sniegs kalnu galotnēs, tīrāka par dimantu, tik šķīsta kā vistālākā zvaigzne. Vai ne?»

Es nopietni viņam piekritu, bet viņa balsī bija kaut kas, kas man nepatika.

Mēs drīz sākām runāt par citām vienaldzīgām lietām, un es par to vairs nedomāju. Bet drīz pienāca laiks, kad man bija daudz iemeslu atcerēties katru viņa vārdu.

2.    nodaļa

Vai visiem ir zināms, kādu. briesmīgu vasaru mēs pārlaidām 1884. g. Neapolē. Visās valstīs laikraksti sniedza ziņas par šo briesmīgo laiku. Holēra plosījās mūsu pilsētā un cilvēki simtiem krita uz ielām un palika guļot. Briesmīgā sērga izplatījās ļoti ātri, jo to sekmēja netīrība, nabadzība, posts un ārstu priekšrakstu neievērošana, bet vēl briesmīgākas par sērgu bija bezprātīgās bailes, kas bija sagrābušas visu kārtu cilvēkus.

Ķēniņa Humberto varonība gan atstāja labvēlīgu iespaidu uz izglītotiem, bet tautas zemākos slāņus bija sagrābušas bailes, māņticība un patmīlība.

To pierādīja šāds gadījums, viens no daudziem tamlīdzīgiem. Kādu labi pazīstamu zvejnieku, iemīļotu jaunu zēnu sagrāba slimība, kad viņš strādāja savā laivā. Paziņas tam nāca palīgā un gribēja to aizgādāt uz viņa mātes namiņu; vecā, neglītā ragana uzmanīgi vēroja nācējus, kas tuvojās viņas namiņam un, visu sapratusi, aizbultēja durvis.

«Svētā Marija!» viņa kliedza pa pusatvērto logu, «atstājiet to nelaimīgo uz ielas! Sis nepateicīgais! Viņš grib uzlaist sērgu savai čaklajai, krietnajai mātei. Es jums saku, atstājiet viņu uz ielas!»

Ar šo nezvēru nebija ko runāt, laime, ka viņas dēls bija zaudējis samaņu. Pēc ilgākas apspriešanās to nolika uz viņas sliekšņa, kur tas drīz nomira. Vēlāk viņu kopā ar citiem netīrumiem aizgādāja prom.

Pilsētā karstums bija pārāk liels, debess līdzinājās nokarsētam jumtam un jūras līcis bija tik gluds kā spogulis. Rāmais dūmu stabs, kas pacēlās no Vezuva kalna, atgādināja ugunsgrēku, kas gan vēl neredzams, tad tomēr likās apņemam visu pilsētu. Pat putni tikai vakaros iedrošinājās skandināt savas dziesmas un manā dārzā lakstīgalas vilka savas sērās melodijas.

Es savā ar mežu apaugušajā kalnā dzīvoju diezgan mierīgi. Stingri tika ievēroti visi priekšraksti, lai sērga nevarētu ierasties mūsu mājās; es tomēr būtu aizceļojis, ja nebūtu dzirdējis, ka slimība tādiem pielīpot ātrāk, kas bailīgi bēgot no sērgas vietas. Bez tam arī mana sieva nebija bailīga.

Mūsu divus gadus vecā Stella bija veselīgs bērns un tās dēļ ne mātei, ne man nebija rūpju.

Gvido Ferrāri palika pie mums, un, kamēr holēra kā asa izkapts āboliņa laukā pļāva pilsētā pa simtiem tos, kas parasti dzīvoja netīrīgi, tikmēr mēs trīs ar dažiem kalpotājiem, kuriem uz pilsētu nebija brīv iet, pārtikām no miltu ēdieniem un vārīta ūdens, agri cēlāmies, agri gājām gulēt un tāpēc bijām spirgti un veseli.

Manai sievai bija arī skaista un izkopta balss. Viņa dziedāja no visas sirds un vakaros, kad mazā Stella bija nolikta gulēt, mēs ar Gvido sēdējām smēķēdami, un Ņina mūs iepriecināja ar savu lakstīgalas balsi, dziedot dziesmu pēc dziesmas. Gvido viņai bieži dziedāja līdzi. Viņa skaistais baritons ļoti labi saskanēja ar Ņinas skaidro soprānu. Viņu balsis vēl tagad man skan ausīs, vēl tagad ap mani plūst apelsīnu reibinošā smarža. Pilns mēness spīd pie tumšzilām debesīm, kā Tules ķēniņa zelta biķeris jūras dibenā, un atkal un atkal es redzu viņu galvas vienu pie otras, viena gaiša, otra tumša — sieva un draugs, kuru dzīvība man likās tūkstoškārt dārgāka par manu paša dzīvību.

Ak, kas tie bija par laimes brīžiem, kad es pats sevi krāpu. Kā mēs ienīstam tos krietnos cilvēkus, ķuri mūs uzmodina no sapņiem, un taisni šie ir mūsu īstie draugi, ja tik mums nebūtu tik grūti tam ticēt.

No visiem vasaras mēnešiem augusts toreiz bija pats briesmīgākais mūsu pilsētā. Holēra izplatījās arvien vairāk. Cilvēki bija kā traki aiz bailēm. Daudzi aiz trakas spītības nevaldāmi metās dažādu izpriecu un uzdzīves virpulī, nebēdādami par sekām.

Tāda traka uzdzīve tika sarīkota kādā pazīstamā restorānā, astoņi jaunekļi un tikpat daudz skaistu jaunavu noīrēja restorānā istabu un trakoja baudu kārē. Dzīrēm ejot uz beigām, viens no jaunekļiem paceļ savu glāzi un uzsauc daudz laimes sērgai. Šo laimes vēlējumu saņem ar skaļu prieku un smiedamies visi tukšo savas glāzes. Jauna diena vēl nebija sākusies, kad visi uzdzīvotāji cīnījās briesmīgās nāves mokās, un otrā dienā visi tika samesti vienā bedrē un aprakti.

Par tādiem un tamlīdzīgiem notikumiem mums stāstīja gandrīz katru dienu, bet uz mūsu veselību tas neatstāja nekādu ļaunu iespaidu.

Kādā no šī mēneša visskaistākajām dienām es uzmodos no rīta agrāk nekā parasts. Es cerēju, ka ap šo laiku būs drusku vēsāks un tāpēc uzcēlos, lai izietu dārzā. Mana sieva vēl nebija pamodusies, es klusu apģērbos, lai viņu netraucētu un gribēju jau iet, bet mani vēl tā kā vilka pie viņas gultas. Cik viņa bija skaista! Smaids tai dusēja uz lūpām. Sirds man strauji pukstēja. Jau trīs gadi kopš viņa mana un tomēr mana kaislīgā mīlestība uz to vēl pieņēmusies. Es pacēlu vienu spožo zelta matu cirtu, kas kā saules stars gulēja uz spilvena, un piespiedu to pie lūpām. Tad es to atstāju, nezinādams, nenojauzdams, kas ar mani notiks.

No dārza pūta lēna vēsmiņa, tik nespēcīga, ka tikko varēja pakustināt koku lapas, un tomēr tik smaržīga, ka pēc pagājušās nakts karstuma deva atspirdzinājumu. Es tolaik studēju grieķu lielo prātnieku Platonu; ejot es garā vēl reizi atkārtoju viņa dziļās domas un tā nemanot biju aizgājis tālāk, nekā biju domājis un piepeši apķēros, ka atrodos uz kādas takas, kuru sen jau vairs nelietojām un kas gāja lejā uz ostu. Te bija ēna un vēsums, gandrīz neapzinīgi es gāju arvien tālāk, kamēr starp koku lapām ieraudzīju spīdam kuģu mastus un baltas buras. Patlaban jau gribēju griezties atpakaļ, kad izdzirdu kādu skaņu un apstājos. Kāds klusi stenēja un vaimanāja. Likās, ka tas būtu kāds lops. Es gāju uz to pusi, no kurienes nāca skaņas un uzgāju zēnu, gadus desmit vecu augļu pārdevēju, kas uz vēdera gulēja zālē. Viņam blakus atradās kurvis ar skaistiem vilinošiem vīnogu ķekariem, melonēm, granātu āboliem un persikiem — garda barība, bet bīstama holēras laikā. Es tarn piedūros pie pleca.

«Kas tev ir, puisīt?» es jautāju. Viņš aiz sāpēm sarāvās kamolā un es redzēju viņa skaisto seju, kas tagad bija dzeltena un sašķobījusies aiz sāpēm.

«Holēra, kungs!» viņš stenēja. «Holēra! Man jāmirst, mūciet projām!»

Es vilcinājos. Man nebija bail sevis dēļ, bet sievas un bērna dēļ es nedrīkstēju doties briesmās. Bet vai tad es nabaga zēnam tā varēju ļaut mirt, nesniedzis nekādas palīdzības, vai tas nebija mans pienākums raudzīt viņu glābt? Es nolēmu iet uz ostu un pagādāt ārstu.

«Turies, puisīt, nezaudē dūšu!» es tam uzsaucu. «Ne jau katrreiz ir holēra. Paliec tepat, kamēr atnākšu ar ārstu.»

Mazais zēns skatījās uz mani aizgrābts un izbrīnījies, mēģināja smaidīt, ķēra ar roku pie rīkles un velti mēģināja ko teikt, tad atkal izstiepās zālē un mocījās kā nāvīgi ievainots zvērs.

Es steidzos projām. Nonācis ostmalā, kur karstums bija nepanesams, es redzēju dažus šausmīga izskata cilvēkus, kuriem pastāstīju par zēnu un aicināju tos palīgā. Tie pat par naudu nebija piedabūjami nākt man līdzi. Sodīdamies par viņu gļēvulību, es devos tālāk un beidzot atradu ārstu. Tas bija francūzis. Viņam, acīmredzot, nemaz nepatika mans stāsts par mazā, slimā augļu pārdevēja stāvokli un beidzot tas noraidoši purināja galvu un atsacījās mani pavadīt.

«Tas ir tikpat kā beigts,» viņš vienaldzīgi teica. «Ejiet labāk uz žēlsirdīgo brāļu klosteri un sauciet tos, lai iet savākt zēna līķi.»

«Ko?» es nikni iesaucos. «Jūs pat negribat nākt mēģināt viņu glābt?»

Francūzis smīnēdams palocījās.

«Jūs mani atvainojiet! Mana paša veselībai draudēs briesmas, ja pieskaršos holēras slimniekam. Ar labu rītu, kungs!»

Viņš aizvēra durvis man deguna priekšā, un es paliku stāvot. Es biju tā sarūgtināts, ka neskatoties uz lielo karstumu, kas mani bija pavisam nogurdinājis, aizmirsu visas briesmas, kas man draudēja sērgas apsēstajā pilsētā, un domāju, kur varētu atrast palīgu, kad piepeši izdzirdu nopietnu, laipnu balsi.

«Vai tu meklē palīdzību, dēls?»

Es pacēlu galvu. Man blakus stāvēja mūks ar bālu, drošu seju,— viens no tiem varoņiem, kas Kristus vārdā tanī briesmu laikā bija gatavi sniegt katram palīdzību un sērgai droši skatījās acīs. Es palocījos un pateicu savu vajadzību.

«Es tev tūlīt iešu līdzi,» viņš līdzjūtīgi teica, «bet neceru neko labu. Zāles man ir klāt; varbūt, ka vēl nebūs par vēlu.»

Kad sākām iet, mūks uzmanīgi mani aplūkoja.

«Jūs nedzīvojat Neapolē?» viņš jautāja.

Pateicu viņam savu vārdu, ko viņš jau zināja, un pastāstīju, kur atrodas mūsu mājas. «Tur, kalnā, mēs esam sveiki un veseli,» es piebildu. «Nesaprotu, kādēļ pilsētā tik trakas bailes no holēras. Tās sērgai nāk tikai par labu.»

«Droši vien,» viņš mierīgi atbildēja. «Bet vai tad citādi maz var būt? Cilvēki domā tikai par izpriecām, šīs pasaules baudām. Kad nu tādiem pienāk nāve, tad viņi ir kā bērni, kas baidās no nakts un tumsas. Ticība tādiem nav ne mierinājums, ne cerība.»

«Bet jūs, tēv,» es iesāku, bet piepeši briesmīgās sāpēs vairs nevarēju turpināt.

«Es esmu Kristus kalps,» viņš nopietni atbildēja. «Un tāds būdams, no sērgas nebīstos. Kaut arī esmu grēcīgs un niecīgs, tomēr gatavs katrā laikā iet nāvē, kalpojot savam Kungam.»

Viņš runāja ar lielu pārliecību, bet bez lielības. Es paskatījos viņā izbrīnījies un gribēju tam atbildēt, bet man uznāca tāds savāds reibonis, ka biju spiests pieķerties viņam pie rokas, lai nepakristu. Visa iela līgojās kā kuģis jūrā, un viss ap mani un ar mani griezās apkārt. Bet tas nevilkās ilgi, un tad kā iztālēm dzirdēju mūka balsi, kurš jautāja, kas man kaitot. Es saņēmos un pasmaidīju.

«Tas laikam no liela karstuma,» es teicu vājā balsī. «Nav spēka. Atstājiet mani tepat — atpūtīšos, bet jūs ejiet pie zēna. Ak, Dievs!»

Iekliedzos lielās sāpēs. Kājas vairs neklausīja, un raustīdamies es pakritu uz ielas. Drošsirdīgais mūks tūliņ mani pacēla un gandrīz nešūs ienesa kādā vienkāršā viesnīcā, kas atradās t.uvumā. Te viņš mani nolika uz koka sola un pasauca saimnieku, ar kuru likās pazīstams. Neskatoties uz briesmīgām sāpēm, es redzēju un dzirdēju visu, kas notika.

«Kop viņu labi, Pjetro — tas ir bagātais grāfs Romānijs. Tev zaudējumu nebūs. Stundas laikā es būšu atpakaļ.»

«Grāfs Romānijs! Ak, svētā Marija! Un viņam ir holēra!»

«Ēzeli,» mūks iesaucās, «kā tu tā drīksti teikt? Saules ( ūriens nav nekāda holēra, gļēvuli tu! Kop viņu, vai arī ' j netiksi debesīs.»

Dzirdot šos draudus, saimnieks drebēdams pacēla galvu, pienāca man padevīgi klāt un palika spilvenu zem galvas. Mūks iedeva man zāles.

«Paliec tepat, dēls,» viņš man teica, «te ir labi cilvēki. Es steigšos pie zēna, kuram tu meklēji palīdzību. Drīz vien atkal būšu atpakaļ.»

Es satvēru viņu aiz elkoņa, lai vēl aizkavētu.

«Pagaidiet!» es tikko jaudāju izdvest. «Sakiet, vai man ir holēra?»

«To es nedomāju,» viņš līdzjūtīgi atbildēja. «Bet ja jau arī būtu, tu taču esi jauns un spējīgs turēties pretī.»

«Nebaidos jau arī,» teicu. «Bet apsoliet man vienu, zvēriet, ka mana sieva to nedabūs zināt! Vienalga, vai esmu bez samaņas vai miris, zvēriet man, ka neliksiet mani nest uz mājām — zvēriet man to! Es neatradīšu mieru, ja jūs man to neapsolīsiet.»

«Es zvēru tev, dēls!» mūks svinīgi atbildēja. «Gribu izpildīt visu, ko tu vēlies.»

Jutos apmierināts, jo tagad tie, kurus mīlēju, bija nodrošināti. Pateicos mūkam, un tūliņ pēc tam viņš aizgāja. Galvā man ķēmojās dažādi ērmoti skati.

Es skaidri redzēju vienkāršo istabu, kurā guļu. Tur stāv bailīgais saimnieks, viņš mazgā savas glāzes un pudeles un vienmēr bailīgi pamet acis uz mani. Vīri iet gar durvīm, iemet acis, ierauga mani un ātri aiziet. To visu es redzu, apzinos arī, kur atrodos, un tomēr man liekas, ka kāpju Alpu kraujās, sniegā salst kājas, es dzirdu, kā upe mutuļo un krāc. Ledū un sniegā stingusī kalna galotne laistās sarkanās liesmās. Sarkans mākonis pēkšņi pašķiras, un es ieraugu smaidošu seju—«Ņina, mana mīļā, mana dvēsele!» es iekliedzos, izplešu rokas, bet tas jau nav neviens cits, kā labais saimnieks, ko spiežu pie savām krūtīm. Elsdams es cīnos ar viņu.

«Ēzeli,» es kliedzu, «laid, laid, es gribu pie viņas, skūpstīt viņas maigās lūpas. Laid, laid mani vaļā!»

«Viņš ir miris'» kāds čukst.

Es dzirdu šos vārdus un smejos. Miris? Nē, es neesmu miris!

Pa viesnīcas durvīm ieplūst dedzinoši saules stari, iztvīkušas mušas vienmuļi sīc, un ārā kāds neskaidrā balsī sāk dziedāt: «Le Fata di Amalsi!»

Es saprotu katru vārdu, ko viņš tur dzied. Kā Gvido teica?— Jā, tīrāka kā dimants, šķista kā vistālākā zvaigzne.

Saimnieks vēl vienmēr tīra savas glāzes un pudeles — es skaidri redzu viņa tuklo, labsirdīgo seju. Tagad jau viņa netīra, apklāta sviedriem un putekļiem. Bet kā es te iekļuvis?— To nevaru saprast. Vai tad es neguļu zemē upmalā, kur ūdenī krokodili saulē plāta acis, un palmu zari kā milzīgi vainagi vijas ap manu galvu? Asinskārīgie zvēri atplētuši savas rīkles un mazās ačeles zaļgani zvēro. Lūk,— viegla laiviņa iras pa ūdeni — viņā ir liels, slaids indiānis. Kādi ērmi — tas jau izskatās gluži kā Gvido! Tuvāk pienācis, viņš izvelk garu, līku zobenu. Traks puisis! Grib karot ar zvēriem. Skatos viņā nenoskatīdamies un brīnos: viņš paiet krokodiliem garām un nāk uz mani. Viņš meklē mani, iegrūž aukstu tēraudu man krūtīs un izvelk to asinīm aptraipītu. Tā viņš iegrūž un izvelk vēl otrreiz, trešo — un es vēl vienmēr esmu dzīvs. Es valstos un stenu neizsakāmās mokās. Kaut kas melns ieplešas starp mani un sauli, kaut kas spirdzinošs un vēss, bet es cīnos, cīnos tam pretīm. Melns acu pāris pēkšņi ielūkojas manī, un kāda balss saka:

«Mierā, dēls, mierā! Atvēli tam kungam savu dvēseli!»

Tas ir mans labais mūks, es priecājos, ka viņš ir atgriezies.

Gluži nevarīgā balsī apjautājos par slimo zēnu; dievbijīgais rnūks svētā nopietnībā pārmeta krustu.

«Lai viņa jaunā dvēsele atdusas mierā. Es viņu atradu jau mirušu.»

Jau miris, tik ātri — to es nespēju saprast. Bet tūliņ jau atkal sāku murgot.

Tagad iedomājot šo laiku, es daudz ko nevaru saprast. Atminos vienīgi neizturamās sāpes, briesmīgās mokas, kuras es pārcietu un kādas dziesmas vai lūgšanas skaņas, kā tālus zvanus, kad priesteris iet pie mirēja, bet galvā man karsa tāds trakums, ka nevaru apgalvot, kā tur īsti bija. Atceros, ar lielām pūlēm es iesaucos: «Uz mājām ne! Tur ne! Nolādēts, kurš manu pavēli neizpildīs!» Atceros tādu sajūtu, it kā es būtu iegrūsts trakojošā atvarā, no kurienes lūdzoši skatījos uz mūku, kurš stāvēja klāt. Sudraba krustā Sistā tēls man rēgojās priekšā, un es grimu, grimu arvien dziļāk atvarā.

3.nodaļa.

i'au īcoiājās bezgalīgi kluss, drūms laika sprīdis. Ap mani izplētās bezdibenis, un ārpasaule bija nogrimusi neziņā. Savādi, ērmoti tēli slīdēja man garām, ar karstiem, lipīgiem spārniem aizķerdami manu pieri. Nakts tumsa mainījās ar sarkanu gaismu. Spīdošas acis iezīdās manī dzēlīgiem skatiem. Sausi, kaulaini pirksti ķerstīja gaisu un taisījās grābt pēc manis. Pamazām pamirušiem jutekļiem parādījās iesarkans miglas blāķis kā saules rietā, un no asiņainā mākoņa izlīda melna roka. Tā uzgūlās man virsū, ieķērās man krūtīs, briesmīgiem pirkstiem sažņaudza kaklu un spieda mani kā karsti dzelzs stieņi. Izmisis turējos pretī, raustījos, svaidījos, bet briesmīgais smagums man laupīja spēku. Es paguru, bet cīnījos pretī beidzamiem spēkiem, pūlēdamies atsvabināties, bet briesmonis šķita stiprāks par mani.

Bet cīņa vēl nerimās. Pa nezināmām, melnām upēm plūda tikpat melni izmisuma spēki, un pamazām, pamazām smagums slīdēja pāri. Tā — vēl sarauties, vēl, vēl! Vēl viens spiediens — un uzvara!

Es pamodos. Lielais Dievs! Kur es biju? Kāds briesmīgs gaiss! Kāda tumsa! Gausi atgriezās atmiņa — slimība, mūks, traktiera saimnieks — kur viņi palikuši? Ko tie ar mani izdarījuši? Pamazām sāk darboties jutekļi, un tagad noskārstu, ka guļu uz muguras. Bija cieta guļasvieta. Kādēļ tad viņi man noņēmuši mīksto spilvenu no pagalvja? Griezīgas sāpes izskrēja pa visu ķermeni — es ziņkārīgi aptaustīju rokas: pulss sita spēcīgi, kaut arī nevienmērīgi. Bet kas tad tas — kas man neļauj elpot? Gaisu, gaisu! Man vajag gaisa! Paceļu roku — ak šausmas! Tā atsitās pret kaut ko cietu, nekustīgu. Un acumirklī kā zibens man izskrien caur smadzenēm: esmu dzīvs aprakts! Es guļu zārkā. Situ un speru kā ārprātīgs rokām un kājām pa nolādētiem dēļiem, saņemu visus spēkus, ar rokām un pleciem mēģinādams atgrūzt vāku. Bet velti. Bailēs tomēr radās milzu spēks. Nāve nebūtu nekas, salīdzinot ar šīm mokām. Asinis spiedās pa muti, un auksti baiļu sviedri kā ledus parādījās uz pieres. Elpa aizrāvās — tad izmisis no jauna atspēros ar visu spēku pret vieniem sāniem. Tie nobrakšķēja —: izšķīrās. Bet mani sagrāba jaunas bailes, drebēdams es atrāvos atpakaļ. Ja esmu zemē aprakts, tad nav nekādas nozīmes, ka izlaužos no šķirsta, teicu sev. Pār mani sabruktu trūdi, trūdi ar tārpiem un kauliem. Tie man spiestos mutē un degunā, es noslāptu un nobeigtos galīgi. Domāju: ārprāts vairs nav tālu, un sāku smieties, vai jūs varat saprast — sāku smieties! Šie smiekli man pašam šķita kā mirēja gārdzieni. Tomēr elpot bija vieglāk, es jutu ieplūstam gaisu, brīnišķīgo gaisu!

ŠI pārmaiņa mani atkal iedrošināja un atdzīvināja. Abām rokām meklēju caurumu, ko biju izlauzis, ieķēros dēļos un rāvu gandrīz ar necilvēcīgu spēku, kamēr vieni šķirsta sāni izjuka, un es varēju atgrūst vāku. Tagad izstiepu rokas — tās ne pret ko vairs neatsitās: gaiss, vairāk nekas kā gaiss!

Es izlēcu no sasodītā šķirsta un klupdams, laikam pret kādu akmeni, sadauzīju rokas un kājas. Turpat blakus kaut kas nogāzās zemē. Tumsa bija necaurredzama, melna kā piķis, bet es vismaz varēju elpot, un gaiss bija vēss un spirdzinošs. Ar pūlēm uzvilkos sēdus. Locekļi bija sastinguši un jēli, es drebinājos kā drudzi, bet galva bija skaidra, domas strādāja kārtīgi, ārprātam līdzīgais uztraukums bija pāri, un es varēju pārdomāt savu stāvokli.

Ka cilvēki manī dzīvu aprakuši, par to vairs nebija nekādu šaubu. Briesmīgās mokās es droši vien gulēju kā sastindzis, un viesnīcā nodomāja, ka esmu miris ar holēru. Lielā steigā, kāda Itālijā holēras laikā nav nekas sevišķs, viesnīcā mani ieguldīja vieglā zārkā, kādus Neapolē taisa no plāniem dēļiem.

Ak, kā es svētīju šo paviršo darbu! Kas zina, vai mans izmisuma spēks būtu ko līdzējis, ja es būtu gulējis labi taisītā šķirstā.

To iedomājoties, es nodrebēju. Bet tagad uzmācās jautājums — kur esmu? Izdomājos visādi, bet nevarēju tapt gudrs. Bet pag! Man nāca prātā, ka mūkam pateicu savu vārdu, tātad viņš zināja, ka esmu bagāto Romāniju vienīgā atvase. Kas tad nu par brīnumu, ka labais mūks bija darījis to, ko turēja par savu pienākumu — viņš mani bija licis aiznest uz manu tēvu kapliču, uz Romāniju skaisto kapliču, kas nebija atvērta no tā laika, kopš mans tēvs tur ar lielu godu tika apglabāts.

Jo vairāk par to domāju, jo ticamāk man tas izlikās. Romāniju kapu vieta! Jau toreiz, kad sekoju tēva zārkam, mani izbiedēja un sāpīgi satrieca šīs vietas drūmā vientulība un es negribot novērsos, kad man rādīja ozolkoka šķirstu ar satrūdējušām samta lupatām un appelējušiem sudraba izgreznojumiem, kurā atradās viss, kas bija atlicis no manas agri mirušās mātes.

Toreiz mani sagrāba ledus aukstums un es tikai tad uzelpoju vieglāk, kad atkal atrados ārā svaigā gaisā un redzēju zilās debesis.

Un nu es biju ieslodzīts tajā pašā vietā — gūsteknis, bez cerības tikt ārā. Es sāku pārdomāt. Pagrabam priekšā bija stipras dzelzs durvis un daži pakāpieni veda lejup, kur es tagad atrados. Ko tas man līdzētu, ja es arī pa lielo tumsu atrastu ceļu uz trepēm un nokļūtu līdz durvīm? Durvis bija aizslēgtas un tā kā kapliča atradās tādā kapsētas daļā, kur reti kāds iemaldījās, tad nebija nekādu cerību, ka uzraugs tik drīz te ietu garām, varēja varbūt paiet pat nedēļas. Līdz tam laikam es būtu nomiris badā vai aiz slāpēm.

Ar tādām briesmīgām domām es piecēlos kājās. Kājas man bija basas un es nodrebēju, stāvot uz aukstās akmens grīdas. Nelaime vēl tā, ka viņi man bija atstājuši tikai kreklu un bikses kājās. Es kaut ko jutu uz kakla, un man uznāca saldas, sāpīgas atmiņas, pieduroties medaljonam ar sievas un bērna ģīmetnēm, kas karājās tievā zelta ķēdītē. Es to apklāju ar skūpstiem un asarām.

Ak, Ņinas apburošie smaidi dzīvi darīja mīļu; es apņēmos darīt visu, lai paliktu dzīvs, un kaut man būtu jāpārvar diezin kādas briesmas. Ņina, mana mīļā, mana dzīvība! Viņas tēls mani vilināja no tumšā, aizslēgtā pagraba, mani aicināja viņas mīļās, uzticīgās acis, kas tagad droši vien mirka asarās. Man likās, ka dzirdētu šņukstam savu mīļo šajās klusajās telpās; skaistie mati tai sajukuši, saldā sejiņa bāla un aiz sāpēm savilkusies. Arī mazā Stella droši vien ilgojas pēc manis. Kāpēc man nav iespējams viņu šūpot ciprešu koku ēnā? Un mans uzticīgais draugs Gvido, kas pēc manis sēro! Viņu es atcerējos ar sirsnību un domāju, ka viņš dziļi cieš manis dēļ.

Nē, es mēģināšu katrā ziņā glābties, kaut kā taču jātiek ārā no šīs briesmīgās vietas. Kā viņi uzgavilētu, mani ieraugot — ak, kaut jel viņi zinātu, ka es esmu dzīvs! Kā viņi mani saņemtu, kā Ņina man kristu pie krūtīm, kā mazā meitenīte spiestos man klāt, kā draugs man roku spiestu! Man bija jāsmaida, kad sev tā attēloju šo laimīgo skatu mūsu vecajā pilī, kur mita īsta draudzība un uzticīga mīlestība.

Mani iztraucēja baiga, dobja skaņa — viens! divi! trīs!— es saskaitīju divpadsmit sitienus. Tas bija baznīcas pulkstenis, kas nosita divpadsmit. Manas miļās ainas tūlīt izzuda — es atkal aptvēru savu briesmīgo stāvokli. Divpadsmiti Pusdiena vai pusnakts! To es nezināju. Es sāku rēķināt — bija agrs, kad saslimu, ne vairāk par astoņiem, kad satiku mūku, kuru lūdzu iet palīgā mazajam augļu pārdevējam, kas nu bija miris. Ja pieņemam, ka es dažas stundas biju slims, tad ap pusdienu mani varēja būt sarāvuši krampji, tā kā visi mani tūlīt noturēja par mirušu. Tādā gadījumā viņi, bez šaubām, mani apraka tūlīt pirms saules rieta. To visu apdomājot, es nācu pie pārliecības, ka pulkstenis tagad nositis divpadsmit naktī—pusnakti, pēc manas apbedīšanas. Es nodrebēju. Vienmēr biju drošsirdīgs, bet šajā acumirklī, neraugoties uz izglītību, mani sagrāba māņticīgas bailes.

Un kurš neapolietis gan nebūtu māņticīgs? Tādas jau ir dienvidnieku asinis. Tas bija neaprakstāmi šausmīgi, kad dzirdēju sitam pusnakts stundu un pats biju ieslodzīts miroņu pagrabā, kur atradās manu tēvu kauli, bet es tomēr savaldījos un domāju, kā ātrāk varētu tikt ārā. Es raudzīju atrast ceļu uz trepēm un izstiepis roku, ar vislielāko uzmanību lēnām gāju uz priekšu.

Kas tas? Es apstājos un sāku klausīties. Asinis vai sastinga dzīslās. Kapu velvēs atskanēja ass, griezīgs, gari vilkts kliedziens. Auksti baiļu sviedri man sakāpa uz pieres, sirds dauzījās tik stipri, ka skaidri dzirdēju tās sitienus. Un briesmīgais kliedziens atskanēja vēlreiz, un atkal, un tāda kā spārnu švīkstoņa.

«Tā jau pūce,» es teicu, vieglāk uzelpodams un nokaunējies, «nabaga putns, nāves pavadonis un sargs, kura balss gan izskan sveši un baigi, bet no paša nav nemaz ko baidīties.»

Ļoti uzmanīgi taustīdamies virzījos tālāk, te uzreiz ieraudzīju divas lielas, spīdošas acis, kas kāri lūkojās manī. Pārbijies atrāvos atpakaļ, bet tas nezvērs metās man virsū ar tādu niknumu kā tīģeris. No visa spēka cīnījos pret briesmoni, kurš lidoja ap manu galvu, centās ieknābt sejā un plītēja spārniem. No paša putna nekas nebija redzams; redzēju vienīgi briesmīgās dzeltenās acis. Es situ ar rokām uz visām pusēm, un ja cīniņš uz brīdi arī aprāvās, kad mani spēki vairs neklausīja, tad nākošajā acumirklī jau iesākās no jauna. Beidzot milzu pūce tomēr bija uzvarēta. Viņa atkāpās, laikam nokrita, vēlreiz ķērcoši iekliedzās, un tad spīdošās acis pazuda tumsā.

Elsdams, uztraukumā drebēdams, ar izstieptām rokām taustīdamies, virzījos tālāk, kā likās, uz durvju un trepju pusi. Bet tūliņ atdūros pret kādu šķērsli. Tas bija ciets un auksts, gluži kā siena. Vai tā būtu pirmā kapene? Bet tā man šķita pārāk auksta. Uzmanīgi sāku to aptaustīt, un tur bija kaut kas tik mīksts un mitrs kā sūna vai samts. Beidzot pārliecinājos, ka tas ir šķirsts. Es tomēr savaldījos. Saskatīju šķirsta metāla izrotājumus, sānos bija astoņi, galos pa četri, starp tiem mīksta, valgana drēbe. Iedomājoties, kas šajā šķirstā varētu gulēt, šausmās atrāvu roku atpakaļ. Vai viņā gulēja tēvs, vai arī tā bija smagā ozolkoka kaste, kurā glabājās manas agri mirušās, skaistās mātes pīšļi? Ar varu pūlējos atkratīties no vienaldzības, kas mani bija sagrābusi. Visi mani pūliņi bija velti, es biju pazudis, jo nezināju, uz kuru pusi griezties. Šausmas un izmisums mani sagrāba ar jaunu spēku, līdz nāvei izslāpis, izmocīts un izmisis es nokritu ceļos un sāku vaimanat.

«Žēlīgais Dievs!» es kliedzu, «pasaules glābējs! Apžēlojies par mani to dēļ, kuru dvēseles aizgājušas pie tevis! Māt! Tavi pīšļi atrodas te tuvumā, tad aizlūdz par mani1 Tu, apskaidrotā, šķīstā, glāb mani, vai liec man nobeigties! »

Mana balss drausmīgi atskanēja pagraba telpās. Es zaudēšu prātu, ja šīs mokas tūliņ nebeigsies! Seju rokās iespiedis, paliku uz ceļiem guļot un mēģināju nomierināties, lai atkal varētu domāt.

Klau! Kāda salda balstiņa! Priecīgs es pacēlu galvu un ieklausījos.

«Tin, tin, tin! lodola, lodola! trillili, fint, fint, fint'»

Tā bija lakstīgala. Ai, mīļo, labo putniņ! Kā es tev pateicos šajā izmisuma brīdī! Kā pateicos Dievam, ka viņš tevi radījis! Es uzlēcu kājās, smējos un raudāju, izdzirdis tavu dziesmu. Vēl tagad es tevi iedomājos ar mīlestību. Tevis dēļ es draudzējos ar visiem putniem.

Kaut arī uz cilvēkiem vairs nespēju raudzīties labām acīm, nespēju tiem uzticēties, putnu dziesmas mežos un kalnos man tomēr svētas, jo pasaulē nav otras tik tīras skaņas, kā šī.

Man atkal radās jauni spēki un ticība. Galvā uzausa jaunas domas, un es apņēmos sekot putna balsij, kura skanēja tik saldi un iepriecinoši — un atkal sāku taustīties uz priekšu pa aklo tumsu. Pēc manām domām, putnam vajadzēja atrasties kādā zarā mana cietuma priekšā, un viņa balsij sekodams, cerēju atrast meklētās trepes. Nedroši taustījos tālāk, raustīdamies drebuļos, un jutu, ka spēki sāk apsīkt. Nekādi šķēršļi vairs negadījās ceļā, arvien vairāk es tuvojos lakstīgalas dziesmai, un izmisusī sirds jau iedrebējās līksmā cerībā. Līdu uz priekšu, putna balss kā pa sapņiem vilka mani tuvāk un tuvāk, kamēr kāja atsitās pret akmeni; es sagrīļojos un pakritu. Par daudz izmocīts, lai vēl sajustu sāpes, tāpat gulēdams uz aukstiem akmeņiem, mēģināju atvērt kaistošās acis un ieraudzīju šauru mēness staru, kas iespiedās pa mazu spraudziņu; sapratu, ka esmu sasniedzis savu mērķi. Atrados pašā trepju pakājē, durvis gan nevarēju redzēt, bet zināju, ka tās atrodas tūlīt aiz augšējā kāpšļa. Es biju pārāk nevarīgs, lai kāptu augšā, un priecīgs par gaišo stariņu un dzidro, apburošo lakstīgalas dziesmu, kas tagad bija skaidri sadzirdama.

Viens!— Baznīcas pulksteņa dobjais sitiens atkal paziņoja laiku. Rīts vairs nav tālu, līdz tam laikam gribu atgulties. Izmocīts un nevarīgs tiklab miesīgi, kā garīgi, atlaidu galvu uz aukstajiem akmeņiem kā uz mīkstiem dūnu spilveniem un īsu brītiņu vēlāk iekritu dziļā miegā, aizmirsdams visas bēdas, baigo apkārtni un postu.

Tā varēju būt nogulējis kādu stundu, kad pamodos. Jutos tuvu ģībonim, bez elpas, kā aizkusis, un pakausī sajutu dedzinošas sāpes, kā no dzēliena. Ķēru ar roku tajā vietā, kur sāpēja, un — ak Dievs!— nekad neaizmirsīšu tās šausmas, ko pārdzīvoju, kad mani pirksti sagrāba kaut ko, kas bija piezīdies pie kakla. Tas bija kaut kas riebīgi auksts, drēgns, ar lieliem spārniem.

Šis nezvērs bija iezīdies kaklā tik stipri, ka sāpēs un izbailēs iekliedzos kā ārprātīgs. Satvēru mīksto, trekno ķermeni ar abām rokām, atrāvu to no sava kakla un aizsviedu no visa spēka tumsā. Pāris acumirkļus biju kā ārprātīgs — pagraba mūros atskanēja mani kliedzieni, un galīgi nespēcīgs es skatījos apkārt. Mēness stariņš tagad bija nozudis; tā vietā spiedās iekšā bāls rīta gaismas spīdums, vāji apgaismodams trepes un durvis. Kā ārprātīgs es uzskrēju pa trepēm augšā, satvēru abām rokām dzelzs stieņus un sāku tos raustīt no visa spēka. Bet manas pūles bija veltīgas: tie bija stipri kā klints. Es kliedzu — neviens neatsaucās. Viss palika klusu kā veļu valstī. Paskatījos pa dzelzs stieņu spraudziņu, ieraudzīju zāli, koku zarus un mazu debess maliņu, kura bija pietvīkusi, gaidot uzlecam sauli.

Bezgala priecīgs es ieelpoju svaigo rīta gaisu; turpat aiz durvīm karājās meža vīnogu zari ar naktsrasas pērļotām lapām. Izbāzis roku pa šauro spraudziņu, noplūcu dažas vīnogas un kāri noriju. Tās šķita gardākas par nezin kādiem kārumiem un atveldzēja manas izkaltušās rīkles un mēles karstumu. Vērojot dabu, es iegrimu savādā mierā. Putni jau pamodušies iesāka vīterot, bet mana lakstīgala bija apklususi.

Pamazām atguvos no briesmīgā piedzīvojuma un, piespiedies pie miroņu pagraba mūra, skatījos lejā pa trepēm, pa kurām kā ārprātīgs biju uzdrāzies augšā. Uz septītā kāpšļa ieraudzīju ko baltu. Gribēdams apmierināt savu ziņkārību, uzmanīgi nokāpu lejā un atradu līdz pusei nodegušu vaska sveci, kādas katoļi lieto bērēs.

Kāds pec bēru svinībām to droši vien bija nometis zemē, lai nebūtu jānes. Domīgi noraudzījos uz sveci un vēlējos, kaut to varētu aizdedzināt. Neviļus rokas ieslīdēja bikšu kabatās — tur kaut kas atradās. Varēja redzēt, kā viņi bija steigušies mani aprakt, jo no kabatām vienu pēc otra izvilku savu kabatas maku, atslēgas, vizītkartes un aplūkoju šīs pazīstamās lietiņas, it kā tās man būtu svešas. Es turpināju pārmeklēt kabatas un sev par lielāko prieku atradu kastīti ar sērkociņiem, vēl palūkoju, vai viņi manu cigāru maku arī būs paņēmuši. Jā, tas bija paņemts. Tas bija sudraba, un tādēļ domāju, ka mūks to pēdējā brīdī kopā ar manu pulksteni un ķēdi paņēmis, lai aiznestu manai sievai. Kaut arī no smēķēšanas nekas neiznāca, gaismu es tomēr varēju uzdegt, izlietojot atrasto sveces galu un savus paša sērkociņus.

Saule vēl nebija uzlekusi, man droši vien vajadzēja gaidīt līdz dienai, kamēr varēja cerēt, ka kāds atsauksies uz maniem kliedzieniem. Tad man ienāca prātā savāda doma — apskatīt savu zārku. Kādēļ gan ne?

Baiļu vairs nebija; tiklīdz atradu sērkociņus, tā tās tūlīt pārgāja. Es pacēlu sveci, aizdedzināju to un, aizlicis roku priekšā lai nenodzistu, vēlreiz paskatījos uz dienas gaismu, kas ieplūda pa šķirbu, un tad kāpu atkal lejā, miroņu pagrabā.

4.    nodaļa

Pa trepēm kāpjot, redzēju bēgot daudz ķirzaku, un sveces gaismai šķeļot tumsu, dzirdēju kādu spēcīgi peramies spārniem, šņācam un ķērcam tādā aizsmakušā balsī.

Tagad zināju, kas tas par spoku, kurš te mājoja, bet ar sveci es tam droši varēju stāties pretī. Ceļš, kurš tumsā man šķita tik garš, gandrīz bezgalīgs, patiesībā bija īss un viegls, un drīz vien es atrados tajā vietā, kur nedaudzas stundas atpakaļ uzcēlos no nāves miega.

Tā bija augsta mūra telpa ar dziļiem iedobumiem sienās, kuros atradās šauri šķirsti ar mirušo Romāniju pīšļiem, kas kā preču kastes tirgotavās bija sakrauti cits pār citu. Es pacēlu sveci pēc iespējas augstāk un ziņkārīgi lūkojos apkārt. Drīz arī ieraudzīju, ko meklēju — savu paša šķirstu.

Tas atradās kādā iedobumā pēdas piecas no grīdas. Koka šķembeles liecināja par manu grūto izmisuma cīņu par brīvību. Šķirsts bija ļoti vienkāršs, bez kādiem izrotājumiem un viegli taisīts. Es varēju pateikties Dievam, ka šķirsts bija tik trausls. Uz vāka rēgojās kaut. kas spīdīgs. Tas bija Kristus tēls pie krusta no melna koka un sudraba. Ak, labais mūks! Sirdsapziņa tam nebija ļāvusi apglabāt mani bez šīs svētās zīmes. Iespējams, ka viņš pats to uzlicis uz šķirsta vāka. Es pacēlu to, godbijīgi noskūpstīju un apņēmos atdot svētajam vīram, kad viņu satikšu, par pierādījumu tam, ko patiesi esmu piedzīvojis. Uz šķirsta vāka vienkāršiem burtiem bija uzrakstīts: Fabio Romānijs; drusku zemāk bija dzimšanas un miršanas datums. «Miris ar holēru 1884. gadā, 15. augustā.» Tas ir vakar! Tikai vakar! Bet man likās, ka no tā laika jau pagājusi vesela mūžība.

Es redzēju sava tēva mūža māju. Samts jau karājās gar sāniem, bet tas tomēr vēl nebija tik satrūdējis un saēsts, kā tās ozola kastes samts, kurā gulēja tā, kas mani pirmā apkampusi. Es atcerējos viņas ģīmetni. Tā karājās manā bibliotēkā un attēloja jaunu, smaidošu tumšmati. Kur tagad šie smaidi, šie mīļie skati — kur viņi palikuši7 Neviļus nodrebēju, tad nometos ceļos abu šķirstu priekšā un aizlūdzu par saviem vecākiem. Uz ceļiem nometies, sveces gaismā pamanīju kādu mazu, ļoti spožu priekšmetu. Izrādījās, ka tas ir dārgs, bumbierveidīgs medaljons ar daudz briljantiem. Pārsteigts es skatījos apkārt, gribēdams pārliecināties, kur tas te radies, un ieraudzīju neparasti lielu, uz grīdas sašķiebušos šķirstu.

Likās, ka tas apgāzts ar varu, jo šķirstam apkārt atradās akmeņi un kaļķi. Es pacēlu sveci un, labi uzmanīgi šo vietu apskatīdams, ieraudzīju, ka tajā iedobumā, kurā biju gulējis, bet tikai zemāk, izlūzis kāds gabals no mūra. Tagad man arī ienāca prātā, ka izbailēs lecot no zārka, man blakus kaut kas brakšķēdams nogāzās zemē.

Tas bijis šis milzīgais šķirsts, kurā varēja guldīt septiņu pēdu garu cilvēku. Kādu milzīgu senci es te pret viņa gribu biju izdzinis no viņa mājokļa! Vai šī dārgā rota, ko es tagad turēju rokā, nebija nokritusi šim milzenim no kakia?

Es jutos ieinteresēts un noliecos, lai apraudzītu šķirsta vāku. Tur nebija neviena vārda, tikai ar sarkanu krāsu bija uzzīmēts duncis. Te vajadzēja būt apraktam kādam noslēpumam, un es to gribēju celt dienas gaismā. Sveci ieliku kādā iedobumā un tai blakus medaljonu. Kā jau es teicu, šķirsts gulēja uz sāniem, viens stūris bija atvēries. Ar abām rokām mēģināju vēl vairāk paplēst vāku un tajā acumirklī man pie kājām no šķirsta izkrita ādas maks. Es pacēlu to, atvēru — tas līdz malām bija pilns ar zelta gabaliem. Uztraukts es paķēru kādu asu akmeni un ar tā palīdzību man pēc kāda brīža izdevās atvērt noslēpumaino šķirstu.

Pārsteigts es skatījos šķirstā, jo tur nebija ne zīmes no cilvēka. Šķirstā atradās tādi dārgumi, kuru dēļ pat valdnieks būtu varējis palikt skaudīgs; milzīgais šķirsts bija piebāzts ar dārgumiem, kuru vērtība nemaz tūliņ nebija aprēķināma. Pašā virsū gulēja kādi piecdesmit, ar resnām auklām aizsieti, lieli ādas maisi, no kuriem kāda puse bija pildīti ar zelta naudu un pārējie ar dārgām rotas lietām. Starp maisiem atradās dārgakmeņi — dimanti, rubīni, smaragdi un opāli, daži ievērojami lieli un krāšņi, daži vēl neapstrādāti, daži turpretim jau noslīpēti un sagatavoti zeltkaļa apstrādei. Zem šiem makiem bija apslēpts ar zeltu caurausts zīds un samts, viss ietīts vaskadrānā un aplaistīts ar kamparu un citām zālēm; trīs gabali vecu mežģīņu, tik smalkas kā zirnekļa tīkls, kuras bija ļoti vērtīgas, bez tam vēl divas lielas zelta paplātes un četri zelta biķeri.

Kastē atradās vēl citi dārgi priekšmeti: kāds ziloņkaula tēls uz sudraba pamata, zelta josta, izkrāsots vēdeklis, ar dārgakmeņiem izgreznots duncis un ar pērlēm izrotāts spogulis. Zārka galā vēl atradu vairākas pakas papīra naudas, droši vien dažus miljonus franku, daudz vairāk, nekā man kādreiz ir piederējis. Visa šī manta piederēja man, kas man to varēja atņemt? Es taču to atradu savā kapličā. Bet kā tās te bija nokļuvušas? Acumirklī man radās atbilde — laupītāju darbs! Cik muļķīgi, ka tūlīt iesākumā nenācu uz tādām domām, to man vajadzēja noprast jau no sarkanā dunča uz šķirsta vāka. Sarkans duncis bija kāda ievērojama laupītāja, Karmelo Nerija pazīšanas zīme, kurš ar saviem pārdrošiem biedriem uzturējās Palermo apkārtnē.

«Tad tā,» es domāju, «tad tā ir tava gudrība, tu neģēli Karmelo! Un tu neesi maldījies, kad domāji, ka neviens netraucēs miroņu mieru un nemeklēs te naudu un vismazāk vēl šķirstā. Tas ir ļoti gudri, mīļais Karmelo, bet šoreiz tu tomēr esi zaudējis. Mironim, kas atkal uzmodies, kaut kas nākas par pūliņiem, un es būtu muļķis, ja negribētu to ņemt, ko man laupītāji un dievi sviež klēpī. Ja arī šī manta iegūta ar nozieguma palīdzību, tomēr manās rokās tai būs vairāk svētības, nekā tavās, mans mīļais draugs Karmelo!»

Ja jau es biju atradis bīstamā Nerija laupījumu,— un par to man vairs nebija ne mazāko šaubu,— tad šim lielajam zārkam vajadzēja būt atvestam no Palermo uz šejieni pa jūru. Varbūt, ka viņa biedri to bija atveduši un uzdevuši, ķa zārkā atrodas mironis, un bija to apglabājuši pēc visiem baznīcas priekšrakstiem. Sie blēži jau bija manīgi uz visādiem jokiem. Tikai vienu lietu es nevarēju saprast — kā viņi bez atslēgas varējuši ietikt šajās telpās?

Pēkšņi es atrados tumsā — sveci izdzēsa vēja pūtiens. Aizdedzināju to atkal, bet biju pārsteigts, kur te varēja celties vējš? Es uzmanīgi sāku skatīties un tajā sienas iedobumā, kur biju ielicis sveci, pamanīju gaismas staru. Piegāju klāt un turēju roku priekšā. Stiprs vējš pūta pa spraugu, kas bija tik liela, ka tur varēja iebāzt trīs pirkstus. Es ātri aizdedzināju sveci un, labi apskatījis iedobuma sienu, atradu, ka granīta akmeņi no mūra izņemti un to vietā ielikti koka kluči. Es tos izņēmu vienu pēc otra bez kādām pūlēm un uzdūros uz zaru čupas. Kad arī to biju izvilcis ārā, tad dabūju sienā tik lielu caurumu, ka diezgan viegli varēju izlīst ārā.

Sirds man stipri pukstēja no prieka; es uzkāpu uz sienas un redzēju debesis un zemi. Vienā acumirklī atrados zemē, mīkstā zālē, augšā redzēju zilās debesis un tālumā Neapoles jūras līci. Es iekliedzos no prieka, jo es biju brīvs, brīvs! Varēju atgriezties dzīvē, pie Ņinas krūtīm, brīvs, lai varētu baudīt skaisto dzīvi, dzīvi šajā pasaulē!

Ja Karmelo Nerijs būtu dzirdējis tos vārdus, ar kādiem es viņu svētīju, tad. viņš sevi drīzāk būtu noturējis par eņģeli, nekā par laupītāju. Par ko tik man nu nebija jāpateicas šim lielajam laupītājam! Par brīvību un bagā-

tību! Reti kāds savam labdarim būs bijis tik pateicīgs, kā es tagad šim bīstamajam noziedzniekam, par kura galvu, kā zināju, bija izsolīta liela alga. Nabaga blēdis nu bija paslēpies — nu, es jau gan tiesai nelīdzēšu atrast viņa pēdas. Kāpēc lai viņu nodotu? Kaut arī pret savu gribu, viņš tomēr manā labā bija darījis vairāk, nekā mans labākais draugs. Un kur jūs vispār atradīsiet kādu draugu, kad jums vajadzīga kāda lielāka palīdzība? Nekur, vai arī ļoti reti. Prasot kaut ko no sava drauga maka, jūs pārbaudāt viņa sirdi.

Es cēlu diezin kādas gaisa pilis, stāvēdams brīvs jaukajā rītā, sapņoju par nezin kādu laimi. Cerēju, ka tagad Ņina un es mīlēsim viens otru vēl vairāk; domām, ka īsā šķiršanās varēja kļūt par mūžīgu, vajadzēja mūs savienot daudz sirsnīgākām saitēm. Vēl šovakar mazo Stellu šūpošu zem apelsīnu kokiem un klausīšos viņas mīlos smieklos, vēl šovakar draugam Gvido spiedīšu roku ar tādu sirsnību, kāda vārdos nemaz nav izsakāma. Vēl šonakt es mīļās sievas gaišo galviņu spiedīšu pie krūtīm — ak! Galva man reiba, to visu iedomājoties.

Saule bija uzlekusi, viņas spožie stari kā zelta bultas šāvās koku galotnēs un krāsoja jūras spoguli sarkanu un zilu. Es dzirdēju ūdeni atsitamies pret krastiem, dzirdēju tālumā naski airējam un dziedam laivinieku. Savā maigajā balsī tas dziedāja pazīstamo tautas dziesmu:

Sciore d’amenta

Sta parallela mia tienil am menta,

Zompa Ilari, llira!

Sciore limone!

Le voglio fa more de passiove <

Zompa llari, llira!

Es smaidīju — ciešanas beigušās — more de passiove!

Kad mēness stāvēs augstu pie debesīm, kad laķstīgalas, puķēm sapņojot, dziedās savas mīlestības dziesmas, tad mēs ar Ņinu runāsim par šo skaisto dienu. Tā domājot, es vēl ievilku skaidro rīta gaisu un tad atgriezos savā kapā.

5.     nodaļa.

Vispirms sakrāvu atpakaļ kastē visus dārgumus. Tas bija ātri padarīts, un šoreiz es nolēmu ņemt līdzi divus no tiem ādas makiem — vienu ar zeltu, otru ar dārgakme-

ņiem. Kaste bija pamatīgi taisīta un tāpēc no atlaušanas neko nebija cietusi; uzliku vāku, iestūmu šķirstu kādā tumšā kaķtā un uzliku virsū lielus akmeņus. Makus iebāzu bikšu kabatās, pie tam ievēroju, ka esmu nepietiekoši apģērbies. Vai tadā apģērbā drīkstēju rādīties uz ielas? Es paraudzījos savā naudas makā, kas man bija atstāts un atradu tur vienu divdesmit franku gabalu un drusku sudraba naudas. Par to jau varētu nopirkt kādu vienkāršāku apģērbu, bet kur lai tādu atrod?

Vai gaidīt vakaru un tad kā noziedzniekam atstāt šo miroņu namu? Nē — lai nāk kas nākdams, ne acumirkli ilgāk negribu palikt kapā.

Ubagu bari, kas appludina Neapoli, iet vienos kankaros, kas par to, ja mani arī noturēs par tādu? Lai ceļā stājas nez kādi grūtumi, man tas vienalga, tos visus es pārvarēšu.

Novietojis laupītāju šķirstu drošā vietā, es piekāru atrasto medaljonu pie ķēdītes, kas man bija ap kaklu. Medaljonu domāju uzdāvināt sievai. Tad atkal izspraucos pa caurumu, aiztaisīju to tāpat kā pirmāk ar koka klučiem un zariem un, labi apskatot, pārliecinājos, ka gandrīz nekas nav manāms no šis ieejas. Nu man cits nekas neatlika, kā tikai atrast ceļu uz pilsētu, dabūt tur drēbes, un tad, cik ātri iespējams, doties mājās. Kādā pakalnītē stāvot, pārdomāju, uz kuru pusi iet; kapsēta atradās ārpus Neapoles, pilsēta man pa kreisi. Es ieraudzīju stāvu, līkumainu taku, kas veda lejā uz pilsētas pusi un domāju pa to nonākt priekšpilsētā. Bez kavēšanās devos ceļā. Bija jau liela diena. Basās kājas dziļi grima smiltīs, kas bija karstas kā tuksnesī, saule dedzināja neapsegto galvu, tomēr es neko nebēdāju par šīm neērtībām, jo sirds man pukstēja ļoti priecīgi. Es būtu varējis vai uzgavilēt aiz laimes, ka atkal tuvojos mājām, savai sievai.

Ilgi nesaliku neviena cilvēka, tad panācu ar tikko plūktiem vīnogu ķekariem apkrautus rateļus. Pārdevējs sēžot bija iesnaudies, zirdziņš plūca ceļmalā zaļo zāli un tad papurināja zvārguļus, kā priecādamies par to, ka pats nu savā vaļā. Vīnogu ķekaru kaudze skatījās uz mani vilinoši, es biju izsalcis un izslāpis. Es uzliku roku gulētājam uz pleca, tā ka tas tūlīt uzmodās no sapņiem. Mani ieraugot, viņš briesmīgi satrūkās, nolaidās no ratiem zemē uz ceļiem un lūdzās, lai taupot tam dzīvību. Es smējos, viņa bailes man likās smieklīgas. Es taču nemaz

nevareju izskatīties tik bīstams, lai arī biju nepietiekoši

apģērbies.

«Celies augšā,» es tam teicu, «es no tevis gribu tikai vīnogas un par tām es tev samaksāšu.» Un es tam sniedzu naudu. Mani neuzticīgi uzskatīdams, viņš piecēlās, paņēma dažus ķekarus un sniedza man tos. Paņēma naudu, uzlēca uz ratiem un sāka tā plītēt zirģeli, ka tas sperdams drāzās lejā no stāvā kalna un drīz vien izzuda tālumā.

Es pasmējos par viņa bailēm un vientiesību. Par ko viņš mani turēja? Par spoku vai laupītāju? Tālāk ejot, es omulīgi apēdu savas vīnogas; tās bija ļoti atspirdzinošas un atvietoja man ēdienu un dzērienu. Tuvāk pilsētai satiku vēl daudz cilvēku, tirgotājus, ledus pārdevējus, bet neviens man nekādu vērību nepiegrieza, un es arī tiem pēc iespējas griezu ceļu.

Nonācis priekšpilsētā, es iegriezos pirmajā šķērsielā, kurā domāju ieraudzīt pārdotavas. Iela bija šaura, tumša, smirdoša, drīz es tomēr atradu to, ko meklēju; neglītā pussatrunējušā būdā ieraudzīju pa izsistu loga rūti apvalkātas drēbes. Tā bija viena no tām netīrajām alām, kur no tālienes atbraukušie jūrnieki ierodas pārdot lietas, ko pārveduši no svešām zemēm, tāpēc tur bez dažādām jūrnieku drēbēm redzēja retas un skaistas lietiņas, kā gliemežvākus, korāļus, pērles, biķerus un bļodiņas no kokosrieksta, vēdekļus, vecu naudu un nedabisku elku no koka.

Sīs pārdotavas priekšā sēdēja pavecs vīrietis, īsts neapolietis. Seja izskatījās kā brūns pergamenta papīrs, apklāta ar krunkām un grumbām, lai neviens pats vairs nevarētu salasīt, kas tajā kādreiz tik skaidri bijis rakstīts. Vienīgais, ko dzīve tam vēl bija atstājusi, likās patvēries acīs; tās <

bija melnas un nemierīgi, neuzticīgi jautādamas, grozījās šurp un turp.

Viņš redzēja mani nākam, bet izlikās nezin cik dziļdomīgi aplūkojam debess strēmeli starp diviem namiem. Es viņu uzrunāju.

«Es tālu gāju kājām,» teicu, jo viņš nebija tas cilvēks, kam varētu stāstīt par savu piedzīvojumu, «ceļā man nozuda daži apģērba gabali, vai es no jums tos nevarētu dabūt pirkt? Es neprasu diezin kādus, ka tik pa augumam. »

Vecais izņēma pīpi no mutes. «Vai jums bail no holēras?» viņš jautāja.

«Es nupat to pārcietu,» es mierīgi atbildēju.

Viņš apskatīja mani no galvas līdz kājām un tad skaļi

iesmējās.

«Ha, ha!» viņš smējās, pagriezies pa pusei uz mani. «Vareni — ļoti labi! Reiz gadījies cilvēks, kas man līdzinās. Mēs neesam nekādi bailīgie, nekādi gļēvuļi. Mēs nedusmojamies uz svētajiem, kas mums uzsūtījuši slimību, vai ne? Tā, mīļā holēra. Kā es to mīlu! Ko tik es varu dabūt no holēras slimnieku drēbēm, to pērku — pa lielākai daļai tās ir tikai labas lietas. Vai jūs domājat, ka es tās tīru un kvēpinu? Nenāk ne prātā, es tās pārdodu tūliņ tālāk, jā gan! Kāpēc gan ne? Cilvēkam jāmirst jo agrāk, jo labāk. Es palīdzu debess tēvam, cik tik spēju.»

Vecais zaimotājs dievbijīgi pārkrustījās.

Es viņā skatījos ar riebumu. «Nāciet,» es īsi teicu, «vai jūs man to pārdosiet, vai nē?»

«Kā nu ne, kā nu ne!» viņš smagi piecēlās. Jau tā mazais augums no vecuma un vājuma bija tā saliecies, ka drīzāk izskatījās kā aizlūzis koka zars, nekā cilvēks, kad man papriekšu gāja savā pārdotavā.

«Nāciet tik iekšā un meklējiet, te katrs atradīs ko pēc savas gaumes. Skatieties, ko jūs domājat par šādu? Vai atkal šito. Ak, kas par skaistām kungu drēbēm un kas par stipru materiālu! Jaunākā angļu mode, jā, jā.Tās valkāja anglis, stiprs, veselīgs cilvēks, kas dzēra alu un degvīnu kā ūdeni — un bagāts!— ak, tavu bagātību! Tik holēra neskatās uz bagātību — Dievu lādēdams viņš nomira un vēl pašā pēdējā acumirklī prasīja konjaku. Ha, ha! Skaista nāve, lepna nāve! Viņa saimnieks atdeva man tā drēbes par trim frankiem, bet jūs man maksāsiet par tām sešus frankus. Laba peļņa, vai ne? Man tak arī ir jādzīvo!»

Es pastūmu viņa slavētās drēbes pie malas.

«Nē,» es teicu, «šīs es negribu. Kaut gan nebaidos no holēras, tomēr es gribētu ko labāku, nekā degvīnā izmirkuša angļa drēbes »

Vecais iesmējās un viņa smiekli izklausījās, it kā skārda podā žvadzinātu akmeņus.

«Labi, labi,» viņš teica. «Tas man patīk. Vecs, bet vienmēr jautrs. Vienmēr vajag būt jautram. Kādēļ tad ne? Pat miroņi smejas; vai jūs esat redzējis kādu miroņa galvaskausu, kas izskatītos nobēdājies? Visi smejas zobus atņirguši.»

Ar garajiem, kaulainajiem pirkstiem viņš meklēja pa vecu skapi, kas bija piebāzts ar drēbēm, un kaut ko pie sevis rūca. Es stāvēju klusu un domāju par viņa vārdiem. Ko viņš ar to domāja: «vecs, bet jautrs?» Kāpēc viņš mani sauc par vecu? Vai viņš bija akls vai jucis? Pēkšņi tas pacēla galvu.

«Kad jau runājam par sērgu,» viņš teica, «tad man vēl jāpiebilst, ka ne katrreiz viņa izturas gudri. Vakar, par piemēru, viņa izdarījusi lielu muļķību, jo paņēmusi vienu no bagātākiem cilvēkiem, kas bija ne tikai jauns un spēcīgs, bet arī krietns; viņš bija veselīgs, tik veselīgs. Un tomēr vakarrīt viņu sagrāba holēra, un saule vēl nebija rietējusi, kad viņš jau gulēja zārkā un tika apglabāts savas dzimtas kapos. Vēss dzīvoklis, bet ne tik skaisti ierīkots, kā viņa marmora pils kalnā. Kad es to dabūju zināt, teicu Dievmātei, ka viņa ir nežēlīga — jā gan, es viņai kā nākas sadevu. Viņa tak ir sieviete un tāpēc tai ir untumi, labs rājiens viņu atkal padara prātīgu. Jūs man varat ticēt, ka Dievs un holēra man nozīmē lielas lietas, bet viņi izdarījuši lielu muļķību, ka likuši mirt grāfam Fabio Romānijam.»

Es iekarsu, bet savaldījos un mierīgi jautāju:

«Ko tad viņš tā izdarījis, ka nāvi mazāk pelnījis par citiem?»

Vecais izslējās un skatījās uz mani ar melnajām acīm.

«Ko viņš izdarījis?» tas kliedza. «Var redzēt, ka jūs Neapoli nepazīstat. Vai tad nekā neesat dzirdējis par bagāto Romāniju? Es viņam vēlēju ilgu mūžu, viņš bija gudrs un drošsirdīgs, bet uz to es lieku mazāku svaru — bet viņš gādāja par nabagiem. Viņš izdāvināja simtiem franku. Es viņu arī redzēju tā kāzās.» Viņa seja pieņēma ļaunu izskatu. «Bet viņa sievu es ienīstu, tā ir kā balta čūska, rāma gaišmate. Es, uz ielas stāvēdams, viņu bieži redzēju, kad viņa brauca garām lepnā karietē, un man gribējās dabūt zināt, kas uzvarēs, viņš vai viņa. Es vēlējos viņam palīdzēt to nogalināt. Tomēr svētie bija pārskatījušies, viņš ir beigts, un tā velna māte ir uzvarējusi. Kas par muļķību, ak Dievs, kas par muļķību!»

Man bija pretīgi, tomēr ar ziņkāri klausījos, ko vecais melsa. Kāpēc viņš ienīda manu sievu? Viņš droši vien nevarēja ieredzēt jaunību un skaistumu. Kāpēc viņš mani nepazīst, ja jau mani tik bieži redzējis? Es viņam jautāju: «Kāds tad grāfs Romānijs izskatījās? Jūs teicāt, ka bijis skaists? Vai viņš bija liels vai mazs, tumšmatis vai gaišmatis?»

Vecais atstūma matus no pieres, un, izstiepis dzelteno, vājo roku, it kā tālumā redzētu kādu parādību, teica: «Skaists cilvēks! Tāda auguma kā jūs — tikpat liels un plecīgs! Bet jums acis iekritušas un neskaidras, viņam turpretim tās bija lielas un spožas, jums seja bāla un šaura, viņam turpretim bija sārta un apaļa un veselīga, mati bija melni, turpretim jums tie ir balti.»

Es atsprāgu atpakaļ, it kā mani būtu ķērusi elektriskā strāva. Vai es tiešām biju tā pārvērties, vai tas varēja būt, ka vienas nakts briesmas uz mani atstājušas tādu iespaidu? Mati man esot balti? Man? Es tam gandrīz negribēju ticēt. Ja nu Ņina mani vairs nepazītu, ja viņa no manis sabītos? Ja Gvido man neticētu?

Nu, tādā gadījumā man bija droši pierādījumi, man tik tos vajadzēja vest pie kapa un rādīt savu tukšo šķirstu. Kamēr es tā domāju, vecais turpināja, nemaz nemanījis manu uztraukumu.

«Jā, jā, tas bija skaists un spēcīgs zēns, es tīri priecājos par viņa spēku; kaut jel viņš savas sievas skaisto kaklu būtu saņēmis tā ar diviem pirkstiem, ar lielo un rādītāja pirkstu un būtu to viņai pārlauzis,— re, tā!— tad meli nekad tai nebūtu vairs nākuši pār lūpām. Es to gribēju, es to gaidīju, un viņš to droši vien būtu darījis, ja tik būtu palicis dzīvs. Tādēļ man tik žēl, ka viņš miris.»

«Kādēļ jūs to grāfieni ienīstat, vai viņa jums ko ļaunu nodarījusi?» es jautāju.

Viņš izslējās, cik vien varēja, un atbildēja, ar neglīto muti smaidīdams:

«Es jums teikšu, kāpēc es viņu ienīstu, jo jūs arī esat spēcīgs vīrietis; es mīlu stiprus vīriešus, jo tie spēj atriebties, kad sievas tos piekrāpj. Es arī kādreiz biju stiprs un lai gan arī jūs esat vecs, tad jūs tomēr mani sapratīsiet, jo mīlat jokus. Romānija sieva nav man nodarījusi neko ļaunu, viņa tikai smējās, kad tās zirgi uz ielas mani nogāza gar zemi. Es biju ievainots un tomēr redzēju, ka viņas sārtās lūpas pašķīrās un pamirdzēja baltie zobi — viņa smējās tik nevainīgi kā bērns — to saka visi citi. Mani pacēla un rati aizripoja. Vīra viņai nebija līdzi, viņš būtu citādi izturējies, bet tas jau vienalga — es teicu, ka viņa smējās — un tad es redzēju to lielo līdzību.»

«Kādu līdzību?» es nepacietīgi iesaucos, jo viņa stāsts man kļuva garlaicīgs, «kas par līdzību?»

«Ar manu sievu,» viņš turpināja un skatījās uz mani. «Jā, es ari zinu, kas ir mīlestība, bet es zinu arī to, ka Dieva roka maz ko darījusi pie sievietes radīšanas. Cik daudz laika viņam nevajadzēja, kamēr atrada Dievmāti! Jā, jā, es to zinu. Es apprecēju jaunu skuķi, tik skaistu kā pavasara rīts, mazā galva tai iikās lokāmies kā puķe zem zelta matu nastas. Un tad acis! īstās bērna acis, kas uz mani raugās. Es aizceļoju — pārnācu un atradu to guļam — guļam pie krūtīm tumšmatim, Venēcijas ielu dziedātājam — skaistam puisim, drošsirdīgam kā lauva.

Viņš mani ieraudzīja un ķērās man pie rīkles, es viņu nogāzu un uzliku ceļus uz krūtīm,— tad viņa uzmodās, skatījās uz mums bailēs sastingusi, nodrebēja un savilka muti kā untumains bērns. «Es tev nedarīšu neko ļaunu,» es viņam teicu, «ja viņa nebūtu bijusi ar mieru, tad tu neko nebūtu panācis. Es no tevis prasu tikai to, lai tu vēl paliec te dažus acumirkļus.» Viņš skatījās manī kā mēms. Es tam sasēju rokas un kājas, tā ka viņš nevarēja pakustēt, tad paņēmu dunci un gāju pie viņas. Zilās acis skatījās uz mani lūgdamās, viņa lauzīja mazās rokas un klusu raudāja. Spožo, aso asmeni es tai dziļi iegrūdu mīkstajā, baltajā miesā, sarkanas asinis izšāvās un nokrāsoja baltās drēbes, tad viņa krampjaini savicināja rokas un bija pagalam. Venēcietis skaļi iekliedzās. Es izvilku dunci no viņas miesas, pārgriezu ar to jaunekļa saites un atdevu dunci viņam. «Ņem to par piemiņu no tās, kas pēc dažiem mēnešiem tevi būtu piekrāpusi tāpat kā mani.» Viņš ārdījās kā traks un atveda žandarmus.

Protams, mani apsūdzēja par slepkavību, bet tā nebija nekāda slepkavība, tā bija taisnība. Tiesnesis atrada vainu mīkstinošus apstākļus, kā gan citādi. Viņam pašam arī sieva mājās, un viņš saprata to lietu.

Nu, tagad jūs zināt, kādēļ ienīstu šo dārgakmeņiem apkrāvušos sievu no Romāniju pils, viņa ne ar ko neatšķiras no tā radījuma, kuru es nokāvu — viņa prot smaidīt to pašu saldo smaidu, raidīt tādus pašus nevainīga bērna skatus. Es jums atkārtoju, ka man ir žēl, ka viņas vīrs vairs nestaigā starp dzīvajiem. Viņš to droši vien būtu nokāvis, o, es esmu pārliecināts.»

6.    nodaļa

Klausoties viņa stāstā, mani pārņēma nepatīkamas jūtas un pārskrēja auksti drebuļi. Līdz šim es biju pārliecināts, ka Ņinu nemaz nav iespējams nemīlēt. Tas nu gan no viņas bija neapdomīgi — neapturēt zirgus, kad vecais virs bija pakritis, un nepārliecināties par viņa ievainojumiem, bet viņa taču jauna, nežēlību tai droši vien nevarēja pārmest. Viņa man par to nekā nebija stāstījusi, man ēdās, ka viņa veco padarījusi par ienaidnieku, kaut ari viņš bija tikai vienkāršs tirgonis. Bet es neteicu nekā, lai nenodotu sevi. Viņš gaidīja atbildi un kļuva nepacietīgs, kad klusēju.

«Vai ne, draugs,» viņš jautāja, «mana atriebība bija liela. Pats Dievs to nebūtu varējis labāk izdarīt.»

«Es domāju, ka jūsu sieva tādu apiešanos bija pelnījusi,» es atbildēju, «tomēr nedomāju, ka arī citiem būtu tā jādara. Jūs tomēr esat slepkava.»

Viņš sāka kliegt nelabā balsī. «Ak tā, jūs mani saucat par slepkavu — lieliski — par slepkavu! Bet viņa nokāva mani. Viņa nokāva mani tanī brīdi, kad redzēju to guļam mīļākā apkampienos. Mani pamodās velns un brēca pēc atriebības — un šis velns vēl tagad dzīvo manī — varens nešķīstenis, kas nebīstas ne sērgas, ne nāves. Bet pienāks laiks, kad viņš mani atstās,» viņš sāka čukstēt, «jā, viņš atstās mani, un tad es atradīšu klusu vietiņu, kur varēšu atpūsties. Tagad man bieži nenāk miegs.»

Viņš domīgi lūkojās manī un turpināja gandrīz laipni: «Redzat, man laba atmiņa, un kad to iedomājos, tad nevaru gulēt. Tas jau tik sen, un tomēr es viņu redzu katru nakti, mazās rokas lauzīdama, tā nostājas manā priekšā un lūkojas manī savām zilajām acīm, es dzirdu viņas vaidus, sāpju kliedzienus, ārprātīgas bailes. Tā katru nakti, katru nakti!»

Viņš apklusa, pārlaida roku pār pieri, tad paskatījās mani kā no dziļa miega uzmodies, pārsteigts, un klusu iesmējās.

«Ar tām atmiņām ir tā savādi,» viņš teica. «Ērmoti, pavisam ērmoti. Vai zināt, es nupat to visu atkal redzēju un biju jūs gluži piemirsis, bet zinu — jūs gribat drēbes — jā, tās jums ļoti vajadzīgas, un man jūsu nauda. Ak tad jūs nevēlaties tos smalkos angļu lorda svārkus? Nē, nē, es jau saprotu. Es jums sameklēšu ko labāku, tikai pacietieties.»

Viņš sāka rakņāties pa apģērbu kaudzi pārdotavas kaktā. Viņš izskatījās kā plēsīgs, izbadojies ērglis, kas meklē laupījumu, un tomēr es viņā nevarēju skatīties bez līdzjūtības. Viņa dzīve bija izpostīta, un salīdzinot ar viņu, es biju tik laimīgs! Pagājušā nakts man šķita kā nenozīmīga liksta.

Viņš ienīda Ņinu kādas neapdomības dēļ, bet varēja jau arī būt, ka viņš ienīst visas sievietes.

«Es kaut ko atradu,» viņš beidzot priecīgi iesaucās. «Kā radīts jums. Varbūt jūs esat. koraļļu zvejnieks, un tad jums patiks šis apģērbs. Sarkana josta, cepure — viss pilnā kārtībā. Kas tās valkājis, augumā bijis apmēram tāds pats kā jūs, šis uzvalks jums lieliski piestāvēs. Un galvenais—šajās drēbēs nav jābaidās no sērgas, jūras ūdens to galīgi izskalojis, vēl tagad viņām ir tāda smaka.»

Viņš izklāja man priekšā šo kārtu, un es to mierīgi apskatīju.

«Vai šo drēbju īpašnieks arī nav nogalinājis sievu?» es smīnēdams jautāju.

Veco apģērbu tirgotājs papurināja galvu un, pirkstus ieplētis, nicinoši pameta ar roku.

«Ko tas — nejēga tāds! Nogalināja pats sevi!»

«Neviļus vai ar nolūku?»

«Viņš apzinājās, ko dara. Tas notika pirms diviem mēnešiem — kādas melnaces skuķes dēļ — tagad tā dzīvo zaļas dienas pa Sorento. Viņš bija aizbraucis uz ilgu laiku, pārveda tai pērles un koraļļus — viņa tam bija zvērējusi uzticību. Tiķko pārbraucis, tūliņ satika to un gribēja apdāvināt ar pārvestiem dārgumiem, bet viņa to atraidīja ar visām pērlēm un koraļļiem — tas bija viss. Koraļļu zvejnieks mēģināja to pierunāt, bet tad tā iekarsa kā tīģeru mātīte, pats savām acīm redzēju, jo atrados ļaužu barā, kas bija sapulcējies ap viņiem. Melnās acis zibēja vien, viņa spārdīja mazās kājiņas un košļāja lūpas. Apaļās krūtis viļņoja, kā gribēdamas pārplēst ar mežģīnēm šūto jaku. Viņa bija vienkārša strādniece, bet izskatījās, es jums saku, kā īsta ķeizariene.

«Tu man esi apnicis, ej, es negribu tevis,» viņa teica.

Viņš bija liels, skaisti noaudzis, brašs zēns, bet sagrīļojās, seja palika bāla, lūpas sāka raustīties. Viņš apgriezās un ielēca jūrā, neviens nepaguva to atturēt. Un pazuda dziļumā kā akmens. Otrā rītā jūra viņu izmeta malā, un es nopirku viņa drēbes par diviem frankiem. Jums es viņas atdošu par četriem frankiem.»

«Un skuķe?» es jautāju.

«Ak tā! Nu, es jau teicu, dzīvo zaļas dieniņas, katru nedēļu cits mīļākais, kas tad šai par bēdu.»

Es sameklēju naudu.

«Ņemu šo uzvalku,» es teicu. «Jūs prasāt man četrus frankus, te jums būs seši, bet par to ierādiet man kadu kaktiņu, kur varu pārģērbties.»

«Zināms, zināms!» vecais sacīja, kad iebēru viņam saujā sudraba naudu, «tādam augstsirdīgam kungam es labprāt pakalpoju. Seit es guļu, liela jau nu tā istaba nav, bet tur ir arī spogulis, tas vēl no viņas, vairāk no viņas nekā neesmu paturējis. Nāciet, jel nāciet!»

Un steidzīgi, gandrīz klupdams, viņš pārkāpa pār apģērbu kaudzēm, atvēra mazas durtiņas, kas veda tādā kā pieliekamā istabā, kura nejauki smirdēja un kuras iekārta bija: kāds salūzis krēsls un veca gulta. Pie maza lodziņa karājās spogulis, jauka lietiņa, smagā sudraba rāmī, kura vērtību tūliņ aprēķināju, kaut arī baidījos tanī paskatīties.

Vecais man lepni izrādīja, kā durvis aizbultējamas no iekšpuses.

«To bultu es pats pagatavoju un pieliku,» viņš teica, «redziet, vai nav glīts darbiņš. Jā, kādreiz uz tādām lietām biju ļoti veikls, bet tanī rītā, kad atradu viņu ar ielas dziedātāju — tam visam bija beigas. Es aizmirsu, ko kādreiz biju mācījies, viss izgaisa, kā vēja aizpūsts — nezinu, kur, un nesaprotu, kā. Te būs tās drēbes, aizveriet durtiņas, jums nav jāsteidzas.»

Viņš vēlreiz pamāja ar galvu, tad izgāja. Es tūliņ paklausīju viņa ieteikumam un aizbultēju durvis. Tad steidzos pie spoguļa. Sirds man sažņaudzās sāpēs — vecajam bija taisnība: mani mati ziedēja balti kā sniegs. Divdesmit gadu laikā es tiešām nebūtu tā nosirmojis, kā šajā naktī. Slimība bija pārvērtusi seju. Vaigu galos vairs nebija sārtuma, acis bija iekritušas dziļi pierē. Un mati—mati kā tīrais kalnu sniegs. Es skatījos sevī kā kādā nezināmā svešiniekā, un sapratu nabaga vīnogu pārdevēja izbailes, jo patiešām izskatījos bīstams, kā spoks, kurš piecēlies no kapa. Iedomājos, vai sieva un Gvido vēl mani pazītu? Par to bija jāšaubās, un šīs šaubas bija tik sāpīgas, ka asaras saskrēja acīs. Bet tūliņ atkal tās izslaucīju. «Kaunies, esi taču vīrs!» es pats sev teicu, «vai nav vienalga, vai mati melni, vai balti? Kas par to, ka sejā esmu pārvērties, kad tikai krūtīs pukst vēl vecā, uzticīgā sirds? Pirmajā brīdi tava mīļā varbūt nobīsies, ieraugot tevi, bet kad dzirdēs, ko esi pārdzīvojis, tad viņa tevi droši vien mīlēs vēl vairāk nekā agrāk. Vai viens vienīgs glāsts tev nespēs atmaksāt par visām ciešanām, vai viņas glāsts tev atkal neatdos jaunību?»

Tā sevi drošinādams, steidzīgi apģērbos Neapoles koraļļu zvejnieka drēbēs, un tagad man bija viegli noglabāt abus makus. Apģērbies vēlreiz iemetu acis spogulī — šoreiz gandrīz smaidīdams. Pārvērties jau nu biju, bet par izskatu daudz nevarēja sūdzēties. Zvejnieka apģērbs man piegulēja labi, sarkanā cepurīte bezbēdīgi stāvēja uz kuplajiem, baltajiem matiem, un iedomājoties par gaidāmo laimi, acīs ieviesās agrākais spožums. Es zināju: šīs drēbes man nebūs jāvalkā ilgi. Dvēseles miers un laba kopšana drīz atkal sārtos vaigus un atdos agrāko žirgtumu. Iespējams arī, ka mati atkal kļūs tumši — tādi gadījumi jau bija dzirdēti. Bet ja paliek — lai paliek balti; tad atkal daudziem būs ko apbrīnot, starpību starp veca cilvēka matiem un jauna cilvēka seju.

Atbultēju durvis un pasaucu veco apģērbu tirgotāju. Viņš ienāca, galvu noliecis un, mani ieraugot, izbrīnījies sasita plaukstas.

«Svētā Dievmāte!» viņš iesaucās. «Jūs esat skaists vīrietis, patiešām skaists vīrietis! Tāds liels un plecīgs. Zēl, ļoti žēl, ka esat vecs. Es varu saprast, kāds spēks jums bijis jaunībā.»

Es jokodams atbraucīju piedurknes līdz pleciem un atbildēju:

«Kā redzat, ari tagad man spēka pa pilnam.»

Viņš pētoši paskatījās uz manām spēcīgajām rokām un brīnīdamies tās aptaustīja.

«Vareni, vareni,» viņš čukstēja. «Kā dzelzs — uz mata kā dzelzs! Cilvēku nosist jums būtu tīrais nieks. Ak, es jau arī tāds kādreiz biju, kā es pratu cīnīties. Ja būtu redzējuši! Ar labi uztrītu zobenu vienā cirtienā pārcirtu septiņas kārtas zīda drēbju, tā ka neviens diedziņš neizvilkās — tik gludi kā sviestiņu. To jūs ari varētu, jums arī spēcīga roka, kurai pietiek ar vienu cirtienu.»

Viņš pētoši lūkojās manī, kā kaut ko vairāk par mani, par manu raksturu zināt vēlēdamies, bet es ātri aizgriezos un pievērsos savām novilktajām drēbēm.

«Tās jūs varat paturēt,» es teicu, «kaut arī tām nav nekādas lielās vērtības. Bet — te jums vēl būs trīs franki par kurpēm un zeķēm. Domāju, ka jums tādas būs krājumā.»

Viņš priecīgi sasita plaukstas, pateikdamies par necerēto ienākumu, un tūliņ steidzās man pakalpot ar prasītām lietām. Apāvos un tagad biju pilnīgi sagatavojies, lai varētu atgriezties mājās. Gaišā dienas laikā atgriezties tomēr nebūtu prātīgi, jo sievietes ir vājas, un mans ērmotais izskats varētu pārbiedēt Ņinu, tādēļ apņēmos nogaidīt vakaru, kad saule būs norietējusi, lai tad pa kādām aizmugures durvīm atgrieztos pilī un vispirms aprunātos ar kādu sulaini.

Varbūt, ka satikšu arī savu draugu Gvido, viņš tad saudzīgi varētu paziņot Ņinai, ka es esmu uzcēlies no miroņiem, varētu tai arī pastāstīt par manu ērmoto izskatu. Kamēr es tā domāju, vecais stāvēja un domīgi skatījās manī.

«Vai jūs tālu iesiet?» viņš jautāja.

«Jā, ļoti tālu,» es īsi atbildēju.

Nedroši, bet ar ļaunu skatu viņš uzlika man roku uz pleca.

«Vai jūs iesiet pie kādas sievietes,» viņš pēkšņi jautāja, «sakiet man, es to nevienam neteikšu.»

«Jā,» es vienaldzīgi teicu, «iešu pie sievietes.»

Viņš sāka smieties, pavisam klusu, tā ka tam viss ķermenis drebēja.

Ar riebumu es atkratīju viņa roku no pleca un gāju uz durvīm, bet viņš nāca man pakaļ un slaucīja ar piedurkni acis, kurās laikam bija saskrējušas jautrības asaras.

«Pie sievietes!» viņš smējās. «Ha, ha! Jūs neesat ne pirmais, ne pēdējais. Pie sievietes! Tas man patīk, tā vajag! Ejiet tik pie viņas, ejiet! Jūs esat stiprs un drošs, ejiet pie viņas un nokaujiet to! Jā, jā, jums tas ir nieks, ejiet un nokaujiet to!»

Redzot viņu tā smejam un plātāmies zemajās durvīs, man likās, ka redzētu mazos Heinriha Heines tēlotos velnēnus, kas uz svēto galvām kurina uguni. Es īsi atvadījos, bet viņš man neatbildēja.

Tad lēnām gāju projām, bet, atskatījies atpakaļ, redzēju viņu stāvam uz sliekšņa, viņa mute nejauki savilkās, pacēlis roku, viņš rādīja, kā vajag žņaugt. Es gāju pa to pašu ielu un iegriezos tad citā, platākā, dzīvākā un ausīs man vēl vienmēr skanēja viņa pēdējie vārdi. «Ejiet un nokaujiet to!»

7.    nodaļa

Diena man šķita briesmīgi gara. Nemierīgi es staigāju pa ielām, bet redzēju maz pazīstamu, jo turīgākie aiz bailēm no holēras pilsētu bija vai nu atstājuši, vai sēdēja mājās. Lai ietu, kur iedams, visur redzēju sērgas pēdas, gandrīz pa katru ielu kādu mironi veda uz kapiem.

Kāda nama vārtos stāvēja vairāki vīrieši, kas mironi ar varu gribēja iespiest mazā šķirstā. Briesmīgi bija skatīties, kā viņi ar to apgājās — varēja dzirdēt, kā tam krakšķēja kauli. Kādu minūti es vēroju šo mežonīgo skatu, tad teicu: «Jums vispirms vajadzētu pārliecināties, vai viņš tiešām miris.»

Miroņu racēji paskatījās uz mani izbrīnījušies, un viens no tiem nicinoši iesmējās un teica: «Es viņam patiesi apgrieztu sprandu, ja zinātu, ka viņš nav miris. Bet holēra jau netaupa, viņš bez šaubām miris — redziet!» To sakot, viņš miroņa galvu bez kādas līdzcietības sāka sist pret šķirsta sienām. Kādā no visplatākajām ielām ieraudzīju lielu baru cilvēku, kas tā nedroši saskatījās un klusu čukstēja.

«Ķēniņš, ķēniņš!» es tos dzirdēju sakām. Visiem galvas pagriezās uz vienu pusi, arī es apstājos un skatījos turp. Es redzēju itāliešu godināto ķēniņu Humberto, kas steidzīgi nāca tuvāk dažu kungu pavadībā. Visiem bija nopietnas, svinīgas sejas. Viņš apstaigāja pilsētas bīstamākās, nabadzīgākās vietas, kur visnegantāk plosījās holēra; pat papirosa tam nebija mutē, lai aizsargātos no sērgas. Viņš gāja viegliem, drošiem soliem kā varonis un skatījās tik nopietni, it kā to smagi nomāktu tautas ciešanas. Es godbijīgi pacēlu cepuri, kad viņš gāja garām. Viņš laipni paskatījās manī.

«So zvejnieku ar baltajiem matiem katrs mākslinieks varētu gleznot,» ķēniņš teica kādam no saviem pavadoņiem. Es tikko sevi nenodevu, jo gandrīz gribēju tam mesties pie kājām un izstāstīt savus piedzīvojumus. Man likās nežēlīgi un nedabiski, ka mans mīļotais valdnieks iet man garām, mani nepazinis — mani, ar ko viņš tik bieži un sirsnīgi bija runājis. Es katru gadu ierados Romā un galma ballēs nebija mīļāka viesa par mani. Par ko es biju kļuvis? Likās, ka vairs nemaz nav šī ievērojamā, labprāt ieredzētā vīra — viņa vietu tagad ieņēma zvejnieks ar baltiem matiem. Tātad es neuzrunāju ķēniņu, bet gāju tam pakaļ tāpat kā daudzi citi. Ķēniņš gāja tik droši pa sērgas piemeklētām ielām, it kā pastaigātos pa kādu dārzu. Bez rūpēm viņš gāja visnetīrākajos namos, kur atradās miroņi un mirēji, mierināja izsalkušos palicējus, nabagākiem lika piesūtīt naudu un sevišķos gadījumos palīdzēja arī pats. Mātes ar bērniem uz rokām metās ķēniņa priekšā ceļos un lūdzās tā svētību. Melnmataina jaunava ar mežonīgu skatu nometās zemē, skūpstīja tam kājas un tad gavilēdama piecēlās.

«Es esmu glābta,» viņa priecīgi teica. «Sērga neiet pa to ceļu, kur ķēniņš gājis.»

Ķēniņš Humberto smaidīja, paskatījās kā tēvs uz izlutinātu meitu un gāja tālāk. Viņš pievērsās sieviešu pulciņam, kas stāvēja kāda nabadzīga namiņa priekšā. Tur bija izcēlies strīds, divi miroņu racēji kliedza un lādējās, dažas sievietes rūgti raudāja, un cilvēku vidū stāvēja tukšs šķirsts. Viens no ķēniņa pavadoņiem pagāja uz priekšu, lielais troksnis apklusa, vīrieši noņēma cepures un sievietes apspieda šņukstus.

«Draugi, kas te notiek?» ķēniņš jautāja ar lielāko sirsnību. Visi stāvēja klusu, miroņu racēji bailīgi un apjukuši skatījās projām. Beidzot cauri pūlim izspraucās spēcīga sieviete ar labsirdīgu seju, nostājās ķēniņam priekšā un teica, lūkodamās viņā ar saraudātām acīm:

«Lai svētā Dievmāte jūs svētī, majestāte! Kas te notiek? Viss jau būtu ļoti labi, ja tik šie nekaunīgie cūkas,» uz miroņu racējiem rādīdama, «mūs gribētu likt mierā. Viņi drīzāk ar mieru cilvēku nogalināt, nekā kādu bridi pagaidīt. Tā skuķe ir mirusi, bet Džovanni, nabaga zēns, vēl negrib viņu laist. Viņš tai apķēries abām rokām — ak, svētā Dievmāte, iedomājieties tikai, ar holēru mirušai — mēs varam teikt, ko teikdami, bet viņš nekust ne no vietas. Un tie nu mironi grib vest aprakt. Ja mēs to atrausim ar varu, tad viņš zaudēs prātu, kad tik varētu vēl vienu stundiņu, majestāte, tik vienu stundiņu, tad atnāktu mācītājs, kas Džovanni vieglāk pierunātu nekā mēs.»

Ķēniņš pacēla roku, ļaužu bars pašķīrās, un viņš iegāja dzīvoklī, kur atradās mironis. Pavadoņi tam sekoja, un es iespiedos kādā kaktiņā. Skats, ko mēs tur redzējām, bija tik aizgrābjošs, ka tikai retais spēja savaldīties. Ķēniņš Humberto klusu noņēma cepuri. Uz salmiem dusēja skaista jaunava pašā ziedu laikā, nāve, kas viņu tik pēkšņi bija sagrābusi, nebija vēl paspējusi izdzēst viņas mīļo skaistumu. Likās, ka viņa tik iemigusi, ja atdzisušie locekļi nebūtu stingi, ja rokas un seja nebūtu dzeltenas kā vasks. Kāds vīrietis bija pārliecies pār mironi un to gandrīz apklāja; ar rokām viņš bija apkampis jaunavu un galvu piespiedis pie krūtīm. Gaišs saules stars apgaismoja mazo istabiņu — abus gulētājus, ķēniņu un viņa pavadoņu nopietnās sejas.

«Tā viņš guļ kopš vakar vakara, kad viņa nomira,» sacīja tā pati sieva, kas jau pirmīt bija runājusi. «Viņš to tur kā dzelžos, nevienu pirkstu tam nevar pakustināt.»

Ķēniņš piegāja klāt, pieskārās jauneklim pie pleca un teica maigā, sirsnīgā balsi:

«Mans dēls!»

Nekādas atbildes. Vienkāršie, sirsnīgie vārdi aizgrāba sievietes un tās sāka šņukstēt, un ari vīrieši izslaucīja no acīm asaras.

Ķēniņš atkal teica:

«Mans dēls! Es esmu ķēniņš, vai tev man nav neviens vārds sakāms?»

Jauneklis pacēla galvu un stīvi skatījās uz ķēniņu. Seja kvēloja, mati sajukuši, acis mežonīgas — viņš skatījās kā ārprātīgs.

«Dod man roku, dēls!» ķēniņš teica stingrā, gandrīz pavēlošā balsī. Lēnām, kā padodamies magnētiskam iespaidam, izmisušais atsvabināja roku no mīļotās jaunavas un sniedza to ķēniņam. Humberto to satvēra un, jauneklim cieši acīs skatīdamies, teica: «Draugs, mīlestība nemirst!»

Jaunekļa acis satikās ar ķēniņa acīm, cieši saspiestās lūpas atvērās un, izvilcis roku no ķēniņa rokas, viņš sāka skaļi raudāt. Ķēniņš kā sargādams aplika tam roku, pacēla to ar savu pavadoņu palīdzību no gultas, un kaut arī raudošu, aizveda to projām kā paklausīgu bērnu. Asaru straume to paglāba no ārprāta un varbūt arī no nāves.

Pūlis ķēniņu saņēma ar sajūsmu, kad viņš tam gāja cauri, un viņš tiem pateicās ar cienības pilnu sveicienu. Tad viņš deva zīmi miroņu racējiem, kas vēl stāvēja ārā, lai tie izpilda savu pienākumu. Ķēniņu ļaudis pavadīja ar sirsnību un uzslavu, vairāk nekā dažu labu lepnu iekarotāju, kas ar laupījumu atgriežas no kaujas. Maz ir tādu valdnieku kā ķēniņš Humberto, vēl tagad man sirds sāk pukstēt straujāk, kad iedomājos par viņu.

Kad ķēniņš bija aizgājis, arī es atstāju savu vietu un gāju uz mazo viesnīcu, kurā mani ieveda mūks. Drīz vien es to atradu. Durvis bija vajā, un es ieraudzīju resno saimnieku, kurš vēl mazgāja glāzes, it kā šo darbu nemaz vēl nebūtu pārtraucis; turpat pie sienas stāvēja tas pats koka sols, uz kura es gulēju un nomiru. Es iegāju iekšā. Saimnieks pacēla galvu un sveicināja mani. Es liku pasniegt kafiju un maizi un apsēdos pie maza galdiņa, paņēmu avīzi un šķirstīju to, kamēr viņš skraidīja apkārt, mani apkalpodams. Nolicis man priekšā tasi kafijas, viņš laipni jautāja:

«Draugs, vai ilgi braucāt, vai koraļļu zveja bija izdevīga?»

Es tūliņ nezināju ko atbildēt, tomēr drīz saņēmos un smaidīdams pamāju ar galvu.

«Kā tagad ar holēru?» es jautāju. Viņš kratīja galvu. «Labāk jau par to nerunāti Cilvēki mirst kā mušas medus podā. Vēl vakar — kas to būtu domājis!»

Viņš smagi nopūtās, lejot man kūpošo kafiju, un kā norūpējies kratīja galvu.

«Kas tad vakar notika?» es jautāju, lai gan jau paredzēju viņa atbildi. «Es Neapoli nepazīstu un esmu izslāpis pēc jaunām ziņām.»

Saimnieks kaut ko zīmēja ar pirkstiem uz apputējušā marmora galdiņa.

«Vai jūs neko neesat dzirdējis par bagāto grāfu Romāni ju?» viņš jautāja.

Es teicu, Ka ne, un noliecu galvu zemāk.

«Nu, tas nekas,» viņš turpināja, «jo nu vairs nav neviena grāfa Romānija. Stāsta, ka viņš bijis tik bagāts kā ķēniņš — bet ko tas palīdz? Kāds benediktiešu mūks vakarrīt, viņu ieveda pie manis — viņam bija holēra un pēc piecām stundām viņš jau bija miris.»

Saimnieks, tā runājot, noķēra odu un, to nospiedis, teica: «Beigts kā šis ods. Viņš gulēja tur uz tā sola, saule vēl nebija nogājusi, kad viņš jau bija aprakts. Tas man liekas kā sapnis.»

Es izlikos, ka esmu ļoti nodarbināts ar savu maizi.

«Vai tad tas kas sevišķs?» es jautāju. «Bagātība viņu no nāves nevarēja glābt, bagāts vai nabags, jāmirst visiem.»

«Taisnība, taisnība,» viņš nopūzdamies man piekrita, «to labo mūsu nabadzība arī neizglāba.»

«Ko jus sakāt?» es jautāju tik vienaldzīgi, cik vien spēju. «Par ko jūs runājat?»

«Par svēto benediktiešu mūku, kurš pelnījis, ka viņu tur par svētu,» saimnieks teica. «Viņš pie manis atveda grāfu, un drīz vien Dievs paņēma viņu pašu.»

Man likās, ka kāds man būtu iedūris sirdī.

«Vai viņš ir miris?» es jautāju.

«Viņš mira mocekļa nāvē!» saimnieks atbildēja. «Slimība droši vien pielipa no grāfa, jo viņš pārliecās pār to, kad tas mira. Tad viņš to apslacīja ar svētīto ūdeni un ielika tam zārkā savu Pestītāja tēlu.»

«Grāfienei viņš aiznesa grāfa pulksteni, gredzenu un cigāru maku un pēdējo sveicienu, viņš to visādā ziņā gribēja pats darīt.»

«Mana nabaga Ņina!» es nodomāju. «Vai grāfiene bija ļoti noskumusi?» es jautāju.

«Kā lai es to zinu?» tas atbildēja, plecus raustīdams. «Mūks teica tikai to, ka viņa zaudējusi samaņu, bet vai tad tas ko nozīmē? Sievietes jau, peli vien ieraugot, bieži paģībst. Labais mūks vēl palīdzēja grāfu apbedīt, bet kad pārgājis mājās, tad arī viņu sagrābusi holēra, un šorīt viņš klosterī miris. Lai viņa dvēsele dus Dieva mierā! Es to dabūju zināt stundu atpakaļ — ak, kas tas bija par svētu vīru! Viņš man arī apsolīja paradīzē siltu stūrīti, un es zinu, ka viņš tur vārdu kā pats svētais Pēteris.»

Man vairs negribējās ēst un es atbīdīju traukus. Tātad viens varonis mazāk šinī pasaulē, kur viss notiek pēc aprēķina. Es sēdēju drūms un kluss un tā modināju saimnieka ziņkārību.

«Vai kafija nav laba, vai jums nav ēstgribas?» viņš jautāja.

«Nē, bet dzirdot jūsu stāstu, var zaudēt vislabāko ēstgribu. Svešiniekam Neapolē vairs nav nekā patīkama, par slimību un nāvi vien dzird.»

Saimnieks sataisīja ļoti svarīgu seju.

«Tā jau ir, bet kā tad citādi, pilsētā plosās holēra un tas ir Dieva prāts.»

Te nejauši ieraudzīju savu draugu Gvido Ferrari, kas omulīgi gāja gar restorānu Man gribējās skriet ārā un tam visu pateikt, bet es nevarēju, ieraugot viņa dīvaino izskatu un izturēšanos. Viņš gāja smaidošu seju, un pie krūtīm bija piesprausts svaigs rožu zieds, kāds tagad ziedēja manā dārzā.

Mani pārņēma neizprotamas, nepatīkamas jūtas. Tik laimīgu to sen nebiju redzējis, bet vakar taču nomira viņa labākais draugs. Kā viņš varēja smaidīt, kā uz svētkiem iedams, un piespraust sarkanu rozi? Tā jau nebija sēru zīme. Acumirklī jutos apvainots, bet drīz atkal smējos par savām iedomām. Ko roze vainīga, ko smaids, jo tie cilvēku nevar darīt atbildīgu par viņa izskatu. Varbūt viņš pats bija rozi noplūcis, varbūt saņēmis no mazās Stellas? Un es jau tikai vakar nomiru, vai tad tik ātri var iegādāties sēru zīmes, kādas paradums prasa?

Sīs domas mani nomierināja, un es ļāvu, lai Gvido iet savu ceļu. Nolēmu līdz vakaram gaidīt, gan tad viss noskaidrosies.

«Cik esmu parādā?» es jautāju saimniekam.

«Cik jums patīk, draugs,» viņš atteica, «zvejniekiem tik smalki nerēķinu. Ja laiki nebūtu tik grūti, tad es neņemtu neko par šīm brokastīm. Agrāk bieži tā darīju, un nelaiķa mūks teica, ka svētais Pēteris to atminēšot. Dievmāte svētī visus, kas palīdz zvejniekiem, jo apustuļi paši ar šo amatu nodarbojušies. Arī es negribētu viņa aizlūgumu zaudēt.»

Es smiedamies viņam iedevu vienu franku, ko viņš priecīgs iebāza kulē.

«Bet jūs nepatērējāt ne pusfranka,» viņš atzinās, «esiet droši, svētie tēvi jums to atlīdzinās.»

«To es ceru,» es priecīgi atteicu.

«Ardievu, draugs! Palieciet sveiki!»

Dievbijīgais Pjetro sāka tīrīt glāzes, bet es sāku staigāt pa mazāk apdzīvotām pilsētas ielām un gaidīju vakaru.

8.    nodaļa.

Nu beidzot saule iegrima jūrā. Spirdzinoša vēsma iznēsāja pa malu malām puķu smaržas un sārtā debess pamale atspoguļojās rāmajā jūrā.

Es trīcēju aiz nepacietības un gaidīju, kamēr pilnais mēness parādījās pie debesīm. Tad ilgāk nespēju gaidīt un steidzīgi devos pa pazīstamo ceļu uz Romāniju pili. Sirds nevaldāmi pukstēja. Aiz uztraukuma soļi bija nedroši, un vēl nekad šis ceļš nebija licies tik bezgala garš. Beidzot nonācu pie vārtiem, kas bija aizslēgti, un lielie akmens lauvas nikni lūkojās manī. Aiz vārtiem čurkstēja strūklakas, un ar katru elpas vilcienu es ieelpoju saldo rožu un apelsīnu smaržu. Reiz atkal mājās! Es drebēju laimē! Es negribēju iet pa galvenajiem vārtiem, tādēļ mirkli ielūkojos dārzā un steidzos uz mazajiem vārtiņiem, aiz tiem

sākās apelsīnu koku aleja. Šajā vietā man vismīļāk patika uzturēties, tādēļ ka viskarstākajā pusdienas tveicē tur bija ēnains vēsums un reti kāds tur staigāja. Reizēm arī Gvido man piebiedrojās, bet pa lielākai daļai viens pats tur sēdēju, domās iegrimis, vai arī kādu grāmatu lasīdams.

Sī aleja aizvijās uz pils aizmuguri; es uzmanīgi tuvojos namam un gribēju doties pie Asuntas, mazās Stellas kopējas, kas mūsu mājās bija piedzīvojusi vecumdienas un kuras rokās bija mirusi mana māte.

Koki svinīgi dvesmoja, man ātros, vieglos soļos ejot pa taciņu. Lakstīgalas trieca gandrīz katrā pazarē, bet tiklīdz pa lēna vēja šūpoto zaru spraudziņām iespīdēja mēness sudrabainie stari, tā viņas uzreiz aprāvās, bet drīz jau atkal pogoja citā vietā. Apelsīnu un jasmīnu smarža plūda man pretī, es gāju arvien ātrāk, nepacietīgi lūkodamies uz priekšu. Mani dzina ilgas — saldas, nevaldāmas ilgas just atkal viņu, savu miļoto Ņinu pie krūtīm, skatīties viņas mīļās acīs, spiest roku draugam Gvido, uzmodināt Stellu no miedziņa un priecāties līdz ar viņu par manu atgriešanos no miroņu valsts. Bet klau!— kas tur? Es apstājos un sāku uzmanīgi klausīties. Vai tie tik nebija jautri smiekli?

Man pārskrēja tirpas pār visu augumu. Jā, tie bija Ņinas smiekli. Es pazinu šo sudrabaino skaņu — sirds iesala kā ledū, un es paliku stāvot, nezinādams, ko iesākt. Kā tas iespējams? Kā viņa var smieties, kad tikko mani bija zaudējusi?

Aiz kokiem es pamanīju atspīdam baltas drēbes un paslēpos aiz bieza krūma, no kurienes es visu nepamanīts varēju novērot. Vakara klusumā no jauna ieskanējās gaišie smiekli, kā ass šķēps tie iedūrās man sirdī. Tur viņa priecīga pastaigājās mēnesnīcā, bet es domāju, ka viņa \

būs ieslēgusies savā istabā, sabrukusi ceļos Dievmātes priekšā, raudādama un aizlūgdama par manu dvēseli. Jā, to es biju cerējis, bet mēs, vīrieši, esam ēzeļi, kad iemīlāmies. Pēkšņi man iešāvās prātā briesmīga doma — vai viņa nav zaudējusi prātu? Bailēs un izmisumā daudz kas var atgadīties. Vai šī nedabiskā jautrība nav aptumšotā gara sekas? To iedomājoties, es nodrebēju un, uzmanīgi pašķīris zarus, baiiīgi paskatījos turp.

Lēnā gaitā man tuvojās divi cilvēki — mana sieva un Ģvido Ferrari. Nu — kas tad tur sevišķs? Gvido jau tikpat kā mans brālis, un viņa pienākums mierināt Ņinu viņas sāpēs. Bet skat! skat! Ko redzu! Vai tas var būt? Vai acīs man nerēgojas? Vai viņa tam pieķērusies tikai pie

rokas, vai arī — briesmīgs lāsts, gandrīz kliedziens izlauzās man pār lūpām. Ak Dievs! Kādēļ es nebiju miris! Vai labāk nevarēju palikt šķirstā, kur gulēju mierā! Ko nozīmē nāve, ko visas bailes no nāves, salīdzinot ar tām mokām, kādas tagad izjutu! Vēl tagad man smadzenes kaist un roka neviļus savelkas dūrē, to atceroties. Bet toreiz! Pats nezinu, kā savaldījos mežonīgā atriebības kārē un mierīgi paliku savā paslēptuvē, bet es to darīju un noskatījos neģēlībā līdz beigām. Man vajadzēja redzēt, kā mani piekrāpj, kā manu godu iemin dubļos tie, kuriem visvairāk savā dzīvē uzticējos, to visu vajadzēja noskatīties un neteikt ne vārda. Viņi pienāca man tik tuvu, ka varēju redzēt, ko viņi dara, varēju dzirdēt katru vārdiņu, ko izrunā viņu lūpas. Gvido roka bija aptvērusi Ņinas vidu, viņa bija apkampusi tā kaklu un galvu piekļāvusi pie viņa pleca. Cik bieži viņa nebija tāpat staigājusi ar mani! Viņa bija ģērbusies baltā tērpā ar sarkanu rozi pie krūtīm — tik sarkanu kā asinis. Kā apmāts skatījos viņos. Viņas daiļajā sejiņā neredzēja ne mazāko skumju ēnu, gluži otrādi, viņas skati bija daudz sirsnīgāki un kaislāki nekā agrāk, nekā ar mani, un lūpas, saldās lūpiņas smaidīja nevainīga bērna smaidu. Viņa runāja — ak Dievs — šī saldā balss kā brīnišķa mūzika; to dzirdot sirds man iedrebējās un prāti mulsa.

«Tu, muļķa Gvido!» kā sapņodama tā teica. «Kas tad būtu noticis, ja Fabio laikā nebūtu nomiris?»

Es gaidīju ar nepacietību, ko Gvido atbildēs. Viņš bezbēdīgi smējās.

«Viņš jau tāpat neko nedabūtu zināt, tu jau biji par daudz gudra un uzmanīga. Bez tam mums par labu nāca arī viņa lielā iedomība. Viņam taču ne prātā nenāca, ka tu bez viņa varētu vēl iemīlēties kādā citā.»

Mana sieva, šis šķīstais, spožais dimants, šī visu sieviešu pērle, nepacietīgi nopūtās.

«Labi, ka viņš ir miris!» tā čukstēja. «Bet Gvido, esi taču prātīgs, tagad tu mani tik bieži nedrīksti apmeklēt — vēl sāks par to runāt — tie apkalpotāji! Seši mēneši, mazākais, man jāsēro un bez tam vēl ir daudz kas, ko nedrīkstu.»

Gvido roka rotaļājās ar viņas mirdzošo kaklarotu — viņš ātri noliecās un noskūpstīja to vietu, kur atradās medaljons, skūpstīja to atkal un atkal.

Dievs, esi man žēlīgs! Lai sirdsapziņa nebojā jums prieku! Skūpsti tik un glāsti to! Daži skūpsti vairāk vai mazāk — tam nav nozīmes!

Tādas domas manī trakoja, un es vilkos arvien vairāk ēnā un mēģināju savaldīt dusmas, kas dzina asinis galvā.

«Ak, mījā,» Gvido turpināja, «gandrīz žēl, ka Fabio miris, aiz viņa mēs ļoti labi varējām paslēpties.»

Zari, kur es biju paslēpies, nobrīkšķēja, Ņina satrūkās un bailīgi skatījās apkārt.

«St!» viņa drebēdama čukstēja, «viņu tikai vakar kā glabāja un stāsta, ka esot gari; labāk mēs nebūtu šurp atnākuši, jo pa šo aleju viņš mīlēja pastaigāties. Viņš ir arī mana bērna tēvs, to tev nevajag aizmirst,» viņa klusu turpināja.

«Vai tad es par to nedomāju; es viņu nolādu par katru skūpstu, ko viņš tev laupījis.»

Es klausījos kā jucis. Tā jau bija pavisam savāda laulības likumu tulkošana. Tātad vīrs bija zaglis, kurš laupīja skūpstus, un tikai viņi darīja pareizi! Ak, dārgais draugs un brāli, cik tuvu nāvei tu bija tanī acumirklī! Ja tu būtu varējis redzēt manu seju, kā tā nobālēja, ja būtu zinājis, ka tava dzīvība nebija vairs nekā vērta.

«Kādēļ tu viņu īsti precēji7 » tas pēc brīža prasīja, rotaļādamies ar viņas zelta matiem, kas tam gulēja uz krūtīm. Viņa dusmīgi paskatījās un paraustīja plecus.

«Kādēļ? Tādēļ, ka klosteris bija apnicis un apnicis mūķeņu garlaicīgais svinīgums, tādēļ, ka viņš bija bagāts, bet es tik nabaga kā baznīcas žurka! Nabadzību es nevaru ieredzēt! Un viņš jau arī mani mīlēja,»— acis tai nicinoši iemirdzējās,— «jā, viņš jau bija kā traks uz mani.»

«Un tu mīlēji viņu?» Gvido iekarsa.

«Nieki!» viņa atbildēja un nicinoši atmeta ar roku. «Vienu nedēļu — vai divas, tik ilgi, cik ilgi vīru parasti mēdz mīlēt. Kādēļ tad mēs precamies? Kāda labuma dēļ — naudas, stāvokļa dēļ; visu to es sasniedzu.»

«Bet tad tu neiegūtu nekā, ja precētu mani?» viņš greizsirdīgi jautāja.

Viņa smējās un uzlika mazo, balto rociņu ar mirdzošiem gredzeniem viņam uz lūpām.

«Zināms, ka nekā, bet vai tad es esmu teikusi, ka tevi precēšu? Kā mīļākais tu esi apburošs — tomēr es vēl skaidri nezinu. Lai nu kā, es mazākais esmu brīva un varu darīt, kas man patīk, es gribu baudīt brīvību un …» — viņa nevarēja pabeigt, jo Ferrāri to apkampa.

Viņa seja likās kā pārakmeņojusies.

«Ņina,» viņš čukstēja aizsmakušā balsī, «mani tu nedrīksti krāpt, patiesi, tas tev neizdosies! Es esmu daudz ko izcietis! Jau tavā kāzu dienā es tevi mīlēju, kad tevi redzēju blakus tam nožēlojamam muļķim — es tevi mīlēju no pirmā acu skata ar tādu kaislību, kas līdzinās ārprātam. Vai tu domā, ka man tādēļ bija kauns — nē, es zināju, ka tu esi sieviete un nevis eņģelis un es gaidīju. Pēc trim mēnešiem es tev atklāju mīlestību, tu to uzņēmi ar prieku un rādīji man ceļu. Vai tu to vari noliegt? Tu mani pavedi un beidzot devi man visu, ko es prasīju. Kāpēc tad tu tagad gribi izvairīties, vai tad tu neesi tikpat mana sieva, kā Fabio — un vēl vairāk, jo mani tu mīli. Tā tu mazākais saki, un ja tu arī vīru esi piekrāpusi, mani tu neiedrošināsies piekrāpt. Vai dzirdi — tu nedrīksti! Es Fabio nenožēloju, viņš pārāk viegli ļāvās piekrāpties. Vīram vajag būt neuzticīgam un uzmanīgam: ja viņa uzmanība atslābst, tad pats ir vainīgs, ka viņa gods tiek iemīts dubļos. Bet Ņina, es tev atkārtoju, ka tu esi un paliksi mana.»

Vārdi kaislīgi plūda pār viņa lūpām, viņa zemā, melodiskā balss skanēja draudoši klusajā vakara gaisā. Es rūgti smējos, dzirdot viņu runājam. Ņina bija kā sapīkusi un gribēja atsvabināties no viņa rokām. «Laid mani, man sāp,» viņa teica.

Viņš to tūliņ palaida vaļā. Roze pie viņas krūtīm bija saburzīta, un sarkanās lapiņas viena pēc otras nobira pie kājām. Acis tai zibsnīja un piere bija drūma. Klusēdama tā skatījās projām, un viņš metās tai klāt un apklāja tās roku ar skūpstiem. «Piedod man, dārgā,» viņš nožēlodams teica. «Es tevi negribēju apvainot. Ko tu tur vari darīt, ka esi tik skaista, tā ir Dieva vai velna vaina, ka tu esi tāda, ka tavs skaistums mani padara traku. Tu esi manas sirds sirds, manas dvēseles dvēsele. Ak, Ņina, esi atkal laba! Mēs esam brīvi, brīvi, lai dzīvi pārvērstu par burvīgu sapni. Fabio nāve ir mūsu laime, un tādēļ neesi nežēlīga, esi atkal laba, Ņina, mīlestība tomēr pasaulē paliek tas labākais.»

Viņa smaidīja kā jauna ķēniņiene, kas apžēlo noziedznieku, ļāva, lai viņš to pievelk sev klāt, un izstiepa tam pretī lūpas — es to redzēju kā pa sapņiem, redzēju tos stāvam kopā, un katrs skūpsts man pārvērtās neizsakāmās mokās.

«Gvido, tu esi nejēga!» viņa teica un laida tam mazo rociņu cirtainajos matos.

«Neesi tik straujš, tik greizsirdīgs! Vai es tev diezgan bieži neesmu teikusi, ka tevi mīlu? Vai esi aizmirsis to vakaru, kad nabaga Fabio sēdēja uz balkona un studēja savu Platonu?» Viņa skaļi iesmējās. «Mēs zālē mācījāmies dažas dziesmas, un es tev teicu, ka tu man esi tas mīļākais visā pasaulē. Vai tu to esi aizmirsis? Nē! Nu, tad esi taču mierīgs.»

Gvido smaidīja un glāstīja tās zeltainos matus.

«Es atkal esmu mierīgs,» viņš teica bez agrākā straujuma, «es esmu pilnīgi mierīgs, bet greizsirdīgs es būšu vienmēr. Fabio nepazina greizsirdību, es to zinu. Viņš tev uzticējās, nemīlēja tevi tik karsti kā es, bet domāja vairāk pats par sevi. Vīrs, kas dienām viens pats braukā pa jūru un sievu atstāj vienu pašu, vīrs, kas lasa Platonu labāk, nekā priecājas par savu mīļo, pats vainīgs pie sava likteņa, un viņš pieder pie tiem gudrajiem, kuri sievieti nekad nesaprot un tur par nezin kādu neuzmināmu mīklu. Es, turpretim, esmu greizsirdīgs, esmu greizsirdīgs uz zemi, kur atrodas tava kāja, uz gaisu, kas tevi glāsta. Es biju greizsirdīgs uz Fabio, un es zvēru, ka tad, ja kāds iedrošinātos man laupīt tavu mīlestību, es ātrāk nerimtos, kamēr tas nebūtu miris!» Viņa acis kvēloja.

Ņina pacēla galviņu no viņa krūtīm.

«Jau atkal?» viņa tam pārmetoši čukstēja, «vai jau atkal dusmīgs?» Viņa to skūpstīja. «Nē, saldā, mīļā, kamēr tu mīli tikai mani, esmu rāms. Nāc, iesim iekšā, te tev par mitru.»

Mana sieva — nē, man jāsaka mūsu sieva, jo viņa taču mums abiem bija dāvājusi savu mīlu, mūsu sieva tam piekrita, un saķērušies tie aizgāja uz namu. Pēkšņi viņi apstājās. «Vai tu dzirdi lakstīgalu?»— Gvido jautāja.

Kā lai tās nedzirdētu, viņu saldās dziesmas pildīja gaisu, šie Dieva radījumi dziedāja par mīlu, kas ir tik šķīsta, pavisam citāda, nekā cilvēku savtīgā mīla.

Ņina klausījās un savilka ciešāk vieglo šalli ap pleciem.

«Es ienīstu lakstīgalu,» viņa teica, «tās dziesmas man plosa ausis. «Viņš» jau arī tās mīlēja. Pag, kā viņš arvien mēdza dziedāt:

Ti saluto Rossignulo.

Nel tuo duolo, ti saluto!

Sie l’amente della rosa

Che morendo si fa sposa.»

Viņa dziedāja un tās dzidrā balss sacentās ar lakstīgalām. īsi iesmiedamās, viņa nobeidza:

«Nabaga Fabio, viņš taču nekad nemācēja uzķert īsto balsi. Iesim, Gvido!»

Viņi gāja tik mierīgi, kā ar tīru sirdsapziņu, it kā atriebība tiem nevarētu sekot un izpostīt viņu spožo laimi. Es uzmanīgi skatījos turp, kamēr vairs nekā neredzēju no baltajām drānām. Viņi bija aizgājuši un šovakar vairs atpakaļ nenāks.

Es izmetos no savas paslēptuves un steidzos uz to vietu, kur viņi nupat bija stāvējuši un domāju par to, ko tikko biju piedzīvojis. Galva man dega, asinis plosījās. Zeme zem kājām likās grīļojamies, es gandrīz sāku šaubīties, vai esmu dzīvs. Vai tik neesmu gars, kas uzcēlies no kapa un kuram jānoskatās, ka viss, kas bijis tik skaists, sagrūst un sadrūp? Visa plašā pasaule vairs nelikās atdusamies Dieva rokās, viņa man šķita, kā kāds juceklis, velnu paradīze. Kādēļ gan zvaigznes vēl spīd un puķes tā smaržo? Kādēļ ir Dievs, ja pat viņš nav spējīgs uzturēt sievietes uzticību? Kas bija «tā», ko es mīlēju, kas mani aplaimoja? Nezvērs, kas pērkams par naudu, tik riebīga, ka uz viņu jārāda ar pirkstiem un viņas priekšā jānospļaujas! Sis radījums bija mana sieva, mana bērna māte! Labprātīgi viņa bija aptraipījusi savu dvēseli, pārdevusies velnam, apkrāvusies ar kaunu. Ko man bija iesākt? Sis jautājums man nedeva mieru. Kā lai atriebjos viņai, kā lai atriebjos tam nodevējam, tam liekulim ar aukstajām asinīm? Skats man apstājās pie novītušajām rožu ziedlapiņām, kas bija nobirušas zemē. Es noliecos un paņēmu tās rokā; viņas smaržoja — es gandrīz tās noskūpstīju — nē, to es nedrīkstu, viņas pārāk tuvu bijušas pie melīgajām krūtīm! Jā, tā bija viņa,— dzīvie, saldie un tomēr nekrietnie meli!— Ej un nokauj to!— Kur es to dzirdēju? Es ilgi domāju, kamēr atcerējos, man likās, ka tas nabaga lupatu pārdevējs bijis vīrišķīgāks par mani. Viņš bija atriebies tūlīt, pirmajā acumirklī, kamēr es kā nelga palaidu izdevību garām! Bet ne jau uz visiem laikiem, atriebties var dažādi. Jāizvēlas tā labākā, jūtamākā atriebība, kas goda laupītājiem sagādā pašas lielākās mokas. Vai Romānijs lai kļūst par slepkavu? To gan ne, vajadzēja jau būt vēl citam ceļam, pa kuru var tikt pie mērķa, tikai tagad man galva par daudz karsta, lai par to varētu domāt.

Apsēdos uz kāda celma. Cieši saspiestajā rokā man bija mirdzošās ziedlapiņas. Ausīs man rūca, lūpas bija sausas un dega kā drudzī. Baltmatis zvejnieks! Vai es tas biju? Ķēniņš tā teica. Es paskatījos uz savām drēbēm — tās agrāk piederējušas pašnāvniekam.

«Tas bija muļķis,» vecais apģērbu tirgotājs teica, «viņš nogalināja pats sevi.»

Zināms, ka tas bija mu|ķis, es nesekotu viņa priekšzīmei, mazākais tik drīz ne — man vēl kaut kas bija jāizdara — kaut kas nepieciešams, ja tik es zinātu, kā to izdarīt. Domas man sāka jukt, rožu smarža likās pretīga, un tomēr es lapiņas nemetu projām, bet gribēju tās uzglabāt par piemiņu. Sameklēju savu naudas maku un uzmanīgi ieliku tur rožu ziedlapiņas.

Bāžot to atpakaļ kabatā, atcerējos lielos makus, kurus biju paņēmis līdzi viņai, atcerējos savus piedzīvojumus miroņu pagrabā un neviļus pasmīnēju par tām lielajām pūlēm, ko nebiju taupījis , lai atkal atgūtu dzīvību un brīvību! Ko tās man vairs līdzēja! Neviens neilgojās pēc manis, nevienam es nebiju vajadzīgs. Lielais īpašums uz testamenta pamata tagad piederēja manai sievai, un tomēr man ari vēl piederēja liela manta, jo laupītāju apslēptās mantas bija diezgan, lai mani uz visu mūžu padarītu par bagātu cilvēku.

Tā domājot, vājš cerības stariņš iezagās sirdi. Nauda! Par naudu viss dabūjams. Par zeltu arī atriebība pērkama. Bet kāda būtu tā atriebība? Tai, kas man bija padomā, vajadzēja būt kaut kam pavisam sevišķam, nepieredzētam un nežēlīgam. Es nogrimu dziļās domās. Vēss rietumu vējiņš pūta no jūras; koki šūpojās un viņu lapas noslēpumaini sačukstējās, lakstīgalas pogoja un spožais mēness kā kara dieva vairogs spīdēja pie tumši zilām debesim. Es ilgi sēdēju, nogrimis mežonīgos sapņos.

«Viņš nekad neprata uzķert īsto.»

Tā viņa teica ar vilinošu smaidu, un tas skanēja tik auksti, cieti un nežēlīgi.

«Baltmatains zvejnieks!»

Sie ķēniņa vārdi man skanēja ausīs. Jā, es biju vecs un salauzts. Neviens mani vairs nepazītu. Pēkšņi man galvā pazibēja domas, tik pārdrošas, jaunas un briesmīgas atriebības domas, ka es kā no čūskas dzēliena uzlēcu kājās. Nemierīgi staigāju šurp un turp un domāju vienīgi par to. Kur man radās šis pārdrošais nodoms? Kāds velns man to bija iepūtis? Es brīnījos pats par sevi, bet brīnīdamies tomēr jau sāku pārdomāt, kā savu nodomu labāk īstenot. Es ļoti rūpīgi apsvēru katru nieku, kas varēja rasties pie nodoma izpildīšanas. Sastingušie jutekļi pamodās kā no miega. Mīlestība, līdzcietība, pacietība — nieki!— tas viss ir tikai vājo patvērums. Kristus esot piedevis saviem ienaidniekiem. Vai tad viņš kādu sievieti mīlējis? Es atkal atdabūju spēku un drosmi. Lai vienkārši jūrnieki un lupatu tirgotāji dusmas remdina to asinīs, kas pret viņiem noziegušies, es savu senču tīro vairogu negribu aptraipīt ar vienkāršu noziegumu. Nē, Romānijs atriebsies mierīgi un ar apdomu, bez zema niknuma, bez kāda trokšņa un uztraukuma. Es lēnām staigāju šurp un turp un apdomāju katru nieku. Migla smadzenēs izklīda — es elpoju vieglāk, nervi nomierinājās, mans nodoms mani līdzsvaroja. Mērķtiecīgi kaut, ko apņēmies, vairs velti nebēdājos pagātnes dēļ. Kāpēc lai sēroju pēc mīlestības, kas man nekad nebija piederējusi? Viņi taču nebija gaidījuši, kamēr mirstu, nē, jau trešajā mēnesī pēc mūsu kāzām viņi mani bija piekrāpuši, un nu jau bija trīs gadi, ka viņi baudīja aizliegtos mīlestības augļus, bet es kā akls neko nebiju redzējis. Tagad es pilnīgi sajutu šo kaunu, es biju nežēlīgi piekrāpts, un taisnība, prāts un pašcieņa prasīja, lai šie neģēļi, kas mani tā krāpuši, tiktu bargi sodīti. Kaislīgā mīlestība uz Ņinu bija izdzisusi, biju izrāvis to no sirds, dziļā, karstā draudzība, ko gadiem ilgi biju lolojis pret Gvido, bija iznīkusi un tās vietā bija iestājies ja arī ne ienaids, tad tomēr nicināšana. Es jutu tā kā pazemojumu, kad iedomājos, ar kādu prieku biju steidzies uz mājām.

Sākot no šī brīža mana dzīve piederēja tikai atriebībai, un ja agrāk tā bija līdzinājusies puķu vainagam, tad tagad tā kļuva par nesaraujamu tērauda ķēdi, tik stipru, lai ar to piesietu divus neģēļus, tā ka tie no tās netiek vairs vaļā. Tā tam vajadzēja būt!

Drošiem, mierīgiem soļiem es atstāju aleju un izgāju pa mazajiem vārtiņiem, kas veda uz putekļaino braucamo ceļu. Ejot gar galveno ieeju, es izdzirdēju troksni un pacēlu galvu. Mans paša sulainis aiztaisīja galvenos vārtus. Es redzēju, ka viņš aizšāva bultu, ka apgrieza atslēgu un man ienāca prātā, ka pirmīt, kad nācu no Neapoles, vārti bija aizslēgti — kādēļ tie tagad bija bijuši vaļā? Vai lai izlaistu viesi? Nu zināms!— aiz niknuma man bija jāpasmejas par sievas viltību — tā labi zināja, kas pieklājas, sulainim bija jāizlaiž Ferrār.i kungs pa vārtiem. Nu saprotams! Tā tak nevarēja rasties nekādas aizdomas, un viss noritēja pieklājības robežās.

Gvido tātad nupat aizgājis. Es devos pa kalnu lejā uz pilsētas pusi un panācu viņu. Viņš soļoja bezrūpīgi, cigāru kūpinādams, kā parasti, un turēja rokā ziedu pušķi — es zināju, kur viņš to ņēmis. Es pagāju garām, viņš drusku pacēla galvu, un es varēju redzēt katru vaibstu viņa daiļajā sejā. Bet vienkāršais zvejnieks tam nelikās ievērības cienīgs, tik acumirklī viņš paskatījās manī, tad atkal lūkojās projām.

Man gribējās grābt viņu aiz rīkles, notriekt gar zemi, spārdīt kājām, spļaut viņam acīs, bet es savaldījos. Man bija padomā kas labāks, es viņam biju izdomājis tādas mokas, pret kurām šī izkaušanās šķita tikai nieks. Un tādēļ es ļāvu, lai mans dārgais draugs, manas sievas mierinātājs iet savu ceļu, un pagāju tam garām, ļaudams tam netraucēti sapņot par savu un viņas mīlu. Neapolē drīz atradu naktsmājas un aizmigu cietā miegā bez sapņiem. Pārciestā slimība, briesmīgo pārdzīvojumu virkne bija atstājušas smagu, nogurdinošu iespaidu uz nerviem, un tādēļ iekritu miegā kā nosists. Bez tam viegli bija iemigt ar apziņu, ka atrasts drošs līdzeklis, kā atriebties, un tas bija tik briesmīgs, ka neviens cits to nebūtu varējis izgudrot. Jūs teiksiet, ka tas nav kristīgi, bet es jums vēlreiz atkārtoju, ka Kristus nevienu sievieti nav mīlējis. Ja viņš būtu mīlējis sievieti, tad mums būtu devis arī attiecīgus likumus.

9.    nodaļa

Otrajā rītā piecēlos ļoti agri. Mans nodoms pa nakti bija nobriedis vēl vairāķ, un mana apņemšanās to izpildīt kļuvusi vēl ciešāka. Tagad vajadzēja tikai rīkoties. Neviena nemanīts, devos uz kapsētu, apbruņojies ar mazu lukturīti, āmuru un naglām.

Kapsētā nonācis, uzmanīgi palūkojos apkārt, vai neredzēšu kādu cilvēku, kurš varētu mani traucēt, bet nemanīju tur nevienas dvēseles. Drīz vien atrados savu moku un ciešanu vietā, kuras man tagad šķita nenozīmīgas, salīdzinot ar tām mokām, kuras plosīja mani kopš vakar vakara.

Tūliņ devos pie šķirsta ar dārgumiem, paņēmu kādu daļu no papīra naudas un iebāzu kabatās. Tā, tagad manā rīcībā atradās vairāki miljoni franku. Tad salaboju šķirstu, līdz radās iespaids, ka tas nemaz nav aiztikts. Man vajadzēja ļoti steigties, jo vēl tanī pašā dienā biju apņēmies aizceļot no Neapoles uz pāris nedēļām.

Iekams atstāju kapenes, vēl aplūkoju savu šķirstu. Domāju: vai neaiznaglot to, lai izskatītos, ka tur vēl gulu iekšā? Nē, lai labāk stāv tāpat — lai rastos iespaids, ka šķirsts ar varu uzlauzts; tas labāk atbilda manam nodomam

Nobeidzu savu darbu, tūliņ atkal izkāpu ārā, rūpīgi aiztaisīju slepeno eju un nekavējoties gāju lejā uz ostu.

No jūrniekiem uzzināju, ka drīz atiešot kāds kuģis uz Palermo. Man bija vienalga, vai tas iet uz Palermo vai citur, un tūliņ uzmeklēju kuģa kapteini. Tas bija saulē iededzis jūrnieks ar mirdzošām acīm. Laipni smaidīdams, viņš bija ar mieru ņemt mani līdz par maksu, kura man nelikās liela, bet kura, kā vēlāk uzzināju, trīskārtīgi pārsniedza to, ko viņš šajā ceļā drīkstēja prasīt. Bet tā kā viņš izturējās tik laipni, tad šī nauda man likās nenozīmīgs sīkums. Daudz esmu dzirdējis par angļu vienkāršo, muļķīgo godīgumu, un man jāatzīstas, ka pa daļai tas taisnība, es labāk ļauju, lai mani piekrāpj laipns, mīļš cilvēks, kuram pret mani netrūkst sirsnīgu vārdu un skatu, nekā kāds godīgs muļķis, kurš pat labdienu nevīžo padot.

Ap pulksten deviņiem mēs izbraucām jūrā. Rīts bija skaidrs un gaiss Neapoles apstākļiem gandrīz par dzestru. Viļņi šļakstēdami sitās pret mazā kuģīša sāniem, it kā sarunādamies par to, kas notiek no saules lēkta līdz rietam.

Es vienaldzīgi sēdēju kuģa galā un skatījos uz zilo jūras līmeni, kuram, likās, nebija gala. Kāds viegli man pieskārās un uzmodināja no sapņiem. Pacēlu galvu un ieraudzīju kapteini; viņš smaidīdams sniedza man cigāru.

«Vai kungs nevēlas smēķēt?» viņš laipni jautāja.

Es paņēmu vienu cigāru.

«Kādēļ jūs mani saucat par kungu?» es nelaipni jautāju. «Es taču esmu koraļļu zvejnieks.»

Mazais vīrelis paraustīja plecus un paklanījās; viņa ačteles blēdīgi smīnēja, kad viņš man atbildēja:

«Ļoti labi, ja jums tā patīk.»

Es uzmetu viņam nopietnu, gandrīz bargu skatu.

«Kā jūs to domājat?» es jautāju.

Sicīlijas jūrnieks norādīja uz manām rokām un teica:

«Tās nav koraļļu zvejnieka rokas.»

Es paskatījos uz savām rokām.

Viņam bija taisnība: tās bija tik baltas un smalkas, ka maniem vārdiem nebija iespējams ticēt. Mazajam, omulīgajam kapteinim bija gaišas acis, un viņš tūliņ bija ievērojis starpību starp manām rokām un apģērbu. Neviens cits man tādu vērību nebija piegriezis, kā tieši viņš.

Pirmajā brīdī viņa vārdi mani pārsteidza, bet drīz es saņēmos un, cigāru mierīgi kūpinādams, sacīju:

«Nu, un ko tad vēl jūs teiksit?»

«Neko, it neko, bet jūs varat būt pārliecināts, ka uz mana kuģa jums nav ko bīties. Es protu turēt muti un rūpējos tik par lietām, kas attiecas uz mani. Jums jābūt kādam svarīgam iemeslam, kādēļ jūs tā rīkojaties; par to es esmu pārliecināts. Ak Dievs, cik dzīvē nav bēdu un nelaimes!» un viņš sāka skaitīt uz pirkstiem: «te ir mīlestība, atriebība, strīdi, naudas zaudējumi — gadās kaut viens pats iemesls, un cilvēkam vairs nav miera: jāklīst no vienas vietas uz otru kā nelabā vajātam. Jūs man esat dāvājis savu uzticību, un es tai vaigā nespļaušu.»

Viņš pacēla sarkano cepurīti un izskatījās tik uzticams, ka man tik tikko asaras nesaskrēja acīs. Sniedzu viņam roku, un viņš to spieda ar tādu kā cieņu, draudzību un laipnību.

Bet lasītājs teiks, ka viņš taču man izkrāpis naudu.

Jā, kaut arī — bet viņš ne par kādu naudu pasaulē nebūtu ņēmies mani izprašņāt, kā un ko. Ar dienvidniekiem piemītošo smalkjūtību viņš pārtrauca šo sarunu un iesāka runāt par cigāriem, kuras mēs smēķējām.

«Tabaka ir laba, vai ne?» viņš jautāja.

«Lieliska!» es atbildēju, jo tabaka tiešām bija laba.

Viņš priecīgi smējās, ka baltie zobi vien mirdzēja.

«Tiem arī jābūt labiem cigāriem, jo es tos dabūju no kāda, kas smēķē vislabākos. Karmelo Nerijs ir izlutināts kungs.»

Pārsteigts paskatījos uz viņu. Kāds likteņa untums atkal mani savedis kopā ar šo laupītāju! Es smēķēju viņa tabaku, un man bija jāpateicas tam arī par bagātību, ko viņš bija sakrāvis šķirstā.

«Vai jūs to viru personiski pazīstat?» es ziņkāri jautāju.

«Vai es to pazīstu? Tikpat labi kā pats sevi. Šodien paliek tikai divi mēneši, kamēr viņš bija uz mana kuģa.

Tas atgadījās tā. Es toreiz biju Getā. Tur viņš atnāk pie manis un saka, ka žandarmi šim esot uz pēdām. Viņš piedāvāja man tik daudz zelta, cik es nekad neesmu redzējis, lai tik paņemot līdzi uz Termini, no kurienes tam viegli paslēpties kalnos. Viņam bija līdzi Terēze, un es biju viens pats uz kuģa, jo mani ļaudis bija pilsētā.»

«Tu mani vedīsi uz Termini,» viņš man saka, «un par to tu dabūsi šito! Ja liegsies, tad tu esi beigts!»

Ha, ha, ha! To bija patīkami dzirdēt! Es viņu izsmēju, uznesu Terēzei krēslu un pacienāju to ar sulīgiem bumbieriem.

«Klausies, Karmelo,» es teicu, «kādēļ tu man draudi? Ne es baidos, ka tu mani nogalināsi, ne arī tev jābaidās, ka es tevi nodošu. Tu esi laupītājs, un tomēr es esmu pārliecināts, ka tu nebūtu sliktāks par kuru katru citu, ja tik tu varētu šķirties no dunča.»

Tā es runāju ar laupītāju virsnieku Karmelo. Es viņam vēl teicu: «Man no tevis nevajag diezin kādas bagātības, par braucienu līdz Termini dod man tik to, kas man nākas, un Terēzes dēļ mēs šķirsimies kā draugi.» Jums būtu vajadzējis redzēt, kā viņš izbrīnījās — viņa smieklus varēja tikpat labi uzskatīt par pateicību, kā arī par niknumu. Viņš skatījās uz Terēzi, tā bija uzlēkusi kājās, bumbieri tai izbira no klēpja, un ar asarām skaistajās, zilajās acīs viņa uzlika roku uz manējās un teica: «Tu esi labs puisis, tava skuķe tevi laikam ļoti mīl.»— Jā, to viņa teica, un viņai bija taisnība.»

To sakot, kapteinis pateicīgi un godbijīgi pacēla acis uz augšu, bet man sirdī pamodās rūgta greizsirdība.

«Jūs esat laimīgs cilvēks,» es viņam teicu, «jums ir dzīvē ceļa zvaigzne, sieviete, kas jūs mīl un ir jums uzticīga.»

«Jā, kungs, tā tas ir,» viņš noņēma cepuri un godbijīgi teica: «Tā sieviete ir mana māte.»

Sī vientiesīgā un negaidītā atbilde mani aizkustināja vairāk, nekā es to gribēju izrādīt. Es sajutu asas sāpes — kādēļ, ak, kādēļ manai mātei vajadzēja nomirt tik jaunai! Kādēļ nekad neesmu izbaudījis tās svētās jūtas, kas šo kapteini tā aplaimoja? Kādēļ man bija jāstāv pasaulē vienam un jāiet postā sievas neuzticības dēļ! Sīs domas man laikam varēja nolasīt no sejas, jo kapteinis līdzcietīgi teica:

«Jums gan vairs nav mātes?»

«Māte man nomira, kad es vēl biju maziņš,» es atbildēju.

Kapteinis nekā neatbildēja un pūta dūmus gaisā, viņš likās aizkustināts. Es viņam jautāju:

«Kas tad tā Terēze tāda?»

«To ir grūti pateikt, kungs, neviens to nezina. Viņa mīl Karmelo Neriju, tas ir viss. Vai jūs kādreiz esat redzējis Karmelo?»

Es teicu, ka ne.

«Karmelo ir liels kā milzis, un apaudzis ar bārdu, īsts vilks. Un Terēze? Vai kādreiz esat redzējis vieglu mākonīti, kas naktī aizpeld gar mēnesi? Tāda ir Terēze — maza un. smalka kā bērns, ar viļņainiem matiem, mīļām acīm un tādām rociņām, kas pat rīksti nespēj parlauzt, un tomēr ar Karmelo viņa dara, ko grib.»

«Bet vai viņa tam ir uzticīga?» es tā kā bailīgi jautāju.

Kapteinis izbrīnījies paskatījās manī. «Vai viņa tam uzticīga? Ak Kungs! Jūs, kā redzu, viņu nepazīstat. Karmelo barā reiz bijis skaists un pārdrošs puisis, īsts rīkļurāvējs, tas bijis kā negudrs uz Terēzi un nedevis tai mieru. Kādu dienu viņš to saticis vienu pašu un gribējis skūpstīt. Bet viņa izrāvusi dunci un ievainojusi to. Karmelo viņu vēlāk nonāvējis. No tā jūs varat spriest, kas šī skuķe par velnēnu. Viņa ir lepna uz to, ka izņemot Karmelo neviens cits vīrietis viņai nav pieskāries. Tīrā nelaime, ka tā viņu tā mīl.»

«Kā tad tā, vai tad jums labāk patiktu, ja viņa būtu neuzticīga?» es jautāju.

«To nu gan ne, neuzticīga sieva pelna nāvi — tomēr žēl, ka Terēze viņu tā mīl. Tādu cilvēku! Reiz viņu tomēr noķers un piekals uz visu mūžu galerās — tā būs viņas nāve! Ticiet man. Ja viņai no bēdām nelūzīs sirds, tad viņa pati sevi nogalinās. Viņa liekas tik maiga un vārīga, bet gribasspēks tai ir kā dzelzs. Kā dzīvē, tā arī nāvē viņa iet pati savu ceļu — tādas sievietes ir — un kuras liekas tās vājākās, tās ir tās spēcīgākās.»

Mūsu sarunu pārtrauca matrozis, kas nāca pēc kādas pavēles. Runīgais jūrnieks nolika man blakus savu cigāru maku un, laipni uz to ar roku pamādams, atstāja mani vienu pašu.

Man bija patīkami, ka paliku viens pats, jo man bija daudz ko domāt. «Neuzticīga sieva pelna nāvi!» Pat šis vienkāršais jūrnieks tā domā. «Ej un nokauj to!» Sie vārdi man pastāvīgi skanēja ausīs un es tos neviļus atkārtoju balsī.

Pēc tam visu laiku pavadīju gandrīz viens pats. Sad un tad kapteinis gan man pateica pa laipnam vārdam, bet tā kā vējš bija grozījies, tad viņam visa uzmanība bija jāpiegriež kuģim.

Laiks bija ļoti jauks, kuģis ātri slīdēja pa viļņiem un mēs cerējām, ka nonāksim Palermo nākošajā dienā, kamēr saule vēl nebūs rietējusi.

Es uz kuģa biju pagatavojis sev gultas vietu, par to kapteinis bija gluži izmisis un piedāvāja man savu kajīti.

«Mēnesnīcā nenāk miegs un esot nedroši,» viņš bailīgi teica.

Man bija jāsmejas. Nedroši! Ja būtu bijis nolemts, ka man jākļūst ārprātīgam, tad jau pagājušajā naktī tāds būtu kļuvis.

«Nerūpējieties manis dēļ!» es viņam teicu. «Es mēnesnīcu mīlu, viņa man dara labu. Es te gulēšu ļoti labi.»

Viņš vēl drusku vilcinājās, tad aizsteidzās un atnāca ar biezu kažoku. Viņš mani lūdzās tik ilgi, lai ar to aizsargājoties no vēsā nakts gaisa, ka beidzot man vajadzēja paklausīt. Tad novēlēja man labu nakti un, jautru meldiju svilpodams, devās uz savu kajīti.

Savā guļas vietā izstiepies, es skatījos uz tumši zilajām debesīm, kur mirdzēja miljoniem zvaigžņu, un pēkšņi man likās, ka mūsu kuģis arī kāda zvaigzne, kas kopā ar citām peld pa gaisa jūru. Nez, kādi radījumi dzīvo tur, uz citām zvaigznēm? Vai tādi, kas mums līdzinās, kas dzīvo tāpat kā mēs, tāpat mīl, tāpat viens otru apmelo, vai kādi augstāki radījumi, kas nepazīst mūsu mīlu? Vai ir kāda zvaigzne, kur nav sieviešu?»

10.    nodaļa.

Visu nākošo dienu gadījās labs ceļavējš, un kādu stundu pirms saules rieta mēs iebraucām Palermo. Tiklīdz iegājām ostā, tā arī tūliņ uz kuģa ieradās pulciņš žandarmu un oficieru ar revolveriem un šautenēm un rādīja rakstu, ka tiem pavēlēts meklēt Karmelo Neriju. Man bija rūpes labā kapteiņa deļ, bet viņš it kā par to nelikās ne zinis. Smaidīdams viņš sasveicinājās ar bruņotajiem valdības kalpiem, it kā tie būtu viņa labākie draugi.

«Man liekas,» viņš teica, atnezdams pudeli vīna, «ka Karmelo uzturas Getas tuvumā. Kādēļ man to slēpt, jo par viņa galvu taču izsolīta maksa, un es esmu nabaga cilvēks un tādēļ jau vien jums labprāt palīdzētu to dabūt rokā.»

Viens no šiem kungiem skatījās uz viņu neticīgi un teica:

«Mums ir ziņots, ka Nerijs divus mēnešus atpakaļ aizbēdzis no Getas, un viņam palīdzējis Andreo Lucianijs, kas ar savu kuģi «Lauru» izvadā preces starp Neapoli un Palermo. Un jūs taču esat Andreo Luciani un šis kuģis ir «Laura». Mēs taču nemaldāmies?»

«Vai tad jūs arī kādreiz maldāties?»— kapteinis iesaucās, viņam uz pleca sizdams. «Pat ja Svētais Pēteris kādreiz iedomātos ar jums pajokot un paša deguna priekšā aiztaisīt debesu durvis, tad jūs droši vien atrastu citas, vēl labākas durvis; jums ir pilnīgi taisnība, mazākais tanī ziņā, kas zīmējas uz manu vārdu un kuģi, bet citādā ziņā jūs briesmīgi maldāties,» viņš teica ar galvu pamādams, un skaļi iesmējās. «Bet par to jau strīdēties neiesim. Vai drīkstu vēl piedāvāt drusku vīna? Laupītāju meklēšana ir tāds sauss darbs. Piepildiet savas glāzes, draugi! Netaupiet to pudeli, man ir vēl divdesmit tādu pašu.»

Žandarmi smējās un dzēra viņa vīnu. Jaunākais no tiem, spēcīgs zēns, ar savu vientiesību mēģināja to nopietni ievilināt slazdos.

«Bravo, Andreo,» viņš iesaucās, «būsim draugi! Bet vai tad tas būtu kāds grēks, ja laupītājs būtu kā pasažieris uz kuģa? Tāds droši vien maksātu vairāk par citiem pasažieriem. »

Bet kapteinis nebija tik viegli ķerams. Viņš izlikās briesmīgi izbijies un, dievbijīgi pacēlis acis pret debesīm, sacīja:

«Lai Dievmāte un visi svētie jums piedod, ka jūs domājat, ka godīgs jūrnieks no tāda blēža varētu pieņemt naudu! Man jau nelaime būtu uz pēdām klāt. Kāds jūs tik gribējis maldināt, es neko nezinu par Karmelo Neriju un ceru arī, ka svētie mani pasargās, ka man ar to nav jātiekas.»

Viņa vārdi izklausījās tik ticami, ka oficieri apjuka, lai gan kuģi sāka rūpīgi izkratit. Cerībās vīlušies, viņi vēl nopratināja citus kuģa ļaudis un arī mani, bet dabūja ļoti neapmierinošas atbildes. Mani viņi pēc drēbēm noturēja par zvejnieku, un es tiem par laimi nemaz nelikos aizdomīgs. Pavisam nokaunējušies, viņi atvadījās no kapteiņa un bija pilnīgi pārliecināti, ka uzlaisti uz nepareizām pēdām.

Kad tie vairs nebija redzami, Andreo kā zēns lēkāja pa kuģa klāju un uztraukts teica:

«Viņi drīzāk priesteri piedabūtu, lai sūdz tiem grēkus, nekā mani, lai nodotu tiem cilvēku, kas man dāvinājis labus cigārus. Lai tik viņi iet atpakaļ uz Getu un tur okšķerē pēc viņa, kalnos Karmelo ir drošs, tur viņu neapgrūtinās neviens žandarms.»

Es atvadījos un sniedzu kapteinim roku.

«Kungs,» viņš sacīja, «man loti žēl no jums šķirties. Jūs taču neļaunojaties, ka palīdzēju nabaga velnam, kurš man uzticējās.»

«Nē, nē!» es atbildēju. «Gluži otrādi, man patiktu, kaut daudz būtu tādu cilvēku kā jūs. Ardievu! Pateicos par jūsu viesmīlību, es jūs atcerēšos. Ja kādreiz esat vientuļš, bez drauga, tad nāciet pie manis.»

«Bet kā lai es to varu, ja nezinu jūsu vārda,» viņš ziņkārīgi atbildēja.

Es jau naktī domāju, ka jāpieņem svešs vārds, un nolēmu saukties sava bijušā skolas biedra vārdā, ko kādreiz no sirds mīlēju un kas Venēcijā noslīka. Tādēļ kapteinim tūliņ atteicu:

«Jautājiet pēc grāfa Cēzara Oliva. Es drīz atgriezīšos Neapolē, un tur gandrīz katrs pateiks manu adresi.»

Tad sicīlietis noņēma cepuri un zemu paklanījās.

«Es jau manīju, ka jums nav koraļļu zvejnieka rokas,» viņš smaidot teica. «Smalku kungu tūliņ var pazīt. Ardievu, kungs! Es arvien būšu gatavs jums pakalpot.»

Es sniedzu roku un, ātri atstājis kuģi, devos krastā.

«Ardievu! Vēlreiz jums pateicos!» es teicu.

«Ne par ko, kungs!»

Vēlreiz tam pamāju ar galvu. Labsirdīgais gudrinieks! Ja uzskati par taisnību un netaisnību bija pa daļai sajukuši, tad varbūt viņa meliem bija lielāka nozīme, nekā dažai patiesībai, ko dzirdam no mūsu draugiem.

Vispirms Palermo sāku iegādāties manai kārtai piederīgu apģērbu. Skroderim stāstīju, ka izpriecas dēļ biju piebiedrojies koraļļu zvejniekiem, un tādēļ uzvilku viņu drēbes. Manam stāstam ticēja, jo es pasūtīju vairākus uzvalkus un uzdevu savu vārdu un labāko viesnīcu pilsētā. Viņš mani apkalpoja laipni, un tā es savas zvejnieka drēbes apmainīju pret dārgu uzvalku. Tā pārmainījis savu ārieni, Palermo lepnākajā viesnīcā noīrēju vairākas istabas, lai pamazām īstenotu savu nodomu.

Galvenais uzdevums bija droši noguldīt naudu, tādēļ kādam ievērojamam baņķierim uzdevu savu pieņemto vārdu un paskaidroju, ka pēc daudziem gadiem esmu ieradies Sicīlijā. Mani saņēma ļoti laipni, apsolīja milzīgās naudas summas droši noguldīt un bija pārsteigts par maniem dārgakmeņiem. Es viņu lūdzu izvēlēties divus briljantus un vienu smaragda gredzenu. Viņš sākumā atteicās, bet beigās arī pieņēma šo bagāto dāvanu. Es biju priecīgs, ka ar šiem dārgumiem ieguvu viņa labvēlību, un tas nemaz vairs neprasīja tuvākas ziņas, kādas man grūti būtu nācies tam sagādāt.

Pēc tam galvenais bija pārveidot savu izskatu, lai nebūtu ne mazākās līdzības ar mirušo Fabio Romāniju. Man senāk bija ūsas, tagad tās bija tikpat baltas kā mati. Tagad ļāvu augt arī bārdai. Bet tomēr sejai arvien vēl piemita jauna cilvēka izskats un acis raudzījās tikpat skaidri kā agrāk, tā kā mani tomēr varēja pazīt. Un šīs acis spēja stāstīt par lietām, ko nedrīkstēja zināt, kurām vajadzēja būt aizmirstām un apraktām.

Ko lai daru?

Beidzot nolēmu valkāt tumšas brilles, un ja kāds jautātu, tad atteikt, ka acis nevar panest dienas gaismu. So nodomu tūliņ izpildīju un kad, mājās pārnācis, paskatījos spogulī, jutos pilnīgi apmierināts. Ar brillēm izskatījos kā cits cilvēks, un baltie mati mani padarīja par gadus piecdesmit vecu.

Es mēģināju pārveidot arī balsi. Parasti tā bija mīksta, bez tam ieradums ātri runāt un rādīt ar rokām. Tagad centos balsi pataisīt asu, izsargājos kustināt galvu un rokas. Tas bija par daudz grūti, vajadzēja daudz pūļu un laika, beidzot tomēr tas izdevās. Kā paraugs bija vecs anglis, kas arī dzīvoja viesnīcā un atgādināja ledus kalnu un kura uzvešanās bija ļoti cienīga. Es raudzīju tam darīt pakaļ, tāpat turējos taisni un stīvi un uz ļaudīm lūkojos kā no augšas. Manām pūlēm bija panākumi, jo viesnīcas sulaiņi mani citādi nesauca, kā par balto lāci.

Tad nosūtīju vēstuli redaktoram, kura laikrakstu lasīja arī Romāniju pilī, pieliku piecdesmit frankus un lūdzu, lai nākošajā numurā ievieto šādu tekstu.

«Mums ziņo, ka grāfs Cēzars Oliva, kas ilgus gadus dzīvojis ārzemēs, tagad ieradies ar milzīgu bagātību un domā Neapolē apmesties uz dzīvi. Domājams, ka augstākā sabiedrība viņu saņems ar izplestām rokām.»

Šī mana ziņa bija nodrukāta gandrīz vārdu pa vārdam. Redaktors ar pateicību man piesūtīja numuru, neminēdams ne vārda par tiem piecdesmit frankiem. Varbūt vēl par 50 frankiem viņš mani ieceltu par ķēniņu. Redaktori pie mums Itālijā par naudu raksta visu, ko tiem liek. Nabaga cilvēki! Kas gan viņus sodīs! Viņi jau tik maz nopelna ar tinti un spalvu.

Beidzot pienāca pēdējā diena Palermo. Domās nogrimis, sēdēju viesnīcā pie loga un vēroju rāmo jūras spoguli. Vakara blāzma vēl nebija nodzisusi, bet no jūras jau pūta vēss vējiņš.

Biju jau labi iemācījies savu lomu, un tā gandrīz bija palikusi par otru dabu, ko ievēroju arī vienatnē. Es vienaldzīgi raudzījos cigāra dūmos, kad pēkšņi manas domas pārtrauca skaļi kliedzieni, ko sacēla kāds paliels cilvēku bars. Es izliecos pa logu, bet neko nevarēju saskatīt, kad piepeši istabā iesteidzās sulainis un lielā uztraukumā teica:

«Karmelo Nerijs! Kungs, Karmelo Nerijs! Viņi to saķēruši!»

Kaut arī šī ziņa mani pārsteidza, es tomēr sēdēju un savaldījos, pūlēdamies noturēties savā lomā.

Mierīgi izņēmis cigāru no mutes, es vienaldzīgi teicu:

«Tad jau viņi noķēruši lielu nelieti. Valdībai par to var novēlēt laimes. Kur tad viņš ir?»

«Uz lielā laukuma,» sulainis atbildēja. «Jums jāpaietas tik daži soļi, lai redzētu Karmelo. Ļaudis krīt uz viņu kā mušas uz medus. Es arī skriešu paskatīties.»

Viņš aizdrāzās kā mazs bērns, kas pirmo reizi iet uz tirgu. Es paņēmu cepuri un devos viņam pakaļ.

Tas bija raibs skats: cilvēki drūzmējās cieši saspiedušies, runādamies un rokas plātīdami; viņu vidū, apbruņotu žandarmu ielenkts, stāvēja drūmais laupītājs. Viņi bija apstājušies netālu no žandarmērijas valdes, un viņu oficierim, iekams tie devās tālāk, bija jāziņo priekšniecībai. Nerijs sēdēja uz spēcīga ēzeļa, kājas viņam bija piesprādzētas, rokas sasietas uz muguras un ieslēgtas dzelžos. Mati nokārās līdz pleciem, bārda gandrīz pavisam aizsedza rupjos, atbaidošos sejas pantus; es tomēr redzēju, ka viņš ar zobiem nikni košļāja apakšlūpu un zvērīgām acīm vēroja lielo cilvēku pūli. Viņš bija spēcīga auguma, uz muguras sasietās rokas līdzinājās varenām vālēm, ar kurām cilvēku var nosist ar vienu pašu belzienu. Viņa apģērbs bija tik raibs un skaists, ka par to varētu sajūsmināties pat mākslinieks. Ap gurniem bija apsieta sarkana šalle, muskuļainās rokas līdz pašiem pleciem bija kailas, kakls vaļā; spēcīgās, brūni iedegušās krūtis cilājās lielā uztraukumā un niknumā. Lai labāk varētu redzēt, es spiedos arvien tuvāk. Nerijs tajā brīdī strauji sakustējās un žandarmi viņam draudēja ar kailiem zobeniem.

Laupītājs nicinoši iesmējās.

«Vai jūs domājat, ka tāds var skriet kā briedis, kam kājas un rokas sasietas?» viņš rēca. «Es gribu runāt ar to cilvēku,» viņš pamāja ar galvu uz kādu, kas atradās pūlī.

Žandarmi vispirms saskatījās, tad pavērsās pret viļņojošo ļaužu jūru, nezinādami, ko viņš grib.

Karmelo netērēja daudz vārdu, viņš izslējās, cik to ķēdes atļāva, un skaļi teica.

«Luidži Biskardi! E, kapteini Vai tu domā, ka es tevi neredzu? Vai pašā ellē tevi pazīšu! Nāc tuvāk, man tev uz šķiršanos jāsaka kāds vārds.»

Iestājās klusums. Ļaužu bars pašķīrās un palaida uz priekšu jaunu, gandrīz skaistu cilvēku ar bālu seju, dzestrām, pētošām acīm. Viņš bija ģērbies skaistā strēlnieku formas tērpā un, elkoņiem atspiezdamies, virzījās uz priekšu caur ļaužu drūzmu. Nonācis līdz laupītājam, viņš mierīgi nostājās tā priekšā, un lūpu kaktiņos tam parādījās zobgalīgs smaids.

«Un tevi tomēr saķēra, Karmelo? Tu mani sauci, ko tu gribi, nelieti?»

Nerijs sāka nikni lādēties, kā uz lēcienu sagatavojies tīģeris, skatīdamies savā pretiniekā.

«Tu — nodevēj,» viņš šņāca, «tu ošņāji man pēdas, tu gāji man pakaļ — tev izdevās! Tagad tu vari iet pie viņas — viņa jau gaida, liec, lai viņa saka, cik ļoti tā tevi mīl — ja tu to spēj!»

Ļaunā priekā mirdzošās laupītāja acis jaunajam oficierim iedvesa bailes, viņš strauji iesaucās:

«Ko tas nozīmē, nelieti — vai tu viņu?— ak Dievs, tu taču viņu nebūsi nogalinājis?»

Karmelo skaļi un mežonīgi iesmējās.

«To viņa pati izdarīja!» viņš priecājās. «Ha, ha! Tas gan tev ne prātā nenāca, ko? Viņa paņēma manu dunci un iedūra sev sirdī. Jā, viņa labāk mira, lai nebūtu jāskatās tavā bālajā liekuļa ģīmī, lai nebūtu jācieš tavs apkampiens. Uzmeklē viņu, viņa guļ tur kalnos ar smaidošām lūpām un pēdējo skūpstu viņa deva man — man — vai tu dzirdi? Tagad tu vari iet pie velna!»

Žandarmi atkal ķērās pie ieročiem, bet laupītājs savaldīja dusmas un mēģināja izlikties vienaldzīgs. Jaunais oficieris sagrīļojās un būtu gandrīz pakritis, jau tā bālā seja palika vēl bālāka, un kā bez spēka viņš iestreipuļoja ļaužu barā. Likās, ka viņu negaidot ķēris smags sitiens, kas atstājis dziļu, grūti dziedināmu brūci.

Es piegāju pie viena no žandarmiem un iespiedu tam saujā naudas gabalu.

«Vai es nevaru ar to kādu vārdu parunāt?» es jautāju. Žandarms acumirkli šaubījās.

«Bet tikai acumirkli, kungs.»

Es pievērsos laupītājam un klusu, tā kā tik viņš varēja saprast, jautāju:

«Vai jums nav kas Andreo Luciani sakāms? Esmu viņa draugs.»

Viņš paskatījās manī, un smaids tam pārlaidās pār seju.

«Andreo ir labs puisis. Sakiet viņam, ja gribat, ka Terēze ir mirusi un es vairāk kā miris. Viņš zina, ka es neesmu tās slepkava, es to nebūtu varējis izdarīt. Es nespēju viņu aizkavēt, kad jau nazis tai bija krūtīs — tā ir labāk.»

«Vai viņa to darīja, lai cits to nedabūtu?»

Karmelo pamāja ar galvu. Vai es maldījos, jeb tās tiešām bija asaras, kas šim cilvēkam mirdzēja acīs?

Žandarms man deva zīmi, un tikko es biju atkāpies, piešiem skanot pienāca oficieris, uzlēca zirgā un deva zīmi. Ļaužu bars pašķīrās, jātnieki devās projām un pēc dažām minūtēm tie ar vareno, drūmo laupītāju jau bija nozuduši. Pamazām izklīda arī ļaudis, kas, uztraucošo notikumu pārrunādami, devās gan uz mājām, gan uz darbu, un drīz vien plašais laukums bija tukšs. Nogrimis dziļās domās, es staigāju šurp turp. Iedomājos Terēzi ar zelta matiem, kā viņa guļ viena pati kalnos ar pārdurtu sirdi, lai nebūtu jākrīt nepatīkama cilvēka rokās. Tātad bija sievietes, kas labāk mirst nekā paliek neuzticīgas. Savādi, ļoti savādi! Protams, ka to darīja vienīgi neizglītotas sievietes, tādas kā, piemēram, šī laupītāja mīļākā, bet smalki audzinātās dāmas, kas staigā zīdā un samtā, ar dunci nedraudzējas, tās labāk apgādājas ar vienu vai vairāk mīļākajiem.

Ta staigājot, kādam iekšējam mājienam sekodams, iegāju žandarmērijas namā apvaicāties tuvāk par tiem apstākļiem, kādos Karmelo apcietināts. Skaists, inteliģents cilvēks iznāca man pretī un, izlasījis manu karti, laipni palocījās.

«Jā, Nerijs mums sagādāja daudz darba,» viņš man teica. «Mēs gluži pareizi domājām, ka viņš no Getas aizgājis, kur ilgi slapstījās. Beidzot mēs sadzinām viņa pēdas.»

«Vai viņš neturējās pretī?»

«Viņš bija kā jērs. Viens no mūsējiem bija uzglūnējis viņa mīļākai, Terēzei, un sekoja tai līdz kādai kalnu aizai, kur viņa pazuda. Pēc viņa ziņojuma mēs izsūtījām žandarmus to meklēt. Gaismai austot, tie viņu pārsteidza un sasēja. Viņš nemaz nebija pārsteigts, un mūs ieraugot, teica: «Es jūs gaidīju.» Viņam blakus asinīs gulēja tā mīļākā. Viņš pats to nogalinājis, lai gan liedzās — katrs viņa vārds ir meli.»

«Kā tas nāk, ka viņš bija viens pats, es domāju, ka viņam bija daudz biedru?»

«Jā gan, trīs jau sagūstījām pāris nedēļas atpakaļ. Citi bija pazuduši bez pēdām. Es domāju, ka Karmelo viņus atlaidis un aizsūtījis tālu prom. Tie nu ir bez vadoņa, un kad tādi paliek vieni, tad viņi nav bīstami.»

«Un kas nu notiks ar Neriju?» es jautāju.

«Nu, tas uz visu mūžu tiks nosūtīts uz galerām, par to nevar būt nekādu šaubu.»

Es pateicos par ziņām un izgāju. Kad dabūju to dzirdēt par Neriju, jutos vēl vairāk apmierināts, jo tagad to mantu, ko atradu ģimenes kapenēs, vēl drošāk uzskatīju par savu īpašumu. Nebija nemaz ticams, ka kāds no viņa ļaudīm drīkstētu tuvoties Neapolei, lai šo mantu piesavinātos, un Nerijs bez šaubām būtu bijis apmierināts, ja būtu zinājis, ka viņa dārgumi tiks izlietoti pelnītai atriebībai. Visi šķēršļi man tika nogādāti no ceļa, viss mani virzīja uz mērķi, likās, ka pats Dievs ir manā pusē, jo viņš noteikti aizstāv taisnību. Viņu nevar piekrāpt ar garām lūgšanām, kārtīgi apmeklējot dievnamu, svēti saliekot rokas un sataisot dievbijīgu ģīmi. Kas vēl tik labi prata lūgt Dievu kā mana sieva, kā kāda svētā viņa metās ceļos Kristus priekšā, un tomēr, katrs vārds, kas tai nāca pār lūpām, bija meli.

11.    nodaļa.

Septembra trešā nedēļa tuvojās beigām, kad atkal atgriezos Neapolē. Laiks kļuva arvien vēsāks, tādēļ holēras sērga sāka mazināties, un cilvēki kļuva tādi kā drošāki. Viņi atkal meklēja izpriecas, it kā nekas nebūtu noticis. Es ierados pilsētā agri no rīta, apmetos pirmās šķiras viesnīcā un ierīkojos tur uz vislepnāko. Viesnīcas saimniekam teicu, ka gribu turēt ekipāžu, kambarsulaini un lūdzu viņa padomu. Protams, saimnieks darīja visu man pa prātam, un pat ķēniņš nevarētu labāk tikt apgādāts par mani. Sulaiņi sacentās manis dēļ, un ko es gribēju, tas notika, visi runāja par manu neizmērojamo bagātību, devīgo roku un lepno dzīvi.

Bija vakars, pirmais vakars, kad uzstājos Neapolē kā grāfs Cēzars Oliva. Laiks bija ļoti jauks. No jūras pūta mazs vējiņš, un pie zilajām debesīm rietošā saulē kvēloja sārti mākonīši. Baltgalvainie viļņi, klusu čalodami, atsitās pret krastu, un no ūdens puses atskanēja zvejnieku sērā dziesma. Pēc pusdienas es devos uz lepno kafejnīcu, kuru bieži tiku apmeklējis kā grāfs Fabio Romānijs. Es cerēju tur atrast Gvido Ferrari. Lepnās istabas bija pārpildītas, bet tā kā laiks bija tik jauks, tad daudz galdiņu bija salikti uz ielas, pie tiem sēdēja daudz publikas un dzēra kafiju.

Slepus pārlaidu ātru skatu pār viesiem. Lūk, tur! Vai nemaldos? Tur sēdēja mans kādreizējais draugs, — šis nelietis! Ērti atgāzies, kājas atlicis uz otra krēsla, viņš likās jūtamies ļoti omulīgi. Gvido Ferrāri smēķēja un lasīja avīzi. Viņš bija ģērbies melnā uzvalkā, uz mazā pirkstiņa laistījās skaists briljants, ko tūliņ pazinu kā savu.

«Laikam gan kāda mīlestības dāvana vai piemiņa no nelaiķa drauga,» es nikni nodomāju un piegāju pie galdiņa blakus. Paņēmis krēslu, apsēdos. Gvido Ferrāri pār avīzes malu vienaldzīgi paskatījās manī, bet tā kā cilvēks ar baltu bārdu un melnām briJlēm nebija nekas interesants, tad viņš tūliņ atkal novērsās un turpināja lasīt. Ar spieķi uzsitu uz marmora galdiņa un pasūtīju sulainim tasi kafijas, tad aizkūpināju cigāru un atgāzos tāpat kā Gvido Ferrāri. To ievērojot, viņš likās tā kā pārsteigts, un vēlreiz ielūkojās manī, bet šoreiz jau vērīgāk.

Bet es izlikos viņu nemaz nemanām. Man atnesa kafiju, es samaksāju un iedevu sulainim neparasti lielu dzeramnaudu, tādēļ viņš turēja par vajadzīgu vēlreiz noslaucīt galdu, un nolika man blakus visas vēl neaizņemtās avīzes. Sāku sarunāties ar iztapīgo sulaini un centos balsī ielikt pēc iespējas vairāk rupju un svešādu skaņu.

«Sakiet, vai jūs Neapoli labi pazīstat?»

«Jā gan, kungs!»

«Vai jūs man varat parādīt ceļu uz grāfa Romānija pili?»

Tas bija labi teikts. Kaut arī Gvido neskatījos, tomēr jutu viņu saraujamies un uzmanīgi klausāmies.. Sulainis uzrāva plecus un uzacis, cik augstu vien iespējams, un žēlā balsī teica:

«Ak Dievs! Grāfs ir miris!»

«Miris!» es iztrūcies iesaucos. «Tik jauns! Vai tas var būt?»

«Holēra, kungs, neprasa, vai jauns, vai vecs, netaupa ne bagātus, ne nabagus.»

Atspiedis galvu rokā, izlikos gaužām satriekts par šo ziņu, tad atkal iesāku:

«Tad jau, diemžēl, nāku par vēlu. Es biju viņa tēva draugs, daudz, daudz gadu nebiju dzimtenē un labprāt vēlētos redzēt jauno Romāniju, kuru redzēju kā mazu zēnu. Vai viņam vēi ir dzīvi kādi radinieki, vai viņš bija precējies?»

«Jā, kungs. Grāfiene dzīvo vēl turpat pilī, bet cik man zināms, tad pēc vīra nāves nevienu nepieņem. Viņa ir jauna un skaista kā eņģelis. Mazais bērns arī dzīvs.»

Ferrāri sakustējās, un es sāku viņā skatīties. Viņš palocījās un, cepuri pacēlis, teica:

«Piedodiet, kungs, ka es traucēju — es jauno grāfu pazinu labāk nekā iebkurš cits te Neapolē. Es priecātos, ja varētu jums pakalpot ar paskaidrojumiem.»

Ak, šī balss — kā tā iedūrās man sirdī! Acumirklī nevienu vārdu nedabūju pār lūpām, kaut kas iespiedās rīklē. Par laimi drīz atkal izdevās apvaldīt uztraukumu, gausi pacēlu cepuri un dzestri atbildēju:

«Pateicos, kungs. Es jums tiešām paliktu daudz pateicības parādā, ja jūs mani iepazīstinātu ar nelaimīgā jaunā grāfa piederīgajiem. Vecais grāfs Romānijs man bija tuvāks kā brālis, vīriešu starpā jau atgadās tāda draudzība. Atļaujiet, ka stādos jums priekšā!» palocīdamies es sniedzu viņam savu karti. Viņš paņēma to un, izlasījis, paskatījās manī ar cienību un patīkami pārsteigts.

«Grāf Cēzar Oliva!» viņš iesaucās. «Es jūtos laimīgs, ka man tas gods ar jums iepazīties. Mēs jau lasījām laikrakstos, ka jūs esat ieradies, mēs zinām, ar kādām tiesībām jūs varat, cerēt uz laipnu saņemšanu. Un tādēļ man sevišķi žēl, ka, pēc tik ilga laika atgriežoties dzimtenē, šī bēdu vēsts jums aptumšo prieku. Atļaujiet man izteikt cerību, ka tas būs vienīgais mākonis, kas aptumšos mūsu spožo sauli.»

To sakot, viņš sniedza man roku ar itāliešiem un it sevišķi viņam piemītošo atklātību. Man pārskrēja auksti drebuļi. Ak, Dievs, vai es šo roku varēju ņemt savējā!

Bet ja savu nodomu gribēju īstenot līdz galam, tad biju spiests to darīt, citādi viņš mani noturētu par nepieklājīgu, ja nesniegšu viņam roku, un šīs neuzmanības dēļ es varēju sabojāt visu lietu. Piepeši smaidīdams, sniedzu viņam roku. Tās spiediens kā kvēlojoša ogle dedzināja manu delnu. Gandrīz vai iekliedzos lielās mokās.

Bet arī šis pārbaudījums bija laimīgi garām. Es jutu, ka tagad viņam tāpat kā kuram katram vienaldzīgi varu sniegt roku. Ferrāri nemanīja manu uztraukumu, viņš bija labā omā un teica sulainim:

«Vēl tasi kafijas un divus cigārus.»

«Grāfa kungs, jums taču nebūs ko iebilst pret vienu cigāru no manas puses?» viņš jautāja, man pievērsies. «Vai ne? No jums tas būtu ļoti laipni. Te būs mana karte,» viņš izvilka to no kabatas un nolika uz galda. «Gvido Ferrāri, mākslinieks — tikai ļoti nabags. Bet uz iepazīšanos tukšosim glāzi vīna.»

Es palocījos. Sulainis aizsteidzās atnest pasūtīto, un Ferrāri ar savu krēslu pievirzījās man tuvāk.

«Jūs smēķējat, vai drīkstu jums piedāvāt kādu cigāru no sava krājumiņa?» viņš teica. «Tie ir sevišķi labi,» un viņš man sniedza smagu sudraba etviju ar grāfu Romāni ju ģerboni un maniem burtiem. Protams, arī tas bija mans īpašums, ko pēc nāves vairs neatradu savās kabatās.

«Jauka etvija,» es teicu, to no visām pusēm apskatīdams, «tāds īpatnējs un dārgs izstrādājums — laikam dāvinājums vai mantojums?»

«Tas piederēja manam nelaiķa draugam, grāfam Romāni jam,» viņš atbildēja, pūzdams kuplu dūmu. «Priesteris, kura rokās viņš mira, to atrada viņa svārku kabatā. So etviju ]idz ar citām lietām nodeva viņa sievai.»

«Un tā jums šo etviju uzdāvināja par piemiņu no drauga, vai ne?»

«Jā, tā jau bija.»

«Vai grāfiene vēl jauna?» es ieminējos.

«Jauna gan un skaista kā ziedoņa rīts,» Ferrāri jūsmīgi atbildēja. «Pēc manām domām pasaulē nav otras tik apburošas sievietes. Ja jūs, grāfa kungs, vēl būtu jauneklis, tad baidītos jums stāstīt par viņas skaistumu. Bet jūsu baltie mati man iedveš uzticību. Bez tam man jāsaka, ka Fabio nebija šīs sievietes cienīgs, kaut arī kā cilvēks viņš bija krietns un labs.»

«Tiešām?» es dzestri atbildēju, kaut arī šie vārdi kā ass šķēps man ieurbās sirdī. «Es viņu pazinu kā mazu zēnu, un toreiz man likās, ka viņam ir laba, mīksta sirds, un viņš ir ļoti devīgs, varbūt pārāk iedomīgs, bet katrā ziņā lāga zēns. Vecais grāfs Romānijs par viņu bija tādās pat domās, un kad vēlāk par viņu šad un tad apjautājos, dzirdēju, ka viņš savu bagātību neizšķiežot nelietīgi, daudz ziedojot labdarīgiem mērķiem, mīlot grāmatas un izsargājoties no neķītriem priekiem. Vai tā ir taisnība?»

«Jā, pret to man nav ko iebilst!» Ferrāri nepacietīgi atbildēja. «Viņš bija vistikumīgākais cilvēks Neapolē, ja jums tas liekas tik svarīgi. Zinību draugs, liels domātājs, īsts bruņinieks no galvas līdz kājām, lepns, taisnīgs — īsi sakot, bez kādas vainas, bet tomēr — muļķis.»

Mani ierunājās žults, bet es paliku savā lomā un sāku skaļi smieties.

«Bravo!» es iesaucos. «Pēc jūsu vārdiem iznāk, ka jūs esat izvirtulis. Tikumīgi cilvēki jums acīmredzot netīk, ha, ha! Lieliski! Gluži manas domas! Tikumīgs cilvēks un muļķis mūsu laikos ir viens un tas pats. Jā, jā, es diezgan savā mūžā esmu redzējis, lai par to pārliecinātos. Bet tur jau nes mums kafiju un cigārus. Iedrošinos dzert uz jūsu veselību, Ferrāri kungs, būsim draugi!»

Pirmajā brīdī viņš it kā satrūkās par maniem vārdiem, bet tūliņ sāka sirsnīgi smieties, un kad sulainis pienāca pie galdiņa, viņš izmantoja šo gadījumu, lai palaistu ļoti nepieklājīgu joku par kādu sievieti, kura sēdēja pie viena no galdiņiem un kuras uzmanību sulainis centās iegūt. Sulainis par šo joku tikai pasmīnēja, nemaz nejuzdamies aizskarts, iebāza dzeramnaudu kabatā un aizgāja, kā likās, pilnīgi apmierināts ar sevi un sievieti, par kuru bija palaists joks.

Atgriezdamies atkal pie iesāktās sarunas, es teicu:

«Vai nabaga Romānijs mira pēkšņā nāvē?»

«Tā jau būs, es domāju gan,» Ferrari atbildēja, atgāzdamies krēslā un pavērsdams skaisto seju pret debesīm, kur pamazām jau sāka iemirdzēties zvaigznes. «Viņš laikam agrā rīta stundā izgājis pastaigāties un sastapis aug|u pārdevēju, kurš bija saslimis ar holēru. Protams, aiz žēlastības viņš būs* apstājies, runājis ar zēnu un tad kā traks licies uz Neapoli meklēt ārstu. Tur viņš sastapis mūku un sūtījis to zēnam palīdzēt, bet puika pa to laiku jau bija miris. Atgriezdamies pie zēna, viņš saslimis pats, mūks viņu ievedis kādā viesnīcā, un tur viņš drīz miris. Ar slimību cīnīdamies, viņš lūdzis, lai viņu nenesot uz māju ne dzīvu, ne mirušu. Tas jau ļoti augstsirdīgi no viņa puses — viņš negribēja apdraudēt sievu un bērnu.»

«Vai tas bērns ir zēns vai meitene?» es jautāju, lai iespaids būtu pilnīgāks.

«Meitene. Nav sevišķi patīkams bērns, tāds pārgudrs.»

Mana nabaga Stella! Un šis cilvēks, šis nelietis par tevi tā drīkstēja izteikties — cilvēks, kurš agrāk manu bērnu lutināja un glabāja. Viņš zināja, ka tagad tam vairs nav tēva, un māte par bērnu nebēdā. Es sapratu, ka bērns tiem drīz vien būs par šķērsli, bet savaldījos, kaut arī asinis vārījās dzīslās, un neteicu nekā, mierīgi dzēru savu konjaku un turpināju jautāt:

«Kā tad grāfu apglabāja? Atvainojiet, ka tā jautāju, bet tas viss mani ļoti interesē.»

«Mūks rūpējās par viņa apbedīšanu. Viņš katrā ziņā tika apbedīts ar pienācīgu godu savas ģimenes kapenēs — es pats biju klāt.»

Es neviļus sarāvos.

«Jūs arī bijāt klāt, jūs, jūs …» man aizrāvās balss.

Ferrāri pārsteigts un izbrīnījies iepleta acis.

«Protams, ka biju. Kas tur sevišķs? Neaizmirstiet taču, ka es biju grāfa labākais draugs, tikpat kā brālis. Tas jau savā ziņā bija mans pienākums — pavadīt viņu uz pēdējo dusu.»

Es atkal biju pārvarējis sevi.

«Saprotams, saprotams,» es stostījās. «Atvainojiet, veciem cilvēkiem jau bieži mēdz uznākt nervu lēkmes — viņi uztraucas nevietā. Bet es domāju, vai jums nebija bail no sērgas?»

«Bailes!» viņš pārgalvīgi iesmējās. «Savu mūžu neesmu pazinis bailes, no holēras arī ne. Var jau būt, ka tā bija pārgalvība, toreiz to neiedomājos, priesteris jau nu gan nomira otrajā dienā.»

«Briesmīgi,» es noņurdēju, «briesmīgi! Un jums tiešām nebija bail?»

«Nemaz ar ne. Patiesību sakot, man nav lemts mirt ar kādu slimību.» Viņa piere apmācās. «Kāds pareģojums mani sargā no briesmām.»

«Vai tiešām? Vai drīkstu zināt, kas tas par pareģojumu?» es jautāju.

«Kādēļ ne; man ir lemts mirt no laba drauga rokas. Ja šo pareģojumu jau agrāk varēja turēt par muļķību, tad vēl vairāk tagad, kad mans vienīgais draugs Fabio Romāni js ir miris.»

Viņš viegli nopūtās, un es tam ilgi un pētoši skatījos acīs.

12.   nodaļa.

Aiz tumšajām brillēm viņš neredzēja manu pētošo skatu. Viņa sejā bija lasāma grūtsirdība un acis raudzījās nopietni un drūmi.

«Jūs draugu tomēr mīlējāt, neraugoties uz viņa muļķībām?» es jautāju.

«Mīlēt? Nē! To nevar īsti teikt, es viņu labprāt ieredzēju. Viņš pirka manas gleznas un nabaga mākslinieks vienmēr kaut ko jūt pret to, kas pērk viņa ražojumus. Jā, es viņu labprāt ieredzēju — līdz viņa kāzām.»

«Ahā, tad sieva jūs laikam izšķīra?»

Viņš pietvīka un izdzēra pēdējās konjaka atliekas.

«Jā, viņa mūs izšķīra,» viņš teica. «Pēc kāzām vīrietis nekad vairs nav tas, kas bijis agrāk. Bet mēs jau ilgi sēžam, vai neiesim pastaigāties?»

Likās, viņš vairs negribēja runāt par šo lietu. Es lēnām piecēlos, it kā no sēdēšanas stīvs, un izvilku ar briljantiem izrotātu pulksteni. Bija jau pāri deviņiem. «Varbūt jūs mani pavadīsiet līdz manai viesnīcai,» es teicu, «man agri jāiet gulēt. Kā jūs jau būsiet redzējis, man sāp acis, un es nevaru paciest lampas gaismu. Ejot mēs varam parunāties. Vai es varu cerēt, ka dabūšu redzēt jūsu gleznas? Es būtu laimīgs, ja jūs mani uzskatītu par savu labvēli.»

«Es jums ļoti pateicos!» viņš sacīja, «es jums ar prieku parādīšu savus darbus — ja atradīsies kāda glezna, kas jums patiks, tad tas man būs liels gods. Bet labvēļi man tagad, paldies Dievam, nav vairs tik vajadzīgi kā agrāk — jo pēc kādiem mēnešiem es savu mākslu metīšu kaktā.»

«Tiešām? Jūs laikam būsit ko mantojis?» es jautāju.

«Tā nu gan ne,» viņš atbildēja, «bet es precēšu bagātu sievu, un tas ir gandrīz tas pats — vai ne?»

«Gluži tas pats — vēlu jums laimes!» es teicu, mēģinādams smaidīt, lai gan sirds man gribēja vai plīst. Es zināju, par ko viņš domā — par manu sievu. Seši mēneši bija īsakais laiks, ko pieklājība prasa no atraitnes, iekams tā drīkst precēties. Seši mēneši! Kas gan pa to laiku nevarēja notikt!

* * *

Mēness raidīja no debesīm patīkamu gaismu, jūrmalā skuķes ar saviem zēniem dejoja pēc mandolīnes skaņām un pa viļņiem plūda no laivas salda, sēra dziesma. Visur, visur mīlestība un miers, vienīgi man krūtīs vārījās nemiers un atriebības kāre pret viltīgo nodevēju. Ja viņš to nojaustu, smaids tam droši vien nozustu no sejas. Dūkdams jautru meldiju, viņš bezbēdīgi gāja ar mani gar jūrmalu un pēkšņi griezās pie manis ar jautājumu.

«Vai jūs tālu esat klīdis pa pasauli, grāf?»

«Jā gan, diezgan tālu!»

«Kur jūs redzējāt visskaistākās sievietes?»

«Atvainojiet, cienījamais kungs,» es dzestri atbildēju, «es biju tā nodarbināts, ka man nebija laika domāt par sievietēm. Man bija jāiegūst manta, jo redzēju, ka ar zelta atslēgu iespējams atslēgt visu, ari sieviešu sirdis. Bet toreiz es tās nemeklēju un baidos, ka skaistu seju neprotu izšķirt no ikdienišķa. Sievietes nekad mani nav spējušas kairināt, un es domāju, ka tagad, manos gados, es savus ieskatus vairs negrozīšu.»

Ferrāri smējās. «Kā jūs man atgādinat Fabio!» viņš teica. «Arī viņš tāpat runāja, kad nebija precējies, kaut arī bija jauns un nebija no piedzīvojumiem pret viņām kļuvis vienaldzīgs kā jūs, grāfa kungs. Bet viņš drīz vien grozīja savus ieskatus — vai nav brīnums?»

«Vai tad viņa sieva bija tik apburoša?» es jautāju.

«Debešķīga, bet gan jau to pats redzēsiet. Kā viņas nelaiķa vīra tēva draugs jūs taču grāfieni apmeklēsiet?»

«Kādēļ to darīt?» es nelaipni teicu, «es nemeklēju nekādus pazīstamus, un atraitnes sēru laikā ari nemēdz pieņemt apmeklētājus, es negribu to sāpēs traucēt.»

Jo vienaldzīgāks biju, jo dedzīgāk Ferrāri centās mani pierunāt, lai apmeklējot grāfieni.

«Jums jāiet,» viņš neatlaidās, «es esmu pārliecināts, ka jūs tiksiet laipni uzņemts, viņa jau nav nemaz tik briesmīgi noskumusi,» viņš apklusa.

Mēs bijām nonākuši pie manas viesnīcas. Es paskatījos viņā izbrīnījies. «Nav briesmīgi noskumusi?» es brīnījos.

«Nē, kādēļ lai tā būtu?» viņš jautāja. «Viņa ir jauna, skaista, pašā jaunības ziedonī, kādēļ viņai arvien raudāt; un vēl tāda vīra dēļ, pret kuru nekādu sevišķu jūtu nebija.»

Es kāpu pa viesnīcas trepēm augšā.

«Nāciet līdzi,» es viņam teicu, «izdzeriet ar mani glāzi vīna. Tātad jūs domājat, ka grāfiene savu viru nav mīlējusi?»

Manas izturēšanās un uzaicinājuma iedrošināts, Ferrāri kļuva arvien drošāks un, pieķēries man pie elkoņa, pa koridoru ejot, teica draudzīgā balsī:

«Mīļo grāf, kā sieva lai mīl tādu vīru, ko tēvs tai uzspiedis naudas dēļ? Bez tam, kā es jums jau teicu, mans draugs bija vienaldzīgs pret sieviešu skaistumu, viņš sievu aizmirsa savu grāmatu dēļ. Protams, tādēļ arī viņai nebija izdevības to iemīlēt.»

Pa to starpu mēs bijām nonākuši manā istabā; es redzēju, kā Ferrāri brīnījās par dārgo iekārtu. Atbildot uz viņa pēdējo piezīmi, es dzestri smīnēdams, sacīju:

«Es jau jums teicu, ka nekā nezinu par tām lietām, kas zīmējas uz sievietēm, un nebēdāju par viņu mīlestību un ienaidu. Tās ir kā kaķes, kas patīkami rūc, kad viņas glauda, bet plēš, kad tām uzmin uz astes. Nogaršojiet šo vīnu.»

Viņš paņēma vīna glāzi, ko es tam sniedzu, un baudīja no tā ar pazinēja izskatu.

«Lielisks!» viņš teica, lēnām tukšodams glāzi.

«Jūs jau te dzīvojat kā kāds princis, grāfa kungs, es jūs apskaužu …»

«To jums tiešām nevajag,» es atteicu. «Jums vēl ir jaunība, veselība un, kā jau man teicāt, ari mīlestība, tas ir vairāk nekā bagātība. Katrā ziņā jaunība un veselība nav peļamas — mīlestībai es neticu. Kas attiecas uz mani, tad jāsaka, ka es mīlu bagātību. Es daudz ko esmu piedzīvojis, sava mūža pēdējās dienas vēlos pavadīt pēc sava prāta.»

«Ļoti teicami!» Ferrāri smīnēja un atspieda galvu pret krēsla atzveltni.

«Vai zināt ko, grāf, jūs tuvāk aplūkojot, man jānāk pie pārliecības, ka jaunībā jūs esat bijis ļoti skaists.»

Es vienaldzīgi palocījos. «Jūs glaimojat, kungs — cik es zinu, tad neglīts gan neesmu bijis, bet vīrietim galvenais ir spēks, un tā man arī tagad vēl diezgan.»

«Par to es nešaubos,» viņš atbildēja, manī uzmanīgi noskatīdamies.

«Savādi, ka jūs auguma ziņā ļoti līdzināties manam nelaiķa draugam.»

Es ielēju sev drusku vīna un izdzēru to.

«Tiešām?» es jautāju. «Nu, man ir prieks, ka es jums atgādinu jūsu draugu, tomēr lieta gan būs tā, ka liela auguma vīrieši viens otram līdzinās.»

Ferrāri lūkojās manī klusuciezdams, viņa skatu es izturēju. Viņš piecēlās, izdzēra savu glāzi un taisījās iet.

«Vai jūs atļaujat, ka es par jums stāstu grāfienei Romānijai?» viņš laipni jautāja. «Es esmu pārliecināts, ka tas atkarīgs tikai no jums, vai jūs gribat, lai jūs pieņem, vai ne.»

Es izlikos, ka viņa priekšlikums man nepatīk un nepacietīgi sakustējos.

«Taisnību sakot, man jāatzīst, ka nemīlu ar sievietēm sarunāties. Viņas nekad nerunā prātīgi un nogrimst sīkumos. Bet ievērojot jūsu laipnību, es gribētu jums dot kādu uzdevumu. Bet ja jums nav iespējams drīzumā ar grāfieni tikties, tad es negribu jūs apgrūtināt.»

Viņš kļuva bāls, tā kā apjuka, un tad stostīdamies atbildēja:

«Es grāfieni redzēšu vēl šovakar. Ar lielāko prieku uzņemos izpildīt jūsu uzdevumu.»

«Tas uzdevums jums rādīs,» es teicu, «cik ļoti vēlējos redzēt jauno grāfu, kas, diemžēl, ir miris. Kad es vēl biju jauneklis, vecais Romānijs man izdarīja ievērojamu pakalpojumu. To es neesmu aizmirsis, labdarība un apvainojums sevišķi cieši iespiežas man atmiņā, un vienmēr vēlējos tam parādīt savu pateicību. Man ir daži ļoti skaisti dārgakmeņi, kurus es pats izmeklēju, tos es gribēju pasniegt mana vecā drauga dēlam kā pateicības zīmi par to labu, ko es esmu parādā viņa ģimenei. Viņa negaidītā nāve tagad man laupījusi prieku izpildīt šo nodomu, bet tā kā ar šiem akmeņiem nezinu, ko iesākt, tad es tos labprāt vēlētos nodi > grāfienei, ja tie viņai kaut ko nozīmē. Tie jau tā kā tā viņai būtu piederējuši, ja viņas

—

virs būtu bijis dzīvs. Ja jūs viņai to gribētu pateikt un uzzināt, ko viņa domā, tad es jums būtu loti pateicīgs.»

«Ar vislielāko prieku,» Ferrāri atbildēja, «es esmu lepns, ka varu tai aiznest tādu vēsti. Skaistas sievietes mīl dārgakmeņus. Vai viņām to var ņemt ļaunā? Mirdzošas acis un briljanti sader kopā. Uz redzēšanos, grāfa kungs! Es ceru, ka mēs tiksimies biežāk.»

«Cerēsim,» es laipni atbildēju. Viņš man spēcīgi kratīja roku, un mēs izšķīrāmies. Pa logu redzēju viņu izejam no viesnīcas un viegliem soļiem aizejam pa ielu.

13.   nodaļa.

Nākošajā rītā Ferrāri jau agri ieradās pie manis viesnīcā. Es patlaban ēdu brokastis, un viņš atvainojās, ka mani traucējis.

«Bet grāfiene man uzdeva tik svarīgu lietu, ka man vajadzēja tai paklausīt. Mēs vīrieši esam sieviešu vergi,» viņš teica.

«Bet es neesmu,» es sausi atbildēju un piedāvāju tam krēslu. «Vai iedzersit tasi kafijas?»

«Paldies, es tikko paēdu. Es jūs ilgi netraucēšu, mans uzdevums būs tūlīt izpildīts. Grāfiene mani lūdza jums paziņot…»

«Vai jūs vakar bijāt pie viņas?» es iesaucos starpā.

«Jā, tas ir, tikai vienu acumirkli. Es viņai pateicu par jūsu uzdevumu. Viņa jums liek pateikties, bet nevar dārgakmeņus pieņemt, kamēr jūs viņu neesat apmeklējis. Sēru dēļ viņa apmeklētājus gan nepieņem, bet jūs, kā vecs ģimenes draugs, būsit viņai patīkams viesis.»

Es gausi palocījos.

«Tas jau skan ļoti patīkami!» teicu, «es reti kad esmu saņēmis tik vilinošu uzaicinājumu. 2ēl tikai, ka es to nevaru pieņemt, vismaz ne tik drīz. Sveiciniet grāfienes kundzi, pasakiet to viņai, bet ar tādiem vārdiem, kas viņai labāk patīk.»

«Vai jūs to sakat nopietni?» viņš gandrīz augstprātīgi jautāja. «Jūs viņu negribat apmeklēt, atraidāt tās uzaicinājumu?»

Es smaidīju. «Pilnīgi nopietni, kungs, es esmu paradis iet pats savus ceļus un pat tās burvīgākās sievietes dēļ netaisu izņēmumu. Man tagad Neapolē ir darīšanas, kas aizņem visu laiku, kad tās būs nokārtotas, tad jau iespējams, ka pārmaiņas dēļ taisu izņēmumu, bet tagad man ar skaisto dzimumu negribētos tikties. Es, kā redzat, esmu vecs, neaptēsts klaidonis, kas nav pieradis melot. Bet es jums apsolu, ka grāfienes dēļ gribu iemācīties smalku uzvešanos, tiklīdz atliks laika. Es ceru, ka līdz tam laikam jūs mani grāfienes priekšā atvainosit.»

Ferrāri tāds kā sapīcis sāka smīnēt un beidzot skaļi smieties.

«Tiešām, grāf, jūs esat savādnieks!» viņš iesaucās. «Man nudien liekas, ka jūs esat sieviešu ienaidnieks.»

«Nebūt ne, ienīst — tas būtu par daudz stipri teikts,» es dzestri atbildēju. «Ienaids ir stipra kaislība, lai varētu ienīst, vajag būt mīlējušam. Nē, sievietes to nemaz nav pelnījušas, lai tās ienīstu. Pēc manām domām viņas vīriešiem ir tikai nasta, kas liekas burvīga, bet patiesībā ir nepanesama.»

«Un tomēr, cik nav tādu, kas šo nastu uzņemas ar prieku,» Ferrāri atbildēja.

Es skatījos viņā ar zobgalību.

«Jauni cilvēki reti kad prot apvaldīt savas kaislības,» es teicu, «kā izsalkuši viņi metas uz katru baudu, kas tiem gadās. Viņi dzenas pēc sieviešu skaistuma, kā bērns pēc skaista ābola, kad to ir ieguvuši, tad viņai vairs nav nekādas vērtības. Te jums būs piemērs,» un es viņam rādīju ķirša kauliņu, «auglis ir apēsts, un kas tur palicis pāri? Kauliņš ar rūgtu kodolu.»

Ferrāri paraustīja plecus. «Es jums nevaru piekrist,» viņš teica, «tomēr strīdēties negribu. Varbūt jums arī taisnība, bet kad cilvēks ir jauns un redz sev priekšā dzīvi ar tās priekiem, tad sievietes smaids ir tas pats, kas saule puķēm. Sakiet, ko gribat, bet jūs arī kādreiz esat šīs jūtas pazinis, arī jums kādreiz bijis mīlestības laiks.»

«Nu ja, es arī reiz esmu pazinis kaislību,» es vienaldzīgi atbildēju, «tā sieviete, kuru es mīlēju, iestājās klosteri — tā man stāstīja. Es, katrā ziņā,tādā mērā biju pārliecināts par viņas tikumību un par savu necienību, ka no tās atteicos.»

Viņš pārsteigts ielūkojās manī.

«Tas pēc manām domām ir tāds savāds atteikšanās iemesls.»

«Jā, ļoti savāds, ļoti neparasts, bet man pietiekošs. Vai nerunāsim labāk par kaut ko interesantu, varbūt par jūsu gleznām. Kad tās var apskatīt?»

«Kad tik jums patīk. Es tik baiaos, ka tur nav ko redzēt. Pēdējā laikā es ļoti maz esmu strādājis.»

«Jūs runājat tāpat kā visi ģēniji,» es teicu. «Atļaujiet, ka šodien pēc pusdienas apmeklēju jūsu darbnīcu, tā starp trijiem un četriem, ja jums nekas nav pretī.»

«Ļoti labi,» viņš teica. «Bet jums būs jāpiedzīvo vilšanās— es neesmu nekāds liels mākslinieks.»

Es smaidīju. To es jau sen zināju. Tad turpināju:

«Vai jums nebūtu nekas pretī apskatīt grāfienei paredzētos dārgakmeņus?»

«Labprāt,» Ferrāri atbildēja, «jūs teicāt, ka tie esot sevišķi skaisti.»

«Man tā liekas,» es atbildēju, atslēdzu savu rakstāmgaldu un izņēmu ozola kastīti, ko Palermo biju licis pagatavot.

Tur atradāo kakla rota no rubīniem un dimantiem, rokassprādze un matu adatas, viens safīra gredzens, briljanta krustiņš un tas pērļu medaljons, ko pirmo atradu kapenēs. Visi akmeņi bija pārstrādāti. Ferrāri, ieraugot mirdzošās rotas, pārsteigts iesaucās.

«Nieki!» es nicinoši atteicu. «Sievietei jau tās lietas var patikt, jo viņas tiešām ir vērtīgas. Es jums būtu ļoti pateicīgs, ja jūs tās manā vietā gribētu aiznest grāfienei — sakiet, lai viņa tās rotas uzskata par mana apmeklējuma vēstnešiem. Es esmu pārliecināts, ka jums izdosies viņu pierunāt, lai tās pieņem. Ja grāfs būtu vēl dzīvs, tad viņa tā kā tā tās būtu dabūjusi.»

Ferrāri skatījās manī nezinādams, ko iesākt.

«Vai grāfiene var paļauties uz to, ka jūs viņu apmeklēsiet?»

«Liekas, ka tas jums sevišķi rūp, vai drīkstu zināt, kādēļ?»

«Es domāju, ka grāfiene justos nepatīkami, ja nevarētu jums pateikties par dārgo dāvanu.»

«Nu, manis pēc — lai tad viņa man arī pateicas,» es atbildēju. «Es jums apsolu, ka pēc dažām dienām grāfieni apmeklēšu — jūs varbūt mani ar viņu iepazīstināsiet.»

Viņš priecīgi kratīja man roku.

«Tagad es labprāt esmu ar mieru nodot viņai tās rotas!» viņš iesaucās. «Es jums saku tikai to, ka jūs visā pasaulē nebūtu atradis sievieti, kurai tās labāk noderētu. Sī dāma ir pati skaistuma pilnība.»

«Ar jūsu apgalvojumu man pietiek, es tur neko nezinu teikt; bet nu, cienījamais draugs, neņemiet ļaunā, ja es jūs lūgšu atstāt mani vienu. Pēc trijiem es būšu jūsu darbnīcā.»

Viņš tūliņ piecēlās; es aizslēdzu ozola kastīti un iedevu to viņam kopā ar atslēgu. Viņš klanījās un pateicās tik pārmērīgi, ka izskatījās gandrīz kā līšana, un es novēroju kādu viņa rakstura īpašību, par to man līdz šim nebija bijis ne jausmas. Es redzēju, ka nav nemaz vajadzīgs daudz, lai viņu padarītu par vergu un rokas laizītāju, un tomēr agrākos laikos viņu turēju par lepnu, neatkarīgu cilvēku, kas liekulību nevar ieredzēt. Tā mēs varbūt daudzreiz maldāmies attiecībā uz mūsu dārgākiem un tuvākiem cilvēkiem, bet varbūt, ka tā arī labāk, nekā kailā patiesība.

Tā es domāju, kad Ferrāri no manis bija aizgājis. Ko ^an es nebūtu atdevis, lai viņam varētu tāpat uzticēties kā agrāk!

Tikko viņš bija izgājis, kāds jauns cilvēks pieteicās man oar sulaini. Tas bija kluss jauneklis, vārdā Vincents, kas ļoti labi zināja savus pienākumus. Kamēr es tam izskaidroju, kas tam darāms, un kamēr viņš izpildīja vienu otru uzdevumu, laiks bija aizskrējis, ka nemaz nemanīju, un man bija jādodas ceļā pie Ferrāri. Es zināju viņa dzīvokli jau no agrākiem laikiem, un tādēļ man viņa uzdotā adrese nemaz nebija vajadzīga. Tas bija savāds, viegli celts nams kalnā, tā ka no logiem bija ļoti krāšņs skats pār jūras līci un visu apkārtni. Tur es biju pavadījis ļoti daudz laimīgu brīžu vai nu lasot, vai skatoties, kā Gvido strādāja. Mazās, ar jasmīniem apaugušās durvis skatījās uz mani tā skumji un draudzīgi, un sirdī man raisījās sāpīgas ilgas pēc pagājušām dienām, kad piezvanīju un izdzirdēju pazīstamo, aso zvaniņa skaņu. Ferrāri steidzīgi atvēra durvis, viņš izskatījās uztraukts un ļoti laimīgs.

«Lūdzu, nāciet iekšā,» viņš teica pārspīlēti sirsnīgi. «Te nu gan man nav nekādas kārtības, jo es sen neesmu vairs pieņēmis apmeklētājus, tādēļ jūs mani laipni atvainosit. Ievērojiet trepes, grāfa kungs, te ir drusku tumsa — ka nepakrītat.»

Tā runājot un smejoties, viņš uzveda mani pa šaurām trepēm gaišā istabā, kur mēdza strādāt.

Acis uzmetot, es redzēju, kāda izskatās istaba — pēdējā laikā viņš droši vien maz te bija uzturējies, kaut gan mani gaidot, bija mēģinājis šo to glābt. Uz galda stāvēja liela vāze ar mākslīgi sakārtotām puķēm—es jutu, ka mana sieva tās te nolikusi. Es redzēju Ferrāri gleznas, pabeigtas

un iesāktas, jauns nekas nebija nācis klāt; ērti izlaidies krēslā, es nemanot aplūkoju nodevēju.

Viņš bija ģērbies samta svārkos, pogcaurumā bija balts ziediņš, seja bija bāla un acis spīdēja. Viņš izskatījās ļoti glīts, to man vajadzēja atzīt, bija viegli saprotams, ka paviršu sievieti tā skaistums varēja valdzināt. Es šīs domas pa daļai izteicu arī vārdos.

«Ferrāri kungs, jūs esat mākslinieks ne tikai pēc nodarbošanās, bet arī pēc izturēšanās.»

Viņš nosarka un pasmējās.

«Jūs esat ļoti laipns,» viņš atbildēja, un no sejas varēja redzēt, ka viņam patīk šie glaimi. «Es redzu gan, ka jūs glaimojat. Bet es aizmirsu jums pateikt, ka esmu izpildījis jūsu uzdevumu.»

«Vai pie grāfienes Romānijas?»

«Jā. Es jums to nemaz nevaru izteikt, cik viņa bija pārsteigta un priecīga. Tas bija ļoti liels baudījums, redzēt viņas prieku.»

Lai pārtrauktu šo sarunu, es teicu:

«Man patīk jūsu iesāktā glezna, vai drīkstu to sīkāk aplūkot?»

Viņš pievirzīja gleznu man tuvāk. Tā bija kāda aina — saulriets. Lai gan šim darbam nebija nekādas vērtības, es tomēr to ļoti slavēju un devu par to pieci simti franku, nopirku arī vēl citas līdzīgas glezniņas.

Ferrāri tapa arvien laipnāks un laimīgāks, pacienāja mani ar gardu vīnu, runāja bez apstāšanās un smīdināja mani; lai gan viņa joki bija sekli, es tomēr par tiem smējos; gribēju viņu pamatīgāk iepazīt. Tagad es viņu redzēju visā viņa kailumā, redzēju viņa patmīlību, mant- <

kārību, baudkāri un cietsirdību.

Tātad šis bija tas cilvēks, kuram biju dāvājis savu draudzību. Viņš stāstīja tādus neglītus jokus, kādus var dzirdēt tikai krogos. Šis uzpūtīgais, tukšais muļķis bija tas pats, kuru es biju turējis par tik smalkjūtīgu un augstsirdīgu.

Mūsu sarunu pārtrauca ratu rīboņa. Varēja dzirdēt, ka rati apstājas durvju priekšā. Es atkal noliku glāzi uz galda, ko jau biju pielicis pie lūpām, un jautājoši paskatījos uz Ferrāri. «Vai jūs gaidiet viesus?» es jautāju.

«Es to droši nevaru apgalvot, bet varbūt. . .»

Noskanēja zvans. Ferrāri aizbildinādamies devās lejā attaisīt durvis, un es pielēcu kājās. Es zināju, ko viņš gaida — ar varu es raudzīju apklusināt stipri pukstošo

sirdi, uzspiedu brilles ciešāk uz acīm un centos nomierināties. Es dzirdēju Ferrāri kāpjam pa trepēm, viņa smagajiem soļiem sekoja viegli soļi, es dzirdēju čukstus. Vēl acumirklis, un viņš atgrūda durvis ar tādu godbijību, kādu tik parāda ķēniņienei. Es dzirdēju čaukstam zīda drēbes, reibinoša smarža piepildīja istabu, un es ieraudzīju savu — sievu.

14.   nodaļa.

Viņa izskatījās apburoši skaista. Es skatījos viņā kā apjucis. Melnās drēbes un sēru šķidrauts vēl vairāk izcēla viņas daiļumu. Debešķīga atraitne! Tas bija jāapliecina man, viņas pašas vīram.

Acumirkli viņa palika stāvot uz sliekšņa, tad, apburoši smaidīdama, uzrunāja mani.

«Es laikam nemaldos, ja domāju, ka jūs esat grāfs Oliva?»

Es gribēju atbildēt, bet rīkle man bija kā aizžņaugta, un tādēļ es tikai klusu palocījos. Viņa man ātri tuvojās ar izstieptām rokām.

«Es esmu grāfiene Rcmānija,» viņa bērnišķīgi teica. «Ferrāri kungs man teica, ka jūs viņu šodien nodomājis apmeklēt, un es nespēju turēties pretī kārdinājumam jums personīgi pateikties par to ķēnišķīgo dāvanu — tās rotas ir brīnišķīgas!»

Es saņēmu izstiepto roku un spiedu to tik cieši, ka gredzenam vajadzēja iespiesties viņas miesā, bet viņa bija labi audzināta, un to neizrādīja. Es jau biju atjēdzies un spēju savaldīties.

«Man ir liels gods, ka jūs bijāt tik laipna to nieku pieņemt, sevišķi vēl tādā laikā, kad aukstie akmeņi tik maz sader ar tām jūtām, kas jums tagad jāizbauda pēc tā bēdīgā notikuma. Ticiet man, ka es jūtu līdzi jūsu zaudējumam. No vīra rokām jums būtu vajadzējis saņemt šīs rotas, tas viņu vērtību būtu vēl pavairojis. Es esmu lepns, ka jūs to pieņemat arī no tāda necienīga.»

To dzirdot, viņa nobālēja, likās pārsteigta un nopietni skatījās manī. Lēnām tā atvilka roku. Es pasniedzu krēslu, un viņa apsēdās. Ferrāri atnesa vēl vīnu, augļus un cepumus un, izpildot saimnieka pienākumus, smiedamies teica:

«Ha, ha! Mēs jūs noķērām, mēs ar kundzi jūs pārsteidzām. Dievs zina, kad jums būtu ienācis prātā grāfieni apmeklēt, kas nemaz nevarēja nomierināties, iekāms nav jums pateikusies. Atzīstieties grāf, ka jūs esat pārsteigts.»

«Protams!» es jokodamies atbildēju. «Kas tad varētu palikt vienaldzīgs, redzot tādu skaistumu un jaunību? Es jūtos arī pagodināts, ka grāfienes kundze tik nopietnā brīdī atteikusies no vientulības. Viņai tagad nav vis viegli satikties ar svešiem.»

Pie šiem vārdiem manas sievas sejā parādījās patiesas skumjas.

«Nabaga mīļais Fabio!» viņa nopūtās. «Cik žēl, ka viņš jūs nevar apsveikt. Ar kādu prieku viņš būtu saņēmis sava tēva draugu — viņš to tā mīlēja. Es vēl vienmēr negribu ticēt, ka viņš ir miris — tas nāca tik negaidīti. Es nezinu, kā to pārcietīšu!»

Acīs viņai parādījās asaras, par ko nemaz nebrīnījos, jo ir daudz sieviešu, kuras var raudāt, kad grib, vajag tik drusku pierast. Vīriešus tā bieži vien piekrāpj, tie to uzņem nopietni un mokās. Es pametu acis uz Ferrāri, viņš apjucis kāsēja, neprazdams tik labi izlikties kā Ņina. Uz abiem skatoties, es nevarēju saprast, kādas jūtas manī stiprākas — apmierinājuma vai riebuma jūtas.

«Apmierinieties, grāfienes kundze,» es dzestri atteicu. «Laiks sadziedē jaunas, skaistas atraitnes brūces. Tas jau gan skumji, ka jūsu vīrs miris, tomēr jums nevajadzētu tā nodoties bēdām, jo ar tām tā kā tā neko nevar līdzēt. Jums vēl visa dzīve priekšā, lai tā jums dod daudz skaistu un laimīgu dienu, kā jūs to esat pelnījusi.»

Viņa smaidīja, asaras izžuva kā rasas pilieni saulē.

«Ļoti pateicos, grāfa kungs, par laipno novēlējumu,» viņa teica, «tas ir atkarīgs no jūsu apmeklējuma, vai man sāksies laimes dienas vai nē. Jūs taču mani apmeklēsiet, vai ne? »

Es vilcinājos, un Ferrāri smīnēdams skatījās zemē.

«Grāfiene nezina, ka jūs esat sieviešu ienaidnieks, grāf,» viņš teica kā zobodamies.

Es skatījos viņā mierīgi un teicu Ņinai: «Ferrāri kungam taisnība, es bieži esmu tik nepieklājīgs, ka izvairos no dāmu sabiedrības, bet smaidi dažreiz tomēr mani uzvar.»

Es paklanījos zemu un godbijīgi, viņas sejā kaut kas uzliesmoja, un sirdī tai iedegās uzvaras kāre.

«To jūs teicāt ļoti skaisti,» viņa bērnišķi sacīja, «citiem vārdiem sakot, tas nozīmē, ka jūs rīt mani apmeklēsiet. Gvi. . . Ferrāri kungs, vai jūs grāfa kungu rīt nepavadīsiet?»

Ferrāri palocījās, bet izskatījās drusku tāds kā sapīcis.

«Man ir prieks, ka jūs grāfu labāk pratāt pierunāt nekā es. Es viņu nevarēju vis pielūgt,» viņš teica.

Viņa sirsnīgi iesmējās. «Saprotams, ka man pašai jārunā savā labā, vai nav taisnība, grāf?» viņa teica.

Viņa skatījās manī it kā viltīgi, viņai bija prieks, ka Ferrāri jūtas neomulīgi, un tādēļ viņai patika to vēl vairāk paķircināt.

«Es par to nevaru spriest, cienītā kundze,» es atbildēju, «es maz pazīstu sievietes, bet jūtu, ka jums jābūt taisnībai. Jūsu acis pat neticīgu var pārliecināt.»

Viņa nozīmīgi paskatījās manī un tad piecēlās, lai no mums atvadītos.

«Jūsu apciemojums bija īss, bet tik aplaimojošs, it kā īsts eņģelis būtu parādījies,» es klusu iečukstēju tai ausī.

«Rīt mēs atkal tiksimies,» viņa smaidot atbildēja, «jums jātur vārds — nelieciet man velti gaidīt un nenāciet arī pārāk vēlu, lai jums varu parādīt savu mazo Stellu. Viņa līdzinās nabaga Fabio. Uz redzēšanos!»

Viņa man sniedza roku, un es to skūpstīju.

«Vai jums acis nav veselas?» viņa jautāja.

«Jā, cienītā kundze, viņas nepanes gaismu — tas jau vecam cilvēkam var atgadīties.»

«Jūs nemaz neliekaties vecs,» viņa domīgi teica.

Viņas gaišās acis bija ievērojušas manu žirgto sejas krāsu, kāda ir jauniem cilvēkiem un kuru nekādas bēdas nespēj pārvērst.

«Neliekos vecs!» es iesaucos. «Un mani baltie mati?»

«Baltus matus redzam arī jauniem cilvēkiem,» viņa teica, «un cilvēkiem tā sauktajos labākajos gados ļoti bieži. Jums baltie mati arī ļoti labi piestāv.»

Viņa vēl laipni pamāja ar galvu un gribēja iziet no istabas, bet mēs ar Ferrāri pavadījām to līdz ratiem. Tie bija tie paši rati, ko es tai biju dāvinājis dzimšanas dienā.

Ferrāri viņai gribēja palīdzēt iekāpt, bet viņa atstūma tā roku un saņēma manu. Es viņai palīdzēju savākt dārgos svārkus, un ar mirdzošām acīm tā skatījās uz mums abiem, kamēr mēs kailām galvām stāvējām pusdienas saulē. Pātagai šmiukstot, zirgi metās uz priekšu, un pēc maza brītiņa vieglā ekipāža bija nozudusi. Kad vairs tikai

putekļu mākonis bija redzams, es pagriezos pret savu draugu. Viņš izskatījās drūms, piere bija apmākusies.

Vai jau nemierīgs, es nodomāju. Vai mazā greizsirdības čūska jau sākusi savu darbu? Ar mazo laipnību, ko Ņina man parādīja, kad, kādam untumam paklausīdama,izvēlējās manu roku, bija pieticis, lai ievainotu viņa lepnumu.

Kādi tie vīrieši akli muļķi! Cik viegli atriebties!

Es pieskāros Ferrāri plecam, viņš uzmodās kā no nepatīkama sapņa un piespiesti pasmaidīja. Es viņam piedāvāju cigāru un smiedamies jautāju:

«Par ko jūs domājat, par ko sapņojat? Es jums apgalvoju, ka labs cigārs savā ziņā ir tikpat skaists kā apburošas sievietes smaids.»

Viņš klusēdams aizsmēķēja cigāru.

«Jūs jūtaties neomulīgi, cienījamais draugs,» es teicu, sagrābu to aiz elkoņa, un mēs sākām staigāt šurp un turp gar nama sienām. «Saka, ka skaistas acis modinot asprātību, kā tas nāk, ka jūs esat palicis kluss? Vai jūs jūtat vairāk pret šo sievieti, nekā jums pašam patīk? Tas jau nebūtu nekāds brīnums, jo šī sieviete tiešām ir apburoša.»

Viņš uzmeta man strauju skatu.

«Vai es to neteicu?» viņš iesaucās. «Viņa, bez šaubām, pats skaistākais radījums šajā pasaulē. Viņa pat uz jums, grāfa kungs, atstāja iespaidu, es to gluži labi redzēju.»

Es lēnām un apdomīgi kūpināju cigāru.

«Vai jūs tiešām tā domājat?» es izbrīnījies teicu. «Es domāju, ka jūs maldāties, kaut gan man jāatzīstas, ka neesmu redzējis skaistāku sievieti.»

Viņš apstājās, atsvabinājās no manas rokas un skatījās manī. <

«Es jau jums to tiku teicis,» viņš dedzīgi iesaucās. «Atceraties manus vārdus? Tagad man jūs vajadzētu brīdināt.»

«Brīdināt? Mani?» es iztrūcies iesaucos. «Kādēļ? No kā?

Taču ne no grāfienes, ar kuru jūs mani tā gribējāt iepazīstināt?»

«Es atrodu par vajadzīgu darīt jūs uzmanīgu; grāfiene jums varbūt šad un tad parādīs kādu laipnību, kas kādam, kas viņu nepazīst, dod iemeslu domāt, ka viņa to diezin kā ievēro, kaut arī viņa, to darīdama, neko nedomā.»

Es sāku skaļi smieties un uzsitu viņam uz pleca.

«Jūsu brīdinājums ir nevietā, jaunais draugs,» es teicu. «Paskatieties tikai uz mani, vai es maz esmu tas cilvēks, kas varētu piegriezt izlutinātas, untumainas skaistules

uzmanību? Ievērojot manu vecumu, tādas domas nemaz nav pielaižamas. Es drīzāk varētu būt jūsu un ari grāfienes tēvs, bet viņas mīļākais — nekad!»

Viņš pētoši ielūkojās manī.

«Viņai jūs nemaz nelikāties tik vecs,» viņš novērsies teica.

«Viņa tikai gribēja teikt man ko patīkamu,» es atbildēju, priecādamies par viņa aizdomām. «Jums blakus es izskatos kā vecas pilsdrupas.»

«Piedodiet man, bet es to turēju par savu pienākumu — grāfiene man tik mīļa kā māsa. Fabio atbalstīja mūsu draudzību un tagad, kad viņa vairs nav, es vēl vairāk turu par savu pienākumu viņu apsargāt, ja ne no kāda cita, tad no viņas pašas — jūs taču mani saprotat, vai ne?»

Es pamāju ar galvu. Vai es saprotot? Pārāk labi! Viņš savās robežās negribēja ciest nevienu citu zagli. Tas jau bija gluži pareizi viņa stāvoklī, bet nelaime tā, ka es biju tas likumīgais īpašnieks un tādēļ domāju savādāk. Es tomēr klusēju un izlikos, ka man par šo lietu vairs netīk runāt.

Ferrāri to manīja un centās būt laipns, viņš atkal bija jautrs un valodīgs, un kad bijām norunājuši, ka rīt ieradīsimies Romāniju pilī, sākām spriest par Neapoli un tās iedzīvotājiem. Es ieminējos par tautas netikumību, vieglo dzīvi, lai izpētītu savu draugu un vēl vairāk iepazītos ar viņa raksturu.

«Mīļo grāf, ko jūs īsti apzīmējat ar vārdu «netikumīgs»?» Ferrāri iesaucās, plecus raustīdams. «Tas ir ļoti plašs jēdziens. Ņemiet, piemēram, to pašu vecu veco paražu par uzticību laulībā. Priekš kam tā ir, kur tā noved? Kādēļ vīram jābūt piesietam pie vienas, kad jūt mīlestību pret divdesmit citām? Skaistā, slaidā jaunava, ko viņš jaunības straujumā izvēlējies par savu dzīves biedreni, ar gadiem varbūt kļuvusi par vecu, neglītu, resnu sievu un tomēr likums prasa, lai vīrs tai atdod sirdi tik ilgi, kamēr tā dzīvo. Tas ir nederīgs likums, bet viņš nu ir un tādēļ mēs to pārkāpjam. Sabiedrība iedomājusies, ka viņai esot tiesības par to spriest tiesu — vai tā nav pārāk liela iedomība? Un mēs arī nemaz nedzīvojam sliktāk kā Londonā, mēs tikai esam atklātāki un nepūlāmies tos mazos grēkus apslēpt, kamēr tur, ziemeļos, katrs grib izlikties tikumīgs. Tas ir tas pats, ko mēs lasām līdzībā par farizeju un muitnieku.»

«Bet muitnieks grēkus nožēloja, turpretim Neapole nē,» es iebildu.

«Kādēļ to darīt?» Ferrāri smiedamies jautāja. «Ko palīdz nožēlošana? Vai ar to kas uzlabojas? Ko mēs ar to iepriecinām, ko apmierinam? Dievam mūsu laikos reti kāds tic. Pasaule radusies tikai pateicoties dabas spēku untumam, tātad prātīgākais ko mēs varam darīt, ir baudīt dzīvi; laika nav daudz, jo nāve visam pārvelk strīpu.»

«Tātad tā ir jūsu ticības apliecība?» es jautāju.

«Jā, tā ir mana ticība. Patiesībā Zālamans ticēja tāpat. Ēdiet, dzeriet un līksmojieties, jo rīt jums jāmirst — tā ir Neapoles un laikam gan visas Itālijas ticība. Vienkāršā tauta gan vēl turas pie baznīcas māņticīgajiem noteikumiem, bet izglītotie jau sen no tiem atkratījušies.»

«Var jau būt!» es atbildēju izvairīgi, jo strīdēties ar Ferrāri negribēju, gribēju tikai dziļāk ieskatīties viņa dvēselē, lai par to varētu spriest taisnu tiesu. «Pēc šo laiku ieskatiem jau nav jābūt tikumīgam, jāsargās tikai, ka pasaule neko nedabū zināt,» es teicu.

«Gluži manas domas,» Ferrāri piekrita, «un tas viegli izdarāms. Pirms laulībām sievietes slavai viegli draud briesmas, bet tiklīdz viņa ir precējusies, tad tā var darīt, kas tai patīk. Viņai var būt ducis mīļāko, ja tikai viņa ir gudra, tad pat vīrs to nemanīs. Viņam taču arī ir savas mīļākās — kādēļ tad viņai jābūt tikumīgai? Daudzas sievas to lietu neuzsāk gudri, ir pārāk bailīgas un pašas nodod sevi, apkrāptais vīrs to uzzina, un tad nāk briesmīgi skati un pārmetumi. Uz gudru sievu nekad aizdomas nekritīs.»

Neģēlis! Es tikko valdījos.

«Var redzēt, ka jūs pamatīgi esat iepazinies ar pasauli, es apbrīnoju jūsu gaišo skatu,» es teicu. «No jūsu vārdiem izriet, ka jums nemaz nav līdzcietības pret piekrāptajiem vīriem.»

«Ne mazākās,» viņš sausi atbildēja, «tāds vīrs vienkārši spēlē smieklīgu lomu.»

«Vai vienmēr?» es jautāju un nepacietīgi gaidīju viņa atbildi.

«Gandrīz vienmēr. Ko lai viņš dara? Kā lai viņš atriebjas? Izsauc savas sievas mīļāko uz divkauju. Tad nāk divkauja, un abi paliek dzīvi. Viņi viens otru drusku ievaino, pēc tam apkampjas, salīgst mieru, raud, dzer kopā kādu glāzīti un norunā nākotnē dzīvot draudzībā un iztikt no tās sievietes mīlestības, kuru abi mīl.»

«Lieliski!» es iesaucos un mēģināju smaidīt, kamēr sirdi to nolādēju, «vai tāda ir šolaiku atriebība?»

«Katrā ziņā pati godīgākā,» viņš atbildēja, «vienīgi neģēlis mērķē sirdī.»

Es cieši ielūkojos viņā, viņš droši skatījās man acīs un nemaz nekaunējās savu uzskatu dēļ, likās pat ar tiem lepojamies. Arēji Ferrāri bija skaists kā jauns dievs, bet iekšēji neglīts kā pats nelabais. Sirds man sāpēja, viņā skatoties. Daudz labāk būtu, ja tāda dzīvība tūliņ izdzistu! Es sarāvos pats par savām domām un drebuļi pārskrēja pār miesu.

Ferrāri laikam bija manījis pārmaiņu manā sejā, jo pēkšņi teica:

«Grāf, vai jūs esat noguris? Vai nevesels? Lūdzu, pieķerieties man pie rokas!»

Es viņu laipni, bet noteikti atraidīju.

«Nav jau nekas, tikai tāds vājums, kādas nesen pārciestas slimības sekas.»

Es paskatījos pulkstenī, pēcpusdiena bija ātri aizskrējusi.

«Nu man jaatvadās,» es teicu. «Kas attiecas uz gleznām, ko es izmeklēju, tad tām mans sulainis šovakar atnāks pakaļ.»

«Es jums tās varētu…» Ferrāri ieteicās.

«Atļaujiet, ka es pats nokārtoju savas lietas kā man patīk,» es to pārtraucu.

Viņš smīnēdams palocījās — tas bija lišķa smīns. Kā man tas riebās! Es pateicos par piedāvājumu mani pavadīt, vairs nevarēju valdīties.

Pārnācis dzīvoklī, uz galda tūliņ ieraudzīju lielu apzeltītu kurvi ar skaistiem augļiem. Es pasaucu sulaini.

«Kas to atsūtījis?» es jautāju.

«Grāfiene Romānija,» Vincents atbildēja. «Tur jau arī ir karte.»

Manas sievas karte, uz kuras glītiem burtiem bija rakstīts:

«Atgādinu solījumu, ka mani apmeklēsiet.»

Nikni pagrūdu kurvi tālāk, augļu smarža man bija riebīga.

«Tāda lieta man neko nenozīmē,» es nepacietīgi teicu. «Aiznes to kurvi viesnīcnieka mazai meitenei, bērniem par to būs prieks. Bet ņem viņu tūliņ projām.»

Vincents izgāja ar kurvi no istabas, un es uzelpoju vieglāk. Man dāvināja mana paša dārza augļus.

Cienīgā gluži kā sasvilusi, es nodomāju. Parāda tādu uzmanību cilvēkam, par kuru vairāk neko nezina, kā tikai to, ka tas ir ļoti bagāts! Kad tik zelts, tas atsver visu citu! Tā priekšā lepnie krīt ceļos, kļūst paklausīgi, ar to uzvar visu. Visa pasaule klanās dzeltenā metāla priekšā, un sieviešu mīlestība ar to pērkama. Ja gribi skūpstīt sarkanas, apaļas lūpas, tad dod briljantu un ņem skūpstu. Jo vairāk zelta, jo vairāk mīlestības. Es rūgti iesmējos, iedomādamies Ņinas kārās acis, kad viņa man teica: «Jūs nemaz neizskatāties vecs.»

15.    nodaļa

«Sveiki Romāniju pilī!»

Cik savādi es jutos, dzirdot šos vārdus. Vai sapņoju, jeb vai patiesi stāvēju savā dārzā uz zaļā mauriņa un sveicināju savu sievu, kas laipni smaidīdama nāca pretī. Man galva reiba, balkons ar rozēm tā kā sagrīļojās, mīļais nams, manas bērnības un laimes mājvieta likās sagrūstam.

Kāds skaists un tomēr bēdīgs man likās tēva nams, kad kā svešinieks kāpu pār tā slieksni. Ubags, kas nezin, kur galvu nolikt, nebija nabagāks par mani. Te vairs neizskatījās īsti tā, kā toreiz, kad es vēl te biju.

Atzveltnes krēsls, kuru lietoju, nebija vairs savā vietā, mazais putniņš, kas būrītī karājās pie mūra starp baltajām rozēm, arī bija projām. Vecais sulainis, kas mani un Ferrāri saņēma pie vārtiem, izskatījās noguris, nobēdājies, un kur tad palicis mans mīļais suns? Nabaga Vivijs! Kur viņi tevi likuši? Agrāk viņš vienmēr uzturējās mājas tuvumā vai dārzā, un viņa mīļākā vieta bija lieveņa pakāpeņu apakšējā pakāpe. Tagad viņš nekur nebija redzams. Es iedomājos pie laika,kāda loma man jātēlo, un tādēļ savaldījos.

«Sveiki Romāniju pilī!» Ņina man uzsauca. Ievērojusi, ka es raugos apkārt un klusēju, viņa teica:

«Man bail, ka jūs nenožēlojat, ka esat atnācis!» Tā kā manam nodomam tas tik varēja nākt par labu, ja biju laipns, tad smaidīdams atbildēju:

«Nožēlot, cienītā kundze! Tad es būtu ļoti nepateicīgs. Vai jūs domājat, ka Dantem bija žēl, kad viņš ieskatījās paradīzē? »

Viņa pietvīka un koķeti pasmaidīja. Ferrāri īgni sarauca pieri, tomēr neko neteica. Mēs iegājām lielajā viesistabā. Te viss atgādināja senos laikus, tikai kāds marmora krūšutēls no maniem zēna gadiem bija nozudis. Klavieres bija atvērtas un uz galda atradās mandolīne, laikam tikko nolikta. Augstās vāzēs stāvēja puķes un papardes.

Es apsēdos un sāku runāt par pili un apkārtni.

«Vēl ļoti labi atceros namu un dārzu,» es teicu.

«Jūs to pazīstat?» Ferrāri pārsteigts jautāja.

«Jā, es jau jums stāstīju, ka jaunībā te bieži biju. Te spēlējos ar savu draugu, tādēļ gandrīz katra vietiņa palikusi atmiņā.»

Ņina nopietni klausījās manos vārdos.

«Vai jūs pazināt arī manu nelaiķa vīru, vai esat kādreiz viņu redzējis?»

«Laikam tikai reizi,» es nopietni atbildēju. «Tad viņš vēl bija bērns, no kura daudz ko varēja sagaidīt. Pazinu arī viņa māti.»

«Tiešām? Kāda tā izskatījās?» Ņina jautāja, nosēzdamās uz dīvāna un man acīs lūkodamās.

Grūti bija atbildēt šim mīļajam, viltīgajam radījumam — stāstīt par savu māti, kas man bija svēta.

«Tā bija daiļa sieviete, kas pati nezināja, cik daiļa viņa ir, tikai to varu teikt,» es atbildēju. «Viņa dzīvoja tikai citiem, lai par tiem domātu, gādātu un darītu tos laimīgus.»

«Zel, ka tik agri to paņēma nave.»

Ferrāri viltīgi pasmaidīja.

«Tas jau bija no viņas puses laipni,» viņš iesaucās, «tad viņa vairs vīram nevarēja būt par garlaicīgu nastu — kas zina, kas vēlāk būtu noticis.»

Es tikko spēju savaldīties.

«Ko jūs ar to gribat teikt, es nesaprotu,» teicu mierīgi. «Tā dāma, par kuru es runāju, dzīvoja tajos laikos, kad domāja, ka cilvēkam ir pienākumi arī pret citiem. Kā tagad skatās uz tikumību, to es nezinu tik labi, kā jūs.»

Ņina mēģināja mūs samierināt.

«Ak, grāf, nedusmojieties uz Ferrāri kungu,» viņa jautri teica, «viņš bieži ir neapdomīgs savā runā un reizēm saka tīrās muļķības. Viņš nemaz tik ļauni nedomā, kā runā. Mans labais vīrs bieži dusmojās, lai gan bija viņa labākais draugs. Jūs tik labi pazīstat šo ģimeni, varbūt vēlaties redzēt manu mazo Stellu? Vai jūs mīlat bērnus, vai pasaukt viņu?»

«Jā, cienītā kundze, esmu liels bērnu draugs un vēl vairāk man patīk redzēt mana drauga dēla bērnu,» es centos mierīgi atbildēt, kaut gan sirds trīsēja no uztraukuma.

Tad Ņina piezvanīja un lika kalponei atvest bērnu.

Ferrāri iesāka runāt ar mani un mēģināja izdzēst nelabvēlīgo iespaidu.

Kāds bailīgi pavēra durvis.

«Nāc šurp, Stella, neesi tik bailīga,» Ņina nepacietīgi sauca.

Durvis beidzot atvērās, un mana meitiņa ienāca istabā.

Viņa bija stipri pārvērtusies, seja bija novecojusi un izskatījās nobēdājusies. Agrāk smaidošās acis bija neskaidras, raudzījās zemē, likās, ka viņa būtu iebaidīta. Sāpēs gribēju vai kliegt. Bailīgi viņa pienāca un neuzticīgi paskatījās uz Ferrāri, un palika stāvot.

«Nu, Stella, nāc, parunā ar šo kungu, viņš pazinis tavu tēvu.»

Pieminot tēvu, viņas acis iemirdzējās un soļi kļuva ātrāki, drošāki. Viņa pienāca un sniedza man savu mazo rociņu. Spēju tikko savaldīties, kad manai rokai pieskārās mazie, trauslie pirkstiņi. Es viņu uzcēlu uz ceļiem un izlikdamies, ka to skūpstu, paslēpu seju viņas matos, lai neredzētu asaras, kas pēkšņi man iezagās acīs. Mans mīļais, nabaga bērns! Es nezinu, kā spēju savaldīties un mierīgi lūkoties viņas nevainīgajās, jautājošajās actiņās.

Viņa nebaidījās no manām melnajām brillēm, bet gluži mierīgi sēdēja man klēpī un pētīja mani tik uzmanīgi, it kā gribētu man izskatīties cauri. Pēkšņi tā mani apkampa un skūpstīja. <

Pārsteigts es paskatījos uz Ņinu un Gvido. Vai viņi neko nesaprata? Kā gan tas būtu iespējams! Ferrāri taču bijis klāt, kad mani apglabāja.

Es nomierinājos un pārgrozītā balsī uzrunāju meitiņu, jo es baidījos no bērna nojautas.

«Nu, mīļā jaunkundzīt,» es jokoju. «Tavs vārds Stella?

Varbūt tu arī esi zvaigzne.»

Mazā domīgi mani uzlūkoja.

«Tēvs mani tā sauca,» viņa čukstēja.

«Tēvs tevi lutināja!» Ņina teica. «Nabaga tēvs! Pret viņu tu neizturējies tik nerātni, kā pret mani.»

«Nerātna arī esi?» es kā pārmezdams teicu. «Tas nevar būt, zvaigznes vienmēr ir labas un spīdošas.»

Meitiņa smagi nopūtās, par daudz smagi.. .

Viņa piespiedās pie manis un skatījās kā piedošanu lūgdama.

«Vai redzējāt manu tēti?» viņa jautāja, «vai viņš drīz pārnāks?»

Tad Ferrāri nelaipni iesaucās:

«Stella, vai tu vairs nezini, ka paps aizgāja tādēļ, ka biji nerātna. Viņš nekad vairs nepārnāks.»

Par daudz neapdomāti, nežēlīgi vārdi!

Tagad zināju, kādas bēdas nospieda bērna dvēseli. Kad viņa bija stūrgalvīga, nerātna, tad bērnam pārmeta, ka tēvs viņu tādēļ atstājis. Tas, protams, viņu ļoti sāpināja. Varbūt daudzreiz viņa domāja, ko tā nodarījusi, ka tēvs pie viņas vairs nenāk.

Viņa Ferrāri neatbildēja, bet uzmeta lepnu, ļaunu skatu.

Ferrāri jautri iesmējās.

«Redzat, kā tagad tā līdzinās savam tēvam. Jocīga līdzība! īsts Fabio, trūkst tikai kāds nieks, kas viņa ģimeni papildina.»

Tad viņš pienāca klāt, paņēma meitenes matu cirtu un mēģināja tai uzlikt uz virslūpiņas, lai izskatītos kā ūsas. Bērns turējās pretī un paslēpa galviņu man pie krūtīm. Tomēr Ferrāri palika arvien uzmācīgāks, un māte smējās, bet nenāca bērnam palīgā. Es meitiņu cieši apkampu un, dusmas valdīdams, teicu Ferrāri:

«Kungs, jūs esat ļoti augstsirdīgs! Jūsu spēki pieaug cīņā ar mazu bērnu.»

Ferrāri nedroši iesmējās, beidza muļķīgo joku un aizgāja pie loga. Es Stellai sakārtoju izjauktos matiņus un zobodamies sacīju:

«Gan jau mazā jaunkundzīte atriebsies, kad izaugs liela. Tad, atceroties vīrieti, kas viņu mocījis, tā mocīs visus vīriešus. Vai ne, cienījamā kundze?» es jautāju Ņinai.

«Man liekas, ka, atceroties savu mocītāju, viņa iedomās arī savu glābēju,» tā koķeti atbildēja.

Es sapratu — šī atbilde man izteica glaimu. Vai sieva glaimo arī savam vīram?

Sulainis paziņoja, ka galds ir klāts. Es noliku bērnu uz grīdas un iečukstēju viņai ausī, ka drīz nākšu.

Meitiņa pateikdamās uzsmaidīja un uz mātes pavēli aizgāja.

Mēs iegājām ēdamzālē, man bij gods vest dāmu.

«Jūs esat sens ģimenes draugs, tādēļ es jūs lūdzu pie galda ieņemt saimnieka vietu,» Ņina laipni teica.

Es ieņēmu savu vietu, un Ferrāri man sēdēja pa kreisi, Ņina pa labi.

Mūsu vecais sulainis, kas jau manam tēvam bija kalpojis, stāvēja aiz mana krēsla un katrreiz, ieliedams vīnu, pētoši ieskatījās manī. Pie sienas karājās mana tēva ģīmetne. To uzlūkojot, es smagi nopūtos. Man likās, it kā viņš skumji lūkotos manī un atbildētu uz manu nopūtu.

«Vai ģīmetne ir līdzīga?» Ferrāri jautāja.

Es nodrebēju.

«Jā, kā dzīva, un manā dvēselē rodas priecīgas un arī sāpīgas atmiņas. Viņš bija laipns, labs cilvēks.»

«Fabio tomēr bija lepns,» mana sieva iesaucās. «Bieži vien auksts un augstprātīgs.»

Mazā mele. Viņa man izgudroja tādas īpašības.

Augstprātīgs? Varbūt pret citiem, bet pret viņu nekad. Tas manai dabai bija gluži svešs.

«Tiešām? Esmu pārsteigts,» es iesaucos. «Romāniji nekad nebija uzpūtīgi. Atceros, ka mans draugs arī pret saviem cilvēkiem bija vienmēr mīļš.»

Sulainis viltīgi ieklepojās, viņš gribēja ko teikt.

Ferrāri iesmējās un sniedza viņam iztukšoto glāzi.

«Vecais Džakomo pazina abus, veco un jauno Romāniju,» Ferrāri sacīja, «pajautājiet tik viņam, grāf, viņš uzticīgi kalpojis saviem kungiem.»

Es laipni pavērsos pret veco apkalpotāju.

«Draugs, jūs man izskataties svešs, jūs te laikam vēl nebijāt, kad apmeklēju veco grāfu?» es jautāju.

«Nē, grāfa kungs, es te iesāku strādāt vienu gadu pirms jaunās grāfienes nāves,» Džakomo atbildēja.

«Es jau domāju, ka neesmu jūs redzējis,» es laipni ieminējos. «Tātad jūs jauno grāfu pazināt no mazām dienām?»

«Jā, grāfa kungs,» viņš teica, tā nedroši manī skatīdamies.

«Vai jūs viņu mīlējāt?» es jautāju, ievērojis viņa apjukumu.

«Par viņu labāka kunga nav visā pasaulē. Dievs mielo viņa dvēseli. Kad es dzirdēju, ka viņš miris, sirds sāpēs gribēja vai lūzt — tik negaidot miris! Vēl tagad lāgā negribas tam ticēt. No. tās dienas arī es vairs neesmu tāds, kāds biju. Cienītā kundze bieži nav apmierināta ar mani.»

Es pētoši paskatījos uz Ņinu. Sie vārdi izklausījās kā sūdzība, un Ņinas piere apmācās.

«Jā, jums taisnība, Džakomo,» viņa stingri sacīja. «Jūs esat tik aizmāršīgs, ka tas gandrīz nav izturams. Man daudzreiz jāatkārto viens un tas pats.»

Džakomo pārlaida roku pār pieri un acīm, smagi nopūzdamies. Atminēdamies savu pienākumu, viņš piepildīja man glāzi un atkal nostājās aiz mana krēsla.

Mēs sākām runāt par vispārīgām lietām, un Gvido drīz vien jutās pilnīgi uzvarēts. Viņa neuzticība pret mani izklīda kā migla saulē, seja noskaidrojās, viņš satvēra manu roku un sirsnīgi to saspieda.

«Piedodiet, grāf, es biju ļoti nelaipns pret jums,» viņš nokaunējies teica. «Jūsu laipnie vārdi mani padarīja prātīgu. Varbūt jūs mani turēsiet par greizsirdīgu nejēgu, bet man likās, ka arī jūs būtu apburts un — piedodiet, ka esmu tik vaļsirdīgs — apņēmos jūs nogalināt.»

«Cik laipni no jums, tas jau ir teicams nodoms — jūs jau nu gan labi zināsiet, kurš ceļš bruģēts ar labiem nodomiem?»

«Tas liecina par jūsu augstsirdīgo dabu, ka jūs tik vienaldzīgi uztverat manu atzīšanos, bet man jums jāsaka, ka nupat vēl jutu briesmīgas mokas.»

«Tāpat kā visi, kas iemīlējušies, kas, kā esmu dzirdējis, mocoties bez vajadzības. Ļoti zīmīgi un ērmoti,» es atbildēju. «Kad jūs reiz būsiet tik vecs kā es, tad, jaunais draugs, jūs zeltu turēsiet augstāk par visiem sieviešu skūpstiem. Kad jūs man beidzot ticēsiet, ka pret tādām jūtām esmu apbruņots?»

Viņš iztukšoja savu glāzi un teica uztraukumā drebošu balsi:

«Jā, es jums atzīstos, ka mīlu grāfieni. Mīla — šis vārds man liekas vēl pārāk neizteiksmīgs. Es trīcu, viņas rokai pieskaroties, viņas balss man iespiežas dvēselē, viņas skats mani dedzina kā liesma. Ak, jūs nevarat saprast to laimi, tās mokas — nevarat iedomāties …»

«Mieru, mieru, kaut arī asinis vārās, bet galva nedrīkst sakarst,» es teicu, uzmanīgi aplūkodams savu upuri. «Vai jūs domājat, ka viņa arī jūs mīl?» es jautāju, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs un mierīgs.

«Jā, tā es domāju,» viņš atbildēja.

Kā labākie draugi roku rokās izgājām uz verandas. Ferrāri atkal bija atguvis savu omulību, par ko Ņina izlikās sevišķi priecīga. Bija skaists vakars, mēness stāvēja augstu pie debesīm, un krūmājos pogoja lakstīgala.

Brīžiem varēja dzirdēt nepatīkamu kaukšanu un smilkstēšanu.

«Kas tas?» es jautāju, kaut arī zināju, ko tas nozīmē.

«Ak, tas jau ir tas nejaukais suns, Vivijs,» Ņina atteica.

«Tas ir Fabio suns. Kauc kā nelabais, nekur nedabū mieru.»

«Kur viņš ir?»

«Pēc mana vīra nāves viņš galīgi pārvērties, skraida pa visām istabām, kā ko meklēdams, un ar varu gribēja gulēt pie Stellas gultas. Ne dienu, ne nakti nelikās mierā, kamēr biju spiesta piesiet ķēdē.»

Nabaga Vivijs! To tu gan nebiji pelnījis! Par tavu uzticību tevi ieslēdza ķēdē. Bet tāda jau ir pasaules alga.

«Es suņus ļoti mīlu, un viņi man pateicīgi,» es sacīju,

«vai es nevarētu redzēt šo suni?»

«Saprotams! Gvido, lūdzu, palaidiet viņu vaļā no ķēdes.» Bet Gvido vilcinājās. Atgāzies krēslā, viņš strēba kafiju.

«Pateicos!» viņš smiedamies atbildēja. «Jūs laikam esat aizmirsusi, ka nupat vēl šis suns gribēja mani saplosīt gabalos. Man būtu patīkamāk, ja jūs to labāk uzdotu

Džakomo.»

«Nu, jūs sastāstat tādas briesmu lietas, ka grāfam būs zudusi patika suni vēl redzēt. Bet tā nu tiešām ir. Lopiņš jau citādi nav plēsīgs, bet Ferrāri kungu ne acu galā nevar ieraudzīt. Nu, grāfa kungs, vai jūs vēl to vēlaties

redzēt? Jā?»

Es atteicu, ka suņa izturēšanās pret Ferrāri kungu nebūt nenozīmē, ka viņam piemīt sevišķi bīstamas zvēriskas īpašības, un izteicu vēlēšanos iziet un apskatīt suni. <

Ņina pati atraisīja suni.

Vivijs, nepiegriezdams viņai vērības, priecīgi iekaucās un metās man klāt. Asti luncinādams, viņš apošņāja mani, vārtījās pa zemi, laizīja man rokas un kājas un berzēja galvu gar ceļiem. Ņina un Gvido skatījās izbrīnījušies, un tādēļ es teicu:

«Nu, vai redzat, kā suņi mani mīl — ar šo suni ir tāpat kā ar visiem citiem.»

Es pavēloši uzliku roku sunim uz pakauša, viņš pazemīgi nogūlās zemē un ielūkojās manī savām brūnajām, uzticīgajām acīm, it kā jautādams, kādēļ es tā pārvērties.

Uzticīgais lopiņš mani pazina, un nekāda izlikšanās to nevarēja maldināt.

Ņinas seja bija pārvērtusies, viņas mazā rociņa drebēja.

«Cienītā kundze, vai jūs baidāties no lopiņa?» es jautāju.

Viņa mēģināja smieties.

«Nē. Bet Vivijs arvien baidās no svešiem, un es vēl nekad neesmu redzējusi, ka viņš kādu, izņemot manu vīru, tā būtu apsveicinājis. Savādi!»

Arī Ferrāri domāja tāpat.

«Es nesaprotu, kā suns par mani nemaz neliekas zinis. Citām reizēm viņš pastāvīgi sāka rūkt un plosīties, tiklīdz ieraudzīja mani,» viņš teica.

Ferrāri balss saistīja suņa uzmanību. Suns uzreiz uzlēca kājās, bet es viņu tūliņ nomierināju. Es nesapratu un brīnījos, kādēļ suns viņu tā ienīst, jo, kamēr vēl neskaitījos miris, suns viņu bija ieredzējis labprāt.

«Es daudz esmu nodarbojies ar suņiem,» es teicu, «taisni jābrīnas, cik viņi gudri un cik ātri iedraudzējas ar tiem, kuri pret viņiem labi. Jūsu Vivijs šinī ziņā arī nav izņēmums, un tādēļ nedomājiet, ka tas kas ārkārtīgs.»

Redzēdami, ka izturos un runāju tik vienaldzīgi, viņi drīz atkal nomierinājās, un sarunas atkal sāka risināties parastā gaitā.

Atvadoties es piedāvājos suni pieslēgt un apgalvoju, ka šonakt viņš neplosīsies un mieru netraucēs.

Kā padodamies savam liktenim, suns mierīgi atlaidās uz sāniem, bēdīgi noraudzīdamies man pakaļ, kad gāju projām.

No Ņinas atvadoties, Gvido piedāvājās mani pavadīt, bet es atteicos.

«Es labprāt eju viens pa mēnesnīcu, atļaujiet man šo prieku,» es teicu.

Viņam pret to nebija ko iebilst. Novēlējis viņiem labu nakti, saņēmu Ņinas roku un noliecies noskūpstīju to, par ko Ņina aiz prieka pietvīka.

Ferrāri mani pavadīja līdz vārtiem un brīdi noraudzījās man pakaļ.

Kamēr viņš tur stāvēja un skatījās, es lēnām gāju uz pilsētas pusi, bet tiklīdz dzirdēju aiztaisam vārtus, tā griezos atpakaļ. Es lidoju uz vakara pusi, kur augsts lauru krūmu žogs sniedzās līdz pašai verandai, no kuras nupat vēl biju aizgājis. Paslēpies krūmā, papletu zarus un varēju redzēt un dzirdēt visu, kas notika uz verandas.

Zemajā krēslā, kurā nupat vēl sēdēju es, tagad bija atlaidies Ferrāri, galvu piespiedis Ņinai pie krūtīm, ar roku aptvēris viņas kaklu, un tagad pievilka viņas seju pie savējās.

«Ņina, tu esi nežēlīga, tu izliecies, it kā tev būtu interese par veco grāfu.»

Viņa iesmējās.

«Tā jau tas arī ir. Ja viņš nevalkātu tās nejaukās brilles, tad viņu varētu saukt par skaistu. Un tad šī brīnišķīgā dāvana! Kaut viņš vēl ko uzdāvātu!»

«Un ja viņš to darītu, vai tad tu viņu mīlētu, Ņina?» Ferrari jautāja.

Viņa atkal iesmējās.

«Sievietes sirds nav izdibināma, mīļais Gvido,» viņa teica, kā ķircinādamās. «Vai tu esi redzējis kādu sievieti, kuras sirdi nevarētu iekarot ar dārgām rotām un greznu dzīvi? Bet te mēs nevaram justies tik brīvi. Vai tu nenāksi iekšā, Gvido?»

«Jā, es iešu, un par katru skatu, par katru smaidu, ko tu dāvāji grāfam, man jāsaņem simts skūpstu,» viņš atbildēja. «Tu, es domāju, varētu lakstoties pat ar savu vectēvu.»

Viņa liegi piekļāvās, rotaļājās ar ziedu pogcaurumā un bailīgi čukstēja:

«Saki, Gvido, vai tev arī neliekas, ka grāfs ļoti lielā mērā atgādina Fabio? Katra kustība tik līdzīga.»

«Man jāatzīstas, ka arī man šīs domas nav svešas,» Ferrāri domīgi sacīja, «šī līdzība man ļoti nepatīkama. Bet tur nav ko brīnīties, daudzi cilvēki izskatās vienādi. Pēc manām domām grāfs ir kāds Romāniju ģimenes loceklis, kas būs bijis pazudis, iespējams, ka viņš ir Fabio krusttēvs, negrib tikai, lai tas kļūtu zināms. Viņš katrā ziņā liekas krietns vīrs un bagāts kā Krēzs. Mēs viņa draudzību nedrīkstam zaudēt. Nāc, mīļā, laiks doties pie miera.»

Viņi iegāja iekšā un aiztaisīja logu. Es tūliņ izlīdu no savas paslēptuves un gāju uz Neapoli, priecādamies, ka viņi nav mani pazinuši. Un kā lai viņi būtu iedomājušies, ka esmu uzcēlies no miroņiem. Nē, no sava nodoma neatkāpšos!

16. nodaļa.

Laiks skrēja kā vēja spārniem. Pagāja mēnesis, sešas nedēļas, un, pateicoties savai bagātībai, es Neapolē biju ievērojams vīrs. Neviena no tām aristokrātu ģimenēm, ar kurām es sagājos, neprasīja pēc manas iekšējās vērtības, viņiem pietika ar to, ka es turēju greznu ekipāžu. Manu draudzību novērtēja pēc manas ložas teātrī, pēc manas greznās jahtas un citām ārišķībām. Pēc neilga laiciņa es pazinu Neapolē visus, kam bija iespaids sabiedrībā. Un drīz par mani runāja visur, visos ceļu stūros, pilīs, krogos un dzertuvēs, visur pieminēja manu bagātību, grezno, izšķērdīgo dzīvi un devīgo roku.

Saprotams, ka Ņina ar Ferrāri piedalījās visās manās viesībās, ko sarīkoju.

Kā jauna atraitne, kurai vēl jāsēro, Ņina no sākuma gan tā kā kautrējās, bet es pratu viņu pārliecināt un ieraut sabiedriskajā dzīvē. Ņēmu sev talkā pat dažas dāmas, likdams tām viņu apciemot un iegalvot viņai, ka tāda jauna, apburoša sieviete nedrīkst padoties sērām, ar kurām tā kā tā nekas nav līdzams, un velti tērēt laiku un bojāt savu veselību. Ņina tad arī nelika daudz lūgties, bet katrreiz ierazdamās uzsvēra, ka darot to vienīgi iztapdama grāfam Oliva kā vecam Romāniju ģimenes draugam, kurš pazinis viņas dārgo vīru, kad tas vēl bijis bērns.

Pret Ferrāri izrādīju vislielāko labvēlību, viņam nezinot, samaksāju tā spēles parādus, tādējādi sagādādams viņam lielu pārsteigumu, atbalstīju viņa uzdzīves kāri un drīz vien iemantoju viņa uzticību. Viņam nebija ne jausmas, kam viņš to dāvāja un ka ar to man paveras ceļš uz atriebību. Man bija jābrīnās par viņa vieglprātību un to, kā viņš iztēlojās savu nākotni.

Viņš bija pārliecināts, ka nu jau laime viņam rokā. Daudzreiz man uznāca vēlēšanās teikt viņam tieši acīs:

«Tu esi notiesāts un ar vienu kāju jau stāvi kapā. Rimsties, atmet savas bezdievīgās runas un sagatavojies galam!»

Bet es sakodu lūpas un netejcu nekā. Daudzreiz man gribējās grābt viņu aiz rīkles, atzīties, bet tūliņ atcerējos savu lomu un savaldījos.

Romāniju pilī man bija ierādīta tuva drauga vieta. Es tur katrā laikā biju mīļš viesis, varēju lasīt pats savas grāmatas, varēju ar Viviju klejot pa dārzu, īsi sakot — varēju tur rīkoties kā saimnieks, vienīgi pa nakti nekad netiku gulējis. Es rūpējos uz nebēdu, lai mani uzskatītu par vecu vīru, kura veselība stipri sabeigusies daudz ceļojot pa svešām zemēm, un sevišķi lepojos ar savu izturēšanos pret Ņinu, kad Gvido bija klāt. Tādās reizēs nepalaidu nevienu vārdu, kas varētu modināt Gvido greizsirdību. Pret Ņinu izturējos kā tēvs, atturīgi — un tomēr — ak jūs, sievietes!— viņa saprata mani.

Tiklīdz Ferrāri novērsās, tā viņa man uzmeta mīļus skatus, uzsmaidīja vai arī ieminējās kaut ko tādu par viņu, kam vajadzēja glaimot manai patmīlībai. Mans pienākums jau nebija viņam to izstāstīt, tāpat arī neturēju par vajadzīgu pateikt viņam, ka grāfienes kalpone gandrīz katru ritu man nesa puķes un augļus uz viesnīcu un savas kundzes vārdā apjautājās par manu veselību. Un mans sulainis Vincents arī nebija tas cilvēks, kas ietu un stāstītu, ka es sūtu vēstules un dāvanas uz pili. Jau novembra sākumā es atrados tādā ērmotā stāvoklī, ka mana sieva centās iegūt manu mīlestību, uz ko es tikpat slepeni atbildēju.

Ņina bija iedomājusies, ka es ar savu bagātību varētu būt izdevīgs precinieks, un tādēļ bija apņēmusies saistīt mani visiem iespējamiem līdzekļiem, un es to viņai negribēju liegt.

Ferrāri nekā nemanīja. Viņš runāja par nabaga Fabio, ka tas esot bijis muļķis un ļāvis sevi krāpt, bet pats tagad uzticējās man, tāpat kā es agrāk viņam.

Ar savu mazo Stellu es tagad satikos bieži: nabaga bērniņš pieķērās man no visas sirds un dvēseles. Tas jau bija tik dabiski! Asunta, viņas kopēja, to bieži atnesa pie manis uz viesnīcu. No sākuma gan baidījos, ka vecai, kura mani bija auklējusi, nerodas aizdomas, bet, drīz es pārliecinājos, ķa viņai ar savām pusaklajām acīm mani nav iespējams pazīt. Viņa jau arī bija pilnīgi pārliecināta, ka grāfs Fabio miris, vecais Džakomo turpretim nez kādēļ bija iedomājies, ka jaunais kungs vēl dzīvs un pārnākšot. Viņš tā bija iedzīvojies šinī pārliecībā, ka Ņina man kādreiz teica, ka Džakomo vairs neesot nopietni ņemams. Asunta turpretim bija pārliecināta, ka esmu miris, un svētā nopietnībā man apgalvoja:

«To jau varēja sagaidīt, ka tā būs, jo viņš bija par daudz labs, lai varētu dzīvot šinī pasaulē, un tādēļ svētie to ņēma pie sevis. Dievmāte vienmēr izvēlas pašus labākos, nabaga Džakomo to nevar saprast. Viņš jau vecs un bērnišķīgs, bet viņš ļoti mīlēja nelaiķa kungu». Tad klusu piebilda: «Mīlēja to vairāk kā svēto Jāzepu, bet tas tak ir grēks! Es jau paredzēju, ka manam kungam būs jāmirst jaunam, viņš bija tik labs kā bērns, par daudz labs, lai ilgi dzīvotu šajā pasaulē.»

Viņa purināja balto galvu, ņēma rožu vainagu un skaitīja lūgšanu par manu dvēseli. Es viņu ne par ko nevarēju piedabūt, lai man kaut ko pastāsta par kundzi, un kad es reiz sajūsmināts runāju par tās skaistumu, viņa tikai pētoši paskatījās manī, nopūtās un klusēja. Es priecājos, ka vecā sirsnīgi mīl Stellu. Ziemai sākoties, mazā bija ļoti novārgusi, kļuva arvien vājāka un bālāka, ātri vien nogura un acis kļuva nedabiski lielas un nopietnas. Es ieminējos par to Asuntai, arī viņa to bija ievērojusi un teikusi grāfienei, bet tā par to nav likusies zinis. Tad pats par to runāju ar Ņinu, viņa man laipni pateicās un sacīja:

«Mīļo grāf, jūs esat ļoti laipns. Stellai nekas nekait, viņa pārāk ātri aug un ēd par daudz saldumus. Cik tas no jums laipni, ka jūs viņai piegriežat tādu uzmanību. Es jums galvoju, ka bērns ir pilnīgi vesels.»

Bet es nejutos drošs, tomēr nedrīkstēju to izrādīt, ja negribēju sevi nodot. Laiks bija miglains un tumšs, ārā nekas nebija iesākams, tāpēc es domāju par nākošo ziemas sezonu. Kādu dienu Ferrāri ienāca un saīdzis atsēdās.

«Kas jums noticis?» es jautāju, to paslepus uzlūkodams. «Vai naudas lietas? Tad es jums labprāt esmu ar mieru palīdzēt.»

Viņš smaidīdams pateicās.

«Šoreiz tā nav. Ak Dievs, kāds es nelaimes putns!»

«Skaistā grāfiene taču nebūs vainīga, ka jūs esat tāds saīdzis?» es ļoti uztraukts jautāju. «Viņa taču nebūs jūs atraidījusi?»

Viņš pašapzinīgi iesmējās.

«No tā nav ko bīties, to viņa nedrīkst.»

«Viņa to nedrīkst? Vai tas nav pārāk pārdroši teikts?» Es bārdu glaudīdams cieši skatījos viņā.

«Nu, gluži tā nu gan tas nebija domāts — viņa, protams, var darīt, kas viņai tīk, bet es domāju, ka viņa mani vairs nedrīkst atraidīt, jo devusi man tādas cerības.»

«Saprotams, ka ne, izņemot to gadījumu, ja viņa būtu koķete, un tad tā nav jūsu cienīga. Bet jūs taču zināt, cik viņa ir tīra, krietna un tāpēc jums nav ko bīties. Bet ja nu ne naudas lietas, ne mīlestība nav vainīgas, kādēļ tad jūs esat tā saīdzis? Tas katrā ziņā būs kas nopietns?»

Domās nogrimis, viņš rotaļājās ar savu gredzenu; beidzot viņš teica:

«Man uz kādu laiku jāaizbrauc no Neapoles.»

To dzirdot, sirds man strauji sāka pukstēt. Viņš grib aizbraukt, es palieku viens pats uz cīņas lauka, lai gūtu uzvaru. Liktenis man tiešām nāk pretī. Zināms, ka mana atbilde bija pavisam citāda, nekā manas domas.

«Jūs gribat projām? Vai nopietni? Kādēļ? Uz kurieni?» es jautāju.

«Kāds krusttēvs man Romā uz miršanu,» viņš teica. «Tas mani iecēlis par mantinieku, bet ar to noteikumu, ka man tam jāaizspiežot acis. Tas brīdis varbūt nav vēl nemaz tik tuvu, bet advokāts man dod padomu, lai labāk jau tagad braucot turp, ka vecis pašā pēdējā acumirklī neapdomājoties. Es ceru, ka ilgi tur nebūšu varbūt nedēļas divas — pa to laiku …»

Viņš apklusa un nedroši skatījās manī.

«Turpiniet droši, mīļais draugs, turpiniet!» es nepacietīgi teicu. «Sakiet droši, es labprāt jūsu labā darīšu visu, kamēr jūs būsiet projām.»

Viņš piecēlās, pienāca man blakus pie loga, pievilka krēslu un apsēdies draudzīgi uzlika man roku uz ceļa.

«Jūs man daudz ko varat darīt, un es zinu, ka varu jums uzticēties,» viņš nopietni sacīja. «Sargājiet viņu! Viņai nav neviena cita, un viņa ir tikpat neapdomīga, cik skaista! Jums ir tiesības viņu apsargāt un vadīt, to jums atjauj jūsu vecums un tas, ka jūs esat vecs ģimenes draugs. Jūsu vērīgās acis atturētu citus, tā ka tie nedrīkstētu censties pēc grāfienes labvēlības …»

«Ja kāds to iedrošinātos, tad es ātrāk neliktos mierā, kamēr tas nebūtu kritis no mana zobena,» es iesaucos, kājās uzlēkdams.

Tad, skali iesmiedamies, uzsitu viņam uz pleca, jo viņš teica tāpat toreiz, kad es viņu ar Ņinu pirmo nakti redzēju alejā.

Viņš laikam atcerējās šos vārdus, jo pārsteigts paskatījās manī, tādēļ es pasteidzos viņa domām dot citu virzienu. Es atkal biju nopietns un teicu:

«Es redzu, ka tā lieta par daudz nopietna, lai par to varētu jokot — piedodiet man, jūs varat būt drošs, ka es viņu uzraudzīšu kā brālis, kaut gan tādam uzdevumam neesmu īsti derīgs. Bet jūsu dēļ es to labprāt gribu uzņemties.»

Es viņam sirsnīgi spiedu roku. «Varat būt pārliecināts, ka es būšu jūsu uzticības cienīgs, kā jūs savam nelaiķa draugam. Labāku salīdzinājumu es nevaru atrast.»

Ferrāri uzlēca kājās, it kā čūska tam būtu iedzēlusi, sejā tam nebija ne pilītes asiņu, viņš izskatījās pelēks kā zeme. Acīs ievēroju neuzticību, bet es izlikos tik nevainīgs, ka viņš savaldījās un īsi atbildēja:

«Es jums pateicos, jūsu goda vārds man galvo par visu.»

«Uz to varat paļauties tāpat kā uz savu. Kad jūs brauksiet, dārgais?»

«Drīz,» viņš atteica, «rīt agri ar pirmo vilcienu.»

«Labi, ka es to jau šodien dabūju zināt,» es teicu un rādīju uz rakstāmgaldu, kas bija apklāts ar ielūguma kartēm, jo es taisījos sarīkot lielākas viesības. «Es šīs ielūguma kartes izsūtīšu tik tad, kad jūs būsiet atkal pārbraucis.»

Viņš pateicīgi paskatījās uz mani.

«Tas no jums ir ļoti laipni, bet man tiešām žēl, ka izjaucu jūsu nodomu,» viņš teica.

«Nerunāsim labāk par to,» es viņu pārtraucu, «mēs gaidīsim, kamēr jūs būsiet pārbraucis. Tas jums var būt tikai patīkami, ka cienītā kundze laiku pavada klusāk, kamēr jūs nebūsiet mājās.»

«Man nepatiktu, ja manis dēļ viņa justos neomulīgāk,» Ferrāri teica.

«Par to ļaujiet tik gādāt man, šad un tad brauksim vizināties, apmeklēsim kādu koncertu — es tādas lietas protu,» es teicu. «Ar ballēm, mielastiem un citām tādām izpriecām mēs gaidīsim, kamēr jūs pārbrauksiet.»

Acis tam kvēloja iedomībā.

«Grāf, jūs pret mani esat pārāk laipns, es nemaz nespēju jums pateikties!» viņš nopietni teica.

«Varbūt, ka reiz nāks laiks, kad es pārbaudīšu jūsu pateicību. Bet vai jums nebūtu laiks sakravāt ceļā nepieciešamās lietas? Rīt es jūs pavadīšu uz staciju,» es teicu.

Viņš aizgāja, silti paspiedis man roku par šo jauno laipnības pierādījumu, un visu to dienu es viņu vairs nedabūju redzēt, nebija jau grūti uzminēt, kur viņš uzturējās. Protams, nekur citur, kā pie manas sievas, kurai viņš lika zvērēt, ka paliks tam uzticīga. Es varēju iedomāties, kā viņš to apkampa, skūpstīja un atgādināja neaizmirst viņu dienu un nakti. Jā, Gvido, skūpsti un glāsti to, un tā būs pēdējā reize. Tavas dienas ir skaitītas, tavai neģēlīgai izpriecai pienācis pēdējais brīdis. Izlieto to, neviens tevi netraucēs! Tukšo šo prieka kausu, es to tev neraušu no lūpām, tu nodevēj, liekuli! Izlieto vēl mazo laiciņu, kas tev lemts — aiztaisi logu slēģus, lai šķīstās zvaigznes jūs neredz, bet tad atvadies, atvadies uz mūžu!

17. nodaļa.

Kā jau solīju, es otrajā rītā ierados stacijā pavadīt Ferrāri. Viņš izskatījās bāls, bet priecājās, ka esmu ieradies. Viņš bija uztraukts un kā veca sieva kaulējās ar nesējiem. Nervi viņam likās ļoti satraukti; man kļuva tā kā vieglāk, kad viņš beidzot sēdēja savā vagonā. Viņam rokā bija grāmata dzeltenos vākos; es iejautājos, vai tā ir interesanta.

«Es to, nudien, nezinu, grāmatu tikko kā nopirku, tas ir Viktora Igo romāns,» viņš atbildēja, rādīdams man pirmo lapu.

«Tā ir laba grāmata,» es paskatījies teicu, «tā jums patiks.»

Kad vilciens sāka kustēt, viņš vēl izliecās pa logu un pamāja man.

«Neaizmirstiet savu solījumu,» viņš čukstēja.

«Neraizējieties, es centīšos aizpildīt jūsu vietu,» es tam atbildēju.

Viņš pasmaidīja un spieda man roku. Mūsu sarunai bija beigas, lokomotīve sāka vilkt stiprāk un pēc dažiem acumirkļiem vilciens bija projām. Es biju viens pats — nekas man vairs nestāvēja ceļā, es varēju darīt, ko gribu ar savu sievu. Kas man varēja liegt viņu nokaut, vēl tanī pašā vakarā es varēju viņu apmeklēt, apsūdzēt un tiesāt. Katra Itālijas tiesa būtu atzinusi, ka es to esmu izdarījis tādos apstākļos, kas vainu mīkstina. Bet ko es ar to būtu panācis, kādēļ taisnas lietas dēļ lai kļūtu par slepkavu? Nē, mans pirmais nodoms bija labāks, lai gan vajadzēja daudz pacietības, to izpildot. Kamēr es tā domās nogrimis gāju uz mājām, man pēkšņi steidzās pretim mans sulainis Vincents un aizelsies pasniedza vēstuli ar uzrakstu: «steidzoši».

Vēstule bija no Ņinas: «Lūdzu nāciet tūliņ, Stella ir ļoti slima un grib jūs redzēt.»

«Kas to atnesa?» es jautāju, sākdams iet ātrāk.

«Vecais Džakomo. Viņš raudāja un bija ļoti uztraukts. Mazai jaunkundzei sāpot kakls, viņai esot drudzis. Džakomo domā, ka būšot difterīts. Viņa saslimusi jau naktī, vecā aukle domājusi, ka nebūšot nekas nopietns, bet uz

rīta pusi sāpes pieņēmušās, un tagad bērnam draudot briesmas.»

«Viņi taču būs sūtījuši pēc ārsta?»

«Jā, grāfa kungs, Džakomo teica — tomēr…»

«Nu, kas tad?» es nepacietīgi jautāju.

«Vecais domā, ka tagad ārsts esot jau par vēlu.»

Sirds man apstājās, es iešņukstējos.

Vincents pasauca ormani, es liku cik ātri vien iespējams braukt uz Romāniju pili un teicu Vincentam, lai mani pirms vakara mājās negaida. Pils vārti bija vaļā; Džakomo man izsteidzās pretī.

«Kā klājas bērnam?» es uztraukts jautāju.

Atbildes vietā viņš papurināja galvu un rādīja uz labsirdīga izskata kungu, kas šajā brīdī iznāca no pils. Es to pazinu, tas bija slavens angļu ārsts.

«Tas ir nopietns gadījums un nolaidība vainīga,» ārsts teica. «Liekas, ka bērns jau sen nav bijis visai vesels un tādēļ tik viegli saaukstējies. Tā jau mazā ir bijusi stipra, to es redzu, un es tai būtu varējis līdzēt, ja mani laikā būtu aicinājuši. Aukle man teica, ka grāfieni pēc pusnakts nedrīkst traucēt, tādēļ daudz kas aizkavēts; tagad es vairs nespēju līdzēt.»

Arī vecā Asunta nedrīkstēja pēc pusnakts iet guļamistabā, arī tad ne, kad bērns bija nopietni slims! Vai tas varēja būt? Es pārāk labi zināju iemeslu.

Kamēr viņa dusēja Ferrāri pie krūtīm, manai nabaga meitiņai bija jācieš grūtas mokas bez mātes kopšanas. Es jau gan neticēju, ka tas manam bērnam būtu ko līdzējis, ja māte pie viņas būtu bijusi, bet es vēl biju tāds muļķis, ka vēlējos, lai tai sievietei, pret kuru savu mīlestību velti biju izšķiedis, būtu tomēr mātes cēlās jūtas. Ārsts laikam pabrīnījās, ka es neko nesaku, viņš paskatījās manī un teica:

«Bērns ļoti ilgojās pēc jums, tādēļ es pierunāju grāfieni, lai sūta jums pakaļ, ko viņa negribēja darīt. Ir jau gan diezgan bīstami.»

«Es neesmu nekāds gļēvulis, ārsta kungs,» es viņu pārtraucu. «Ja ari itālieši tādos gadījumos mēdz būt bailīgi, ir jau tomēr arī izņēmumi.»

Ārsts palocījās, pieklājīgi smīnēdams.

«Tad man vairāk nekā nav ko teikt, izņemot tik to, lai jūs tūlīt ejat pie bērna. Man pašam mazā slimniece uz kādu pusstundu jāatstāj.»

«Vēl vienu vārdu,» es teicu, uzlikdams roku viņam uz pleca. «Vai ir vēl kāda cerība?»

Viņš nopietni paskatījās manī.

«Es baidos, ka ne.»

«Vai nekas vairs nevar līdzēt?»

«Nekas — izņemot mieru un siltumu. Es kopējai iedevu zāles, kas remdina sāpes. Kad atgriezīšos, tad varēšu dot drošāku atbildi, jo slimība būs sasniegusi augstāko pakāpi.»

Ārsts aizgāja, un jauna kalpone aizveda mani uz bērna istabu.

«Kur grāfiene?» es klusu jautāju, kāpdams pa trepēm.

«Vai grāfiene?» skuķe atkārtoja, aiz brīnumiem ieplētusi acis. «Savā guļamistabā, cienītā kundze to neatstāj baidīdamās, ka slimība nepielīp.»

Es ar mokām apspiedu lāstu, kas man lauzās pār lūpām. Te nu atkal bija viens pierādījums, cik viņa briesmīga, nežēlīga.

«Vai viņa nemaz nav iegājusi pie bērna?» es jautāju.

«Vai tagad slimības laikā? Nē, grāfa kungs.»

Es uz pirkstgaliem iegāju slimnieces istabā, logu slēģi bija pievērti, pie mazās baltās gultiņas sēdēja vecā Asunta. Mani ieraugot, viņa čukstēja:

«Tur neko nevar darīt, svētā jumprava paņem tos labākos, papriekšu tēvu, tad bērnu, tā gan tam vajag būt — tie ļaunie vien paliek te.»

«Papiņ!» Stella vājā balstiņā teica un, piecēlusies sēdus, skatījās apkārt ar drudzī spīdošām acīm, vaidziņi dega, viņa elpoja ātri un smagi. Pārbijies par viņas izskatu, es viegli apliku tai roku — viņa smaidīja un gribēja mani skūpstīt.

Es uzspiedu muti viņas karstajām lūpiņām un čukstēju: «Stellai vajag būt pavisam mierīgai un pacietīgai un palikt guļot, tad sāpes pāries. Lūk, tā!»

Meitiņa paklausīgi nogūlās un skatījās manī. Es nometos pie gultiņas ceļos un ar bailēm skatījos viņā. Asunta tai slapināja lūpas un darīja visu, lai atvieglotu sāpes. Elpa ar katru acumirkli kļuva vājāka un ātrāka.

«Tu esi mans tētiņš — vai esi?» viņa jautāja, vaidziņiem pietvīkstot vēl vairāk.

Es nespēju atbildēt ne vārda un skūpstīju mazās, karstās rociņas. Asunta purināja galvu. »Ak, nabadzīte! Drīz vien viņa redzēs savu tēvu; viņš to ļoti mīlēja un, ja svētie atļautu, viņš nāktu tai pakaļ.»

Viņa nometās zemē un sāka lūgt Dievu. Stella aplika vienu rociņu man ap kaklu, acis bija pievērtas, elpa kļuva arvien grūtāka.

«Tētiņ, man ļoti sāp kakls, vai tu man nevari palīdzēt?» viņa žēlojās.

«Kaut es to spētu, manu mīlulīt,» es čukstēju. «Cik labprāt es uzņemtu uz sevi visas tavas sāpes!»

Pēc brītiņa viņa teica: «Tu tik ilgi nebiji mājās, tētiņ, un es esmu tik slima un nevaru ar tevi rotaļāties.»

Vājš smaids pārlaidās pār viņas sejiņu.

«Vai tu redzi to nabaga Toto?» viņa klusu teica, skatīdamās uz gultas kājgali, kur atradās saplēsta lelle. «Nabaga veco Toto! Viņš laikam domā, ka es to vairs nemīlu, ja man sāp kakls. Tēt, padod man to.»

Viņa paņēma lelli vienā rokā, bet otru vēl turēja ap manu kaklu un runāja:

«Toto tevi ļoti labi pazīst, tēt, vai tu atceries, ka man to pārvedi no Romas. Viņš arī tevi mīl, bet ne tā, kā es.»

Viņas tumšās acis iemirdzējās, pēkšņi tā ieraudzīja Asuntu, kas tupēja kājgalī uz ceļiem, galvu rokās iespiedusi.

«Asunta!»

Vecā pacēla galvu.

«Bērniņ,» viņa atbildēja drebošā balsī.

«Kādēļ tu raudi, vai tu nemaz nepriecājies, ka tētis pārnācis?» Stella pārmezdama jautāja.

Lielās sāpēs tā sāka raustīties, mutīte rija gaisu. Es viņu uzmanīgi pacēlu, sāpes atkal pārgāja, bet lielas sviedru lāses pārklāja bālo pieri. Es mēģināju viņu nomierināt.

«Nerunā, mīlulīt,» es teicu, «mēģini izturēties pavisam mierīgi, tad kakls tā nesāpēs.»

Viņa neticīgi paskatījās manī. Tad teica:

«Noskūpsti mani, tad es būšu pavisam rātna.»

Es viņu viegli noskūpstīju, un viņa pievēra acis. Pagāja desmit, divdesmit un trīsdesmit minūtes — viņa nekustējās. Ārsts atnāca, paskatījās uz slimo, lika man stāvēt klusu un nostājās gultas kājgalī. Pēkšņi Stella ieplēta acis, skatījās uz mums un sāka smaidīt.

«Bērniņ, vai tev sāp?» es jautāju.

«Nē!» viņa atbildēja tikko sadzirdamā balstiņā. «Man tagad ļoti labi; lai Asunta man uzvelk baltās drēbes, tētim tās patīk. Es zināju, ka viņš pārnāks.»

Viņa skatījās manī ar gudrām actiņām.

«Viņa murgo, drīz izbeigsies mokas,» ārsts teica.

Stella to nedzirdēja, viņa piespiedās man ciešāk un čukstēja:

«Tēt, tu taču negāji tādēļ projām, ka es biju nerātna?»

«Nē, meitiņ,» es atbildēju, paslēpis seju viņas matiņos.

«Kādēļ tev tās nejaukās melnās brilles uz acīm?» viņa jautāja tik klusu, ka es tikko varēju sadzirdēt. «Vai tev ir slimas acis? Parādi man acis!»

Es nezināju, vai izpildīt viņas lūgumu vai ne. Es pacēlu galvu. Ārsts bija aizgriezies. Asunta seju bija iespiedusi segā.

Es ātri norāvu brilles no acīm un paskatījos uz savu meitiņu.

Viņa iesaucās:

«Tēt, tēt!» un izstiepa rokas.

Tad viņu sagrāba drudzis un sāka stipri kratīt, ārsts pienāca tuvāk, es uzliku brilles uz acīm, un mēs bailīgi noliecāmies pār bērnu. Sejiņa tai metās pelēka, viņa gribēja vēl ko teikt, skaistās acis izdzisa — viņa nopūtās, atgāzās man pret plecu un bija — mirusi. Mana mazā, nabaga meitiņa! Es nevarēju valdīties un sāku šņukstēt, spiedu mazo, nedzīvo ķermenīti pie krūtīm, un karstas asaras man ritēja pār vaigiem. Istabā valdīja dziļš svinīgs klusums, nāves eņģelis bija ienācis, lai manu mazo, balto rozīti paņemtu līdzi tur, kur nemirst.

18. nodaļa.

Ārsta balss, kas drebēja aiz līdzjūtības, lika man uztrūkties no bēdām.

«Iesim tagad, nabaga mazā meitenīte tagad ir atpestīta, iedomas, ka jūs esat viņas tēvs, atvieglināja tai pēdējo brīdi. Lūdzu, nepalieciet te ilgāk — jūs esat uztraukts.»

Es uzmanīgi noliku vārīgo ķermenīti atpakaļ vēl siltajā gultā, noglaudīju gaišo galviņu, aizspiedu tumšās acis, noskūpstīju bālās lūpas un sīkās rociņas saliku, kā lūgšanu skaitot. Sejiņa tā žēli smaidīja, apskaidrotie vaibsti iedvesa kaut ko bezgala mīļu. Asunta piecēlās no grīdas un uzlika savu Kristus tēlu uz mazām krūtiņām. Asaras tai plūda pār grumbainiem vaigiem un, tās ar priekšautu slaucīdama, viņa teica drebošā balsī:

«Jāpasaka cienītai kundzei.»

Ārsts savilka pieri, īsts anglis nekad nebaidās skaidri izteikt to, ko domā.

«Cienītai kundzei jau sen te vajadzēja būt.»

«Mazais eņģelītis viņu nesauca,» Asunta atņurdēja pretī.

«Tā ir taisnība!» ārsts atbildēja.

Istabā atkal iestājās klusums, mēs stāvējām pie mazās gultiņas un skatījāmies uz izdzisušo ķermenīti, no kura dvēsele bija aizlidojusi uz citu, labāku pasauli. Es biju ļoti satriekts, un tomēr ievainotā sirds juta tādu kā apmierinājumu. Man likās, it kā es savu bērnu nebūtu zaudējis, bet ieguvis par savu īpašumu. Mirusi tā bija man tuvāk, nekā dzīva. Kas var zināt, kāda nākotne to sagaidīja? Rūpes, sāpes, nesaprastas ilgas, neapklusinātas vēlēšanās un maldi!

Asunta aiztaisīja slēģus, un katrs garāmgājējs tūliņ zināja, ka šo namu piemeklējusi nāve. Uz ārsta mājienu es izgāju no istabas; uz trepēm viņš man jautāja:

«Vai jūs par to ziņosiet grāfienei?»

«Es to labprāt neuzņemos,» es atbildēju, «es neesmu tādā garastāvoklī, lai varētu noskatīties tādā skatā.»

«Vai jūs domājat, ka viņa sarīkos skatu?» ārsts izbrīnījies jautāja. «Bet var jau būt, ka jums taisnība, tā sieviete prot lieliski tēlot.»

«Viņa ir ļoti skaista,» es atbildēju izvairīdamies.

«Jā, ļoti skaista!» tāda kā ēna pārlaidās pār ārsta seju. «Un tomēr neglīta sieviete labāka par tādu skaistuli.»

To sakot, viņš iegāja koridorā, kas veda uz cienīgās istabu. Es viens pats staigāju pa zāli un apskatīju grezno iekārtu un dažnedažādās lietiņas, ko savai sievai pirmajā laulības gadā biju dāvinājis. Uzreiz es izdzirdēju kādu stipri raudam, ātri nākam un sieviešu drēbes čaukstam. Pēc kāda brītiņa pie manis, zobgalīgi smīnēdams, ienāca ārsts.

«Nervu lēkme!» viņš teica, kad es paskatījos viņā jautādams. «Odekolons, ģībonis — viss ļoti labi tēlots. Es tai dāmai apgalvoju, ka visu rūpīgi likšu dezinficēt, un tad tā drīz vien nomierinājās. Man nu jāiet, bet jūs grāfiene lūdza, lai viņu pagaidot, viņa jums ko uzdošot. Es jums dodu padomu iet drīz uz mājām un iedzert kādu glāzi stipra vīna. Ardievu!»

Viņš aizgāja, laipni man paspiedis roku, un es dzirdēju aiztaisām vārtus. Nogrimis nopietnās pārdomās, es atkal sāku staigāt un jutos pārsteigts, ieraugot veco Džakomo, kura klusos soļus nemaz nebiju dzirdējis.

«Mazais eņģelis ir miris!» viņš izdvesa. «Miris! Cik bēdīgi! Bet mans kungs nav miris — nē, tam es neticu, tāds muļķis neesmu.»

Viņa vārdiem es nepiegriezu nekādu vērību, bet lasīju, ko man bija rakstījusi Ņina.

«Sirds man pagalam,» tā sākās ar zīmuli rakstītā vēstulīte. «Vai jūs nebūtu tik laipns un nepaziņotu Ferrāri kungam par manu lielo zaudējumu? Es jums par to būtu ļoti pateicīga.»

«Sakiet savai kundzei, ka es uz mata izpildīšu viņas vēlēšanos,» es teicu lēnām un ar uzsvaru. «Vai jūs sapratāt?»

«Jā, zināms, ka es sapratu,» Džakomo atbildēja, uztraukumā stostīdamies. «Mans kungs mani nekad neturēja par muļķi, es viņu vienmēr sapratu,»

«Vai zināt, mīļais draugs, rnan jau apnicis vienmēr klausīties par jūsu kungu,» es ar nolūku teicu nelaipnā balsī. «.la jūsu kungs būtu dzīvs, tas teiktu. «Džakomo, jūs kļūstat bērnišķīgs.» Paziņojiet grāfienei manu atbildi.»

Vecais nobālēja, lūpas iedrebējās, viņš mēģināja izslieties taisni un teica ar cienību:

«Mans kungs to nekad nebūtu teicis, nekad!»

Tad viņš atkal salīka un čukstēja.

«Kaut gan viņam būtu taisnība, jo es taču esmu muļķis, es esmu pārskatījies, šim taču nav ne ēnas no līdzības ar manu kungu.» Tad skaļi turpināja. «Es uz mata izpildīšu jūsu uzdevumu, grāfa kungs.»

Viņš izstreipuļoja no istabas.

Man iesāpējās sirds, ka biju runājis tik nelaipni, es tomēr jutu, ka citādi tas nebija iespējams. Man bija jābaidās no šī uzticīgā sulaiņa, kas vienmēr tā pētoši lūkojās manī, kas parādīja man tādu godbijību un katrreiz trīcēja, kad es ar to runāju.

Ja viņš mani pazītu, tad visi mani nodomi būtu vējā. Es paņēmu cepuri un gāju projām. Pa dārzu ejot, ieraudzīju zālē kādu raibu priekšmetu — tā bija Stellas bumba, ar kuru viņa rotaļājās ar Viviju. Es pacēlu to un iebāzu kabatā. Tad vēlreiz atskatījos uz bērnistabas aizslēģotajiem logiem un sūtīju savai mīļajai meitiņai, kura tur dusēja mūžīgā mierā, pēdējo sveicienu.

Atgriezies viesnīcā, es nosūtīju Ferrāri telegrammu, ka Stella mirusi. Sī ziņa varbūt to pārsteigs, bet neapbēdinās, jo nabaga bērns jau viņam bija kā piedauzības akmens ceļā. Vai viņš atgriezīsies, lai mierinātu atraitni, kura bija zaudējusi bērnu? Nē! Viņš labi zināja, ka tai nekāds mierinājums nav vajadzīgs, ka Stellas nāve tāpat kā manējā Ņinai drīzāk bija atvieglojums nekā zaudējums. Es teicu Vincentam, lai nevienu pašu pie manis nelaiž, un pavadīju dienu viens pats. Man bija daudz ko pārdomāt, bija pārrauta pēdējā saite, kas mani vienoja ar sievu, bērns vairs nebija dzīvs. Vai es par to priecājos vai bēdājos? So jautājumu es sev uzstādīju vai simtiem reižu, un man vajadzēja atzīties, ka man par to ir prieks. Prieks, ka vairs nav dzīvs mans vienīgais mīļotais bērns? Jums tas liksies nesaprotami, necilvēcīgi! Kādēļ? Viņas dzīve būtu bijusi posta dzīve, bet tagad mana Stella bija laimīga.

19. nodaļa.

Desmit dienu pagājis, kamēr Stella mirusi. Tā kā māte izlikās pārāk sagrauzta, tad viņa lūdza, lai es parūpējos par bērna apbedīšanu, kas man bija ļoti pa prātam, jo nu varēju ierīkot tā, ka meitiņa nebija jāgulda ģimenes kapos. Tā doma, ka manai meitiņai būtu jāguļ tajā briesmīgajā vietā, kur es biju pavadījis tik šausmīgas stundas, man likās neizturamas. Es viņiem apgalvoju, ka rīkojos grāfienes uzdevumā, un izmeklēju kapsētā mazu valnīti. Te manu meitiņu guldīju zemes klēpī. Tur auga vijolītes un vizbulītes un uz balta marmora krusta stāvēja rakstīts:

Una Stella svanita.

(Kāda izdzisusi zvaigzne.)

Zemāk vecāku vārdi un diena, kad dzimusi un mirusi.

Ņinu apmeklēju bieži, ar mani tā vienmēr vēlējās runāt, kaut gan sēru dēļ nevienu citu nepieņēma. Viņa izskatījās tik skaista, kā vēl nekad, un visādi pūlējās mani valdzināt. Es mainīju savu izturēšanos, viņu gandrīz nemaz neievēroju un apmeklēju to tikai tad, kad viņa mani lūdza. Es vairs nepiegriezu tai lielu vērību, tagad viņa centās iegūt mani, un es tam mierīgi ļāvu notikt. Mēs abi saņēmām vēstules no Gvido, bet savu viņa man nerādīja, tik stāstīja, ka Gvido esot ļoti noskumis, ka Stella mirusi. Man viņš rakstīja pavisam citādi.— «Jūs sapratīsiet, mīļo grāf, ka bērna nāves dēļ nevaru neko bēdāties. Man jums jāsaka gluži atklāti, ka bērns man vienmēr atgādināja tādas lietas, ko es labāk būtu aizmirsis. Stella mani nevarēja ieredzēt un būtu mums sagādājusi daudz rūpju un raižu. Nu viņa mums vairs nebūs ceļā.»

Tālāk viņš rakstīja:

«Mans krusttēvs jau kapa malā. Kaps jau to gaida, tomēr viņš vēl nevar saņemties un līst tanī iekšā. Es ceru, ka ilgi vairs nebūs jāgaida, citādi es visam mantojumam atmestu ar roku un steigtos atpakaļ uz Neapoli. Kad Ņinas nav klāt, es jūtos nelaimīgs un nemierīgs, kaut arī zinu, ka jūs viņu sargājat kā tēvs savu bērnu.»

Pēdējo teikumu es Ņinai izlasīju priekšā un vērīgi ieskatījos viņā. Asinis tai sakāpa vaigos, piere apmācās, un zobgalīgs smīns parādījās uz lūpām.

«Grāfa kungs, es jums esmu ļoti pateicīga, ka jūs man rādāt, cik tālu aizgājusi Ferrāri kunga bezkaunība. Tas tik ir pārsteigums, ko viņš tur raksta. Kā nav kauna! Mans nelaiķa virs viņu tā mīlēja, ka nu viņš iedomājas, ka viņam kādas tiesības uz mani. Viņš uzskata mani kā māsu, pār kuru brālis var valdīt. Vai zināt, es sāku nožēlot, ka izturējos pret viņu tik draudzīgi, viņš iedomājas, ka viņam nez kādas tiesības …»

Tagad bija pienācis brīdis, kad man vajadzēja rīkoties izšķiroši.

«Domāju, ka Ferrāri kungs visdrīzākajā laikā jums vēlas būt daudz kas vairāk par brāli.»

«Vai tiešām?» Ņina likās izbrīnījusies. «Tādā gadījumā, mīļo grāf, Ferrāri kungam būs jāpiedzīvo, ka viņš rūgti maldījies.»

Viņa piecēlās un klusām nāca man tuvāk. Un redzot viņu tā nākam, man likās, ka tas ir tīģeris, kas tā klusiņām un glūnēdams lien klāt.

«Vai jūs ar to gribat teikt, ka Ferrāri kungs bijis tik nekaunīgs un apgalvojis, ka domā mani precēt?»

Viņa apsēdās uz kāda soliņa man blakus un jautājoši lūkojās manī. Sī bezkaunīgā liekulība mani tā pārsteidza, ka es īsi atbildēju:

«Man liekas, ka viņš tā domā, un viņa vārdi citādi nebija saprotami.»

Viņa nicinoši iesmējās.

«O, es jūtos ļoti pagodināta! Vai jūs vispār varējāt iedomāties, ka viņš to stāsta ar manu atļauju?»

Es klusēju. Biju tā apjucis, ka nezināju, ko uz tādiem vārdiem atbildēt. Vai tad viņai nemaz nebija sirdsapziņas? Vai visi kaislie apkampieni, zvēresti un glāsti jau izgaisuši no atmiņas? Nabaga Ferrāri! Man viņa kļuva gandrīz žēl. Viņa liktenis nebija labāks par manu. Bet kas tur ko brīnīties? Vai tad es visu tā iepriekš nebiju paredzējis? Vai tam tā nevajadzēja notikt?

«Vai jūs tiešām varējāt domāt, ka esmu devusi Ferrāri iemeslu?» Viņa ieminējās maigā balstiņā.

Neko darīt, man vajadzēja atbildēt, lomu vajadzēja turpināt līdz galam.

«Domāju gan, kundze,» es atbildēju, «es spriežu pēc tā, ko redzu. Viņš ir jauns, skaists, un krusttēvs tam atstās arī mantu, ko tad vēl jūs varat gribēt? Viņš bija jūsu vīra draugs.. .»

«Un tādēļ man ar viņu jāprecas!» Ņina neļāva man pabeigt. «Nu, ja es viņu arī mīlētu, kas tomēr tā nav, tad tomēr jau tādēļ vien neprecētu, lai cilvēkiem nebūtu ko melst.»

«Ko jūs ar to domājat, cienītā kundze? Piedodiet, to es nesaprotu.»

«Vai tad jūs to neredzat, grāf? Ja es precu tādu vīru, kas bijis mana vīra draugs, tad visa pasaule runās, ka jau pirms vīra nāves mums bijuši sakari. Tādi jau tie cilvēki ir, un es tādu kaunu nevarētu izturēt.»

Saka, ka noziedznieks pats sevi nododot, gluži tāpat arī Ņina sevi nodeva, jo nevainīga sieviete ar skaidru sirdsapziņu nebūtu tik briesmīgi baidījusies no tā, ko runā pasaule. Es jutos spiests atbildēt uz viņas meliem un centos izvēlēties vārdus, kas būtu pēc iespējas laipnāki.

«Man dzirdot, lai neviens neuzdrošinās jums uzkraut tādu kaunu,» es atbildēju.

Viņa iesmējās, man pateikdamās.

«Bet ja jūs tomēr Ferrāri nemīlat,» es turpināju . . .

«Protams, ka ne!» viņa ātri iesaucās. «Viņš ir rupjš, neizglītots un neciešams, it sevišķi, kad iereibis. Man bail no viņa.»

Es mierīgi skatījos viņā. Viņa bija bāla, un rokas, ap izšuvumu darbojoties, trīcēja.

«Man žēl Ferrāri, nabaga zēnam būs jāpiedzīvo briesmīga vilšanās. Bet līdz ar to sevišķu iemeslu dēļ jūtos ļoti priecīgs par jūsu paskaidrojumu.»

«Kādēļ?» tā ziņkāri ieminējās.

«Kādēļ?» es atkārtoju, izlikdamies tāds kā apmulsis. «Nu, tādēļ, ka tad arī citi vīrieši drīkst cerēt uz daiļās grāfienes roku.»

Viņa papurināja galvu, tēlodama vilšanos.

«Nedomāju, grāf, ka citi vīrieši varētu domāt kaut ko tādu,» viņa teica nopūzdamās. «It sevišķi kopš tā laika, kad Ferrāri kungs iedomājies, ka viņa pienākums ir mani apsargāt. Man cits nekas neatliek, kā atstāt Neapoli, kamēr viņš nav atgriezies.»

«Kādēļ?» es jautāju.

Tumšs sārtums iesitās viņas vaigos.

«Gribu no viņa izvairīties,» viņa teica, brītiņu klusējusi. «Man jums jāatzistas, ka pēdējā laikā viņš man sagādājis daudz nepatikšanu, es nevēlos redzēt viņa uzmanības pierādījumus, dažreiz man viņš pavisam riebjas. Jūsu apsardzībā es jūtos pilnīgi droša, bet to taču es vienmēr nevaru prasīt…»

Tagad bija pienācis īstais brīdis. Es pagāju soli tuvāk.

«Un kādēļ tad nē?» es jautāju. «Tas jau atkarīgs tikai no jums.»

Darbs tai izkrita no rokām.

«Kā jūs to domājat, grāf? Es nesaprotu,» viņa murmināja.

«Es domāju to, ko runāju,» es atbildēju, pieliekdamies un paceldams viņas izšuvumu. «Lūdzu, neuztraucieties, cienītā kundze. Kādēļ tad jūs nevarat palikt manā apsardzībā, ja mēs — ja mēs precamies?»

«Grāfa kungs!» viņa iesaucās.

«Es pilnīgi saprotu lielo starpību vecuma ziņā,» es teicu. «Man nav ne jaunības, ne skaistuma, ne arī stipras veselības. Rūpes un grūtas ciešanas mani padarījušas par to, kas es esmu. Bet es esmu ļoti bagāts un ieņemu ievērojamu stāvokli. Es karsti vēlos, lai jūsu brīnišķīgās īpašības parādītos vislabākajā gaismā, vēlos jūs apbērt ar bagātību, kā jūs to esat pelnījusi. Ja jūs domājat, ka ar mani varētu būt laimīga, tad sakiet. Es jums nespēju solīt jaunekļa dedzīgo kaislību, mana sirds vairs nekvēlo un neaizraujas, bet ko es varu dot, tas būs jūsu.»

Es skatījos viņā. Viņa sarka un bālēja un likās nogrimusi dziļās domās, tad mīļi ielūkojās manī savām skaistajām acīm un nāca klāt. Viņas karstā elpa skāra manu vaigu, viņas skats mani apbūra un uztraukumā es sāku trīcēt.

«Tas ir, jūs mani gribat precēt, bet mīlestību man. nevarat solīt,» viņa teica laipnā balsī. «Nu, ja arī jūs mani nemīlat, tad es jūs tomēr mīlu,» viņa čukstēja.

Viņa meloja, acīs skatīdamās. Es zināju, ka tie ir meli, un tomēr es sagrābu viņas roku un kaislīgi to saspiedu.

«Jūs mani mīlat? Vai tas var būt, es nespēju tam ticēt!» es iesaucos.

«Un tomēr tas tā ir,» viņa nopietni teica. «Pirmo reizi jūs ieraugot, es jutu, ka man būs jāiemīl jūs. Es to nekad neesmu jutusi pret savu vīru, kaut arī jūs dažreiz izskatāties viņam apbrīnojami līdzīgs. Vai nu ticiet, vai ne, bet jūs esat pirmais vīrietis, kuru es mīlu.»

Viņa to teica bez nosarkšanas, tā kā es pavisam apjucis jautāju: «Tātad jūs esat ar mieru?»

«Jā,» viņa atbildēja. «Es jūs iemācīšu mani mīlēt-, Cēzar.»

Viņa piekļāvās man, pavērsusi pret mani uzbudinājumā kvēlojošo seju.

«Skūpsti mani!» tā lūdzoši teica. Kā pa sapņiem noliecos un skūpstīju saldās, melīgās lūpas. Man nebūtu bijis grūtāk ar lūpām pieskarties indes glāzei, un tomēr šis skūpsts mani padarīja traku. Es apliku roku ap viņas lokano vidu un novilku to sev blakus uz dīvāna.

«Vai tu tiešām mani mīli?» es jautāju.

«Jā, Cēzar!»

«Un es esmu pirmais vīrietis, kam pieder tava sirds?»

«Tu esi pirmais.»

«Un Ferrāri tu nekad neesi mīlējusi?»

«Nekad!»

«Vai viņš tevi nekad nav skūpstījis?»

«Kāds jautājums! Nevienu vienīgu reizi!»

Ak, Dievs, cik viegli tai meli plūda pār lūpām, cik viņa pati izskatījās nevainīga! Es viegli satvēru viņas mazo rociņu, kurā vēl spīdēja laulības gredzens, ko es tai kādreiz biju uzvilcis, un tagad to izrotāju ar krāšņu briljanta gredzenu, kuru jau sen nēsāju vestes kabatā, gaidīdams šo acumirkli. Aiz prieka iesaukdamās, viņa uzlēca kājās.

«Ak. Cēzar, cik skaisti! Cik tu esi labs!»

Viņa noliecās un noskūpstīja mani, tad atspieda galvu pret, manu plecu un izstiepa roku, lai labāk varētu redzēt, kā briljants mirdz. Pēkšņi viņa teica bailīgā balsī:

«Tu taču par to nerakstīsi Ferrāri?»

«Nē, es par to neziņošu, iekāms viņš nebūs pārbraucis. Citādi jau viņš tūlīt no Romas steigsies šurp, un tagad viņš mums nav vajadzīgs, vai ne?»

Es rotaļājos ar viņas zelta matu pīnēm, un pats brīnījos par savām aktiera dāvanām. Ņina bija kļuvusi ļoti domīga; mēs labu brīdi sēdējām pavisam klusu. Ja viņa būtu kaut drusku nojautusi, ka tā ir viņas vīra roka, kas to apkampj, tā muļķa roka, kuru viņa piekrāpusi, kas viņai bija par šķērsli, un kuram mirstot, tā kļuvusi brīva, diezin vai viņa tik saldi būtu smaidījusi, vai būtu mani skūpstījusi?

* * *

Domās nogrimusi, viņa grozīja uz pirksta mirdzošo gredzenu. Beidzot tā pacēla galvu.

«Vai tu man neizdarīsi ko patīkamu?» viņa teica, «kādu nieciņu, kas man sagādātu lielu prieku?»

«Kas tas būtu? Pavēli, es paklausīšu,» es atbildēju.

«Noņem tikai uz acumirkli tumšās brilles, es labprāt gribētu redzēt tavas acis.»

Es tūliņ piecēlos no dīvāna un dzestri atbildēju:

«Mīļā, prasi, ko gribi, tikai to ne. No visniecīgākās gaismas man rodas briesmīgas sāpes, no kurām tad ilgi nevaru atkratīties. Pacieties, es tev apsolu, ka vēlāk kādreiz izpildīšu tavu lūgumu.»

«Kad?» viņa nepacietīgi mani pārtrauca.

«Mūsu kāzu vakarā,» es atbildēju.

Viņa pietvīka un aizgriezās.

«Tad man vēl ilgi jāgaida.» viņa kā ķircinādamās teica.

«Es domāju, ka nebūs necik ilgi,» es atbildēju. «Tagad mums ir novembris, vai es tevi drīkstu lūgt nolikt mūsu kāzas uz nākošā gada otro mēnesi?»

«Bet mans sēru laiks? Stellas nāve?» viņa kā vilcinādamās iebilda un piespieda smaržīgo kabatas drāniņu pie acīm.

«Februārī būs pagājuši gandrīz seši mēneši pēc tava vīra nāves,» es teicu. «Kas tik jauns kā tu, tam pietiek ar šo sēru laiku, un pēc bērna nāves tu esi palikusi tik vientuļa, ka tev taisni nepieciešams apskatīties pēc aizstāvja — jo ātrāk, jo labāk. Tu vari būt pārliecināta, ka pasaule tur nekādu ļaunumu neredzēs, un ja kāds arī iedrošinātos teikt kādu neapdomātu vārdu, tad atļauj man zināt, ko tādā gadījumā darīt.»

Viņas lūpu kaktiņos parādījās smaids.

«Lai notiek, kā tu gribi,» viņa piekāpās, «man nav nekas pretim, ja tu, ko Neapolē dēvē par tik lielu sieviešu ienaidnieku, uzreiz pārvērties par tik nepacietīgu pielūdzēju.»

Viņa uzmeta man viltīgu skatu, ko es ļoti labi sapratu, bet tomēr atbildēju mierīgi:

«Tu jau zini, ka es neesmu nekāds pielūdzējs, kaut arī pret to, ka esmu nepacietīgs, man nav ko iebilst.»

«Jā, bet kāda tad iemesla dēļ?»

«Tādēļ, lai tu piederētu man un lai neviens cits maniem nodomiem nevarētu stāties ceļā.»

Viņa skaļi iesmējās.

«Tu tomēr esi pielūdzējs, kaut ari pats to nezini. Tu negribi atzīties, ka mani mīli, un tomēr tā ir. Vai tiešām tu to nezini?»

Es brītiņu klusēju un tad vilcinādamies sacīju:

«Ja jau tu to tā izskaidro, tad tev būs arī taisnība, es tiešām nezinu; sirds lietās man nav nekādu piedzīvojumu un tādēļ man grūti apzīmēt un izteikt vārdos to, ko jūtu. Es tikai zinu, ka ilgojos iet kopā ar tevi un vadīt tavu likteni.»

Tā runājot, man rokas neviļus savilkās dūrēs.

Ņina mīļi palocījās un atbildēja:

«Es nezinu drošāku roku, kam uzticēt savu likteni, un esmu pārliecināta, ka tavā vadībā tas būs laimīgs.»

«Tā, kā tu būsi pelnījusi,» es teicu un tad nobeidzu sarunu. «Dusi nu saldi, Ņina, ir jau vēls laiks, un man jāievēro veselība un agri jāiet gulēt.»

Viņa piecēlās un līdzjūtīgi paskatījās manī.

«Vai tev ir kāda nopietna kaite?» viņa mīļi jautāja. «Tas mani apbēdinātu! Rūpīga kopšana tev droši vien noderēs. Es būtu lepna, ja varētu palīdzēt tev atgūt veselību.»

«Miers un laime droši vien būtu pašas labākās zāles,» es atbildēju, «bet es tevi vēlreiz brīdinu, apdomā, ka tu precies ar sagrauztu cilvēku, kuram daudz untumu, un

kas ar savu vājo veselību tev drīz var kļūt par nastu. Vai tu esi pārliecināta, ka tev vēlāk nebūs jānožēlo?»

«Pilnīgi! Vai tad es tevi nemīlu?» Ņina atbildēja. «Un tu jau arī nebūsi vienmēr slims, tu izskaties ļoti spēcīgs.»

«Vienā otrā ziņā es arī esmu spēcīgs,» es teicu izsliedamies, «miesa man ir stipra, bet nervi man galīgi sabeigti. Es .. , bet kas tev kait? Vai tu neesi vesela?»

Ņina bija pārvērtusies, izskatījās bāla kā mironis un skatījās manī ar šausmām. Es gribēju viņu pieturēt, jo domāju, ka viņai uznācis ģībonis, bet viņa mani bailīgi, kā lūgdamās, atraidīja.

«Tas nekas,» tā čukstēja, «tikai reibonis! Man likās — bet tas nav no svara — saki man, vai tu Romānijiem esi rada? Kad tu piecēlies, tu izskatījies Fabio tik līdzīgs, ka man likās, ka redzu viņa garu.» Viņa nodrebēja.

Es viņu aizvedu līdz krēslam pie loga un attaisīju to.

«Tu esi uztraukta un nogurusi,» es mierīgi teicu. «Es ar Romānijiem nemaz neesmu rada, bet bieži atgadās līdzīgi cilvēki. Tev vajag vairāk savaldīties, paliec te mierīgi sēžot un tu drīz būsi atpūtusies.»

Es Ņinai ielēju glāzi ūdens, ko viņa lēnām izdzēra, tad viņa atgāzās krēslā, un mēs klusu skatījāmies novembra naktī. Mēness gan stāvēja pie debesīm, bet tikai reti viņa gaisma izlauzās pa ātri skrejošo mākoņu starpām. Vējš plosīja sakaltušos vīteņaugus un milzu cipresi, kas stāvēja zāles laukuma vidū, un no melnajiem mākoņiem krita retas lietus lāses. Ņina drebēja.

«Aiztaisi logu,» viņa lūdza, «man jau ir daudz labāk. Tas no manis bija bērnišķīgi — es pati to vairs nesaprotu, bet vienu acumirkli man no tevis sametās briesmīgi bail.»

«Tavam nākošajam vīram tas nav īsti patīkami,» es teicu, aiztaisīdams logu. «Patiesībā man gan no tevis vajadzētu lūgt kādu paskaidrojumu.»

Viņa smējās un rotaļājās ar savu briljanta gredzenu.

«Ja tev liekas, ka tu nevari kļūt par manu sievu, tad saki to droši, vēl nav par vēlu. Es tev to neņemšu ļaunā un ar cienību padošos liktenim.»

Satrūkusies viņa uzlēca kājās un kā mierinādama uzlika man roku uz pleca.

«Vai es tevi esmu aizvainojusi?» viņa jautāja. «Nepārproti mani, es nebaidos tevis — es pati nezinu, kas tas bija. Tagad man atkal labi un es esmu bezgala laimīga! Es ne par ko pasaulē negribētu zaudēt tevi un tavu mīlestību, tici man.»

Viņa lēnām uzspieda lūpas uz manas rokas, bet es to izvilku un uzliku tai uz zeltainās galvas.

«Tātad mēs esam izlīguši, un viss atkal ir kārtībā,» es nopietni teicu. «Es tev ieteiktu labi ilgi palikt gultā, jo nervi tev uztraukti. Tātad tu vēlies, lai mūsu saderināšanās vēl paliek noslēpums?»

Viņa mirkli pārdomāja.

«Šimbrīžam tas gan būtu pats labākais, kaut arī man būtu ko papriecāties par citu skaudību,» viņa atbildēja. «Tomēr Gvido to varētu dabūt zināt.»

«Es saprotu; vari uz mani paļauties, ka es nevienam neko neteikšu. Ar labu nakti, Ņina! Sapņo par mani!»

Galvā man maisījās visādas domas un nedeva mieru, un es vēl ilgi staigāju. Lietus gāza kā spaiņiem, vētra krāca, bet es nelikos zinis ne par lietu, ne vētru. Briesmīgas domas mani dzina uz priekšu; likās, ka esmu vienīgais cilvēks, kas maldās pa tumsu, bet es nedzirdēju ne vētru gaudojam, ne viļņus šļakstam, ne arī jutu lietu. Cilvēka dzīvē atgadās brīži, kad dvēseles ciešanas ir tik stipras, ka miesa neko nejūt. Tā tas bija ar mani. Es skrēju tikai uz priekšu, kā bez apziņas, kamēr tā kā uzmodos no gaiša zibens un briesmīga pērkona grāviena; es satrūkos, kad ieraudzīju, kur esmu nonācis. Smagie vārti, līdzenā vieta, tumsā saredzamie baltie, spokainie akmeņi — es to visu tūliņ pazinu — tā bija kapsēta! Nepacietīgi es skatījos pa dzelzs stieņu starpu. Zibens atkal apgaismoja apkārtni un rādīja man Romāniju kapenes. Tur drāma bija sākusies, kur viņa beigsies. Arvien gaišāk un gaišāk es redzēju parādamies savu bērniņu dusam nāves rokās, un man kļuva tā ļoti žēl. Kādēļ viņš negulēja kapenēs zem jumta, bet slapjā zemē, lietū un vētrā? Ak, es to būtu varējis vai izrakt un pārnest mājās siltā istabā un atdzīvināt! Karstas asaras man sāka ritēt pa vaigiem, un tās mani atkal nomierināja. Es uzgriezu kapiem muguru un drošiem soļiem devos uz pilsētu. Tikai pēc pusnakts es nonācu pie savas viesnīcas; Neapolē tas neskaitās vēlu, un viesnīcas durvju sargs nebrīnījās tik daudz par vēlo atgriešanos, kā par manu izskatu.

«Ak Dievs!» viņš iesaucās. «Negaiss jūs pārsteidza ceļā. Kādēļ jūs nepasūtījāt ekipāžu?»

Es viņu apklusināju ar naudas gabalu, ko ieliku tam rokā, un apgalvoju, ka pastaigāšanās vētrā un negaisā man sagādājusi baudu.

Arī Vincents mani saņēma plati ieplestām acīm, acīmredzot sevišķi brīnīdamies par samirkušo apģērbu, bet, kā arvien, neteica ne vārda. Viņš palīdzēja man atģērbties, ienesa glāzi silta portvīna un izpildīja savu pienākumu tik klusi un godīgi, ka es pabrīnījos.

Gulēt iedams, es viņam iespiedu rokā zelta gabalu. Viņš domīgi to apskatīja, tad jautāja:

«Vai man par to kas jāpērk?»

«Tas tev par to, ka tu proti klusēt,» es smiedamies teicu. «Tiklab tev, kā man būs labāk, ja tu izvairīsies no nevajadzīgiem jautājumiem un būsi paklausīgs.»

Viņš pasmaidīja un iebāza naudu kabatā.

Pagāja vēl labs brītiņš, kamēr es likos gulēt. Vincentam nebija atļauts ienākt manā guļamistabā, iekams nebiju apģērbies, lai viņš mani nepārsteigtu bez brillēm, jo domāju, ka arī viņš varētu zaudēt savu vienaldzību, ieraugot, ka esmu jauns un spēcīgs, neskatoties uz baltajiem matiem un bārdu. Vaigi man atkal bija apaļīgi un sārti, acis gaišas un skaidras. Bija patiesi brīnums, kādēļ izskatos tik labi. jo parasti iekšējas cīņas un sāpes izposta un izķēmo ārējo cilvēku līdz nepazīšanai. Bet uz mani šī cīņa un ciešanas nelikās atstājam nekādas pēdas. Es vēlētos redzēt Ņinu, kāda viņa izskatītos, kad ieraudzītu mani bez maskas! Es biju saderināts, otrreiz saderināts ar to pašu sievieti, savu paša sievu! Kāda starpība starp «toreiz» un «tagad»! Toreiz es biju gatavais nejēga, gluži kā akls un apburts. Tagad briesmīgie piedzīvojumi un pārbaudījumi mani bija padarījuši aukstu un nežēlīgu. Drīz mērķis būs sasniegts. Kā pa tālskati es redzēju nākošās dienas, redzēju beigas tuvojamies lēnām, bet droši, gluži kā kuģi pret krastu. Es varēju apdomāt katru nieciņu, par izdošanos vai neizdošanos nebija ko šaubīties

Gadās jau, ka patiesību uz kādu laiku iemin dubļos — beidzot tā tomēr uzvar. Vajag tik apņemties ko izdarīt, pielikt visus spēkus, un tev būs jābrīnas, cik viegli viss iet no rokas, protams, tikai tad, ja tu pats nepadodies savai vājībai un tā neizjauc to, ko esi nodomājis un iesācis celt. Bija laiks, kad arī es padevos vājībām — jā, to es ļoti labi zinu. Vai tad citādi mana sieva un draugs būtu varējuši mani piekrāpt?

Bet tagad es jutu spēku, kas prasīja gandarījumu. Es negribēju rimties, iekams nebūšu sasniedzis savu mērķi, iekams nebūšu abiem atriebies. Debess un zeme bija dzirdējušas manu zvērestu, un es to gribēju pildīt.

Otra daļa.

.

1. nodaļa

Bija ziema, protams, tāda, kādu pazīst neapolieši. Laiks bija apmācies, miglains, nemīlīgs, un ja arī par aukstumu nevarēja žēloties, tad tomēr savs drēgnums bija, kas atstāja iespaidu uz garu. Jautriem ļaudīm šis drēgnums palika gandrīz nemanīts, viņi tik vairāk dzēra karstu kafiju un vairāk sildīja kājas, dejodami līdz vēlam rītam. Holēra bija aizmirsta. Pilsētas tīrīšana un citi aizsardzības līdzekļi, lai sērga nevarētu izplatīties, bija aizmirsti, un jautrie ļaudis lēkāja tik viegli pa savu mirušo kapiem kā pa smaržīgu puķu dobēm. «Baudi tik šodien, tver mirkli!» tā viņi sev uzsauc. «Ko bēdāt par rītdienu un vakardienu, par to lai domā Dievmāte un svētie.»

Vai šo muļķu ieskatos nav arī savs mazumiņš prāta? Vai bieži posta iemesls nav mūsu paradums pārāk dziļi iegremdēties pagātnē vai arī nākotnē, nevērojot tagadni, nedzīvojot tagadnē un pašas tagadnes dēļ?

Pienācis bija karnevāla laiks, kad Neapoles ielās redz staigājam jautrus, raibi izģērbušos ļaudis, kaut arī tagad šie svētki vairs nenoritēja tik jautri kā vecos laikos, kad tos svētīja vīna dievam Bakham par godu.

Pirmais, kas man atgādināja par karnevāla svētkiem, bija Vincents, velti pūlēdamies izlikties nopietns, 21. decembrī viņš man jautāja, vai es arī nepiedalīšos karnevālā. Es smaidīdams atbildēju, ka ne, viņš izskatījās tāds kā apjucis, bet saņēmās un jautāja, vai es viņam neatļaušot.

«Vai par muļķi iztaisīties?» es teicu, «manis dēļ priecājies, es tev atļauju.» Viņš aiz pateicības vēl vairāk centās man izpatikt; kad viņš man ienesa brokastis, es jautāju: «Kad tad karnevāls sākas?»

«26. decembri, vai tad grāfa kungs to nezina?» viņš pārsteigts jautāja.

«Zinu gan, bet biju tā kā piemirsis,» es nepacietīgi atbildēju. «Tādi nieki man nestāv vairs prātā. Kas tās par vēstulēm?»

Viņš man tās sniedza uz sudraba šķīvja; dažas bija no skaistām sievietēm, kas mani lūdza tās apmeklēt, citas no dažādiem tirgotājiem, kas piedāvāja dažādas preces, visas pašlabuma dēļ rakstītas. Starp tām es pamanīju vēstulīti ar melnu malu un ar Romas pasta zīmogu.

«Beidzot!» es nopūtos, dziļi uzelpodams un griezos pie Vincenta, kas nokopa galdu.

«Tagad atstāj mani vienu pašu,» es teicu. Viņš palocījās un izgāja. Es steidzīgi atplēsu vēstuli, kuru bija parakstījis Gvido Ferrāri. Viņš rakstīja.

«Labais draugs! No vēstules sēru malas jūs gan sapratīsiet, kas man jums jāziņo. Mans krusttēvs beidzot tomēr saņēmās un nomira, un es esmu viņa. vienīgais mantinieks. Tagad es esmu brīvs un došos uz Neapoli, kad būšu te visu nokārtojis sakarā ar mantošanas lietām. Es ceru, ka būšu tur 23. un 24. decembrī, bet par to jums vēl telegrafēšu. Lūdzu, nesakiet to grāfienei, es viņu gribu pārsteigt. Nabadzīte! Viņa dažu labu reizi būs jutusies vientule; es jau tagad priecājos, kā viņa uzgavilēs, kad redzēsimies. Draugs, vai jūs varat saprast manas jūtas, jeb vai jūs par mani smīnat? Es negribēju būt nepieklājīgs un tādēļ jums paziņoju, kad pārbraukšu, bet Ņinai lūdzu neko par to neteikt. Kā vitia priecāsies, cik jautri mēs pavadīsim karnevālu!

Nekad man nav bijusi tik viegla sirds! Tas varbūt tādēļ, ka kabata man pieņēmusies svarā. Es priecājos par savu bagātību, jo tagad jūtos viņai līdzīgs, un kaut gan viņas vēstules bija ļoti sirsnīgas, es tomēr jūtu, ka nu viņa pret mani jutīs vairāk cienības. Kas attiecas uz jums, grāfa kungs, tad es uzskatu par savu pienākumu tūliņ pēc pārbraukšanas jums atmaksāt savu parādu ar visiem procentiem. Tad arī jūs labāk domāsiet par

Jūsu padevīgo Gvido Ferrāri.»

Es vēstuli lasīju vēl un vēl; dažas rindas man kvēloja atmiņā kā ogles. «Visas viņas vēstules bija ļoti sirsnīgas». Ak tu nabaga muļķi! Tu esi tāpat pievilts kā es! Kaut gan ar mani saderinājusies, šī liekule viņam tomēr bija rakstījusi saldas vēstules un zvērējusi mīlestību, lai neradītu aizdomas. Kāda velnišķīga divdabība!

«Tūliņ pēc pārbraukšanas jums atmaksāšu savu parādu ar visiem procentiem!» (Jā, Gvido, daudz lielāku parādu, nekā tu domā!)

«Tad jūs labāk domāsiet par jūsu padevīgo Gvido Ferrāri.»— Var jau būt, ka es labāk par tevi domāšu, kad viss būs galā, agrāk jau nu gan ne! Es pārdomāju, ko viņam atbildēt, un tad rakstīju:

«Labais draugs! Es ļoti priecājos par jūsu laimi un vēl vairāk par to, ka drīz atkal dabūšu jūs redzēt. Esmu pilnīgi vienis pratis ar jums, ka grāfieni vēlams pārsteigt, un darīšu visu, lai jums tas izdotos. Bet par to es atkal izlūdzos kaut ko no jums. Kā jums zināms, tad mēs pēc jūsu aizceļošanas dzīvojām ļoti klusi; tādēļ es lieku priekšā Ziemassvētku vakarā jums par godu sarīkot mielastu — zināms, ka tikai kungiem. Sī iemesla dēļ es jūs lūdzu pārbraukt tanī dienā un ierasiies pie manis viesnīcā, lai es varētu būt pirmais, kas jūs apsveic. Paziņojiet man pa telegrāfu, kad jūs pārbrauksiet, lai zinu nosūtīt pretī savu ekipāžu. Ko jūs domājat, ja mielastu sāktu astoņos? Pēc mielasta jūs ietu uz Romāniju pili, kur prieks šīs mazās aizkavēšanās dēļ būtu divkārtīgs. Cerībā, ka jūs ievērosiet veca vīra untumu, palieku

Jūsu Cēzars Oliva.»

Uzrakstīju adresi, aizzīmogoju un iedevu Vincentam, lai nosūta. Tad mēģināju ēst, bet nevarēju. Es skaitīju, cik vēl dienu jāgaida, kamēr Gvido pārbrauks. Bija tikai četras dienas! Vēl tanī pašā dienā man bija jāapmeklē sieva — pareizāk sakot., līgava. Pēdējā laikā es viņu apmeklēju bieži, ja arī ne katru dienu. Viņa vienmēr bija ļoti mīļa, pazemīga, sirsnīga un dažreiz pat kaislīga, pret ko es tomēr izturējos ļoti vēsi. Kaut arī daudz varēju panest, tomēr viņas liekuļotie mīlestības glāsti man bija tik riebīgi, ka baidījos, vai spēšu savaldīt dusmas. Niknumā es to būtu varējis nogalināt, gluži kā indīgai čūskai samin galvu, bet tas viņai būtu par daudz viegls sods. Viņas mīlestību es ieguvu tikai ar dāvanu palīdzību, viņas mazās rociņas ņēma visu, ko es tai nesu, vai tā būtu kāda reta puķe, vai dārga rota. Patmīlība un mantkārība bija viņas lielākās kaislības, viņa nemaz neslēpa, ka gaida no manis dāvanas, un uzskatīja to par savu tiesību.

Viss, kas man piederēja, kalpoja vienīgi atriebībai. Es smalki izpētīju viņas rakstura vājības un pārliecinājos, ka viņa iedzimto netiklību prot apsegt ar tikumības segu. Manās acīs viņa ar katru dienu grima zemāk, un man bija jābrīnās, kā biju varējis mīlēt tik zemu radījumu. Viņas acis gan apbūra, bet vai tās nelaimīgās, kuras pārdod savu skaistumu, arī daudzas nav skaistas, un tomēr tās nav tik nicināmas kā šī sieviete, kuru reiz biju izraudzījies par savu sievu. Skaistums ir pērkams kā puķe, bet šķīsta, maiga dvēsele, goda prāts,kas sievieti padara par eņģeli, nav pērkami, un tikai retam vīrietim gadās šī laime.

Un tomēr vīrieši tik viegli padodas skaistuma varai — gluži pret mūsu gribu tā sakarsē mūsu asinis. Un pat es, kas šo radījumu kādreiz biju mīlējis un tagad nicinu, nespēju vienaldzīgi noraudzīties viņas kairajā, apburošajā skaistumā. So kaislību; šīs zvēriskās jūtas es nevarēju sevī apspiest. Neviens vīrietis nav brīvs no šīs vājības, un gudrās sievietes to ļoti labi zina, kā tiem visvieglāk piekļūt, un mēs par vienu skūpstu vai smaidu esam gatavi pārdot savu dvēseli. Kādreiz, pastarā dienā, kad mūs gribēs sodīt, mēs droši vien atbildēsim radītājam to pašu, ko pirmais pavestais vīrietis tam atbildēja:

«Tā sieva, ko tu man pievedi, mani kārdināja, un es ēdu.»

Vēl tajā pašā dienā es braucu uz Romāniju pili un ka vienmēr, tā arī tagad aizvedu Ņinai kādu mīlestības dāvanu — apzeltītu kurvīti ar baltām vijolītēm. Viņu smarža man atgādināja to dienu, kad piedzima Stella, un atkal es atcerējos vārdus, ko Gvido toreiz teica. Jā, toreiz man tie bija neskaidri, bet tagad es skaidri zināju, ko viņš domāja.

Tur ierodoties, savu līgavu vēl atradu mājas apģērbā. Kuplie mati bija izlaisti pār pleciem; skaisti izlaidusies, viņa sēdēja krēslā un lasīja, bet kad kalpone mani pieteica, tūliņ uzlēca kājās un mīļi apsveicinājās ar mani. Es tai pasniedzu puķes un teicu.

«Man ir svarīgas ziņas, vai nevaru ar tevi runāt vienatnē?»

Viņa smaidīdama teica «jā», piedāvāja man krēslu un izsūtīja istabas meitu ārā.

«Es saņēmu no Ferrāri vēstuli,» es teicu.

Viņa drusku sarāvās un skatījās manī kā jautādama, it kā gribētu teikt «Kas man tur daļas?»

Es uzmanīgi vēroju katru viņas vaibstu un tad turpināju:

«Viņš pārbrauks pēc dienām trim un priecājas par tavām gavilēm, viņu ieraugot.»

Ņina piecēlās, lūpas viņai drebēja, viņa pārvērtās, kļuva bāla un atkrita atkal krēslā.

«Ja tu domā, ka jaunais cilvēks, uzzinot par mūsu saderināšanos, aizskarto goda jūtu, iedomības vai cita kāda patmīlīga iemesla dēļ tev varētu sagādāt nepatikšanas, jo tu taču viņam neesi devusi nekādas cerības, tad es tev ieteicu uz kādu laiku atstāt Neapoli, kamēr viņa uztraukums būs pārgājis. Varbūt tev kaut kur ir labi draugi, kurus tu varētu apmeklēt? Ko tu domā?»

«Kā tu vēlies, Cēzar! Ferrāri kungs ir ļoti karsts, varētu jau būt, ka viņš. . . Bet tu nemaz nedomā pats par sevi. Kad viņš dabūs zināt…»

«Es jau gan zināšu, ko darīt,» es mierīgi atbildēju. «Es saprotu, ka tas būs smags sitiens, kad viņam būs jāatsakās no cerības iegūt tavu mīlu. Nabaga zēns!» Nopūzdamies es kratīju galvu. «Viņš raksta, ka no tevis arī esot saņēmis vēstules …»

Ņina ļoti satrūkās, viņa elpoja ātri un uztraukti un bailīgi skatījās manī, bet redzēdama mani tik mierīgu, viņa ātri atguvās un teica:

«Kādas reizes divas man viņam bija jāraksta nelaiķa vira lietās. Fabio viņu bija iecēlis par manu padomdevēju, man tas vienmēr bija nepatīkami, jo likās, it kā es būtu no viņa atkarīga. Viņš droši vien būs pārspīlējis to vēstuļu skaitu, to jau no viņa var sagaidīt.»

Lai gan šis pēdējais teikums izklausījās kā jautājums, es tomēr to nemaz nelikos dzirdam un sāku runāt par savu priekšlikumu.

«Ko tu domā, vai paliksi tepat, vai uz kādām dienām aizceļosi?» es jautāju.

Viņa nolaidās man blakus uz ceļiem, aplika mazās rokas man ap kaklu un maigi teica:

«Ja tev nekas nav pretī, tad es uz kādu laiciņu iešu klosterī, kurā tiku audzināta. Tas no šejienes ir kādas desmit jūdzes tālu, es labprāt kādu laiku gribētu pavadīt vientulībā,» viņa sataisīja dievbijīgu seju, «tas ir, es gribētu pati sevi pārbaudīt un pārdomāt par saviem pienākumiem, iekams otru reizi dodos laulībā. Mīļās mūķenes droši vien priecāsies, mani ieraugot. Tev nekas tur nebūs pretī?»

Es saņēmu viņas rokas, kas mani glāstīja un, tās cieši spiežot, skatījos viņā, kura bija nometusies man blakus ceļos kā kāda svētā.

«Ņina, tas būtu vislabākais,» es sausi atteicu. «Sagatavojies nākotnei, jo mēs nekad nevaram zināt, kas mūs gaida. Tavs nodoms ir apbrīnojams, ej klosterī, mīļā.

Kad mūsu draugam dusmas būs pārgājušas, tad es tevi apmeklēšu. Ej pie dievbijīgām māsām un piemini savās lūgšanās savu nelaiķa vīru un arī mani. Nopietni, sirsnīgi vārdi un vientulība tev nāks par svētību.

Kas attiecas uz Gvido, tad esi bez bēdām, es tev apsolu, ka viņš nekad vairs tev nevarēs sagādāt nepatikšanas.»

«Ak, tu viņu nepazīsti,» tā atčukstēja un skūpstīja manu roku, «man bail, ka tev viņa dēļ neceļas lielas nepatikšanas.»

«Gan jau es gādāšu, ka viņš cietīs klusu,» es teicu, «tu taču viņam nekādas cerības neesi devusi, par ko tad viņš varētu žēloties?»

«Tev taisnība,» viņa teica, bezrūpīgi smaidīdama, «es esmu ļoti nervoza. Kad tu vēlies, lai es aizceļoju?»

Es paraustīju plecus.

«Man jau tas glaimo, ka tu man esi tik padevīga,» es dzestri teicu, «es tomēr vēl neesmu tavs kungs — vēl ne, tādēļ dari, kā tev pašai labāk patīk.»

«Nu, tad es vēl šodien pat aizceļošu,» viņa apņēmīgi sacīja, «man šķiet, jo drīzāk, jo labāk; kāda iekšēja balss man saka, ka Gvido mūs pārsteigs un pārnāks agrāk, nekā mēs to sagaidām. Jā, es ceļošu vēl šodien pat.»

«Bet tagad tu gribēsi sakravāties,» es pieklājīgi sacīju. «Es cienu tavu apņemšanos, un priekšniecei taču nekas nebūs pretim, ja es tevi apciemošu kā tavs saderinātais!»

«Katrā ziņā ne,» Ņina atteica. «Labās mūķenes man visu dara pa prātam. Kaut gan ordeņa priekšraksti ir visai stingri un mūķenēm bez mitēšanās jālūdz Dievs, tomēr viņas to neprasa no savām skolniecēm, un es jau arvien biju viņu luteklīte.»

«Nu zināms!» es piebildu. «Vai tu arī piedalīsies šajās nebeidzamās lūgšanās?»

«Protams!»

«Tādēļ arī ir jābūt tik šķīstai dvēselei kā tavējā, lai bez ļaunas sirdsapziņas varētu nomesties krusta priekšā,» es, slepeni zobodamies, sacīju. «Es tevi tādēļ apskaužu, jo man tas nav iespējams. Varbūt, ka tu esi kāda augstāka būtne. Bet vai tu arī par mani lūgsi Dievu?»

«No visas sirds!»

«Es tev pateicos!» Un, apspiezdams riebumu, kuru manī sacēla šī komēdija, es vēlreiz atkārtoju, «es tev pateicos no visas sirds! Ardievu!»

Viņa piesteidzās man klāt, viņas garā šlepe čaukstēja tai nopakaļ un zelta mati laistījās ziemas saules spožumā, kuras stari iespīdēja pa logu. Viņa uzlūkoja mani, un viņas acīs bija lasāma burvība, un viņas sārtā mutīt» spītīgi savilkās.

«Vai tad tu iesi no manis prom bez bučiņas?» viņa izsaucās.

Ar manu pašsavaldīšanos bija beigas, es tikko vēl zināju, ko daru, ietvēru viņu savās rokās un kaislīgi skūpstīju viņas kaklu, pieri un muti— pašā reiboņa vidū es atjēdzos, man ienāca prātā, cik ļoti viņa samaitāta, un es palaidu to vaļā tik piepeši, ka viņa atstreipuļoja atpakaļ un būtu pakritusi, ja tā nebūtu pieturējusies pie kāda krēsla.

Viņas seja bija stipri pietvīkusi un uzbudināta, viņa elpoja strauji, bet nelikās sašutusi, lai gan bija ļoti izbrīnījusies. Viņa nebija sašutusi, nē, bet es gan, un vēl jo vairāk par savu paša muļķību!

«Piedod man,» es stostījos, «es aizmirsu — es . . .»

Viņa smaidīja. «Es tev piedodu no visas sirds!» viņa paklusu sacīja, «tev nevajag atvainoties.»

Pēkšņi tā iesāka skaļi smieties, tik skaļus smieklus, ka man sirds gribēja vai pušu lūzt. Vai tie nebija tie paši skaļie smiekli, kurus jau toreiz dzirdēju, kad es viņus abus ar Gvido redzēju dārzā, un šie smiekli mani padarīja gandrīz ārprātīgu? Es nevarēju tos paciest un devos pie viņas, viņa apklusa un uzlūkoja mani ar savām lielajām acīm.

«Nesmejies tā!» es gandrīz nikni sacīju, «mani nervi to neiztur — man tie skan briesmīgi. Gribu tev arī pastāstīt, kādēļ es tos neciešu. Tas notika ļoti sen atpakaļ — savā jaunībā es mīlēju kādu meiču, viņa tev nelīdzinājās, jo viņa bija viltīga! Viltīga līdz sirds dziļumiem, viltīgs bija ikkatrs vārds, kurš nāca pār viņas lūpām. Vai tu mani saproti? Viņa nelīdzinājās tev nekādā ziņā. Viņa mani izsmēja, samina kājām manu dzīvi un salauza manu sirdi! Tas viss sen aizmirsts un aprakts, es par viņu vairs nedomāju, bet tava smiešanās man atkal atgādināja visu, ko toreiz izcietu!» Es saņēmu viņas mazo roku un noskūpstīju to. «Esmu tev savu jaunības muļķību pastāstījis, piedod un aizmirsti to. Tagad jāsāk posties ceļam, ja varu tev kaut kādi būt palīdzīgs, tad pavēli man, tu zini, kur es esmu atrodams! Dzīvo sveika! Labas sirdsapziņas miers lai tevi pavada!»

Es uzliku uz viņas zelta sprogām savu kvēlošo labo roku, Ņina domāja, ka es gribu viņu svētīt, bet ja iespējams kādu šādā veidā nolādēt, tad viņa šajā brīdī tika nolādēta. Viņā vairs nepaskatījies, es atstāju šo namu, naids un mīla cīnījās manī. Dabiskie dzinuļi radīja mīlu, bet nāvīgi aizvainotā dvēsele prasīja gandarījumu. Kad es biju izbēdzis no viņas skaistuma apburošā spēka, es kļuvu nosvērtāks, lēnais brauciens decembra rītā mani nomierināja. Jūra pārmainīja savu tērauda zilo krāsu pret tumšu olīva zaļumu, un maiga vēsma lidoja pār Amalzijas krastu kā viegls plīvurs. Sievietes raibos uzvalkos gāja pa ielām lejup, nezdamas uz galvas līdz malām ar zilām vijolītēm pildītus grozus, skrandaini, netīri bērni skrēja šurp un, savus sprogainos matus pār brūnajām acīm atbraucīdami, ar starojošu smaidu stiepa man pretim rozes un narcišu pušķus, lūgdami, lai jel pērkot mazā Jēzus labad, kurš drīz nākšot pasaulē.

2. nodaļa

Kādā ielas stūrī es redzēju cilvēkus drūzmējamies, kuri smējās un plātījās rokārn, viņi klausījās kāda apkārtceļojoša dzejnieka ražojumos. Tas bija veikls puika, kurš uz pirkstiem noskaitīja visas itāliešu atskaņas un izveicīgi par katru priekšmetu sadzejoja kādu pantu. Es liku apturēt, lai varētu noklausīties, un, tā kā daži panti bija tiešām labi un talantīgi, dāvāju viņam trīs frankus. Viņš tos uzsvieda gaisā, tad uzķēra tos ar muti un, kā likās, norija, tad neaprakstāmā veidā savieba savu ģīmi, noņēma cepuri un sacīja: «Ancor affamato, sinor!» (Es esmu vēl izsalcis, kungs!), ko pateicīgais pūlis apsveica ar skaļiem smiekliem. Tālāk lejup es pabraucu garām kādam koraļļu zvejnieku pulciņam, kuri bija sapulcējušies ap kādu apkārtnesamu krāsni. Viņi tajā cepa kastaņus. Jautri tie dziedāja ģitāras pavadībā kādu dziesmu, kura man likās tik savādi pazīstama. Kur gan es to biju dzirdējis? Pag! kā! tagad man iešāvās prātā! Tālu, tālu šo dziesmu dziedāja toreiz kāds zvejnieks, kad es pa laupītāju eju līzdams, izspruku no velves un uzgavilēju pretim brīvībai, kad es kā vientiesītis vēl ticēju mīlai un draudzībai! Toreiz man vēl bija sirds — kaisli pukstoša sirds, kuru spēja aizkustināt katra labāka jutoņa, bet tagad tā bija mirusi un auksta kā akmens. Senāko augstsirdīgo jūtu vietā to tagad pildīja vienīgi domas par atriebību!

Nonācis savā dzīvoklī, es jutos tik vārgs un noguris, ka gribēju būt viens, bet te man uzreiz kas iešāvās prātā. Es piegāju pie sava skapja un izņēmu no slepenās atvilktnes ādas kasti, kuru Vincentam liku atvērt. Viņš neizrādīja ne mazāko pārsteigumu, kad to attaisīja un ieraudzīja tajā pāris dārgi izstrādātas pistoles; viņš izņēma tās no kastes un, pamatīgi aplūkojis, teica: «Tās jātīra, ekselence. »

«Labi, tad dari to, sakārto pistoles, iespējams, ka es tās lietošu,» es īsi atteicu.

Sulainis palocījās un gribēja ar pistolēm atstāt istabu.

«Pagaidi,» es uzsaucu.

Viņš atgriezās, un es, to cieši uzskatīdams, teicu:

«Vincent, es tevi uzskatu par krietnu cilvēku!»

Viņš vaļsirdīgi izturēja manu skatu. «Varbūt pienāks diena, kurā es tavu uzticību pārbaudīšu,» es mierīgi turpināju. Toskanieša tumšās acis iemirdzējās.

«Pavēliet man, ekselence! Esmu bijis zaldāts un zinu, kas ir pienākums, bet vēl ir kaut kas augstāks — tā ir pateicība! Esmu tikai vienkāršs sulainis, ekselence, bet mana sirds, tā pieder jums. Ja jūs to prasat, tad gribu par jums mirt!»

Nokaunējies viņš apklusa, paklanījās un gribēja mani atstāt, bet es to atsaucu atpakaļ.

«Sniedz man savu roku, draugs,» es sacīju.

Pārsteigts, bet arī glaimots, viņš satvēra manu labo roku, noliecās pār to, un, iekams es spēju viņu aizkavēt, to noskūpstīja un izskrēja ārā.

Ar sāpīgām jūtām es pārdomāju viņa izturēšanos. Sis nabaga zēns mani mīlēja, es nezināju kādēļ; nebiju viņam taču vairāk laba darījis, kā katrs cits kungs to ari mēdza darīt. Jo bieži es tam biju nikni uzkliedzis, ar ko gan biju ieguvis viņa sirdi? Kādēļ viņš mani tā mīlēja? Kādēļ arī vecais Džakomo mani turēja tik uzticīgā piemiņā, kādēļ mans labais suns mīlēja savu kungu, kamēr mani tuvākie, mana sieva, mans draugs mani tik neģēlīgi krāpa un tik ātri aizmirsa? Varbūt, ka uzticība nepiederēja vairs pie smalkas izturēšanās, varbūt, ka tā bija veclaiku īpašība, kura derēja tikai zemas šķiras ļaudīm un kustoņiem! Neuzticība bija katrā ziņā jaunlaiku panākums!

Sīs domas mani nogurdināja; es biju priecīgs, ka pienāca vakars, un Vincents iekurināja kamīnā uguni. īsi pirms maltītes viņš ienesa vēstulīti, kuru kā viņš sacīja, nupat iedevis grāfienes Romānijas kučieris. Tā bija aizzīmogota ar manu vapeni, adresēta no svētā Anunčiatas klostera un skanēja tā:

«Mīļais, esm,u te nonākusi sveika un vesela. Mūķenes ir laimīgas, ka esmu pie viņām, un tu būsi šeit labprāt redzēts viesis. Es pastāvīgi domāju par tevi — cik laimīgu tu mani šorīt darīji! Beidzot tu lomēr parādīji man savu mīlestību! Kādēļ tu nebiji vienmēr tik mīļš pret savu uzticīgo

Ņinu.»

Es saburzīju vēstuli un iesviedu to liesmojošajā kamīna ugunī.

Nākošās dienas stundas vilkās jo gausi uz priekšu, kamēr beidzot pienāca vakars un līdz ar to tik loti gaidītā telegramma no Romas. Tā bija īsa un skaidra: «No Gvido Ferrāri Romā, grāfam Cēzaram Oliva Neapolē. Atbraukšu divdesmit ceturtajā decembrī, pulksten sešos vakarā un ieradīšos taisni pie jums.»

3.   nodaļa.

Ziemas svētku vakars. Diena bija sevišķi apmākusies un bieži uznāca lietus gāzes, bet ap pulksten pieciem pēc pusdienas laiks noskaidrojās, mākoņi izklīda, un pa viņu starpām zilā debess ziņkārīgi raudzījās lejup. Puķu meitenes bariem staigāja pa ielām, un viņu melodiskās balsis skanēja gaisā. Viņas piedāvāja savu kairinošo preci, rozes, lilijas un maigi smaržojošas narcises. Pārdotavu Jogus pušķoja krāšņi puķu pušķi, augļu grozi un liels daudzums dažnedažādu jauku dāvanu, derīgas ikkatram vecumam, sākot no vienkāršas konfekšu kārbiņas par vienu franku gabalā, līdz visdārgākā! rotas lietai. Vairākos logos bija izliktas gleznas ar Kristus bērniņu silītē, kas saistīja bērnu skatus, kuri tās kādu brīdi apskatīja un tad teciņus devās uz tuvāko baznīcu, kur viņus redzēja svētā aizgrābtībā pielūdzam Kristus bērniņu.

Viesnīcā, kurā es dzīvoju, darīja visu, ko vien spēja mielasta sarīkošanai. Es kopā ar virtuves pārzini izraudzīju ēdienus, un viesnīcnieks bija pārsteigts par dārgajiem vīniem, kurus es pasūtīju. Rosīgi sulaiņi steidzās šurp un turp, lai izpildītu manas pavēles. Virssulainis pats personīgi vadīja galda klājējus, un par citu neko netika runāts, kā tikai par maniem svētkiem. Ap pulksten sešiem es Ferrāri aizsūtīju pretim uz dzelzceļa piestātni savus ratus. Tad devos kopā ar viesnīcnieku uz izpušķoto zāli apskatīt mielastam klāto galdu. Lai paliktu netraucēts, es biju noīrējis viesnīcas apakšējās telpās kādu zāli, kuru jo bieži mēdza lietot tamlīdzīgiem nolūkiem. Tā bija iegarena, ne pārāk liela istaba, kura šodien bija sevišķi krāšņi dekorēta. Gar sienām ap lielajiem venēciešu spoguļiem bija apspraustas sarkana samta un zelta krāsas lentas; simtiem lampu izstaroja savu gaismu caur raibiem stikla kupoliem. Dziļumā aiz palmām un ārzemju stādiem bija paslēpts mazs orķestris, un no lielajiem logiem tikai viens bija atstāts neaizsegts, tādēļ ka caur to varēja pārredzēt mēnesnīcas apspīdēto Neapoles jūras līci.

Galds bija klāts piecpadsmit personām un bagātīgi apkrauts ar sudraba lietām, Venēcijas glāzēm un ārzemju puķēm. Grīdu pārklāja bieza persiešu grīdsega, un sēdekļi bija tik ērti, ka tajos varēja dusēt kā austrumos lielmaņi. Kad visu biju atradis apmierinošu, es atgriezos savās istabās, lai arī pats varētu uzposties svētkiem. Vincents patlaban nospodrināja pēdējo puteklīti no maniem svārkiem.

«Vincent!» es viņu uzrunāju. Viņš satrūkās.

«Ekselence!»

«Tu šovakar stāvēsi aiz mana krēsla un palīdzēsi ieliet vīnu.»

«Jā gan, ekselence!»

«Bet sevišķi tev jārūpējas par Ferrāri kungu, kurš sēdēs man pa labi. Gādā par to, ka viņa glāze nekad nepaliek tukša.»

«Jā gan, ekselence.»

«Kas arī nenotiktu šovakar,» es turpināju, «tu izturies mierīgi un neizrādi nekādu pārsteigumu. Neaizmirsti, ka no mielasta sākuma līdz beigām, kamēr es tevi atlaižu, tev jāstāv aiz mana krēsla.»

«Kā pavēlat, ekselence.»

Smaidīdams es uzliku savu roku uz viņa rokas, «Un kā ar pistolēm, Vincent?»

«Tās ir iztīrītas un lietošanai gatavas, ekselence,» viņš atbildēja, «un atrodas jūsu istabā.»

«Ir labi, tu vari iet.»

Tikko es biju pabeidzis savu tualeti, tā jau ari dzirdēju ratus iebraucam pagalmā. Asinis man sakāpa vaigos, un sirds pukstēja drudžainā uztraukumā. Es patlaban iegāju zālē, kad durvis atsprāga vaļā un smaidīdams ienāca Ferrāri; viņa seja staroja priekā, un viņš izskatījās skaistāks, nekā jebkad.

«Eccomi qua!» Viņš strauji iesaucās, satverdams manu roku. «Esmu laimīgs jūs atkal redzēt, mans dārgais grāf! Kas jūs esat par krietnu cilvēku, īsts arābu teiku tēls, kura uzdevums ir aplaimot citus mirstīgos cilvēkus. Kā jums klājas? Jūs izskatāties ļoti labi.»

«Tas pats man jāsaka ari jums,» es laipni atbildēju, «jūs līdzināties Antoninam vairāk, kā jebkad!»

Viņš glaimots pasmaidīja un, nosviedis ceļa mēteli un novilcis cimdus, atsēdās kādā atzveltnes krēslā.

«Jā, jā, pilns maks uztur pie laba prāta un tā uzlabojas ari ārējais izskats,» viņš atbildēja.

«Kā redzu, tad jūs jau esat apģērbies dinejai — un tik eleganti! Bet jūs mani piespiedāt taisni no dzelzceļa ierasties pie jums, tagad es nemaz nederu jūsu sabiedrībā, man katrā ziņā vispirms jāpārģērbjas. Jūsu sulainis paņēma manu ceļa somu — pēc piecām minūtēm es būšu gatavs.»

«Iedzeriet papriekšu kādu glāzīti vīna,» es sacīju, ieliedams viņa mīļāko vīnu. «Mums vēl ir ļoti daudz laika, pulkstenis ir tikko septiņi un astoņos mēs ēdīsim.»

Pateikdamies viņš paņēma no manis glāzi.

«Es ļoti priecājos jūs atkal redzēt un esmu jūs ar nepacietību gaidījis pārnākam,» es sacīju, «gandrīz tikpat nepacietīgi kā …»

Ferrāri nolika savu glāzi, un viņa acis iemirdzējās.

«Kā Nina? Ak, kā es ilgojos pēc viņas! Ja būtu klausījis savai sirdij, tad katrā ziņā tūliņ būtu traucies uz Romāni ju pili, to es jums varu apzvērēt, mīļo grāf. Bet tā kā biju jums apsolījis vispirms ierasties šeit, tad domāju, ka atkalredzēšanās vakarā būs tikpat priecīga, pat vēl priecīgāka.»

«Ma cerlamente! Bet vai Bairons nesaka, ka sievietes esot visskaistākās naktī? Un grāfiene ir tikpat kairi skaista kā senāk, un viņas seju apskaidro šķīsta dvēsele. Jūs varat būt gluži mierīgs, jo es biju vienīgais vīrietis, kurš viņu apciemoja pa jūsu prombūtnes laiku »

«Paldies Dievam!» Ferrāri uzelpodams iesaucās un iztukšoja savu glāzi. «Bet tagad, mīļo grāf, pastāstiet man, kādus gardēžus jūs esat ielūdzis uz šīsdienas mielastu? Per Dio, šodien patiešām vairāk ilgojos kāda garda kumosa, nekā mīlestības!»

«Fradželli kungs un marķīzs Džulāno.»

«Džulāno mīl labi dziļi ieskatīties glāzē,» Ferrāri smējās, «un kad viņš dzerot jauc dažādus dzērienus, tad viņš uz visu ko ir spējīgs.»

«Ak, jaukšanas ziņā viņš tik ņem jūs par paraugu,» es dzestri teicu.

«Jā, bet es varu panest un viņš ne,» Ferrāri aizbildinājās. «Tikai rets neapolietis šinī ziņā man var stāties blakus.»

Es nicinoši paskatījos viņā un minēju vēl citus viesus.

«Tad vēl kapteinis Luidži Frečia.»

«Ko, šis balamute, kas pēc katra vārda tūliņ lādas?» Gvido iesaucās.

«Tad slavenie mākslinieki Rispiāno Dulči un Antonio Biskardi,» es turpināju.

Ferrāri piere uz mirkli apmācās, tad viņš atkal sāka smaidīt.

«Kādreiz jau es arī viņus apskauau veiklības dēļ, tagad man vienalga. No pindzeles un krāsām esmu šķīries uz mūžu. Nosauciet vēl pārējos, grāf. Es ar nepacietību gaidu nākošā viesa vārdu.»

«Marķīzs d’Avankūrs un kapteinis Eižēns Hamals.»

Ferrāri bija pārsteigts. «Pie joda!» viņš iesaucās. «Divi pazīstami Parīzes duelanti. Kādēļ jūs esat izmeklējis tikai tādus plēsoņas? Man jāatzīstas, ka esmu pārsteigts.»

«Es domāju, ka tie ir jūsu draugi,» es mierīgi teicu. «Jūs mani ar šiem kungiem iepazīstinājāt, un es zinu tikai to, ka tie ir patīkami cilvēki. Kas attiecas uz viņu slavu, tad es domāju, ka daudz kas būs samelots, katrā ziņā viņiem manās viesībās nebūs izdevības izrādīt savu plēšanās kāri.»

«Var jau būt, ka šie kungi meklē izdevību katrā vietā,» Ferrāri teica. «Ko tad jūs vēl esat ielūdzis?»

«Nešķiramos brāļus Karlo un Frančesko Respetti, rakstnieku Mančīni, dzejnieku Lučiāno Salustri un apburošo marķīzu Ipolitu Kualdo, kura runas ir aizraujošākas nekā Patijas dziedāšana. Nu tikai man vēl jāmin Gvido Ferrāri kungs, un skaits ir pilns.»

«Pavisam piecpadsmit,» Ferrāri jautri teica. «Tik lielā sabiedrībā mēs jautri pavadīsim laiku. Un šos svētkus jūs tiešām sarīkojāt tikai par godu man, necienīgajam?»

«Tikai aiz mīlestības pret jums,» es atbildēju.

Viņš pielēca no krēsla un uzlika abas rokas man uz pleciem. «Bet sakiet taču man visu svēto vai velnu vārdā, kāda iemesla dēļ jūs mani tā ievērojat?»

«Vai kādēļ jūs man patīkat?» es lēnām atkārtoju. «Es taču neesmu vienīgais, kas apbrīno jūsu krietnās īpašības, mīļo Ferrāri! Vai tad jūs vispār netiekat cienīti? Vai jūs man pats nestāstījāt, ka jūsu mirušais draugs, grāfs Romānijs, jūs par visiem vairāk cienījis? Kādēļ jūs par sevi izsakieties tik neatzinīgi?»

Viņš atlaida rokas no maniem pleciem, un sāpes parādījās viņa acīs.

«Vai atkal Fabio?» viņš čukstēja. «Kā viņa vārds un atmiņas mani vajā! Es jums tiku jau teicis, ka viņš bija muļķis — viena tāda muļķība bija tā, ka viņš mani mīlēja. Pēdējā laikā es daudz par viņu esmu domājis.»

«Kā tas nāk?»

«Es biju klāt, kad mira mans krusttēvs,» Gvido klusu turpināja, «viņš bija vecs un bezspēcīgs un tomēr negribēja šķirties no dzīves. Cīņa ar nāvi bija grūta, es vēl tagad to redzu — ak, man bija ļoti grūti…»

«Tas droši vien nebija patīkams skats, bet nevajadzēja tā ņemt pie sirds,» es teicu, to mierinādams. «Tāds vecs cilvēks, ak Dievs, mums taču visiem reiz jāmirst »

«Es biju ļoti priecīgs, kad tas reiz beidzās,» Ferrāri teica vairāk pats sev, nekā man. «Viņš bija vecs skopulis un nodevies netiklībai. Viņa nāve mani nemaz neapbēdināja, bet redzot viņa cīņu, es atcerējos Fabio.»

Es brīnījos, bet izlikos vienaldzīgs un mēģināju par viņu tā kā pazoboties.

«Piedodiet Ferrāri, bet Romas gaiss jums nav bijis veselīgs. Es tiešām jūs vairs nesaprotu.»

Viņš nopūtās. «Es jums teicu, ka es pats sevi vairs nesaprotu. Bet ja jau šim vecajam cilvēkam tik grūti bija šķirties, cik daudz grūtāk tad tas būs nācies Fabio? Mēs reizē studējām, gājām roku rokā pa ielām, viņš bija tik jauns, tik priecīgs, daudz spēcīgāks par mani — kā viņš būs cīnījies dzīvības dēj!»

Ferrāri nodrebēja. «Miršanu mums vajadzētu padarīt vieglāku, tagad tā ir tik briesmīga.»

Neviļus man viņa palika žēl. Vai tad viņš būtu tikpat gļēvs, kā neuzticīgs? Es pieskāros viņa rokai.

«Piedodiet, jaunais draugs, ja es jums tīri atklāti saku, ka jūsu vārdi nemaz nesader ar mūsu svētkiem. Un jums jau vēl jāpārģērbjas arī.»

Dzirdot manu laipno balsi, viņš pacēla galvu, seja tam noskaidrojās, viņš pārvilka ar roku pār acīm un pieri, it kā gribētu aizslaucīt nepatīkamās domas.

«Man liekas, ka es esmu nervozs,» viņš smiedamies teica. «Pēdējā laikā man ir nepatīkama sajūta, it kā es paredzētu ko ļaunu.»

«Tas jau nebūtu nekāds brīnums, jo jūs vienmēr domājat par to šausmīgo acumirkli!» es atbildēju. «Mūžība ir dārgi iegūstama. Nokratiet Romas putekļus no savām kājām un baudiet dzīvi, kamēr esat dzīvs.»

«Ļoti labs padoms un viegli izpildāms,» Ferrāri teica. «Ar jūsu atļauju es tagad iešu pārģērbties svētku drēbēs.»

Es piezvanīju un liku Vincentam, lai palīdz Ferrāri kungam. Priecīgi man pamirkšķinādams ar acīm, Ferrāri izgāja. Līdzcietīgi es noskatījos tam pakaļ, tā bija pirmā reize, kad man bija viņa žēl. Visvairāk man ķērās pie sirds tas, ka viņš pieminēja to laiku, kad mēs saķērušies staigājām pa ielām. Toreiz mēs bijām laimīgi, divi laimīgi zēni, kuriem dzīve vēl balta kā neaprakstīta papīra lapa. Toreiz «viņa» vēl nebija traucējusi mūsu draudzību, viņas skaistā, viltīgā seja mani vēl nebija padarījusi par muļķi un Ferrāri par liekuli un neģēli. «Viņa» bija vainīga, ka mēs tagad bijām tik nožēlojami, «viņa» bija

mūsu dzīves lāsts un pelnīja visbargāko sodu, no kura tā neizbēgs. Kaut jel mēs to nekad nebūtu redzējuši! Viņas skaistums kā zobens pārcirta mūsu draudzības saiti, un krietnu vīru draudzība ir vairāk vērta, nekā sieviešu mīlestība. Bet nu viss bija par vēlu, izlietu ūdeni vairs nesasmelsi. Nu vairs nebija laika domāt, ar katru minūti es nācu tuvāk savam mērķim, ko biju sev spraudis.

4.    nodaļa.

Pirms pulksten astoņiem ieradās visi mani viesi, izņemot brāļus Respetti. Ferrari ienāca zālē pašapzinīgi, kā jau daždien skaists cilvēks. Viņa draugi to priecīgi apsveica un apbēra ar laipnībām, kā tas pie itāļiem parasts. Respetti paziņoja, ka nevarēs ierasties, un mielasts sākās.

Es savus viesus ievedu ēdamzālē. Vēl neviens nebija ievērojis, ka, divient iztrūkstot, mēs tagad bijām trīspadsmit pie galda. Es nolēmu par to neko neminēt, negriezt viesu uzmanību uz šo apstākli, kas nozīmējot nelaimi. Bet uz mani pašu tas atstāja ļoti nepatīkamu iespaidu, man likās, ka tam ir kāda savāda, noslēpumaina nozīme. Atskanēja skaista mūzika. Kungi par visu, ko redzēja un dzirdēja, bija ļoti sajūsmināti un nezināja, kā mani slavēt. Es vienaldzīgi apsēdos savā vietā, man pa labi Gvido Ferrari un pa kreisi hercogs di Marīna.

Atkal atskanēja mūzika, un zēnu koris ar košām balsīm dziedāja pazīstamo Neapoles dziesmu, kurai, apmēram, šāds saturs.

Sveiki svētku zālē!

Pildāt glāzes ar vīnu,

Sveiks, kas kausu dzer sausu!

Sveiki, svētku zālē!

Nost ar bēdām un rūpēm,

Prieku ik katrai sirdij!

Jautrību svētku zālē!

Vīns dara dzērāju lāgu,

Aizdzen bēdas un rūpes,

Sveiki jūs svētku zālē!»

Viesi skaļi aplaudēja neredzamajiem dziedātājiem, un sarunas kļuva vispārīgākas.

«Tiešām! Ja šie svētki sarīkoti manai apsveikšanai, tad man atklāti jāatzīstas, ka es to neesmu pelnījis!» Ferrāri teica. «Tie ir tādi svētki, kādus tikai ķēniņi mēdz sarīkot.»

«Vai tad ķēniņi ir labāki par goda vīriem,» es jautāju.

«Un es esmu pārliecināts, ka šajā ziņā mēs visi esam viens otra cienīgi.»

Ferrāri uzmeta man pateicīgu skatu un klausījās, kā hercogs slavēja zāles izgreznojumu.

«Jūs, grāf, droši vien bieži būsiet bijis austrumos,» hercogs teica. «Jūsu sarīkotais mielasts man atgādina kādu austrumnieku romanci, ko es kādreiz lasīju; to sauca «Vateks».»

«Oliva, bez šaubām, ir šis Vateks,» Gvido teica.

«Šaubos gan,» es dzestri teicu. «Es necenšos ne pēc kā pasakaina, pārdabiska, dzīve jau pati ir diezgan brīnišķīga.»

Gleznotājs Antonio Biskardi, kuram bija smalka seja, paskatījās uz mums un teica:

«Jums taisnība, grāf, dabā un cilvēcē ir tik daudz brīnišķīga un dziļa daiļuma, ka mēs gan varētu būt apmierināti, ja mums nebūtu ilgu pēc nemirstības.»

«Jūs runājat kā jau pieticīgais mākslinieks,» teica marķīzs Kualdo, kurš šīs atbildes dēļ bija ātrāk izstrēbis savu zupu, jo viņam ļoti patika klausīties pašam savās runās. «Kas attiecas uz mani, tad es nekad neesmu apmierināts. Kad redzu skaistas puķes, tad vēlos redzēt vēl skaistākas, kad redzu burvīgu saules rietu, tad katru dienu gribu tādu redzēt, kad satieku skaistu sievieti…» (

«Tad jūs skaistas sievietes gribat vienmēr,» smējās franču kapteinis de Hamals. «Kualdo, jums vajadzētu pārvērsties par turku.»

«Un kādēļ gan nē!» Kualdo atbildēja. «Turki ir prātīgi ļaudis — kafiju viņi prot vārīt labāk nekā mēs, un vai var iedomāties ko burvīgāku par harēmu? Tas jau līdzinās smaržīgai puķu mājai, kur katru dienu var pastaigāties un plūkt puķes. Šodien lepnu liliju, rīt atkal biklu vijolīti, parīt…»

«Asu dzeloni!» Salustri ieteicās.

«Var jau būt,» marķīzs smiedamies atbildēja. «Kas grib rozi, tas nedrīkst baidīties no dzeloņiem.»

Uz mums paskatījās Mančīni ar goda leģiona ordeni pogcaurumā.

«Šajā idejā bez šaubām ir kas vilinošs,» viņš, kā jau parasti, pamācoši teica. «Man vienmēr liekas, ka tas, ko mēs uzskatām par godu, ir liela kļūda.»

«Kāpēc tad jūs nekad neesat to mēģinājis?» Ferrāri viņu pārtrauca.

«Es nekad neesmu domājis klausīt priekšrakstam, ka man jāmīl tikai viena sieviete,» Mančīni atbildēja. «Es esmu neprecējies un drīkstu skūpstīt katru sievieti, kas man patīk.»

«Vai katru?» viņš šaubīdamies jautāja. «Jūs taču nedomājat, ka precētās arī?»

Mančīni zobgalīgi paskatījās viņā caur brillēm. «Ja es saku «katru», tad es arī domāju «katru», un precētās it sevišķi,» viņš teica. «Sīm nabaga sievietēm taisni vajadzīga tāda uzmanība, un viņas pašas bieži uz to pamudina. Viņu vīri jau bieži vien pēc dažiem mēnešiem aizmirst savu mīlētāju lomu.»

«Mančīni, jums ir taisnība,» es tam smiedamies piekritu, «un ja viņi ir tik lieli muļķi un šo lomu vēl ilgāk turpina, tad tie vēl vairāk pelna, ka tos piekrāpj, un tā jau tas parasti mēdz notikt. Nāciet, draugs, piesitīsim,» es teicu Ferrāri. «Jūs taču domājat tāpat, to jūs man bieži vien esat teicis.»

Ferrāri piespiesti pasmaidīja, un es redzēju, ka viņam šī saruna nav patīkama; es tādēļ devu orķestrim zīmi, un tūliņ atskanēja jūsmīga valša melodija.

Vincents stāvēja aiz mana krēsla un atgāja nost tikai tad, kad maniem biedriem bija jāielej vīns. Hercogs bija uzmanīgs un dzēra tikai vienu vīnu, un lai gan viņš to netaupīja, viņš tomēr nenosarka, citi turpretī dzēra visādus vīnus, un jautrība arvien pieauga. Tikai Ferrāri bija kluss, tā kā Kualdo tam smiedamies piegrūda pie sāniem un teica:

«Ferrāri, kas jums ir, vai jūs snaužat? Ko jūs tā skatāties uz galdu, tik drūms?»

«Varbūt, ka tur vainīgs tikai kāds mazs nieks, ka Ferrāri nejūtas omulīgi,» kapteinis Frečia teica, «varbūt, ka viņam liekas, ka mūsu sabiedrībā nav tā, kā tam

vajadzētu būt — mūsu augstsirdīgais saimnieks gan tam nepiegriež vērību.»

Visi paskatījās uz runātāju.

«Ko jūs domājat?» «Kas tas par nieku?» «Runājiet skaidrāk,» visi sauca cits caur citu.

«Tas tiešām nav nekas ievērojams,» Frečia turpināja,

«es jums varu apgalvot, ka izglītots cilvēks to nemaz neievēro. Brāļi Respetti ir vainīgi, tādēļ ka nav atnākuši, bet kādēļ lai es traucēju jūsu mieru, kungi! Es neesmu māņticīgs, bet varbūt, ka no mums tomēr kāds ir?»

«Es zinu, ko jūs domājat,» Salustri viņu pārtrauca.

«Mēs esam trīspadsmit pie galda!»

5.    nodaļa.

Visi paslepus saskatījās un es manīju, ka viņi skaita viesus, lai pārliecinātos par nelaimīgo skaitli. Lai gan visi bija izglītoti cilvēki, tomēr māņticība tiem bija iedzimusi un es labi redzēju, ka uz visiem, izņemot tikai Frečia un aukstasinīgo marķīzu, šis atklājums atstāja nepatīkamu iespaidu. It sevišķi Ferrāri izturējās uzkrītoši un nosarka.

«Pie joda!» viņš norūca caur zobiem un, saķēris glāzi, izdzēra to tukšu un ar drebošiem pirkstiem atbīdīja šķīvi.

Es saviem viesiem teicu:

«Mūsu cienījamais draugs Salustri tikko izteica to, ko es jau pirms laba brīža ievēroju, bet es, kungi, zināju, ka jūs stāvat pāri šādai bērnu māņticībai; kā jums jau <

zināms, tad šī māņticība radās, kad mūsu Pestītājs ar saviem mācekļiem ēda svētās vakariņas, un gudrie priesteri to izlietoja savā labā. Sievietes un bērni varbūt tam var ticēt, ka tad, kad tr īspadsmit sēž pie galda, viens ir nodevējs, un ka tam jāmirst. No mums gan neviens pats sevi neturēs ne par Pestītāju, ne arī par Jūdasu, mēs visi esam biedri ar vienādiem uzskatiem, un es esmu pārliecināts, ka šis nieka starpgadījums mūs nevar traucēt.»

Manus vārdus uzņēma ar piekrišanu. Kualdo uzlēca kājās un teica:

«Tiešām! Mēs taču neesam vecas bābas, ka šādas muļķības varētu sabojāt mūsu omulību. Kungi, piepildiet glāzes!

Vīnu šurp, sulain! Ja Jūdass bija tāds muļķis, ka laupīja sev dzīvību, tad viņš nepelna nekādu līdzcietību. Uz mūsu godātā saimnieka, uz grāfa Cēzara Oliva veselību!» Sajūsmā viņš trīs reizes pacēla savu glāzi, un visi citi sekoja viņa piemēram.

Es pateikdamies palocījos, māņticīgās bailes likās izgaisušas, skaļi, jautri smiekli atkal plūda pa zāli, un nepatīkamais gadījums likās aizmirsts. Tikai Gvido bija tāds domīgs, tomēr arī viņu vīns pārspēja, tā ka viņš palika arvien jautrāks un sāka stāstīt vienu jautru piedzīvojumu pēc otra.

Hercogs di Marina palika nepacietīgs un purināja galvu. Nu bija pienācis īstais brīdis. Es pieskandināju pie glāzes un, paskatījies uz Ferrāri, kas patlaban grasījās aizsmēķēt cigāru, teicu skaidrā un skaļā balsī:

«Draugi! Es jūsu jautrību uz brīdi gribu pārtraukt, nevis lai to traucētu, bet lai to vēl pavairotu. Es jūs šovakar ielūdzu mani pagodināt ar savu apmeklējumu, lai cienīgi varētu apsveikt mūsu draugu Gvido Ferrāri kungu.» Skaļi aplausi mani pārtrauca, un Ferrāri ņurdēja:

«Par daudz goda, par daudz goda!»

Es turpināju:

«Sis jaunais, apdāvinātais cilvēks, cik es zinu, ir visu mūsu mīlulis, ģimenes apstākļu dēļ bija spiests Neapoli uz kādu laiku atstāt, bet viņš no visa var redzēt, cik ļoti mēs pēc viņa esam ilgojušies. Jums varbūt būs interesanti dzirdēt, ka viņš atgriezies bagātāks nekā bija, Neapoli atstājot, un ka liktenis viņam beidzot novēlējis to, ko viņš tam bija parādā.»

Aplausi un bravo saucieni atskanēja arvien drošāk, tie, kas sēdēja tuvāk, pacēla glāzes un dzēra uz Ferrāri veselību, par ko viņš vienaldzīgi pateicās. Viņš mierīgi sēdēja, priekšā tam stāvēja pilna šampanieša glāze, lūpās bija cigārs un acis kā sapņodamas skatījās pa logu, kur mēnesnīcā redzēja laistāmies sudrabaino jūras spoguli.

Es turpināju: «Lai Ferrāri apsveiktu, tas bija viens iemesls, kādēļ es jūs, kungi, ielūdzu, bet man bija vēl viens iemesls, kuru es jums gribu paziņot, un tas attiecas uz manu nākamo laimi.»

Visi uzmanīgi klausījās.

«Varbūt, ka tas, ko es jums teikšu, jūs pārsteigs. Es esmu pazīstams kā kluss cilvēks ar atbaidošu, asu izturēšanos…» visi tam bija pretī — es pateikdamies palocījos, un, kad visi bija aprimuši, turpināju, «bet jūs varbūt neviens negribēsiet ticēt, ka es esmu ieguvis kādas dāmas mīlestību.»

Visi izbrīnījušies saskatījās. Ferrāri izņēma cigāru no mutes un kā mēms skatījās manī.

«Liekas pavisam neticami, ka sieviete uz mani, pusaklu kropli, varētu vairāk paskatīties kā vienu reizi, bet man laimējies sastapt eņģeli, kuram es neesmu riebīgs un, vārdu sakot, es esmu nodomājis precēties.»

Visi klusēja. Ferrāri nosēdās tā kā taisnāk un gribēja ko teikt, bet apdomājās un palika klusu. Seja tam bija nobālējusi. Bet klusums nevilkās ilgi, un visi viesi, izņemot Ferrāri, smiedamies un jokodami vēlēja man laimes.

«Ardievu brīvība un prieks!» Mančīni teica, sērīgi galvu kratīdams.

«Sī ziņa mani tiešām pārsteidza,» Kualdo skaļi teica. «Es domāju, ka drīzāk visi citi, tikai ne jūs sievietes dēļ atteiksieties no brīvības. Cilvēk, vienas vienīgas sievietes dēļ! Brīvība jums dotu divdesmit.»

«Bet tikai ne to tīro pērli, to šķīsto dimantu,» Salustri jūsmīgi teica.

«Ko jūs sakāt, Salustri! Jūs runājat kā pa miegam! Bet tas jau ir vīns. Jūs, ko visas Neapoles sievietes mīl, jūs runājat par vienu!»

«Tā ir taisnība, ko mūsu cienījamais Kualdo saka,» es turpināju, «es pats esmu pazīstams kā sieviešu ienaidnieks, es to zinu. Bet ja tādu satiek tā mīlīgākā sieviete, to paved un dod tam drošus pierādījumus, ka ir ar mieru tam sniegt roku uz visu mūžu. Kas tad viņam cits atliek, kā padoties liktenim? Vai tā nebūtu nepateicība, atraidīt tādu Dieva dāvanu? Tādēļ es jūs uzaicinu pildīt glāzes un dzert uz manas līgavas veselību.»

Kualdo uzlēca kājās un pacēla glāzi, citi sekoja viņa priekšzīmei, tikai Ferrāri piecēlās lēnām un nedroši un glāze tā rokā trīcēja.

Hercogs di Marīna teica:

«Jūs taču mums teiksiet tās dāmas vārdu, uz kuras veselību mēs dzeram.»

«To pašu es arī gribēju lūgt,» Ferrāri teica aizsmakušā balsi. Lūpas tam bija sausas un runāt, likās, bija grūti.

«Labprāt,» es atbildēju, dzestri viņā skatīdamies. «Jums visiem, cienījamie kungi, viņas vārds ir zināms,» un skaļā balsī es turpināju:

«Uz manas līgavas, grāfienes Romānijas labklājību!»

«Melkulis!» Ferrāri iekliedzās un iesvieda man sejā pilnu šampanieša glāzi. Acumirklī izcēlās liels uztraukums, visi uzlēca kājās un sastājās ap mums.

Es mierīgi slaucīju ar kabatas drāniņu vīnu no drēbēm; glāze bija sašķīdusi druskās un gulēja man pie kājām.

«Ferrāri! Vai jūs esat piedzēries, vai traks?» kapteinis de Hamals iesaucās, sagrābis to aiz elkoņa, «vai jūs zināt, ko esat izdarījis?»

Ferrāri skatījās apkārt nikni kā zvērs, seja tam bija sarkana, un dusmu dzīslas deniņos bija uzpampušas, viņš elpoja strauji un īsi, it kā būtu skrējis, un skatījās manī ar nikni zvērojošām acīm.

«Nolādētais!» viņš šņāca. «Es gribu tavas asinis, kaut arī man tev sirds būtu jāizrauj no krūtīm,» viņš gribēja mesties man virsū. Bet marķīzs Kualdo sagrāba viņu aiz rokas un turēja to kā stangās.

«Ne tik strauji, mīļais!» viņš mierīgi teica. «Mēs taču neesam nekādi slepkavas. Kāda velna dēļ jūs bez iemesla apvainojat mūsu viesmīlīgo saimnieku?»

«Prasiet viņam, viņš zinās iemeslu!» Ferrāri iesaucās un mēģināja izrauties. Visi skatījās uz mani, bet es klusēju.

«Grāfs Oliva nav spiests dot kādu paskaidrojumu arī tad, ja viņš to gribētu,» kapteinis Frečia teica.

«Es jums, draugi, varu apgalvot, ka man visa šī lieta ir nesaprotama,» es teicu, «bet varbūt šis kungs domā, ka viņam ir kādas tiesības uz tās dāmas roku, kuras vārdu es minēju.»

«Tiesības — tiesības! Vai dzirdat to blēdi!» Ferrāri stostījās aiz dusmām aizsmakušā balsī.

«Bet nu ir diezgan!» Mančīni iesaucās, «vai tas ir viss? Tāds nieks! Es jūs turēju par prātīgāku, Ferrāri. Sievietes dēļ jūs gribat sanīsties ar draugu! Sieviešu ir daudz — turpretī draugu tik maz!»

«Ja Ferrāri kungs tikai tāpēc tā izturējās pret mani, ka tam ievainota sirds, tad es esmu gatavs tam piedot,» es teicu, «viņš vēl ir jauns un karsts, daži vārdi no viņa puses un es samierinātos.»

«Tiešām, tāda augstsirdība vēl nav pieredzēta!» hercogs di Marīna dusmojās. «Piedodiet, ja gribat, bet par tādu izturēšanos tas gandrīz nav iespējams.»

Ferrāri nikni skatījās no viena uz otru. Seja tam bija bāla kā mironim. Viņš izrāvās un kliedza:

«Laidiet mani vaļā, muļķi! Es jau redzu, ka neviens nav manā pusē!»

Viņš piestreipuļoja pie galda, ielēja glāzi ūdens un izdzēra to. Tad viņš pagriezās pret mani, noskatījās uz mani no galvas līdz kājām un sāka atkal kliegt:

«Melis! Nolādētais melis! Jūs man to nozagāt, jūs mani krāpāt, bet pie joda, jūs to samaksāsiet ar savu dzīvību!»

«Labprāt, mīļais kungs!» es zobgalīgi smīnēdams teicu, «bet es tik nesaprotu, kā es jūs būtu krāpis? Tā dāma, kuru es tagad saucu par savu līgavu, teica, ka pret jums neko nejūtot. Citādi jau es tūliņ būtu atkāpies. Bet tagad jūs man neko nevarat pārmest.»

Sakaitinātas balsis mani pārtrauca.

«Kaunieties, Ferrāri!» Kualdo teica. «Grāfs runā kā goda vīrs, es viņa vietā nebūtu jums teicis ne vārda, nebūtu pat uz jums ne paskatījies — tiešām ne!»

«Es arī ne!» hercogs iesaucās.

«Un es ne tik!» Mančīni teica.

«Ferrāri jāatvainojas!» Lučāno Salustri teica. Visi ziņkārīgi skatījās uz Ferrāri, seja tam kļuva arvien nedzīvāka un lūpas zilas. Viņš dusmīgi iesmējās, pienāca drošiem soļiem man klāt un teica lēnām un skaidri:

«Jūs to iedrošināties teikt, ka viņa neko pret mani nejūtot! Jūs! Un es lai lūgtos no jums piedošanu! Zaglis! Gļēvulis! Krāpnieks! Se tev atvainošanās!» Un viņš man tik spēcīgi iesita pa seju, ka ar briljanta gredzenu ieskrambāja man ādu. Visi sašutumā iekliedzās, un es griezos pie marķīza Avankūra.

«Uz to ir tikai viena atbilde,» es mierīgi teicu. «Ferrāri citu negrib. Marķīz, vai jūs man neparādīsiet to godu un neuzņemsieties šo lietu nokārtot?»

Marķīzs palocījās. «Es jūtos pagodināts!» viņš atbildēja.

Ferrāri pētoši paskatījās uz visiem.

«Vai jūs nebūsiet mans sekundants?» viņš griezās pie Frečia.

Kapteinis paraustīja plecus.

«Atvainojiet mani, mīļais draugs,» viņš atbildēja, «bet tas ir pavisam pret maniem uzskatiem — atbalstīt tādu lietu; turpretī grāfam es ar prieku piebiedrojos par otru sekundantu.»

Ferrāri mēģināja pierunāt citus, lai uzņemoties būt tam par sekundantu, bet visi atteicās. Tagad Ferrāri jutās tā apvainots, ka apgriezās un izgāja. Vincentam, kas visu bija noskatījies, es devu mājienu, lai seko Ferrāri.

Tūliņ pēc tam pie manis pienāca marķīzs un teica:

«Jūsu pretinieks devās meklēt sekundantus, jo ]ūs redzējāt, ka no mums neviens pats to negribēja un arī nevarēja uzņemties. Ļoti nepatīkama lieta.»

«Es tikai brīnos par to, ka mūsu cienījamais draugs izturējās tik saudzīgi pret šo jauno palaidnieku,» hercogs teica. «Viņš taču izturējās pavisam bezkaunīgi!»

Citi viesi arī izteicās tāpat un centās man izrādīt savu līdzjūtību; es biju nopietns un kluss un neizrādīju, ka tas mani apmierina.

«Sagaidīsim tepat pretinieka sekundantus,» marķīzs atkal teica, «drīz būs pusnakts. Pa to laiku mēs šo to varētu pārrunāt. Frečia domā tāpat kā es, ka šo lietu vajadzētu izdarīt rīt agri varbūt ap pulksten sešiem. Ko jūs par to sakāt, grāf?»

Es piekritu.

«Jums kā aizvainotajam ir tiesības izvēlēties ieročus.»

«Pistoles!» es īsi atbildēju.

«Labi! Par divkaujas vietu es ieteicu mazo ieleju netālu no Romānija pils; tā ir nomaļus, un tur nav jābaidās, ka mūs traucēs.»

Es atkal piekritu.

«Tātad tas būtu kārtībā,» marķīzs teica, «pulksten sešos — pistoles — attālums mums jānorunā ar Ferrāri sekundantiem.»

Es ar visu biju mierā un spiedu kungiem rokas, man bija jāsmīn redzot, ar kādām uztrauktām sejām citi mums spiedās apkārt.

«Kungi,» es teicu, «mūsu svētki šī nepatīkamā gadījuma dēļ ir pārtraukti, man žēl, ka no jums jāšķiras. Es jums ļoti pateicos par to laipnību, ko jūs man parādījāt, un ceru, ka šī nebūs pēdējā reize, kad es jūs redzu pie sevis. Bet ja tam tomēr tā vajadzētu būt, tad es no jums paņemu līdz uz viņpasauli patīkamu piemiņu. Ja es palieku dzīvs, tad ceru jūs visus redzēt savās kāzās, tad nekas nedrīkstēs traucēt mūsu jautrību. Līdz tam palieciet sveiki!»

Visi mani apstāja, spieda man roku un atkal un atkal apliecināja savu mīlestību. Beidzot es no tiem atbrīvojos un kādu stundu gaidīju Vincentu, kuru biju izsūtījis pakaļ Ferrāri. Es dzirdēju, kā mani viesi aizgāja, kā marķīzs un Frečia sulainim lika pagādāt karstu kafiju, jo viņi vēl gaidīja Ferrāri sekundantus, dzirdēju, ka sulaiņi izteica savas domas par strīdu — pulkstens nosita vienu, bet Vincents vēl nebija atgriezies.

Es piegāju pie loga, atvilku priekškarus un vēroju mierīgo ainavu laukā. Mēness vēl spīdēja pie debesīm un klusais jūras līmenis laistījās viņa staros. Sur un tur pie kuģu un laivu mastiem vēl spīdēja sarkanas un zaļas ugunis kā dziestošas zvaigznes. Klusums bija tāds, ka likās — tas mani nospiedis. Es plaši atvēru logu, lai ielaistu istabā svaigu gaisu,— klau!— zvanu skaņas, svinīgi nopietni ļaudis gāja garām — laipni sasveicinājās.

Man kļuva smagi ap sirdi — tas taču bija Ziemassvētku rīts!

6.    nodaļa.

Durvis atvērās, un es atmodos no domām; Vincents ienāca.

«Kādas ziņas tu nes?» es laipni jautāju.

Viņš atbildēja:

«Tas jaunais kungs tagad atrodas savā mājā.»

«Vai tu viņam sekoji visu laiku?»

«Jā.»

Un sulainis sīki izstāstīja, ko bija piedzīvojis. Ferrāri paņēmis ormani un aizbraucis uz Romāniju pili. Vincents nepamanīts meties pakaļ. Tur viņš ormani atlaidis un tad kā traks raustījis zvanu, bet neticis ielaists.

Vincents turpināja:

«Es paslēpos krūmos un gaidīju; viss bija apgaismots. Ferrāri kungs zvanīja un raustīja vārtus, it kā tos gribētu izlauzt. Beidzot iznāca nabaga Džakomo, puspliks, ar lukturi rokā. Viņš mētājās šurp un turp.

«Man jārunā ar grāfieni,» jaunais kungs kliedza. Džakomo kā pūce bolīja acis un kāsēja, nezinādams, ko iesākt.

«Grāfienes nav mājās,» viņš atbildēja.

Ferrāri sagrāba veco un spēcīgi to sakratīja. «Projām!» viņš kliedza kā ārprātīgs. «Projām! Uz kurieni, tu muļķi? Tītars, tu! Saki, citādi es tev nolauzīšu sprandu!»

Es labprāt tam nabagam būtu skrējis palīgā, bet atcerējos jūsu pavēli.

«Apžēlojieties!» Džakomo lūdzās. «Es jums to tūliņ teikšu. Viņa ir Anunciatas klosterī, desmit jūdzes no šejienes — svētie zina, ka es nemeloju, pirms divām dienām viņa aizbrauca.»

Ferrāri kungs tik spēcīgi atgrūda nelaimīgo Džakomo, ka tas atkrita uz muguras, un lukturis izšķīda tūkstots gabalos. Nabaga vecis vaidēja no sāpēm, bet Ferrāri to neievēroja. Viņš kliedza tā, ka es domāju, ka tas prātā jucis. «Vācies gultā un guli — guli līdz pastardienai! Savai kundzei tu vari teikt, ka es to gribēju nogalināt!» Tad viņš tik ātri metās prom, ka es tikai ar mokām varēju tikt līdzi, un tad viņš saļima un zaudēja samaņu.»

Vincents apklusa.

«Nu, un kas tad notika tālāk?» es jautāju.

«Es taču viņu tur nevarēju atstāt guļam, tādēļ uzvilku cepuri uz acīm, uzcēlu mēteļa apkakli, lai viņš mani nepazītu, un no tuvā avota atnesu ūdeni. Viņš drīz atmodās un pateicās man par palīdzību, šim pēkšņi esot uznācis reibonis, viņš teica Tad viņš kāri padzērās avota ūdeni un gāja prom.»

«Un tu viņam sekoji?»

«Jā, pa gabaliņu. Viņš iegāja kādā vienkāršā restorānā, no kurienes iznāca ar diviem vīriešiem. Tie bija labi ģērbušies un likās kādreiz redzējuši labākas dienas.

Ferrari kungs viņiem ko stāstīja, bet es labi nevarēju dzirdēt ko. Svešie laikam bija ar mieru būt viņam par sekundantiem un devās tūliņ šurp uz šo viesnīcu. Pa atvērto logu es viņus redzēju runājam ar marķizu Avankūru.»

«Un ko darīja Ferrāri, kad tā draugi bija aizgājuši?» es jautāju.

«Par to nav daudz ko stāstīt. Lēnām, galvu nodūris, kā vecs vīrs viņš gāja uz savu dzīvokli. Ejot viņš pacēla gaisā dūri, it kā kādam gribētu draudēt; nonācis pie nama, viņš atslēdza durvis un iegāja iekšā. Kad taisījos iet projām, es viņu dzirdēju rūgti raudam.»

«Vai tas ir viss?»

«Jā, grāfa kungs, viss!»

Sīs ziņas man ķērās pie sirds, lai gan es to neizrādīju, pēc brītiņa es turpināju:

«Vincent, esmu ar tevi apmierināts. Tu redzēji, ka šis jaunais cilvēks mani apvainoja, un tu sapratīsi, ka ir tikai viens līdzeklis, kā to izlabot, tādēļ dod man tagad pistoles, ko tu pats iztīrīji.»

Vincents paklausīja, bet noliekot smago ozola kasti uz galda, viņš jautāja:

«Vai grāfa kungs nemaz nav apdomājis, ka mums šodien ir Ziemassvētki?»

«Es to neesmu aizmirsis,» es dzestri atbildēju. «Bet tagad līdz pieciem gribu vēl pagulēt un dodu tev padomu darīt tāpat. Ap to laiku dod man kafiju.» Es laipni pamāju ar galvu, iekritu ar visām drēbēm gultā un drīz vien biju aizmidzis.

Uztrūkos tikai tad, kad dzirdēju klauvējam. Vincents ienāca ar kūpošu kafiju.

«Vai jau vēls?» es jautāju.

«Drīz būs pieci,» viņš atbildēja. «Vai jūs nepārģērbsieties?»

Viņš ienesa man drēbes, un pārģērbies es vēlreiz pārdomāju visus apstākļus. Ne marķīzs Avankūrs, ne kapteinis Frečia nepazina, ka esmu Fabio Romānijs, un vēl mazāk bija domājams, ka Ferrāri sekundanti mani kādreiz redzējuši, un tādēļ es nolēmu stāties ienaidniekam pretī bez brillēm. Kādu iespaidu tas uz viņu atstās? Kaut arī bez brillēm izskatījos svešs, tomēr es biju pārliecināts, ka tam, kas mani labi pazinis, vajadzēja būt pārsteigtam. Maniem sekundantiem tas liksies pilnīgi saprotami, ka es noņemšu brilles, un tikai Ferrāri izbīsies, mani ieraugot. Tikko es biju apģērbies, tā Vincents ienāca ar mēteli un teica, ka marķīzs Avankūrs mani gaidot slēgtos ratos.

«Vai jūs, grāfa kungs, man atļausiet jūs pavadīt?» Vincents jautāja rūpēs drebošā balsī.

«Manis dēļ, ja tik marķīzam nekas nav ko iebilst,» es atbildēju. «Bet tev jāapsolās, ka būsi mierīgs, lai notiktu, kas notikdams.»

Viņš man to apsolīja un sekoja ar pistoļu kasti.

«Vai viņš ir uzticams?» marķīzs jautāja, Vincentu pētoši uzskatīdams.

«Uzticīgs līdz nāvei!» es smiedamies atbildēju. «Viņam lūztu sirds, ja tam neļautu apsiet manus ievainojumus.»

«Man ir prieks, ka jums ir jautrs garastāvoklis,» kapteinis Frečia teica, kad bijām sasēdušies. «Tas vienmēr tā mēdz būt, kad zini, ka tev ir taisnība. Es baidos, ka Ferrāri nebūs tik jautrs garastāvoklis.»

«Kas Ferrāri sekundanti par cilvēkiem?» es jautāju.

«Viens ir kapteinis Cabotijs, otrs — Durzijs,» Frečia atbildēja. «Es domāju, ka par labu vārdu un naudu viņi katram ietu par sekundantiem.»

Beidzot atradāmies galā. Vincents izlēca un palīdzēja mums izkāpt, tad kučieris iebrauca krūmos. Mēs tik vienu cilvēku atradām jau priekšā, tas bija ārsts, mazs, labsirdīga izskata vācietis, kas slikti runāja franciski, vēl sliktāk itāliski, un mums visiem sirsnīgi spieda roku. Kad man to stādīja priekšā, viņš laipni smaidīja un teica: «Tas labākais, ko es jums varu vēlēt, ir tas, lai jums manis nevajadzētu. Vai jūs esat gulējis?— Tas ir labi, miegs stiprina nervus! Jūs drebat! Bet šorīt arī ir vēss.»

Es drebēju gan, bet nevis aukstums bija vainīgs, bet sāpīgās jūtas, ka šodien man jānogalina tas cilvēks, kuru kādreiz tik karsti mīlēju. Es gandrīz vēlējos arī justies nemierīgs sava likteņa dēļ. Bet biju pārliecināts, ka Gvido lode mani neķers. Man viņa bija žēl, un iedomājoties to čūsku, kas pie visa bija vainīga, manas dusmas vēl pieņēmās. Ko gan viņa klosterī dara? Tagad gan viņa vēl guļ, viņa guļ varbūt gluži mierīgi, kamēr viņas vīrs un mīļākais piesauc Dievu par soģi.

Tuvākajā baznīcas tornī pulkstenis nosita seši, mani pavadoņi palika tādi kā nemierīgi, es pacēlu galvu un redzēju tuvojamies Ferrāri ar saviem draugiem. Viņš bija uzvilcis garu mēteli un cepuri uzmaucis uz acīm; viņš bija aizgriezies, un es nevarēju redzēt, kāds viņš izskatās. Sekundanti sāka skaitīt soļus.

«Kungs, vai jūs esat mierā ar divdesmit soļu lielu attālumu?» marķīzs jautāja.

«Ļoti labi,» atbildēja viens no Ferrāri sekundantiem, ar milzīgām ūsām.

Es viņiem uzgriezu muguru, noņēmu brilles un iebāzu tās kabatā. Cepuri uzvilku dziļāk uz acīm, lai pārāk ātri nepamanītu, ka esmu pārvērties, nostājos atkal agrākajā vietā un gaidīju. Rīts jau ausa, un lai gan saule vēl nebija lēkusi, tomēr sarkana apvāršņa mala austrumos jau vēstīja, ka viņa nav vairs tālu. Putni sāka vīterot un zālē laistījās rasas lāses. Es kļuvu arvien mierīgāks, man likās, ka esmu tikai mašīna, kuru citi iekustina. Dusmas bija pārgājušas.

Ieroči bija gatavi, un marķīzs teica vienaldzīgā balsī.

«Vai kungi nu nevar sākt?»

Ferrāri iznāca priekšā. Viņa seja bija slimīgi bāla, acis raudzījās sāpīgi. Viņš steidzīgi paķēra pistoli un kāri to apskatīja. Mēteli un cepuri es biju nometis, un marķīzs mani uzmanīgi aplūkoja.

«Bez brillēm jūs izskatāties daudz jaunāks, grāf,» viņš teica, pasniegdams man pistoli.

Es nostājos Ferrāri pretī, kas vēl arvien skatījās uz savu pistoli, galvu nepacēlis.

«Vai viss kārtībā, kungi?» Frečia dzestri jautāja.

«Pilnīgi,» skanēja atbilde.

Marķīzs pacēla kabatas drāniņu, Ferrāri pacēla galvu un pirmo reizi paskatījās man acīs. Augstais Dievs! vai es kādreiz aizmirsīšu, kā viņa bālā seja pārvērtās! Viņa sastingušo skatu — ak, šausmas! Lūpas tam kustējās, it kā ko murminot, viņš sagrīļojās.

«Viens!» Avankūrs iesaucās. Mēs pacēlām ieročus. «Divi!» Uz mani skatoties, Ferrāri seja pieņēma arvien šausmīgāku izteiksmi. Es smīnēju, un, droši viņā skatīdamies, redzēju, ka viņam dreb roka.

«Trīs!» baltā drāniņa nokrita zemē, un mēs izšāvām. Ferrāri lode ķēra manu plecu, bet neievainoja mani, dūmi izklīda, un es redzēju viņu stāvam man pretī. Viņš vēl skatījās tāpat, tikai pistole bija izkritusi no rokām. Pēkšņi viņš pacēla rokas gaisā, nodrebēja un ievaidēdamies nogāzās ar seju pret zemi. Ārsts piesteidzās klāt un apgrieza to uz muguras. Acis bija plaši ieplestas un stingi skatījās debesīs, viņš bija bez samaņas. Roka bija applūdusi asinīm. Mēs nopietnām sejām stāvējām viņam apkārt.

«Vai labi ķerts?» marķīzs vienaldzīgi jautāja, būdams pie šādiem skatiem pieradis.

«Ļoti labi, jā, jā!» mazais ārsts teica, galvu kratīdams. «Pēc minūtēm desmit viņš būs izcietis. Lode izurbusies cauri plaušām un ķērusi arī sirdi — gods nu laikam ir glābts!»

Tajā pat acumirklī mirējs izdvesa grūtu un sāpīgu nopūtu, skats kļuva drošāks un samaņa atgriezās. Viņš paskatījās apkārt uz visiem un tad viņa skats palika pievērsies man. Viņš kļuva nemierīgs, lūpas sāka kustēties, viņš gribēja runāt. Ārsts uzmanīgi viņu uzlūkoja un iedeva viņam drusku konjaka, tā ka viņš jutās spēcīgāks un piecēlās, kaut arī ar mokām.

«Atstājiet mani ar viņu,» viņš klusu teica, «es gribu ar viņu parunāt,» viņš rādīja uz mani un čukstēja kā pa sapņiem. «Ar viņu vienu!»

Citi aizgāja nost, es nometos pie viņa ceļos un pieliecos tam klāt. Viņa mežonīgie skati meklēja manas acis.

«Ak Dievs, kas jūs esat?» viņš čukstēja.

«Gvido, tu mani pazīsti,» es teicu. «Es esmu tas pats Fabio Romānijs, ko tu kādreiz sauci par savu draugu, kuram tu nozagi sievu, kura vārdu tu apsmēji, kura godu aptraipīji! Ieskaties tik labi! Sirds jau gan tev saka, kas esmu.»

Viņš vaidēja un gribēja pacelt roku.

«Vai Fabio? Fabio?» viņš kunkstēja. «Fabio ir miris, es viņu redzēju zārkā.»

Es pieliecos tuvāk.

«Mani apglabāja dzīvu,» es teicu. «Vai tu saproti, Gvido — dzīvu! Es izglābos, kā — tas ir vienalga, es pārgāju mājās, lai redzētu jūsu nodevību un savu kaunu. Vai tu vēl vairāk gribi zināt?»

Viņš drebēja kā drudzī, nemierīgi grozija galvu un uz pieres tam izspiedās lielas sviedru lāses; es tās noslaucīju ar kabatas drāniņu, nervi man bija briesmīgi saspīlēti, un tādos kā smieklos, kā raudās man saviebās seja.

«Vai tu atceries manu mīļāko aleju, kur lakstīgalas perēja?» es turpināju. «Gvido, tur es tevi redzēju ar viņu!— tās dienas vakarā, kad nomiru; viņa tev gulēja pie krūtīm, tu viņu skūpstīji, jūs runājāt par mani, un tu rotaļājies ar medaljonu, kas viņai karājās kaklā.»

Ferrāri locījās sāpēs.

«Ātri — ātri saki man vēl, vai viņa tevi pazīst?»

«Vēl ne, bet drīz viņa mani pazīs — pēc mūsu kāzām,» es lēnām atbildēju.

Acis tam bija redzamas smagas dvēseles sāpes.

«Ak, Dievs, Dievs!» viņš kunkstēja. «Apžēlojies, tas ir pārāk briesmīgi!»

Asinis tam plūda pa lūpām, elpa kļuva vājāka, seja arvien bālāka. Mežonīgi skatīdamies, viņš ķerstījās rokām, it kā gribētu ko sagrābt, es saķēru vienu no viņa drudžaini drebošām rokām un turēju to cieši.

«Visu citu tu jau zini,» es maigi teicu. «Vai tu saproti manu atriebību? Nu man dusmas ir pārgājušas, Gvido, nu viss pagalam Viņa piekrāpa mūs abus! Lai Dievs tev piedod, kā es tev piedodu.»

Viņš smaidīja, dziestošās acis mirdzēja laipni, tāpat kā agrāk, bērnībā.

«Nu viss pagalam!» viņš žēli atkārtoja. «Viss —ak Dievs!. . . Fabio — piedod!»

Briesmīgā cīņā tam sarāvās seja, viss ķermenis raustījās, rīklē iegārdzās, viņš vēlreiz izstiepās, smagi nopūtās— un bija beigts!

Uzlecošās saules pirmie stari izklīda pa pīniju tumšajiem, apsūnojušiem zariem un atmirdzēja Gvido cirtainajos matos. Cieši sakostās lūpas smaidīja. Briesmīgas sāpes man dedzināja sirdi, un es vēl arvien turēju sava drauga un ienaidnieka roku. Tā bija auksta, pirkstā mirdzēja mans gredzens, ko viņa tam bija atdāvinājusi, es to novilku un uzspiedu lūpas bālai rokai. Es izdzirdēju soļus, piecēlos un, rokas saņēmis, stāvēju pie miroņa. Visi nopietni un klusu sastājās apkārt.

Beidzot Frečia teica:

«Es domāju, ka viņš ir miris.»

Es pamāju ar galvu — runāt es nespēju.

«Vai viņš lūdza, lai piedod?» marķīzs jautāja.

Es atkal pamāju ar galvu.

Ārsts mironim viegli aizspieda acis, man likās, ka viņš guļ, un ka es to varētu uzmodināt. Marķīzs saņēma mani aiz rokas un čukstēja:

«Brauciet uz pilsētu un iedzeriet glāzi vīna — jūs izskatāties novārdzis. Jūsu sāpes dara jums godu, bet pēc tā, kas bija noticis, cits nekas nebija darāms. Tā bija skaidra lieta — apdomājiet taču, kā jūs apvainoja. Es jums ieteiktu Neapoli uz kādu laiku atstāt, kamēr šī lieta apklusīs. Man šādās lietās ir pieredze — uzticiet tik visu man.»

Pateikdamies es spiedu tam roku un devos projām. Vincents gaidīja pie ratiem. Vēlreiz atskatījos atpakaļ, kur Gvido gulēja zaļā zālītē. Laukumiņu ieslēdza tumšas pīnijas, augšā izpletās zilais debess jumts un zelta saules stars tam skūpstīja aizvērtās acis. Viņam blakus no krūma pacēlās putniņš un sveicināja jauno dienu ar priecīgu dziesmu.

7. nodaļa.

Es kučierim liku apturēt uz krustceļa, kur iegriežas uz Romāniju pili, un izkāpu no ratiem. Vincentam uzdevu no viesnīcas līdz pils vārtiem izsūtīt man priekšā manus paša ratus. Tāpat es viņam uzdevu līdz vakaram savest kārtībā manu ceļasomu, jo uz dažām dienām nodomāju doties Avelino kalnos. Pārsteigts viņš paskatījās manī un teica:

«Vai es arī braukšu līdzi?»

«Nē, kādēļ? Vai tu draugs, neredzi, ka es neesmu labā garastāvoklī?» es žēli smaidīdams teicu. «Grūtsirdīgos labāk atstāt vienus pašus. Bez tam tagad jau arī ir karnevāls, vai tad es lai tev laupu šo izpriecu? Nē,

Vincent, paliec tepat un izpriecājies labi, tev nevajag par mani rūpēties.»

Vincents palocījās godbijīgi kā vienmēr, bet no acīm es redzēju, ka viņš nav apmierināts.

«Piedodiet, grāfa kungs, es tikko ieskatījos nāves acīs un tagad man viss prieks par karnevālu sabojāts. Kad mans kungs ir noskumis, tad man tieši jābūt pie viņa.»

Es viņam negribēju runāt pretī.

«Kā tev pašam labāk patīk, bet apdomā, tā nebūs laba pārmaiņa,» es kā noguris teicu. «Ja tev iā labāk patīk, tad lai notiek, bet iekārto tik visu tā, ka šovakar jau varam braukt. Bet tagad ej un nesaki viesnīcā neko par to, kas noticis. Steidzies man atsūtīt ratus, es tos gaidīšu pie Romāniju pils.»

Es devos augšā pa ceļu uz savu apsmieto dzimteni. Viss <

te bija kluss kā izmiris, neredzēju neviena cilvēka; par zīmi, ka kundze aizceļojusi, zīda logu priekškari bija nolaisti, likās, ka te būtu apmetusies nāve. Kas tad bija miris?—Nu, pils kungs, es! Sastindzis un auksts es gulēju zālē ar aizklātiem logiem — tas vecis ar baltajiem matiem, kas tagad staigāja aiz pils žoga, tas taču nebija Fabio Romānijs! Tas bija nikns, no kapa uzcēlies atriebības gars, kas atnācis sodīt vainīgos. Fabio bija miris — kā tad viņš būtu varējis nonāvēt to cilvēku, ko sauca par savu draugu?

Un arī tas bija pagalam, tā pati roka nogalināja mani un arī viņu — vēl tikai viņa bija dzīva! Tas nav taisnīgi — nu viņas kārta mirt! Atriebības domas perinādams, es

skatījos pa dzelzs vārtiem. Pagājušajā naktī nabaga Gvido te stāvēja un nikni purināja dzelzs stieņus. Sirds man juta pret viņu līdzcietību. Viņš bija tāpat piekrāpts kā es, un viņa gars droši vien piekritīs maniem atriebības nodomiem.

Es apgāju ap izmirušo māju un pienācu pie mazajiem vārtiņiem, kur iesākās aleja; iegāju pa vārtiņiem un atrados atkal tajā vietā, kur kopš tā nelaimīgā vakara nebiju bijis. Kāds te miers un svinīgums, ne lapiņa nekustējās. Sūnā pie kājām mirdzēja rasa; neviena putniņa dziesma netraucēja sapņainos koku milzeņus, neviena puķe nebija atvēl usi krāšņos ziedu pumpurus, un tomēr te smaržoja malu malās! Zālē paslēpušās vijolītes, kaut arī vēl nebija uzmodušās no miega, tomēr izplatīja jau patīkamu smaržu.

Pēkšņi kas iešalcās — mīlīga skaņa iedrebējās gaisā, snaudošie koki uzmodās un purināja galvas, lapiņas drebēja, un zālīte ziņkāri stiepās uz augšu. Zvanu skaņas! Un kas par skaņām! Tās plūda pa gaisu un atbalsojās kalnos: «Miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts!»

Ko palīdz man miei’s? Ko cilvēku labais prāts? Ziemassvētki man nedeva nekā, es biju izstumts; man nebija ne draudzības, ne mīlas. Zvanu skaņas satrauca manus nervus, es elpoju vieglāk, kad atkal atrados uz ielas, kad dzirdēju riteņus rībam un ieraudzīju savus ratus. Es teicu kučierim, lai brauc uz Anunciatas klosteri, un zirgi ar mums joņoja projām. Es zināju, ka klosteris atrodas starp Neapoli un Sorento, es domāju, ka tas atrodas Kastellamares tuvumā; līdz turienei bija vairāk kā trīs jūdzes, tātad gandrīz triju stundu brauciens. Klosteris atradās pie lielceļa un likās maz apmeklēts. Kučieris apturēja zirgus pie smagi aizbultētiem vārtiem, es izlēcu un liku, lai mani gaida pie tuvās viesnīcas. Tad piezvanīju. Vārtos attaisīja mazu atšaujamo lodziņu; veca, neglīta mūķene pabāza galvu un jautāja, ko man vajagot.. Es pasniedzu savu karti un teicu, ka vēlos redzēt grāfieni Romāniju, ja priekšniece to atļautu. Ziņkāri apskatījusi mani un manas brilles, vecā aizšāva lodziņu un es dzirdēju, ka viņa šļūkdama aizgāja.

Atbildi gaidīdams, es dzirdēju, ka pa klostera pagalmu skraidīja skuķes, sarunājās un smējās.

Tad atkal izdzirdu vecās šļūcošos soļus, smagās bultas tika lēnām atstumtas, vārti atvēr ās un es iegāju. Ar kailu galvu sekoju vecai mūķenei, kas mani uzmanīgi aplūkoja, pa garu, vēsu koridoru līdz grezni ierīkotai istabai, no kurienes varēja redzēt krāšņo ieleju. Mūķene man piedāvāja krēslu un teica:

«Margrētas māte tūliņ būs klāt.»

Tad viņa klusu pazuda, es pat durvis nedzirdēju aizveramies. Tikpat klusu tās atkal atvērās — un manā priekšā stāvēja liela auguma sieviete zilā mūķeņu uzvalkā; es zemu palocījos, un viņa tikai drusku palocīja galvu.

«Vai man ir gods redzēt grāfu Oliva?» mūķene jautāja.

Es teicu «jā». Viņa pētoši skatījās manī ar tumšajām, skaistajām acīm, kurās vēl kvēloja pārvarētas kaislības uguns.

«Jūs vēlaties apciemot grāfieni Romāniju, kas te ieradās atpūsties?»

«Ja tas iespējams un ja klostera likumi to atļauj.»

«Kādēļ ne,» viņa atbildēja. «Grāfiene Ņina labprātīgi padodas stingrajiem noteikumiem, bez tam šodien ir svētki, kad tik stingri uz priekšrakstiem neskatās. Klostera priekšniece man uzdeva jums paziņot, ka tūliņ noturēs dievkalpojumu. Grāfiene jau atrodas baznīcā. Vai jūs arī negribat piedalīties? Pēc tam grāfienei paziņos par jums.» <

Man šis priekšlikums bija jāpieņem, kaut arī tas nebija man pa prātam, jo es nemaz nebiju tādā garastāvoklī. Dievbijīgā sieviete gan būtu satrūkusies, ja būtu zinājusi, kas tas ir par cilvēku, ko viņa aicina uz dievnamu, tādēļ es neteicu nekā un gāju līdz.

«Vai grāfiene ir vesela?» es jautāju, kad izgājām no istabas.

«Liekas gan,» viņa atbildēja, «viņa vienmēr izpilda savus pienākumus un nekad nesūdzas.»

«Viņa agrāk arī bijusi jūsu mīlule?» es turpināju.

Mūķene paskatījās manī kā pārmezdama un izbrīnījusies un teica:

«Man nav nekādu mīluļu; par visiem uzaudzinātiem bērniem es gādāju un rūpējos vienādi.»

Es noņurdēju kā atvainodamies un, piespiesti smaidīdams, teicu: «Piedodiet man šo jautājumu, bet kā nākošajam grāfienes vīram man rūp viss, kas uz viņu attiecas.»

Atkal viņa pētoši ielūkojās manī, tad nopūtās un gandrīz līdzcietīgi teica:

«Es zinu par jūsu un grāfienes attiecībām. Ņina ir pasaules bērns un tā izturas. Sievietes pienākums ir stāties laulībā, un tikai nedaudzas no tām atraujas, un tādēļ mēs bijām ļoti priecīgas, kad Ņina sniedza roku grāfam Romānijam, par kuru labu vien dzirdēja. Lai viņš dus mierā! Bet es nekad nebūtu domājusi, ka viņa precēsies otrreiz — es arī tam nevaru piekrist. Kā redzat, es runāju atklāti.»

«Tas man ir pagodinājums,» es nopietni atbildēju.

Sī sieviete, kas tik nopietni domāja un tik laipni varēja skatīties, iedvesa man lielāko cienību.

«Grāfienes otrā laulība ir gandrīz nepieciešama; viņai nav neviena, kas viņu aizstāv, viņa ir ļoti jauna un ļoti skaista,» es teicu.

Mūķenes acis izskatījās nopietnas un bēdīgas.

«Skaistums ir lāsts!» viņa teica. «Bērnībā Ņina aiz tā iemesla bija nerātna un stūrgalvīga, un šīs īpašības viņai vēl tagad piemīt. Bet pietiks par to. Piedodiet, ka runāju tik atklāti, un esiet pārliecināti, ka vēlos tikai jūsu abu laimi.»

Mēs bijām pienākuši pie lūgšanas nama durvīm. Viņa iemērca pirkstus svētītā ūdenī un pārmeta krustu, tad ierādīja man vietu baznīcas dibenā. Es skatījos izbrīnījies. Sveces spīdēja, puķes smaržoja, un zilās drēbēs ģērbušās sievietes ceļos nometušās lūdza Dievu. Aiz tām es redzēju jaunavas un bērnus ar baltiem šķidrautiem un tad kādu sēru drēbēs tērptu sievieti. Šķidrauts tai bija melns, bet zem tā mirdzēja zelta mati — es zināju, ka tā ir mana sieva. Kā šis dievbijīgais eņģelis lūdza Dievu! Ar kādu sajūsmu! Mani sagrāba negantas dusmas, un es viņu nolādēju tā vārdā, kuru biju nogalinājis. Ērģeļu skaņas plūda pa baznīcu, lūdzēju balsis pievienojās, bet es sēdēju kā sapnī, redzēju un dzirdēju visu, bet tas man izlikās briesmīgi tālu — es biju kā sastindzis, kā no marmora izkalts.

Es nemaz nemanīju, ka dievkalpojums jau beidzies, un uztrūkos tikai tad no domām, kad kāds man pieskārās, un māsa Margrēta man teica: «Lūdzu, nāciet man līdz!»

Es gāju tai pakaļ; ārā viņa atvainojās, ka tik ātri mani izvedusi, bet svešiem neesot atļauts mūķenes novērot. Viņa ieveda mani mazā, iztapsētā istabiņā ar grāmatām, kura atstāja ļoti patīkamu iespaidu.

«Tā ir mūsu bibliotēka,» viņa teica. «Grāfiene jau zina, ka jūs esat ieradies, un tūliņ būs klāt. Vai jums nav labi, jūs izskatāties bāls, vai drīkstu jums piedāvāt glāzi vīna?»

Sirsnīgi pateikdamies, es atraidīju laipno piedāvājumu un apgalvoju, ka man ir labi, un tad tā vilcinādamās jautāja:

«Vai es jūs varbūt esmu aizvainojusi, tik atklāti jums izteikdama savas domas par jūsu nodomu? Es baidos, ka esmu pārsteigusies!»

«Nebūt ne!» es nopietni atbildēju. «Es neko necienu vairāk par atklātu vārdu, un tomēr tik bieži esmu ticis krāpts. Lūdzu, nedomājiet, ka es jūs pārpratu.»

Viņa likās apmierināta un laipni teica:

«Jūs droši vien esat jau nepacietīgs, es teikšu Ņinai, lai viņa pasteidzas.»

«Tā tiešām ir sieviete ar dvēseli,» es nodomāju, «ko gan viņa pagātnē būs izbaudījusi, ka aprakusies te lūgšanās!»

Es izdzirdēju čaukstam zīda drēbes, durvis atvērās, un Ņina ienāca istabā.

8.   nodaļa.

Viņa man tuvojās, kā vienmēr, ar kaķa veiklību, un sarkanās lūpas pavērās smaidam.

«Cik laipni no tevis, ka tu mani apciemo!» viņa iesaucās, mani apkampdama, «un vēl turklāt Ziemassvētku rītā!»

Satrūkusies tā skatījās manī, kad es paliku mierīgs un nekā neteicu.

«Kas tev ir?» viņa nedroši jautāja. «Vai kas noticis?»

Es redzēju, ka viņa no bailēm iedrebas, bet nemaz nemēģināju viņu mierināt un tikai klusu pasniedzu tai krēslu.

«Apsēdies,» es nopietni teicu, «es nāku ar bēdīgām ziņām.»

Viņa kā bez spēka atkrita krēslā un bailīgi skatījās manī. Viņas mokas man sagādāja apmierinājumu, es redzēju, ka viņai ir bail, ka es esmu dabūjis zināt viņas noslēpumu. Es gaidīju, ko viņa teiks.

«Bēdīgas ziņas? Kā tu mani sabaidīji! Kas tas var būt? Vai nepatikšanas ar Gvido? Vai tu viņu esi redzējis?» viņa jautāja, nobālusi.

«Jā, es viņu redzēju, es tikko nāku no viņa,» es atbildēju nopietni un svinīgi. «Viņš tev sūta šo,» un es tai sniedzu briljanta gredzenu.

Viņa nobāla vēl vairāk. Ar drebošām, aukstām rokām tā paņēma gredzenu, smaids bija nozudis, viņa elpoja ātri un viņai sāka rasties aizdomas, ka es visu esmu dabūjis zināt.

«Es nesaprotu, kādēļ Ferrāri man šo gredzenu sūta atpakaļ,» viņa stostījās, «es viņam iedevu to par piemiņu no viņa agrākā drauga, mana vīra.»

Es klusu priecājos par šīs grēcinieces mokām. Ar asarām acīs tā pēkšņi ielūkojās manī un šņukstēja: «Kādēļ tu esi tik auksts, nāc, skūpsti mani un paskaidro man visu.»

Es lai viņu skūpstot! Pēc tam, kad pirms dažām stundām spiedu viņas mīļākā roku pie lūpām! Nē! To es nevarēju un negribēju. Es paliku stāvot kā sastindzis. Viņa atkal teica:

«Ak, tu mani nemīli, vai tad citādi tu būtu tik auksts! Tev vajadzētu man paziņot, kas noticis, vajadzētu manu stāvokli atvieglināt…»

«To jau es arī gribēju,» es viņu pārtraucu. «Tu man tiki stāstījusi, ka tavs tā sauktais brālis Gvido pret tevi. izturoties pārāk brīvi, un es tev solīju, ka piespiedīšu viņu klusēt — vai tu to vēl atceries? Nu, es esmu turējis vārdu — viņš klusēs uz mūžīgiem laikiem.»

Viņa sarāvās.

«Uz mūžīgiem laikiem? Ko tu ar to gribi teikt?»

Es piegāju tai klāt un skatījos taisni acīs.

«Tas nozīmē, ka viņš ir beigts.»

Ņina iekliedzās.

«Miris! Nevar būt! Miris! Tu viņu nogalināji?»

Es nopietni pamāju ar galvu. «Jā, atklātā cīņā, lieciniekiem redzot. Vakar vakarā viņš mani apciemoja, un šorīt agri mēs šāvāmies, bet salīgām mieru, iekams viņš mira.»

«Kā tad viņš tevi aizvainoja?» Ņina klusu vaicāja, un asinis tai atkal atgriezās vaigos. Es īsi atstāstīju notikumu.

«Vai viņš mani arī pieminēja?» viņa jautāja, baidīdamās, ka mirējs to būtu varējis nodot.

«Nē, bet man stāstīja, ka viņš devies uz Romāniju pili, lai tevi nogalinātu — tur viņš tevi nolādējis.»

Viņa uzelpoja vieglāk un jutās drošāka. Sārtā mutīte savilkās nežēlīgā smaidā.

«To es nesaprotu, kas viņam varēja būt par iemeslu mani nolādēt? Es vienmēr pret viņu biju laipna, par daudz laipna.»

Es redzēju, ka viņa ir priecīga, ka tikusi vaļā no Ferrāri, tomēr kā brīnīdamies jautāju:

«Ņina, vai tev viņa nav žēl?»

«Zēl? Nebūt ne. Nav nekāda iemesla. Mana nelaiķa vīra laikā viņš bija ļoti patīkams cilvēks, bet pēc nabaga Fabio nāves viņš palika pavisam neciešams.»

Es nezinu, kā es noturējos un skaistai liekulei šajā acumirklī neķēros pie rīkles, jo katrs zvērs vairāk būtu jutis, nekā šī sieviete. Jau Gvido dēļ vien es būtu varējis <

viņu nogalināt, kaut arī tas izklausās neticami.

«Tātad es esmu maldījies,» es mierīgi teicu. «Es baidījos, ka mana ziņa tevi uztrauks, tādēļ biju tāds nopietns un ārēji vēss. Tātad es tev esmu izdarījis pa prātam?»

Ņina pielēca kājās kā aplaimots bērns un apķērās man ap kaklu. «Tu esi darījis pareizi, kā jau vienmēr. Ko citu tu arī būtu varējis darīt?» viņa iesaucās. «Viņš tevi aizvainoja, par to tu viņu nokāvi. Tev uz to bija tiesības.

Es nu tevi mīlu vēl vairāk, tādēļ ka tu tā ievēro godu …»

Godu! Viņa apgānīja šo vārdu ar savām lūpām.

«Vai nu tu atkal esi labs, vai jā?» viņa lišķīgi jautāja.

«Cik mēs būsim laimīgi! Es nemaz nedrīkstu tev piedāvāt šo gredzenu, tu esi tik bagāts, bet to valkājuši Fabio un viņa tēvs, kuru tu pazini, tādēļ valkā to manis labā.»

Viņa man uzmauca gredzenu pirkstā. Man gribējās skaļi iesmieties, bet es noliecu galvu un svinīgi teicu:

«Tikai kā tavas mīlestības zīmi, kaut gan tas man modina briesmīgas atmiņas — es to novilku Ferrāri no pirksta, kad …»

«Ak, es zinu, tam acumirklim vajadzēja būt briesmīgam,» viņa iedrebēdamās teica. «Mēģini to aizmirst — divkaujas jau tagad parasta lieta.»

«Jā gan, bet beigas reti kad tik briesmīgi nopietnas,» es atbildēju. «Tādēļ es uz kādu laiciņu no Neapoles aizbraukšu uz Avelinu.»

«Uz Avelinu! Ak, to es pazīstu!» Ņina priecīgi iesaucās. «Tur es kādreiz uzturējos ar Fabio.»

«Vai tur tev patika?» es dzestri jautāju.

«Tagad es atceros, mēs tur bijām neprātīgi laimīgi. Viss man toreiz bija jauns, es biju priecīga, ka esmu laukā no klostera,» viņa teica.

«Man likās, ka tu mūķenes mīli?» es teicu.

«Jā, dažas, piemēram priekšnieci, tā ir laba, veca sieva. Bet māsu Margrētu es nevaru ieredzēt.»

«Kādēļ?»

Ņina savilka lūpiņas.

«Tādēļ ka viņa tik klusa un viltīga. Ir jau arī daži bērni, kas viņu mīl, bet es to nesaprotu!»

«Cik ilgi tu vēl domā te palikt?» es jautāju. «Nu jau tu vari iet atpakaļ uz Neapoli.»

Viņa pārvērtās, kļuva domīga.

«Es priekšniecei teicu, ka esmu nodomājusi te uzturēties kādu nedēļu, tik ilgi es gribu izturēt, bet ilgāk nevienu minūti. Pēc Gvido nāves man tā kā tā jābūt Neapolē.»

«Vai es drīkstu zināt, kādēļ?»

«Sakarā ar viņa testamentu,» tā atbildēja, «viņš man to nodeva glabāšanā, kad brauca uz Romu.»

«Un kas testamentā teikts?» es jautāju.

«Viņš mani ieceļ par savu vienīgo mantinieci,» tā priecīgi iesaucās.

Nelaimīgais Gvido! Kā viņš bija uzticējies šai nabaga sievietei, kurai nebija sirds! Viņš bija to mīlējis tikpat karsti kā es, kaut arī viņa to nemaz nebija pelnījusi.

«Vēlu tev laimes. Vai es šajā testamentā varu ieskatīties?»

«Protams, man tas ir līdzi.»

Viņa izņēma no kabatas aizzīmogotu dokumentu. «Atplēs zīmogu,» viņa nepacietīgi teica. «Ferrāri pats viņu aizzīmogoja, kad to biju izlasījusi.»

Es viņai paklausīju ne labprāt. Ņinai bija taisnība, tas bija liecinieku parakstīts un tiesas apstiprināts testaments, kas Ņinu, grāfieni Romāniju, iecēla par viņa vienīgo mantinieci. Es sniedzu viņai to atpakaļ.

«Viņš tomēr tevi mīlējis,» es teicu.

«Var jau būt, es pie tā esmu pieradusi, daudzi mani mīl. Skaties šurp, te stāv rakstīts: «Par visas savas mantas mantinieci», tātad man tiek arī tas, ko viņš mantojis no sava krusttēva?»

Es apgalvoju, ka tā ir.

«Es arī tā domāju,» viņa čukstēja, priekā tvīkdama. «Es mantoju arī viņa papīrus un vēstules,» viņa teica vairāk sev, nekā man. Es sapratu. Viņai vajadzēja dabūt vēstules, ko pati bija rakstījusi. Velns! es priecājos, ka tagad pilnīgi esmu ieraudzījis viņas nekrietno dvēseli. Par viņas noziegumiem neviens sods nebija par bargu, kaut arī tiesa liktu priekšā tikai šķirties. Noguris es skatījos pulkstenī.

«Laiks šķirties,» es teicu. «Ar tevi laiks aizskrien kā vēja spārniem. Es iešu kājām līdz Kastallemarei, kur mani gaida zirgi, un tad man vēl šis tas nokārtojams, pirms aizceļoju. Vai tu esi ar mieru, ka pārbraucot tevi apmeklēšu?»

«Par to tu vari būt pārliecināts,» viņa atbildēja, galvu piespiedusi pie mana pleca, tā kā man to vajadzēja atbalstīt. «Man labāk patiktu, ja tu nemaz neietu projām. Nepaliec tik ilgi — es cietīšu bez tevis.»

«Šķiršanās mīlu stiprina,» es smīnēdams teicu. «Varbūt, ka tas piepildās arī pie mums. Ardievu, mīļā! Lūdz par mani Dievu. Es domāju, ka tu te daudz lūdz Dievu?»

«Jā, te jau cita nekā nav,» viņa bērnišķīgi atbildēja.

«Lūdz arī par Gvido, viņš tevi mīlēja un tevis dēļ gāja nāvē. Lūdz arī par viņa nelaiķa draugu, par savu vīru.»

«Es tev to apsolu,» viņa klusi atbildēja.

Es uzvilku cimdus un Ņina jautāja apspiestā balsī:

«Vai tu jau ej?»

«Jā, dārgā, bet kādēļ tu paliec tik bāla?»

«Parādi man savu roku, to, kurā tev tas gredzens,» viņa lūdzās, drudžaini uztraukta. Es paklausīju.

«Kas tev par savādiem untumiem,» es smiedamies jautāju.

Viņa saķēra manu roku un uzmanīgi to aplūkoja, lūpas tai raustījās, un viņa nervozi smējās.

«Tava roka uz mata tāda pati kā Fabio,» viņa teica, un iekams es paspēju atbildēt, viņa sāka raustīties raudās un smieties. Es pazvanīju. Ienāca kāda no apkalpotājām, atnesa glāzi ūdens un pasauca māsu Margrētu, priekšnieces palīdzi. Tā tūliņ zināja, kas darāms, aprasināja Ņinas seju ar ūdeni un deva tai dzert no glāzes. Tad viņa jautāja pēc iemesla.

«To es jums tiešām nezinu pateikt,» nemierīgs izlikdamies, es atbildēju, «es gan grāfienei teicu, ka kāds draugs negaidot miris, bet šo ziņu tā saņēma gluži mierīgi. Galvenais iemesls gan būs tas, ka, pēc grāfienes domām, mana roka esot ļoti līdzīga viņas nelaiķa vīra rokai. Kas lai saprot sieviešu untumus?»

Ņina atvēra acis un lūdzoši skatījās uz mums.

«Es ceru, ka jums tagad labāk,» mūķene teica bez kādas līdzjūtības balsī. «Jūs grāfu ļoti sabaidījāt.»

«Ļoti žēl,» Ņina teica drebošā balsī.

Es piesteidzos tai klāt.

«Lūdzu, nerunā par to,» es iesaucos. «Man ir ļoti nepatīkami, ka manas rokas līdzinās tava nelaiķa vīra rokām. Nedusmojies tādēļ uz mani.»

Ņina ātri atžirga un noprata, ka muļķīgi izturējusies, tādēļ mēģināja smaidīt, kas tomēr neizdevās. Viņa lēnām piecēlās no sava krēsla.

«Iešu uz savu istabu,» viņa teica, Margrētu nemaz neievērodama.

«Sveiks, Cēzar, piedod, ka tik neapdomīgi izturējos, un raksti man no Avelinas.»

Es noliecos un noskūpstīju tās roku. Bet pie pašām durvīm Ņinai kaut kas ienāca prātā; viņa pameta acis uz Margrētu, pieskrēja man klāt, apķērās ap kaklu un, dedzīgi skūpstīdama, teica: «Ardievu, dārgais!»

Tad, ļauni smaidīdama, paskatījās uz mūķeni, kura acis bija nolaidusi tik zemu, ka tās izskatījās pavisam aizvērtas un, skaļi iesmiedamās, pamāja man ar roku un izgāja no istabas.

Es biju pārsteigts. Vai ar savu izturēšanos tā gribēja kaitināt Margrētu’ Tas man bija ļoti nepatīkami, ko lai es saku šai cienījamai sievietei! Kad Ņina bija izgājusi, viņa pacēla galvu. Viņa bija viegli pietvīkusi, un es izbrīnījos, kad ieraudzīju viņas acīs asaras.

«Es jums galvoju …» es iesāku.

«Netērējiet velti vārdus, kungs,» mūķene mani pārtrauca, «pasaules bērni jau ir paraduši zoboties par dievbijīgiem, un man pie tā vajadzētu būt pieradušai. Grāfiene Romānija neapdomā, ka es arī varu būt daudz ko piedzīvojusi, es esmu …» viņa uzlika roku uz krūtīm un pārtrauca savu runu. Tad turpināja mierīgākā balsi:

«Pēc mūsu klostera likumiem neviens apmeklētājs te nedrīkst palikt ilgāk par stundu. Stunda nu ir pagājusi, es pasaukšu māsu, kas jūs izlaidis.»

«Lūdzu, vēl vienu acumirkli,» es viņu pārtraucu, jo man taču Ņinu vajadzēja aizstāvēt. «Atļaujiet man vienu vārdu. Mana līgava vēl ir ļoti jauna, ar to var aizbildināt viņas neapdomīgo izturēšanos. Viņas nevainīgais skūpsts nevar būt jūs aizvainojis.»

Mūķene skatījās manī, un lūpas tai savilkās nicinošā smaidā.

«Jūs, kungs, domājat, ka viņa jūs skūpstīja jūsu dēļ? Tas jau ir pilnīgi dabiski, un es negribu izgaisināt šīs domas.»

Viņa acumirkli apklusa, tad turpināja:

«Liekas, ka jūs esat nopietns cilvēks, varbūt, ka jūs esat izredzēts, lai Ņinu glābtu. Es daudz ko par viņu varētu pastāstīt, bet klusēt ir gudrāk. Ja jūs savu līgavu mīlat, tad neglaimojiet tai. tas viņu vēl vairāk sabojās. Varbūt, ka ar gudrību un stingrību vēl var, bet kas to lai zina? Ardievu, kungs!»

Viņa klusām aizgāja. Tūliņ ienāca veca, kliba kalpotāja, lai mani izvestu no klostera. Kad gājām pa koridoru, atvērās kādas durvis, un es ieraudzīju divas jaunas, spirgtas jaunavu sejiņas pa spraugu skatāmies. Četras acis pasmaidīja, un viena no jaunavām smiedamās teica: «Ak, kāds vectēvs!» Bet mana pavadone, kas bija gan kliba, bet ne akla, pamanīja pavērtās durvis un tās spēcīgi aizgrūda ciet, bet jautrie smiekli vēl neapklusa. Pie izejas es vecenei ieliku grumbainā rokā četrdesmit frankus un teicu:

«Nododiet tos priekšniecei ar lūgumu, lai lūdz par tā dvēseli, kura vārdu es esmu uzrakstījis uz šīs kartes.»

Es iedevu Gvido karti un klusāk piebildu:

«Viņš nomira ātri un nesagatavojies, lūdziet arī par to, kas viņu nogalināja.»

Vecā bija pārsteigta un pārkrustījās, tomēr apsolīja manu lūgumu izpildīt. Es izgāju no klostera, un vārti dārdēdami aizvērās.

9.   nodaļa.

Avelina ir viena no tām skaistām, kā sapnī iegrimušām pilsētiņām, ko ceļotāji vēl nav atraduši. Ātrvilcieni tur neapturēja, jo tur nav nekādu ievērojamu vietu. Tā atrodas Apenīnu kalnu ielejā, pa kuru burbuļo Suvato upe un guļ tur tādā mierā, ka nemaz nevar iedomāties, ka atrastos tikai verstis trīsdesmit tālu no trakās Neapoles. Es biju aizbēdzis šajā klusajā stūrītī un jutos priecīgs, ka varu atpūsties no sava atriebības darba un būt atkal cilvēks. Vincenta pavadībā apmetos gandrīz nabadzīgā namiņā un dzīvoju cik vienkārši vien iespējams. Greznā dzīve, pie kādas biju spiests turēties Neapolē, mani bija pārāk nogurdinājusi, un es jutos priecīgs, ka kādu laiciņu varēju padzīvot kā nabaga vīrs. Mājiņa atradās ārpus pilsētas skaistā vietā, un mājiņas īpašniece bija savāds cilvēks.

Melnās acis laipni mirkšķinādama, viņa man stāstīja, ka esot romiete, un nedaudz vārdos, bet ar tik saprotamām rokas kustībām, izstāstīja man savu dzīves stāstu, ka likās, it kā viņa vēlreiz visu pārdzīvotu. Viņas vīrs strādājis marmora lauztuvēs. Kāda darba biedra nevērības dēļ tam uzkritis akmens un nogalinājis to.

«Es zinu, ka viņš ar nolūku nogalināja manu Toniju, tādēļ ka velti pūlējās iegūt manu mīlu. Tiklīdz mans nabaga vīrs bija apglabāts, tas neģēlis — tas slepkava — nāca un bildināja mani. Es viņam pateicu atklāti, ka turu viņu par sava vīra slepkavu, bet viņš liedzās un teica, ka pats nezinot, kā akmens izslīdējis no rokām. Es viņam iesitu pa ģīmi un nolādēju viņu. Nu arī viņš ir beigts, un ja svētie mani paklausījuši, tad viņa dvēsele gan nav debesīs. Tagad es pārtieku no sava dārza un īrniekiem, ja tie gadās. Reti jau nu gan atgadās, ka te iemaldās kāds svešinieks, kāds mākslinieks vai cits kāds, kam nepatīk pilsētas trokšņainā dzīve. Katru es arī neuzņemu — ne aiz lepnuma, pasargi Dievs, bet kad mājās ir jauna meita, tad jābūt uzmanīgai.»

«Vai jums ir meita?»

«Jā, viena vienīga, mana Lilla. Viņa ir visa mana laime un par daudz laba pret mani. Es iedomājos, ka augļi man tāpēc izdodas tik labi, ka viņa kopj kokus, un kad viņa augļus nes pārdot, tad man liekas, ka viņas smaidošās acis pievelk pircējus un pavairo mūsu peļņu.»

Man bija jāpasmīn par mātes sajūsmu, es biju kļuvis tik neticīgs, ka šaubījos par viņas vārdiem. Es reti redzēju savu saimnieci, jo Vincents visu pagādāja, ko man vajadzēja, un viņš man nolasīja no acīm, ko gribēju. Jau trīs dienas atrados šajā klusajā stūrītī, un viņš vēl nebija iedrošinājies mani traucēt un uzrunāt, bet kādu dienu pēc pusdienām, nokopis galdu, viņš vēl vilcinājās istabā.

«Grāfa kungs, vai esat jau redzējis Lillu?» viņš apmulsis jautāja.

Pārsteigts es paskatījos uz viņu; brūnie vaigi dega kā ugunī, acis mirdzēja; tikai tagad ieraudzīju, ka viņš ir skaists zēns.

«Kādu Lillu?» es jautāju, «ak, tu laikam domā mūsu saimnieces meitu? Nē, es viņu vēl neesmu redzējis, kādēļ tu jautā?»

Es nepacietīgi atmetu ar roku. «Muļķības, Vincent! Skaistums ir lāsts.»

«Varbūt, bet sirds tomēr priecājas par spožām zvaigznēm, par ziedošām rozēm, par viļņu putām. Kādēļ tad lai nepriecājos par Lillu?»

Es cieši skatījos viņā, un man gribot negribot vajadzēja rūgti iesmieties, kad viņš pietvīka vēl vairāk.

«Draugs, vai jau iemīlējies! Tik ātri! Tikai trīs dienas un tu jau esi Lillas vergs. Man tevis žēl!»

Viņš pārtrauca mani:

«Jūs maldāties, grāfa kungs! Es to neiedrošinātos — viņa vēl ir bērns un mani nemaz nesaprastu, tik bikla kā putniņš. Kāds pārdrošs vārds viņu sabaidītu, tas būtu nekrietni no manis, ja es ar viņu par to runātu.»

Man vienalga. Kādēļ to iztraucēt no sapņiem! Lai viņš sapņo tālāk!

Drīz pēc tam iepazinos arī ar Lillu. Es biju uzkāpis kalnā pie baznīciņas apskatīt kādu slavenā Tra Anželiko bildi. Mazā svētnīca bija klusa kā izmirusi, un es apstājos uz sliekšņa, svinīgā klusuma aizgrābts. Uz pirkstgaliem tuvojos gleznai. Man pagāja garām jaunava ar puķu grozu. Viņas daiļās kustības saistīja manu uzmanību, bet seju es nevarēju redzēt, jo viņa bija nometusies ceļos pie Dievmātes altāra. Viņai bija zili svārki, sarkans ņieburs un ap pleciem balts lakats. Kuplie, brūnie mati bija savīti resnās pīnēs.

Es gribēju redzēt jaunavas seju un tādēļ gaidīju pie baznīcas durvīm, kamēr viņa beigs savu lūgšanu. Nezin kādēļ man vajadzēja noliekt galvu, ieraugot viņas seju? Tur nebija vainīgs viņas skaistums, es biju redzējis vēl skaistākas, bet tas bija kaut kas sevišķs, neizsakāms — šķīstas jaunavas cieņa, ko nebiju vēl redzējis nevienas sievietes sejā. Viņa viegli pietvīka, atbildot uz manu sveicienu, apstājās acumirkli un teica man tā kā apjukusi, kā draudzīgi:

«Kungs, ja jūs kāptu vēl augstāk, tad jūs nonāktu kādā vietā, no kuras ļoti labi var pārredzēt kalnus.»

Viņas acis man atgādināja tās māti.

«Vai tu neesi Lilla?» es jautāju.

Viņa atkal pietvīka.

«Jā, kungs.»

«Vai tu iesi uz mājām, mīļā?»

Laipnā, tēvišķā balss tai iedvesa uzticību.

«Jā, kungs,» viņa teica, «māte mani gaida, jo man viņai jāpalīdz gatavot kungam pusdienas.»

«Ko, vai mazai Lillai arī tad jāstrādā, kad augļi novākti?» es līdzjūtīgi ieminējos.

Viņa skaļi iesmējās.

«Ak, es labprāt strādāju, darbs uztur veselību, bez tā nevar dzīvot. Tikai ļauni cilvēki ir slinki, tā māte saka. Man nāk arī prātā, ka jāsteidzas uz mājām jums pagatavot kafiju.»

«Vai tu man gatavo kafiju? Vai Vincents tev nepalīdz?» es jautāju.

«Vincents ir ļoti labs,» jaunava nopietni teica, acis nolaidusi, «viņš priecājas, kad es vāru kafiju, viņš domā, ka es to ļoti labi protu. Bet varbūt jums labāk patīk, ka Vincents to dara?»

Man bija jāsmejas. Lilla bija tik bērnišķa, tik nopietni runāja par pienākumu — bija vēl īsts bērns.

«Nē, Lilla, es priecājos, ka tu man to gatavo. Tagad man kafija garšos vēl vairāk. Tev tikai to Vincentu nevajag izlutināt, tu viņam vēl sagrozīsi galvu, ja bieži viņa vietā vārīsi kafiju.»

Viņa skatījās manī izbrīnījusies un likās nesaprotam, ko es teicu. Vincentu tā uzskatīja tikai kā labu biedru, viņa ar to apgājās kā ar sev līdzīgu.

Pēc maniem vārdiem viņa kļuva tāda kā domīga, papurināja galvu, palocījās un aizsteidzās lejā no kalna.

Domīgi es skatījos tai pakaļ. Siltā pusdienas saule glāstīja tās brūnos matus un balto kaklu, un tad viņa pazuda aiz krūmiem.

10.   nodaļa.

Domās nogrimis, es nemaz nevēroju ceļu pa kuru gāju, kamēr beidzot pamanīju, ka atrodos tajā vietā, par kuru Lilla ieminējās. Es atsēdos atpūsties un atcerējos, ka kabatā man atrodas paciņa, kuru vilcinājos attaisīt.

So paciņu man piesūtīja marķīzs Avankūrs ar laipnu vēstuli, kurā rakstīja, ka Ferrāri esot apglabāts, kaut arī klusu, tomēr pec visiem baznīcas priekšrakstiem Romaniju kapeņu tuvumā.

«Cik mēs varējām uzzināt, tad nelaiķis pats tur vēlējies atdusēties,» marķīzs Avankūrs man rakstīja. «Un tā kā viņš bijis tikpat kā grāfa Romānija audžubrālis, tad jau tas arī pilnīgi saprotams. Te klāt pieliktās vēstules atradām Ferrāri kabatā, un kad vienu bijām attaisījuši, cerībā kaut ko uzzināt par viņa vēlēšanos, nolēmām šīs vēstules aizsūtīt jums, jo, kā šo vēstuļu rakstītājas nākošajam virām, jums būtu no svara iepazīties ar to saturu. Nevien jūsu dēļ tās sūtam, bet arī kritušā. Ja visas vēstules tādas ka pirmā, tad Ferrāri katrā ziņā vajadzēja justies aizvainotam.»

Tā rakstīja marķīzs Avankūrs. Es vēlreiz pārlasīju viņa rakstītās rindas, kuras patiesībā man nevēstīja neko jaunu, jo es jau puslīdz zināju, ko mana sieva Ferrāri varējusi rakstīt. Ar nolūku es vilcinājos attaisīt vēstuļu paciņu, zinādams, ka tās man sagādās jaunu pārbaudījumu un jaunas mokas, jo tās, bez šaubām, visā kailumā parādīs Gvido un Ņinas attiecības. Bet savāda, ļauna ziņkāre mani dzina lasīt. Vēlreiz pārlaidis skatu pār krāšņo, svētsvinīgi kluso apkārtni, es atvēru un sāku šķirstīt nodevīgās vēstuļu lapiņas.

«Mīļais Gvido!

Pēc visa tā, kas noticis, tikai patlaban varu netraucēta domāt par Tevi. Gvido! Es esmu tik laimīga! Tikai tagad to īsti jūtu, jo Tavos apkampienos biju kā noreibusi. Nabaga Fabio! Ja viņš to zinātu! Es neticu, ka mēs tad paliktu dzīvi. Viņš jau tik labs, bet man viņš apnicis. Tu, mīļais, to sapratīsi, jo citādi nebūtu tev piederējusi. Es nedomāju, ka Tavos glāstos es būtu aptraipījusies. Īsta mīla nevar aptraipīt sirdsapziņu, kaut arī mūsu apstākļos to visi atzītu par grēku, es tomēr gribu Tev atzīties un atkārtot: m.īlu Tevi. Nāc atkal, es Tevi gaidu. Neviens tā neprot runāt kā Tu. Nevienam nav tik mīļu, aizraujošu vārdu. Neviens tā neprot skūpstīt un glāstīt kā Tu. Bet kādēļ Tu esi tik greizsirdīgs? Tu? Es taču piederu vienīgi Tev, ņem mani atkal, Fabio man garlaicīgs. Es nemaz

nevaru saprast, ka viņš ir mans vīrs! Vai tu zini, ko es patlaban domāju? Es domāju — vai viņš nevarētu nomirt!

Tad es būtu brīva. Tad mums vairs nebūtu jābaidās.

Gvido! Atceries to vakaru, kad Fabio bija aizbraucis uz Romu? Toreiz mūsu lūpas salikās pirmo reizi. Tas bija brīnišķīgs vakars! Es to nekad neaizmirsīšu. Visa Neapole kūpēja sarkanā miglā. Mēs gājām uz jūras pusi. Iztālēm skanēja gondoljēru un ielas dziedoņu dziesmas. «Cik Skaisti!» Tu čukstēji. «Ņina, mīļā, dzirdi: tā ir mīlas dziesma, ko viņi dzied.» Jā, draudziņ, Neapole bez mīlas nav Neapole! Un tad mēs iekāpām gondolā — atceries . . .»

Es pārtraucu lasīšanu. Kailā patiesība man karsēja asinis. Nelieši! Un tas viss bija noticis mūsu laulības sākumā, toreiz, kad es domāju, ka nav šķīstākas un daiļākas būtnes pasaulē par manu sievu! Viņi izmantoja katru gadījumu, lai aptraipītu manu godu. Kāds riebums, kāda nejēdzība!

Rokas man drebēja uztraukumā, kad turpināju lasīt:

«. . . atceries, Tu saņēmi manu roku un piespiedies tik tuvu, ka es pirmajā brīdī jutos pārsteigta. Tas bija mūsu pirmais solis uz laimi. Es vēl neticēju, ka Tu mani mīli, kaut arī jau sen biju ievērojusi Tavu dedzīgo skatu. Bet šis vakars man izklaidēja pēdējās šaubas. Bet kādēļ gan dzīvot atmiņās, kādēļ pieminēt to, kas bijis! Es neesmu tā sieviete, kura apmierinās ar sapņiem.

Gvido, es gaidu Tevi. Neaizmirsti to. Fabio, kā jau parasts, ieslēdzies savā bibliotēkā, un es beidzos aiz I

garlaicības vai nost. Nāc un skūpsti mani atkal!»

«На, ha, ha!» es mežonīgi iesmējos: «. . . nāc un skūpsti mani atkal.» Saprotams, ka viņš nebija divreiz jāsauc! Un es viņu saņēmu izplestām rokām, savu dārgo, uzticamo draugu!

Tad attaisīju nākošo vēstuli:

«Gvido, es nezinu, ko man ar Tevi iesākt. Dažreiz es dusmojos, ka Tu esi tik neatlaidīgs. Vai tad tu nesaproti, ka mēs tomēr nevaram rīkoties tik atklāti. Ja mūs kāds novēro, tad sekas var būt taisni neparedzamas. Мши spēle tomēr ir pārāk bīstama, lai mēs uz viņu skatītos tik

vieglprātīgi. Taisni tādēļ jau arī tev rakstu, ka gribēju Tevi brīdināt. Uzmanies, savaldies, vismaz kad Fabio ir klāt. Tu saproti, ko lai es iesāku bez viņa? Ja viņš mani aizdzen? Ar Tevi es nevarēšu dzīvot, jo tas nozīmē atteikties no bagātības un bezrūpīgās baudu dzīves. Neaizmirsti, Gvido, ka tu esi mans mīļākais. Un varbūt tikai tādēļ Tevi mīlu, ka Tu man neesi nekas vairāk. Jā, to es Tev gribēju pateikt, jo kad tu atnāc, tu vienkārši neļauj man to izteikt. Jā, tik neprātīgs Tu esi, Gvido. Neaizmirsti atnākt.

Tava Ņina.»

Vēl sekoja daudzas vēstules, viena neķītrāka par otru. Tikai tagad es īsti sapratu, cik nejēdzīgi šie cilvēki mani krāpuši. Katrā vārdiņā, ko lasīju, bija paslēpta netīra kaisle. Mans pierādījumu un pacietības mērs bija pilns! Tik ātrāk atpakaļ uz Neapoli! Pirms neesmu izpildījis to, ko prasa manas pieviltās asinis, es nevaru atpūsties, nevaru iegrimt kalnu un lauku krāšņā ziedošā klusumā. Es tiku skaidrībā ar sevi, vairs nebija ko kavēties! Es biju redzējis, ka pasaulē vēl dzīvo labi, krietni ļaudis: biklā Lilla, viņas māte. Un šis pretstats vēl vairāk mani pārliecināja, ka nerīkojos pārsteidzīgi un netaisni.

Es devos atpakaļ uz atraitnes namiņu un liku Vincentam sakravāt manas lietas.

«Tagad man jādodas uz Neapoli,» es teicu.

Vincents nekā neatbildēja, bet sāka klusām rīkoties. Man tomēr radās iespaids, ka viņam kaut kas uz sirds. Varbūt viņam grūti šķirties no Lillas?— es iedomājos un tūliņ to arī izteicu vārdos.

«Grāfa kungs,» viņš atbildēja, pagriezies pret mani, un es redzēju viņa skaistās, uzticīgās acis iemirdzamies. «Es tiešām negribētu atgriezties Neapolē, ja jūs man atļautu …»

«Ā, saprotu,» es iesaucos, «pareizi būšu uzķēris. Ko tad tu gribi te iesākt?»

«Es jau runāju ar Lillas māti…» viņš iesāka.

«Un viņa ar mieru tev atdot savu meitu? Jā, Vincent, tādā gadījumā man nav ko iebilst. Vēlu laimes!»

Es paspiedu Vincenta roku un ieraudzīju viņa acīs asaras.

«So meiteni es tev novēlu, draugs,» es turpināju, «un gribu no savas puses tevi iepriecināt ar mazu dāvanu.»

Es viņam iedevu trīs tūkstošus franku.

Viņš nezināja, kā pateikties, bet es neļāvu tam velti izplūst pateicības apliecinājumos, likdams pasteigties ar sakravāšanos.

11.   nodaļa.

Drīz pēc manas atgriešanās Neapolē mani apciemoja marķīzs Avankūrs.

Es viņu ievedu savā kabinetā, lūdzu atsēsties atzveltnes krēslā un pasūtīju vīnu. Šodien viņš izlikās sevišķi nopietns un tūliņ iesāka runāt par manu precēšanos.

«Man jāatzīstas, mīļo grāf,» viņš teica, «ka mēs, jūsu neprecētie draugi, nemaz nepriecājamies par gaidāmo šķiršanos. Bet tādēļ jau savu apņemšanos jūs negrozīsit? Vai ne? Daži apstākļi tomēr pelna ievērību, it sevišķi, es domāju — šīs vēstules. Jūs, bez šaubām, jau būsiet iepazinies ar to saturu.»

«Es ļoti labi saprotu, ko jūs domājat,» es teicu, «bet mēs nedrīkstam pārāk daudz prasīt; par sievietes agrākiem mīļākajiem, kas tai bijuši pirms kāzām, mums jāpiemiedz viena acs — tikai pēc kāzām viņa nedrīkst vairs ielaisties sakaros. Sajās vēstulēs, ko jūs man atsūtījāt, bija tikai bērnu muļķības, nekas nopietns. Apprecējusies ar mani, grāfiene būs pati labākā un uzticīgākā sieva.»

Avankūrs skatījās manī kā šaubīdamies, bet bija pārāk pieklājīgs, lai runātu pretī.

«Es no visas sirds vēlu jums labu,» viņš teica, «jūs jau pats labāk zināsiet, kas jums darāms. Kas uz mani attiecas, tad — lai dzīvo brīvība!»

Un viņš, laipni atsveicinājies, aizgāja. Izņemot viņu, nevienam citam lielajā pilsētā nebija nekas ko iebilst pret manu izvēli. Visās malās interesējās par to, ka grāfiene precēšot grāfu Olivu un visi ar nepacietību gaidīja kāzas. Tā kā es pie lietas ķēros ar lielu steigu, es iemantoju ļoti nepacietīga mīļākā slavu, un man nemaz nebija daudz jāpūlās, lai Ņinu pierunātu pasteigties ar kāzām. Viņas lielākā kaislība bija mantkārība, un baumas par manu pasakaino bagātību bija viņu kā apbūrušas. Tiklīdz Neapolē mūsu saderināšanās tika zināma, tā arī viņu sāka apskaust visas tās, kas pagājušajā rudenī bija centušās »nani iegūt — viņa uz to bija ļoti lepna. Saprotams, ka es savu līgavu bērtin apbēru dārgām dāvanām, un tā kā viņai bez mantojuma no Gvido vēl piederēja visa vīra atstātā manta, tad viņas pārmērības nezināja nekādu robežu.

Šuvējas un modistes pastāvīgi virināja pils durvis, katru dienu to apmeklēja pazīstamas dāmas, kurām viņa rādīja savas mantas, tā kā tām aiz skaudības bija vai jāraud. Ņinai nekas tā nepatika, kā kaitināt sievas, kurām ar kabatas naudu bija jāapietas prātīgi. Ievērojot to, ka drīzuma vajadzēja būt kāzām, viņa sēru drēbes bija nolikusi pie malas un mēģināja savu skaistumu nostādīt vislabākā gaismā.

Mūs salaulās pavisam klusu tajā pašā baznīcā, kur mūs laulāja pirmo reizi.

Pēdējā laikā Ņina bija kļuvusi tāda savāda, es manīju, ka viņa bieži bailīgi un pētoši skatījās uz mani savām lielajām, tumšajām acīm; reizēm viņa bija pārliecīgi jautra, brīžiem atkal drūma un klusa. Es tomēr neprasīju pēc iemesla: ja viņa mocījās sirdsapziņas pārmetumos, tad viņa to bija pelnījusi, ja viņa domāja, ka es līdzinos viņas mīļajam Fabio, tad es ar to varēju būt apmierināts. Tagad es viņu apmeklēju, kad gribēju, valkāju vienmēr savas melnās brilles un pat no vecā Džakomo man vairs nebija ko bīties, jo pēc tam, kad Ferrāri bija viņu pagrūdis gar zemi, viņš bija zaudējis valodu. Viņš gulēja jumta istabiņā, kur vecā Asunta to kopa, un Ņina jau bija griezusies pie viņa piederīgiem, lai tie viņu vācot prom.

«Kur viņš man vēl der?» viņa teica.

Jā! Kas tad mums par peļņu nabaga slimniekam dot pajumti! Dzen tik viņu projām, kaut arī tas mums gadiem ilgi kalpojis! Kas par to, ja viņš nobeidzas trūkumā, viņš taču nav vairs lietojams un neko vairs nespēj! Lai viņš iet bojā! Kādēļ man viņu aizstāvēt? Man pašam bija savi nodomi, un līdz tam Asunta viņu labi apkopa.

Laiks tecēja lēnām uz priekšu. Izpriecas kārajiem, kas gribēja izmantot katru karnevāla minūti, laiks likās varbūt pārāk īss,bet man, kam tik viens mērķis stāvēja priekšā, dienas likās briesmīgi garas. Bez miera es staigāju pa pilsētu un likos nabagāks par katru nabagu.

Dažreiz es izbēgu no pilsētas un gāju uz kapsētu. Domās nogrimis, es stāvēju pie Gvido svaigās kapa kopiņas. Kaut kas mani vilktin vilka arī tēvu kapenēs, un dažu labu reizi es tur ielīdu pa slepeno caurumu, lai pārliecinātos, vai viss vēl tur kārtībā. Laimīgs gadījums man ļāva iegūt kapeņu atslēgas, es viņas atradu pakārtas bibliotēkas istabā.

Priecīgs es iebāzu tās kabatā, nogāju tumsā uz kapsētu un izmēģināju, vai ar to var slēgt, un apmierināts gāju atpakaļ uz pilsētu.

Nonācis pie ostas dambja, es ieraudzīju jaunavu un jūrnieku pulciņu, kas pēc ģitāras un kastaņetu skaņām dejoja tarantellu. Es neviļus apstājos un sāku skatīties veiklos dejotājos. Ģitāras spēlētājs dziedāja līdzi; visus vārdus es nevarēju saprast, bet katra panta pēdējos vārdus, kas pastāvīgi atkārtojās, drīz vien sapratu:

«Cik skaisti, kad mīļākais durvju priekšā nejauši var nomirt.»

Tā bija pavisam muļķīga dziesma, un tomēr man bija jāsmejas par baso muzikantu. Viņš likās pavisam aizgrābts, bolīja melnās acis un bieži lielā nopietnībā nopūtās. Vienā no dejotājiem es pazinu savu veco draugu Andreo Luciani, kas mani veda uz Palermo. Man bija ļoti pa prātam, ka viņu satieku, es piegāju tam klāt un pieskāros pie pleca. Izbrīnījies viņš skatījās un nepazina mani, jo toreiz man nebija ne bārdas, ne briļļu, kad es braucu ar viņa kuģi, bet, kad es tam pateicu savu vārdu, viņš tūliņ atcerējās un priecīgi sasveicinājās ar mani.

«Ā! Labdien, grāfa kungs! Lūdzu piedodiet, ka tūliņ jūs nepazinu. Es bieži par jums esmu domājis, un bieži esmu dzirdējis minam jūsu vārdu. Bagātība, gods — kas par slavenu dzīvi! Un drīz kāzas! Jā, mīlestība aizdzen visas rūpes.»

«Draugs, vai es jums liekos ļoti pārvērties?» es jautāju.

Viņš tā kā apjuka.

«Viss šajā pasaulē pārvēršas,» viņš atbildēja izvairīdamies. «Dienas paiet, un katra paņem līdzi kaut ko no mūsu jaunības. Nemaz nemanām, ka esam jau ved.»

Man bija jāsmejas.

«Tātad jums liekas, ka es esmu novecojis no tā laika, kad tikāmies?» es jautāju.

«Drusku gan,» viņš vaļsirdīgi atbildēja.

«Es biju ļoti slims, kā redzat, tad man vēl tagad ļoti jāsargā acis,» es mierīgi teicu. «Bet es ceru, ka drīz vien atspirgšu. Vai jūs mani kādu gabaliņu nevarat pavadīt, man vajadzīga jūsu palīdzība?»

Viņš bija ar mieru, un mēs gājām.

12.   nodaļa.

Mēs aizgājām no ostas dambja un apstājāmies uz tukša ielas stūra.

«Vai jūs atceraties Karmelo Neriju?» es jautāju.

Andreo līdzcietīgi paraustīja plecus.

«Nabaga puisis! Kā lai neatceros!» viņš iesaucās. «Bīstams cilvēks, bet sirds tam bija laba, vajadzēja tik to atrast! Nu viņš važās! Ak jā, es zinu, ka viņš neko labāku nebija pelnījis, bet es zinu, ka ir vēl daudz sliktāki cilvēki par viņu.»

Es teicu, ka šo laupītāju Palermo redzēju un runāju ar viņu, kad tas bija apcietināts.

«Viņš man lika jums pateikt, ka Terēze pati nonāvējusies.»

«Es jau tā domāju,» mazais kapteinis nopūtās. «Nabadzīte! Tik vārīga un maza! Negribas nemaz ticēt, ka viņai būtu bijis tik daudz spēka iegrūst sev dunci krūtīs. Atgadās varonīgas sievietes — Terēzes mīla bija īsta.»

«Vai jūs viņam palīdzētu bēgt, ja būtu iespējams?» es smīnēdams jautāju.

«Nē, tagad vairs ne,» viņš nopietni atbildēja. «Likums paliek likums, un es esmu pēdējais, kas to gribētu pārkāpt. Karmelam sods jācieš, kaut arī grūts, tomēr pelnīts. Kad

vēl mazā Terēze būtu dzīva, tad tā būtu cita lieta, bet tagad tikai svētie tam lai palīdz.»

Neraugoties uz šiem apgalvojumiem, es zināju, ka Luciani Karmelu uzņemtu savā kuģī, ja tik tas tiktu vaļā.

«Vai jums vēl ir jūsu kuģis «Laura»?» es jautāju.

«Jā, paldies Dievam! Es to liku salabot un nokrāsot, tā kā tagad tas ir tik skaists un stalts, kā reti kāds cits kuģis Vidusjūrā.»

«Kādam no maniem radiniekiem ir gadījušās nepatikšanas, un viņš gribētu slepeni pazust no Neapoles,» es nopietni teicu. «Vai jūs varētu viņam palīdzēt? Sakiet tikai cenu.»

Kapteinis likās pārsteigts, viņš domīgi kūpināja cigāru un klusēja.

«Tiesām ar to nav nekāda darīšana, tā ir tikai ģimenes lieta,» es turpināju, redzot viņa vilcināšanos.

Andreo seja noskaidrojās.

«Ja tā, tad esmu ar mieru,» viņš teica. «Uz kurieni jūsu draugs grib tikt?»

«Uz Civitu Veķia, tur būs kuģis, kas vedīs tālāk,» es ātri pārdomājis, teicu.

«Civita Veķia ir tālu, gadalaiks arī nav labvēlīgs, vējš nepastāvīgs,» kapteinis teica kā žēlodamies. «Lai arī nezin kā jums gribētu palīdzēt, bet ar savu kuģi es to nevaru; bet es zinu kādu citu …»

Viņš brītiņu padomāja.

«Ja jūsu draugam būtu parocīgi,» viņš teica un draudzīgi uzlika man roku uz pleca, «tad viņš varētu braukt ar kādu kuģi, kas piektdienas rītā dosies uz Civitu Veķia.»

«Es domāju, ka tas viņam būs parocīgi,» es atbildēju.

«Kuģis vedīs vīnu un brauc ātri. Kapteini es pazīstu — uzticama dvēsele, bet…» un viņš smiedamies turpināja, «vienā ziņā mēs visi esam vienādi, viņš mīl naudu. Jūs, kungs, neskaitāt frankus, bet mēs skaitām katru soldo. Ja esat ar mieru, tad es tam solīšu kādu summu un teikšu, kad viņš lai sagaida savu pasažieri. Es jums gandrīz varu apsolīt, ka mēs salīgsim.»

Priekšlikums bija tik labvēlīgs, ka es tūlīt biju ar mieru un solī ju krietnu summu par braucienu. Andreo iemirdzējās acis.

«Tā jau ir vesela bagātība, es pat par divdesmit braucieniem tik daudz nevaru nopelnīt,» viņš iesaucās. «Bet es neesmu nenovīdīgs, ne jau katram smaida tāda laime.»

Es smīnēju.

«Vai tad jūs, draugs, domājat, ka paliksiet tukšā?» es teicu.

Es ieliku viņam rokā divus divdesmitfranku gabalus un turpināju:

«Jums taisnība, es frankus neskaitu, nokārtojiet tikai to lietu, un es jūs neaizmirsīšu. Atbildi es gaidīšu viesnīcā, te būs adrese — tik neaizmirstiet, ka tas ir noslēpums un sakiet to arī savam draugam. Jo mazāk vārdu, jo labāk, vai saprotat?»

«Jā gan, kungs?»

Es kapteinim spiedu roku, un mēs izšķīrāmies; viņš gāja atpakaļ uz ostu, es uz viesnīcu. Es pasteidzos paēst pusdienas, jo ar Ņinu un dažiem pazīstamiem biju norunājis tikties teātrī. Mana līgava jau gaidīja mani savā ložā un izskatījās apburoša. Dedzīgi pateikdamās, viņa saņēma ziedu pušķi, ko es tai sniedzu. Priekškars pacēlās, izrāde sākās — vecu vecais stāsts par piekrāpto vīru.

«Vai tev patīk šī komēdija?» es jautāju.

«Jā, ļoti labi, tas vīrs bija jocīgs,» viņa smiedamās atbildēja.

«Vīri jau vienmēr jocīgi,» es atbildēju. «Laulība ir komēdija. Pēc dažām dienām arī es uzņemšos galveno lomu tādā komēdijā.»

Viņa izbijusies paskatījās uz mani, un lūpu kaktiņos tai parādījās nicinošs smaids. Mēs nonācām pie izejas. Ņinas ekipāža piebrauca, es viņai palīdzēju iekāpt un paliku stāvot ar cepuri rokā.

Lēnām devos uz mājām; ielas bija pilnas ļaužu, bet es tos gandrīz nemaz neredzēju. Es vairāk jutu nekā redzēju virs galvas zilo debess jumtu ar neskaitāmo zvaigžņu bariem un kā pa sapņiem dzirdēju viļņus šļācamies un mandolīnes maigās skaņas. Bezgala noguris iekritu gultā, acis aizvērās, un miegs tās aizspieda kā smags svins.

13.   nodaļa.

«Visa pasaule pieder tam, kas prot gaidīt,» tā kādreiz rakstīja lielais Napoleons. Es to pratu, es gaidīju un beidzot pie manis arī nāca mana pasaule— mana atriebības pasaule.

Pienāca manu kāzu priekšvakars, kad man vajadzēja apprecēt savu paša sievu. Viss jau bija sagatavots, it nekas nebija piemirsts, kas varētu vairot svinību spožumu, un kaut arī tikai tuvākie paziņas bija ielūgti uz kāzu mielastu, tad tomēr bijām nolēmuši šo dienu tik klusu nenobeigt. Svinību spožākai daļai vajadzēja norisināties vakarā, kad manā viesnīcā vajadzēja notikt lielai ballei. Es nebiju taupījis nekādus izdevumus, lai šīs pēdējās viesības izdotos, cik lepni vien iespējams. Kad komēdija būs nospēlēta, tad priekškars novelsies un nekad vairs nepacelsies. Ko tik māksla un bagātība spēja dot, tas viss tika ņemts talkā, lai greznotu šīs viesības, uz kurām bija ielūgti pusotra simta viesu.

Mana pārbaudījumu laika pēdējā diena bija pienākusi. Es viens pats ar savu sievu sēdēju Romāniju pilī un ārīgi mierīgi apspriedu dažādas lietas, kas vēl attiecās uz rītdienas svinībām. Augstie logi bija atvērti, siltā pavasara saulīte pludināja savu zeltu pār jauno, zaļo zālīti, putni priecīgi dziedāja un lēkāja zaros, magnoliju lielie pumpuri bija tā piebrieduši, ka katru acumirkli varēja raisīties vaļā. Vijolīšu un jasmīnu smarža plūda istabā, un ap balkona stabiem vijās baltās žogrozītes. Bija pavasaris, pavasaris Itālijas dienvidos. Arī citās malās šis laiks ir krāšņs, pat ziemeļu apgabalos, bet te likās, kā kāds eņģelis būtu izkaisījis visas pasaules krāšņumus.

Ak Dievs! Es runāju par eņģeļiem! Vai tas arī nebija eņģelis, kas man sēdēja blakus! Vai kāda debešķīga būtne varēja būt tik skaista, kā viņa? Tumšās acis, zelta mati, smalka, gaiša seja, visi vaibsti tādi, ka pat svētajam vajadzēja krist, un lūpas nevienai citai nevarēja būt pavedinošākas kā viņai. Sad un tad slepšus paskatījos viņā. Laime, ka man uz acīm bija tumšās brilles, jo es laikam izskatījos tik šausmīgs, kā izbadējies tīģeris, kas patlaban gatavojas uzbrukt laupījumam. Viņa šodien bija sevišķi priecīga un mīļa un ar savām kustībām atgādināja man kādu dienvidu zemju putniņu ar spožām spalvām, kas laižas no viena ziedu zariņa uz otru.

«Cēzar, tu esi kā pasaku princis,» viņa teica ar apburošu smaidu, «lai tu dari ko darīdams, viss ir labi! Cik jauki būt bagātam — pasaulē nav nekā labāka!»

«Izņemot mīlu!» es atbildēju, par spīti niknumam izlikdamies sajūsmināts.

Viņa lūdzoši skatījās manī kā stirna.

«Ak jā, izņemot mīlu,» tā čukstēja, «bet kam ir mīla un bagātība, tam jau te ir paradīze.»

«Tik skaista paradīze, ka nav nemaz vērts censties vēl pēc debesīm,» es viņai piebalsoju. «Mīļā Ņina, vai tu gribi man pasauli padarīt par paradīzi? Vai arī tu domā man dāvāt tikai tik maz vai arī tik daudz mīlas, kā savam pirmajam vīram?»

Viņa smīnēja.

«Kādēļ tu tik bieži piemini manu nelaiķa vīru?» viņa jautāja, «man tas tā apnicis, nav arī patīkami, ka par mirušiem tik daudz runā. Es jau tev tik bieži esmu teikusi, ka viņu nemaz nemīlēju. Bet kopā dzīvojot, jau pierod. Biju gluži laimīga, kad mūks man toreiz ziņoja, ka viņš esot miris. Apdomā taču, ka šī ziņa man nāca tik nejauši! Es patlaban ar Gvi… ar Ferrāri kungu sēdēju pie brokastīm. Mēs abi ļoti izbijāmies, bet sirds man tomēr nelūza. Tagad tā pieder tikai tev. . .»

Es pievirzījos tai tuvāk un apliku roku ap pleciem.

«Vai tu par to esi pilnīgi pārliecināta?» es neticīgi jautāju.

«Cik reizes tu man to jau neesi jautājis?» viņa smiedamās teica un piespieda galviņu pie manām krūtīm, «ko lai es tev atbildu, ko lai izdaru, lai tevi pārliecinātu?»

«Neko!» es atbildēju, jo tā kā tā tai nebūtu ticējis, «saki tik, vai tu mīli manis paša vai manas bagātības dēļ?»

Ņina piecēlās ar mīļu, lepnu izskatu un teica: «Protams, ka tikai tevis dēļ! Vai tad tu domā, ka manu sirdi var pirkt? Es mīlu tevi, tevi pašu, tavu dvēseli.»

Viņa neredzēja manu rūgto smaidu. Es glāstīju viņas zīda matus un teicu:

«Par šo mīļo atzīšanos tev jāsaņem alga, mana dārgā. Tu mani nosauci pai pasaku princi varbūt, ka man šis vārds piederas vairāk, nekā tu domā. Vai atceries tos dārgakmeņus, ko es tev atsūtīju, kad vēl nepazināmies?»

«Vai es tos atceroties!» viņa iesaucās, «tā ir mana skaistākā rota, un pat karalienes cienīga.»

«Tā tagad rotā skaistuma karalieni,» es atbildēju, «bet salīdzinot ar citiem dārgakmeņiem, ko es tev domāju dāvināt, tie ir tīrais nieks.»

Ņinas acis kāri iekvēlojās.

«Parādi man tos, ak, parādi man tos,» viņa iesaucās, «vēl skaistāki par tiem, kas man jau ir! Tad jau tiem jābūt brīnišķiem! Vai tie visi man?»

«Visi tev, mīļā,» es atbildēju, pievilkdams viņu sev tuvāk; es rotaļājos ar viņas balto roku, kurā spīdēja saderināšanās gredzens. «Visi manai mīļai līgavai. Vesels krājums košu dārgakmeņu, sarkani rubīni, tik sarkani kā asinis, dimanti tik spoži kā mirdzošs dunča asmenis, safīri tik zili kā zibens, pērles tik tīras kā nevainīga, miruša bērna rociņas, opāli ar mirdzumu, kas mainās tā, kā sieviešu mīla! Kādēļ tu nesēdi, mīļā?»

Viņa atbrīvojās no manām rokām.

«Vai tev nepatīk mani salīdzinājumi? Es neesmu nekāds dzejnieks un labāk to neprotu. Bet šīs dārgās lietiņas domātas tev, tev jāizstiepj tikai roka, lai viņas tevi iepriecinātu.»

Man runājot, Ņina bija kļuvusi bāla kā mirēja, bet viņa drīz atkal atguvās no uztraukuma, un viņu uzvarēja viņas galvenās kaislības — mantkāre un patmīlība.

«Parādi man tos,» viņa atkārtoja.

«Drīz, drīz tu viņus redzēsi,» es atbildēju, «pacieties vēl drusciņ, mana dārgā. Kad būsim salaulāti. . .»

14. nodaļa.

Mana kāzu un atmaksas diena bija pienākusi. Jau no agra rīta pili valdīja liela rosība. Jaunās apteksnes, kuras bija pieņemtas šim gadījumam, skraidīja šurp un turp. Es ierados no rīta, lai pārrunātu dažus vēl nenoskaidrotus, steidzamus jautājumus. Ņina mani saņēma laipni, bet viņas vaibstos es atkal ievēroju tā kā bailes, kā nemieru.

«Kas tev kait, mana dārgā?» es jautāju. «Tu neizskaties visai vesela.»

«Es pavadīju nemierīgu nakti,» viņa atbildēja, pūlēdamās izlikties jautra. «Daudz domāju par tevi. Tik liela laime! Un mājā tāds nemiers — visu nakti dzirdēju virinām durvis.»

Viņa likās ļoti norūpējusies.

«Kaut varētu tev atņemt šīs rūpes,» es teicu. «Bet pacieties vēl drusciņ. Drīz tās beigsies.»

«Jā, Cēzar, es gaidu to brīdi, kad varēšu justies pilnīgi tava.»

Sajā brīdī no pilsētas puses sāka plūst zvanu skaņas.

«Klau, tie ir mūsu laimes zvani,» viņa teica.

Man kļuva smagi ap sirdi. «Jā, kādēļ tie nevarēja būt mūsu laimes zvani? Kādēļ tiem vajadzēja būt atriebības zvaniem?» es nodomāju.

«Skūpsti mani,» viņa turpināja. «Un tad es iešu. Laiks jau posties.»

Mēs stāvējām pie loga, pa kuru ieplūda jaunā diena un zvani no torņiem. Zaļās ciprešu galotnes laistījās saulē. Debesis, tālie kalni un pilsēta atvērās brīnišķā, saules apgaismotā krāšņumā. Un taisni šajā rītā man vajadzēja iedomāt drūmo kapeņu tumsu . . . Man vajadzēja saņemties, lai pašā pēdējā brīdī neizpostītu visu, kas tik rūpīgi gatavots un slēpts.

Es atvadījos, lai otrreiz satiktos mazā baznīciņā, kurā mūs salaulāja pirmo reizi un kurā arī šodien mūs salaulās — atriebības dievs . . .

Mūsu laulības noritēja grezni, ar Neapolē ilgi nepiedzīvotu spožumu. Ļaudis bariem plūda uz baznīciņu, jo katrs gribēja redzēt jauno pāri, par kuru tik daudz runāja

pilsētā un visā apkārtnē. Greznas ekipāžas laistījās saulē, ceļš un baznlciņas trepes bija nokaisītas puķēm.

Es neklausījos, ko runāja priesteris, es neredzēju, nedzirdēju nekā. . . Manī plosījās domas, viena briesmīgāka par otru. Vēlreiz atcerējos visu aizgājušo, savu mīlu, mūsu pirmo laulību, Stellu … un briesmīgo kaunu, kas man bija nodarīts. Mans saspīlējums auga. Asinis nemierīgi joņoja dzīslās, un es gaidīju, kaut ātrāk viss beigtos — šī bezdievīgā spēle, šīs laulības, kurās mūs savienoja pats atriebības dievs .. .

Ņina staroja apžilbinošā skaistumā. Pār viņas pieri mirdzēja krāšņa diadēma. Es zināju: tā manas mātes rota.

Kā svētā tā stāvēja sveču gaismā, ar liekuļotu padevību saņemdama priestera svētību.

Ceremonija gāja uz beigām, un drīz mūs ielenca laimes vēlētāji, draugi un skauģi — visi gribēja spiest roku. Man bija grūti smaidīt un pateikties par viņu laipnībām. Bet es saņēmos, stiprinādams sevi ar apziņu, ka pēc dažām stundām mans mērķis būs sasniegts.

Bet manu pārbaudījumu virkne vēl nebija galā. Pēc laulībām greznās ekipāžas sāka ripot uz Romāniju pili, kur iesākās kāzu mielasts. Un atkal man vajadzēja saņemt laimes vēlējumus, saskandināt glāzes un pateikties.

15.  nodaļa,

(

Beidzot pienaca vakars, silts, reibinošs Italijas vakars.

Bija laiks doties uz viesnīcu, kurā sarīkoju lielu svinību balli. Ieskurbušie kāzu viesi dziedādami un trokšņodami savās ekipāžās devās ceļā uz Neapoli. Viesnīca laistījās svētku ugunīs, un mums piebraucot, pa atvērtām portāla durvīm sāka plūst aizraujošas kāzu marša skaņas. Tad iesākās deja. Es palocījos pret Ņinu, un visu skati pavērsās šurp. Viņa ielika savu roku manējā un, apburoši uzsmaidīdama, ļāvās, lai aizrauju to dejā. Tā bija mūsu pēdējā deja, kāzu un atvadīšanās deja . . .

«Cēzar, vai tu esi laimīgs?» viņa čukstēja.

«Jā, mīļā,» es atbildēju, «bet man patiktos, ka šis troksnis jau būtu pāri…»

«Atceries: tu man kaut ko apsolīji, Cēzar…» viņa turpināja.

«Ak jā,» es teicu. «Tava kāzu dāvana — brīnišķie akmeņi. Bet tie nav tik viegli sasniedzami… Ja tev patīk, tad nedejosim vairāk, atstāsim uz kādu laiciņu savus mīļos viesus un atgriezīsimies Romāniju pilī.»

«Romāniju pilī?» viņa jautāja izbrīnījusies. «Kādēļ?»

«Piedod, mīļā, bet es biju tik izklaidīgs, ka nepaņēmu līdz …»

Ugas pēc spožajiem akmeņiem un nepacietība bija tik lielas, ka viņa nemēģināja daudz tielēties, un drīz mēs atradāmies uz ielas, siltā Neapoles naktī. Mēnesnīca laistījās pār jumtiem, dārziem un Neapoles līci. Bet tālumā, pašā apvāršņa malā biezēja tumši mākoņi.

Viņa pati vēlējās iet kājām, lai atspirdzinātos, un šī vēlēšanās man nāca īsti pa prātam.

Rokās saķērušies, mēs devāmies ceļā pret kalnu. Izdzertais vīns to darīja gluži neprātīgu. Viņa smējās, jokoja un nemitīgi apjautājās par dārgakmeņiem. Pamazām mēs tuvojāmies kapsētai. Tumšo ciprešu galotnes drūmi slējās pret zvaigžņotām nakts debesīm.

«Tur jau mans nabaga Fabio guļ,» viņa ieminējās, kad mēs atradāmies mazu gabaliņu no kapenēm. «Vai zini, Cēzar, man gribētos ieiet pie viņa. Ar tevi es jūtos tik droša. Ko tu saki?»

«Tu taču nedomā — kapenēs? Iekšā?» es jautāju, izlikdamies pārsteigts.

«Nē, bet tā pa gabaliņu,» viņa atteica, un mēs tiešām iegājām kapsētā.

Drīz ieraudzījām Romāniju kapenes un man atkal bija jāatzīst, ka pats liktenis man palīdz iet uz mērķi. Ņina kā izbailēs apstājās, cieši piekļaudamās man klāt. Kapeņu mūri ēnu un mēnesnīcas rotaļā izskatījās tik spokaini baigi.

«Nāc tuvāk,» es teicu, aptverdams viņas vidu. «No miroņiem nav ko baidīties. Aiziesim vismaz līdz Ferrari kapu kopiņai.»

«Man bail,» viņa čukstēja, bet es to vilku līdzi, kā pārgalvībā drošinādams.

Viņa pretojās, kā ko ļaunu nojauzdama, bet es neklausījos viņas ierunās, pēkšņi satvēru viņu abām rokām un pacēlis, nesu tieši uz Romāniju kapeņu durvīm.

«Ko tu dari!» viņa iekliedzās. «Laid! Laid mani vaļā! Dzirdi, dzirdi, man bail…»

Bet es jau atrados pie kapeņu durvīm. Tagad jau viņa vārda pilnā nozīmē iesāka cīņu ar mani. Ar vienu roku turēju viņu, ar otru izrāvu atslēgu, kuru līdz ar svecēm biju paslēpis kabatā, un pāris acumirkļos atslēdzu smagās dzelzs durvis.

Sajā brīdī, ar mani cīnīdamās, viņa norāva man brilles.

«Tu — kas tu esi?» viņa iekliedzās.

«Fabio!» es atbildēju, pēkšņi pārvērsdamies.

Viņa sagrīļojās manās rokās, vēlreiz paskatījās manī, bet mēs jau atradāmies aiz smagām kapeņu durvīm. Es aizgriezu atslēgu. Viņu bija sagrābušas ārprātīgas bailes. Neaprakstāmā uztraukumā tā žņaudza manu roku, tā ka es tik tikko varēju sameklēt sērkociņus un aizdegt sveci.

«Ko tu gribi ar mani darīt?» viņa runāja bez apstājas, drīz lūdzoši, drīz nikni, drīz nevarīgi. «Kas tu esi? Ak Dievs! Kas ar mani notiek? Tu — tu esi Fabio?»

«Jā, es esmu Fabio, no miroņiem uzcēlies, lai atriebtu to kaunu, ko tu — jūs abi man nodarījāt,» es iesaucos, nespēdams vairs valdīties. «Tu un Gvido! Vai tu vēl šaubies, kas esmu?»

«Fabio?» viņa murmināja, atraudamās no manis un kāpdamās atpakaļ pa trepēm lejā. «Vai tas var būt? Nē, es neticu, neticu — ak šausmas!»

Es viņai sekoju soli pa solim, līdz atradāmies kapeņu velvē.

«Tu netici,» es turpināju, viņā neatlaidīgi skatīdamies.

Ņina atbīdīja ar roku matus no pieres un pārbiedēti sekoja man ar acīm.

«Te būs vēl kaut kas, kas apliecina manu vārdu patiesību,» es turpināju un iesviedu tai klēpī ķēdīti ar medaljonu un naudas maku. «Tu taču tās pazīsti — un tas te,» es tai rādīju mūka Pestītāja tēlu, «tas man zārkā bija uzlikts uz krūtīm — tev tas arī var noderēt — varbūt, ka tu jau tagad jūti vajadzību pielūgt Dievu.»

Ņina pacēla roku, lai mani pārtrauktu, un tas izklausījās it kā viņa runātu pa sapņiem, kad viņa teica:

«Tu izkļuvi no šī pagraba?» viņa jautāja, apkārt skatīdamās. «Kā tas iespējams?»

Es uzminēju viņas domas un nicinoši iesmējos.

«Tas nav svarīgi. Izeja, kuru es toreiz atradu, tagad ir aizmūrēta, neviens no šejienes netiek ārā, izņemot mani,» es atbildēju.

Ņinai paspruka apspiests kliedziens, viņa nokrita pie manām kājām, tā ka izbira visi tie priekšmeti, ko es tai biju iesviedis klēpī.

«Fabio, Fabio! Taupi mani, apžēlojies par mani!» viņa kliedza. «Laid mani ārā, ļauj man dzīvot. Sauc mani visnekrietnākā vārdā, stāsti visai pasaulei par manu kauna darbu, apejies ar mani kā ar nekrietnāko nelieti, bet atstāj mani dzīvu! Es tevi gribu klausīt kā suns, bet atstāj man karstas asinis dzīslās — es nevaru ieredzēt aukstumu un tumsu, šos šausmīgos nāves pavadoņus.»

Kā drudzī raustīdamās, viņa ķērās man klāt.

«Es vēl esmu tik jauna!» viņa turpināja lūgties. «Vai tad es tiešām esmu tik nicināma, vai nav sievu, kam uz katra pirksta savs mīļākais un kas tomēr dzīvo nesodītas. Kādēļ tad man par to būtu tik grūti jācieš?»

«Kādēļ! Kādēļ!» es neganti kliedzu. «Tādēļ,ka tavs vīrs pats grib tevi tiesāt, tādēļ,ka viņš prasa, lai taisnībai dod godu, un iedrošinās sodīt par nodevību, kas apkauno viņa vārdu. Ja būtu vairāk tādu vīru kā es, tad arī jūs, sievas, būtu labākas. Un ar to tu arī nevari attaisnoties, ka tev bijis tikai viens mīļākais, tev nepietika ar to, ka piekrāpi divus, tu gribēji to pašu darīt vēl ar trešo. Ha! Vai tev metas bail! Jā, tu rakstīji Gvido skaistas mīlestības vēstules. Te viņas ir, es tās izlasīju un tagad man tās vairs nav vajadzīgas,» un es nosviedu vēstules Ņinai pie kājām.

Viņa nepakustināja ne pirkstiņu pēc tām; izmisumā tā vārtījās man pie kājām, mētelis bija noslīdējis no pleciem un uz rokām un kakla tai mirdzēja dārgakmeņi.

Es izņēmu briljanta diadēmu tai no matiem. «Tie pieder man tāpat kā šis briljanta gredzens, ko tu atdāvināji Gvido,» es kliedzu. «Briljanta diadēma piederēja manai mātei, ar to tev nav nekāda daļa. Tev der tie akmeņi, ko tev deva grāfs Oliva, zagta manta, ko salaupījis Sicīlijas bīstamākais laupītājs. Tādus tu tūliņ pat vari dabūt vēl vairāk—skaties!»

Es attaisīju šķirstu, kur atradās Karmelo Nerija laupījums. «Nu tu redzi, kur grāfs Oliva ņēma savu bagātību. Es šo mantu atradu tonakt, kad te uzmodos — toreiz es, zināms, nezināju, ka to varēšu izlietot. Te ir tas atlikums, to tu vari ņemt.»

16,   nodaļa.

Ņina piecēlās kājās, apņēma mēteli ar drebošām rokām ciešāk ap pleciem, piegāja kā bez spēka pie šķirsta un pārliecās pār to. Tā kā cerība un mantkāre pamirdzēja tās bālajā sejā. Es skatījos viņā izbrīnījies — cik viņa izskatījās veca — maigā sejas krāsa bija izzudusi, āda bija sausa un dzeltena kā dienvidzemju saulē izžuvusi, zelta mati sajukuši karājās gar deniņiem, vienīgi acīs vēl bija patvēries jaunības skaistums. Asas sāpes man iedzēla dvēselē.

«Ak sieva, ko es tik karsti mīlēju, par kuru es būtu varējis mirt, kādēļ tu man to esi darījusi!» es iesaucos. «Manai uzticībai uz tevi nebija robežu, es tev būtu piedevis ja tu mazākais pirms manas nāves Gvido nebūtu pieņēmusi par mīļāko! Es klusu būtu staigājis pa savu dzīves ceļu — tik liela bija mana mīla! Bet kad es no tavas pašas mutes dzirdēju par tavu noziegumu, kad es dzirdēju, ka jūs jau dažus mēnešus pēc mūsu kāzām mani krāpāt, ka savai nodevībai par apsegu lietojāt manu mīlu, manu vārdu un godu, ak Dievs, vai tad es vairs varēju piedot! Es tevi bezgala mīlēju un tādēļ mana vilšanās bija jo rūgtāka.»

Viņa kļuva tāda kā uzmanīgāka, bālās lūpas savilkās tādā kā smaidā.

«Fabio, Fabio!» viņa čukstēja.

Neviļus balss man kļuva tāda kā maigāka, gandrīz sirsnīga, kad es teicu:

«Jā, Fabio! Vai tad es vairs neesmu tikai Fabio ēna? Ņina, vai tev maz iespējams pārdabūt pār lūpām šo ienīsto vārdu? Es tevi mīlēju, bet tu man nedevi ne drusciņ mīlas — tu salauzi manu sirdi un pataisīji mani par to, kas es tagad esmu.»

«Fabio, Fabio, piedod man!» viņa čukstēja. «Es pārsteidzos, es nebūt tevi nenicinu! Nāc, es tev gribu atmaksāt par visām tavām ciešanām, es tevi mīlēšu, būšu tev uzticīga, dzīvošu tikai tev! Skaties uz mani, vai es vēl neesmu skaista?»

Viņa kaislīgi apkampa mani, izstiepa lūpas man pretī un ar lielajām acīm jautājoši un bailīgi skatījās manī, it kā gribētu uzminēt manas domas. Es skatījos viņā ar līdzcietību.

«Skaistums ir tārpu barība — man tas nerūp,» es atbildēju. «Ko līdz skaista miesa, ja viņā mājo zema dvēsele! Piedot ir par vēlu — es nevaru piedot! Par vēlu*»

Dziļš klusums sekoja maniem vārdiem. Ņina vēl turēja mani cieši apkampusi, bet viņas acis skatījās manī, it kā meklētu ko zudušu.

Arā, kapsētā, vējiņš šalca ciprešu zaros, svilpoja pagraba mūra caurumos un kaktos un raustīja dzelzs durvis, it kā lielais laupītāju virsnieks būtu izmucis ar visām ķēdēm un gribētu tikt iekšā, pie savām mantām. Pēkšņi Ņinas sejā parādījās tāda kā viltības ēna un, iekams es paspēju apskatīties, viņa veikli izrāva man dunci.

«Par vēlu? Nē, vēl nemaz nav par vēlu!» viņa, mežonīgi iesmiedamās, kliedza. «Mirsti, neģēli!»

Spožais tērauds pazibēja gaisā, lai atņemtu man dzīvību, bet es sagrābu viņas viltīgo roku un izmisis cīnījos ieroča dēļ. Vienu acumirkli Ņina izrādīja pārcilvēcisku spēku, rāva man roku un turēja dunci cieši saspiedusi, bet es viņu tomēr pievārēju, nospiedu to pie zemes elsojošu, nogurušu, ar mežonigi ieplestām acīm, izrāvu dunci no rokas un draudēdams vicināju viņai to pār galvu.

«Kas nu ir slepkava?» es jautāju ar rūgtu izsmieklu. «Ak, kāds prieks tev izputēja, kā tu būtu uzgavilējusi, ja būtu ķērusi man sirdi! Kādus melus tu atkal būtu izdomājusi, kādas saldas lūgšanas atkal skaitījusi, saņēmusi mazās, ar manām asinīm aptraipītās rociņas! Jā, līdz

savam mūža galam tu pasauli būtu pratusi krāpt un būtu mirusi kā svētā. Un tu iedrošinies lūgt, lai es tevi taupot!»

Es uzreiz apklusu, jo Ņinas seja pēkšņi kļuva tāda savāda, šausmīga. Viņas acis maldījās apkārt kā negudras, un tad sāka skatīties kādā tumšā kaktā. Drebēdama tā rādīja turp ar roku un klusu, un bailīgi teica:

«Skaties, skaties, kā viņš tur stāv, kāds viņš bāls! Stāvi mierā, nerunā, viņš tavu balsi nedrīkst dzirdēt! Es iešu pie viņa un visu izteikšu — visu!»

Viņa uzcēlās un lūdzoši izstiepa rokas.

«Gvido! Gvido!» viņa teica. i

Ar šausmām es skatījos uz to vietu, kas saistīja Ņinas uzmanību. Tur vairāk neko neredzēju kā tumsu.

Viņa saķēra mani aiz rokas.

«Nokauj, nokauj viņu, tad es piederēšu tikai tev!» viņa čukstēja. «Ak, viņš nāk — nāk!» tā iekliedzās un atrāvās atpakaļ, it kā viņai kāds draudētu.

«Gvido, neaiztiec mani, nedari to! Ak jā, es esmu brīva,

Fabio ir miris.»

Ar augšup paceltām, ārprātīgām acīm tā pēkšņi palika stāvot kā pārakmeņojusies. Kādu šausmu parādību viņa atkal iedomājusies redzam?

Pacēlusi abas rokas, it kā galvu gribētu sargāt no sitiena, viņa skaļi iekliegdamās nokrita zemē un palika guļot.

Vai viņa bija tikai pamirusi, vai mirusi?

Mana atriebības kāre bija apmierināta, mani pārņēma ārprātam līdzīgs apmierinājums. Kad mana lode Gvido \

nogāza gar zemi, tad es jutu tā kā līdzcietību un sāpes, bet tagad es nepazinu žēlastības, nedz kādas citas maigākas jūtas. Ferrāri vaina jau gan arī bija liela, bet viņa to bija pavedusi, viņas vaina bija lielāka. Te nu viņa gulēja, bāla un mēma, kā mirusi — varbūt, ka viņa arī tiešām mirusi, kas man par daļu! Vai viņas mīļākā aizgājušais gars bija uzmodinājis viņas sirdsapziņu?

Es varbūt nemaz nebūtu brīnījies, ja man blakus parādītos viņa bālā ēna, lai tāpat kā es skatītos uz neuzticīgo, kura mums abiem bija izpostījusi dzīvi.

«Ak Gvido, apskaidrotais draugs, vai tu redzi, kā es par tevi atriebjos?» es čukstēju. «Nu tu mierīgi vari dusēt,

debesu Tēvs tev piedos grēkus! Bet elle nevar būt diezgan karsta, lai šķīstītu Ņinas dvēseli.»

Kā vilcinādamies es pagriezos uz durvju pusi.

Ir laiks viņu atstāt, es, cieši apņēmies, teicu. Ja arī Ņina vēl nebija mirusi, tad daudz vēl nevarēja trūkt.

Bet es tomēr atkal apgriezos, vējš neapnicis raustīja dzelzs durvis un, žēli gaudodams, klīda pa pagrabu. Svece bija stipri nodegusi un metās arvien tumšāks. Pie tumsas es biju tāpat pieradis kā pie naktsputnu bļaušanas un spārnu švīkstoņas, kas tagad, gaismas izbiedēti, bija salīduši mūra iedobumos. Dobji nodunēja kapsētas pulksteņa zvans.

Viens!

Gandrīz divas stundas jau bija pagājušas, mūs droši vien sen jau meklēja. Lai meklē! Kas par to! Te mūs neviens nemeklēs. Stingriem soļiem es devos uz trepēm, bet tiklīdz taisījos jau kāpt augšā, tā Ņina piecēlās. Samaņa bija atgriezusies.

Nemaz nezinādama, ka es to gribu te atstāt viņas liktenim, viņa murmināja nesaprotamus vārdus, glaudīja zelta bizes un tad sāka šausmīgi smieties. Tad viņa atkal smaidīja kā bērns un sāka sakārtot savu apģērbu; viņa pārliecās pār laupītāja šķirstu, apskatīja tā saturu un aplika sev vienu greznuma lietu pēc otras, kamēr ar tām bija gluži apkrāvusies. Viņas izturēšanās man bija pilnīgi nesaprotama, es viņai nemanot tuvojos.

Klau! Kas tas bija? Ārā dzirdēja dobju rūkoņu un tad stipru spērienu. Ārā neganti plosījās vētra. Bet Ņina tā bija nogrimusi savā darbā, ka neko nedzirdēja. Pēkšņi tā sāka smieties, tā ka man asinis sastinga dzīslās — tie bija ārprātīgās smiekli.

Es viņai uzsaucu stingrā balsī:

«Ņina, Ņina!»

Viņa smiedamās apgriezās, acis dega, vaigos atkal bija asinis, ar dārgakmeņiem apkārtās drēbēs, ar vaļā atlaistiem matiem tā izskatījās pārdabiski skaista. Mani pārņēma līdzcietība, un es atkal teicu:

«Ņina!»

Atkal atskanēja viņas šausmīgie smiekli, tad viņa čukstēja: «Mans Gvido, vai tu tas esi, vai tu mans mīļais draugs?»

Tad viņa sāka dziedāt vājā, bet skaidrā balsī:

«Sēro, lakstīgala mana,

Sāpju putniņ, dziedi vēl!

Klau, kā meži pretī zvana,

Sāpju putniņ, dziedi vēl!

Sēro, lakstīgala mana,

Tavu balsi meži mīl!»

Dzirdot šo veco, pazīstamo dziesmu, dusmas man aprimās, straujā sirds iekvēlojās no jauna. Sajā stāvoklī viņa vairs nebija tā sieva, kas mani bija krāpusi, aptumšotais prāts darīja to bezspēcīgu, es tai ne matiņu nedrīkstēju vairs aiztikt. Ātri apņēmies, noliecos, lai to vestu ārā no pagraba, bet viņa dusmīgi uzsita ar kāju pie zemes un atraidīja mani.

«Kas tu esi?» Viņa pavēloši kliedza. «Kā tu drīksti atstāt savu kapu? Tu esi miris.»

Viņa aizgriezās no manis, nicinoši smīnēdama, iesaukdamās sasita rokas un tad čukstēja tā kā kādam, kurš tai stāvētu blakus:

«Gvido, viņš taču ir miris! Vai tu par to nepriecājies?» viņa apklusa, it kā gaidītu atbildi, un tad runāja atkal:

«Tu klusē, vai tev ir bail? Kādēļ tu esi tik bāls, tik nopietns? Vai tev varbūt ir stāstīts, ka es tev neesot uzticīga? Nē, nē, netici tam, es tevi vēl vienmēr mīlu. Bet es jau biju aizmirsusi — tu arī esi miris, Gvido! Tik tagad man ienāca prātā — nu tu man neko nevari darīt — es esmu brīva un laimīga!»

Smīnēdama viņa dziedāja tālāk:

«Atlec saule liela, balta,

Tava dziesma zaros klus —

Kapa mūros viena, salta Mana mīla mūžos dus.»

Bet ārā mums virs galvām rūca un dārdēja — kas tik tas varēja būt?

«Kapa mūros viena, salta …» Ņina dudināja un rakņājās pa šķirstu ar dārgakmeņiem. «Jā, jā, sāpju putniņ — ak!»

Priecīgi iekliegdamās, tā paķēra kādu spoguli pērļu rāmī, kas tai likās sevišķi patīkams. Nemaz nezinādama, ko dara, viņa apsēdās uz mana šķirsta un smīnēdama apbrīnoja sevi spogulī. Es skatījos viņā ar lielāko līdzjūtību, vai es varēju tiesāt šo ārprātīgi smaidošo cilvēku. Viņa bija zaudējusi prātu, vai tas jau nebija pietiekoši bargs sods?

Es mēģināju vērst uz sevi viņas uzmanību, gribēju to uzrunāt, bet nepaspēju izteikt ne vārda, kad atskanēja briesmīgs rībiens, un iekams es paspēju paspert soli uz Ņinas pusi, kas vēl vienmēr smaidīdama apbrīnoja sevi spogulī, pagraba mūra velve nodrebēja un tūliņ iebruka putekļi, akmeņi un kaļķi. Acis aizmiedzis, šausmu sagrābts, atrāvos atpakaļ.

Kad atkal paskatījos — viss bija tumšs un kluss. Vētra gaudoja vēl šausmīgāk ap mūriem, vēja grūdiens iedrāzās pa velvi un iemeta man acīs sakaltušas lapas, es dzirdēju, ka ārā koki brakšķēdami locījās vētrā.

Klau! vai tur kāds nekunkst? Bezgalīgās bailēs drebēdams, es visas kabatas izmeklēju pēc sērkociņiem, beidzot tos atradu un šausmās valdīdamies, uzšķīlu uguni, bet telpa bija tik tumša, ka pirmā acumirklī neko nevarēju atšķirt.

«Ņina!» es kliedzu. «Ņina!»

Nekādas atbildes.

Es ieraudzīju izdzisušo sveci, iededzu un skatījos apkārt … un tad … mežonīgi iekliedzos.— Ak Dievs, taisnais Dievs! Tava atriebība bija bargāka par manu.

Milzīgi liels akmens vētrā bija atšķīries no mūra un sadragājis Ņinu, kas brītiņu iepriekš vēl smaidīdama sēdēja uz šķirsta. Izņemot mazo, balto roku, kuras pirkstā mirdzēja laulības gredzens, no viņas vairāk nekas nebija redzams. Kamēr es vēl tajā skatījos, tā noraustījās, pacēlās un nokrita atpakaļ un tad viss bija mierā. Šausmas, šausmas!

So mazo roku es vienmēr redzu sapnī — viņa mani apsūdz — māj, draud — lūdzas — un neliks mani laikam mierā, kamēr dzīvošu. Zem akmens varēja redzēt gabaliņu no viņas dārgā apģērba, tumšas asinis to bija aptraipījušas.

Es piestreipuļoju pie mazās, baltās rokas, saķēru to un gribēju skūpstīt, bet kaut kas manī pret to sacēlās. Es pacēlu no zemes mūka Pestītāja tēlu un iespiedu to viņas siltos pirkstos.

«Tevis labā es neko vairs nevaru darīt. Kristus lai tev piedod, es nevaru,» es čukstēju.

Tad apgriezos un kā nelabu garu vajāts metos uz izeju, kur izdzēsu sveci. Tāda kā iekšēja balss lika man atskatīties, un to, ko tur redzēju, es neaizmirsīšu, kamēr vien dzīvošu.

Akmenim krītot, pagraba jumtā bija radies liels caurums, pa kuru tagad iespīdēja mēness spokainie stari un viņu zaļganajā gaismā vēl skaidrāk bija redzama slaikā, baltā roka. No mirdzošiem akmeņiem man sāpēja acis, un Pestītāja spožais sudraba tēls viņas vaska pirkstos jauca man galvu. Iekliegdamies kā traks skrēju augšā pa trepēm, atrāvu dzelzs durvis, pa kurām viņa nekad vairs neies, un atrados ārā. Vētra plosījās tikpat traki kā mana sirds, kā negudrs es aizcirtu pagraba durvis un divreiz aizgriezu atslēgu. Vēl nespēju apjēgt, ka Ņina tiešām pagalam, un es apķēros pats, ka skaļi runāju.

«Beidzot! Viņa vairs nevar tikt projām, slepenais caurums ir aizmūrēts, neviens nedzirdēs viņu kliedzam. Vēl īsa cīņa, un tad beigas — viņa nekad vairs nesmiesies, neskūpstīs, nekad vairs nemīlēs un nekrāps vīriešus. Viņa ir aprakta — dzīva aprakta.»

Tā pats ar sevi runādams, es taisījos iet. Man trīcēja viss augums un samaņa gribēja zust. Zeme zem kājām grīļojās un mēness spokaini mirdzēja pie debesīm. Visa pasaule likās pret mani saceļamies, es skrēju projām un atstāju viņu vienu.

* * *

Nepazīts un bez traucējumiem atstāju Neapoli. Ietinies mētelī, es gulēju uz kuģa.

Vecajam kapteinim, kuram mans draugs Andreo bija mani ieteicis, es nemodināju nekādas aizdomas.

Rīts bija jauks, putojošie viļņi šļācās līdz mastu galiem, it kā gribētu skūpstīt nevaldāmo vēju, un pavasara saules zelta stari sarkdami spiedās lejup.

Nervi man bija tā noguruši, ka es visu redzēju kā drudža murgos: zilos viļņus, smaidošo sauli, tēvijas krastūs, kas kļuva arvien neskaidrāki. Tikai tumšo kapu es redzēju skaidri, kur biju atstājis Ņinu. Tagad es biju pilnīgi pārliecināts, ka viņa tiešām vairs necelsies — liktenis viņu bija nokāvis, ne es! Mans nolūks bija viņu glābt, kaut arī viņa līdz pēdējam acumirklim bija pilna melu un viltības un tīkoja pēc manas dzīvības.

Tā bija laime, ka akmens viņu nosita, kas zina, ko nākotne tai būtu nesusi?

Man negribējās vairs par to domāt, izvilku no kabatas pagraba atslēgu un iesviedu to jūrā.

Ūdens augstu uzšļāca gaisā.

Tagad viss bija kārtībā, neviens man nedzinās pakaļ, neviens pēc manis neprasīja. Bez kādiem sarežģījumiem es nonācu Civitā Veķia un no turienes uz Leghornu, kur iesēdos kuģī, kas brauca uz Dienvidameriku.

Tā es pazudu no pasaules un otrreiz aprakos dzīvs. Mūža mežos es atradu mieru un nekad tos vairs neatstāšu.

Nevienam nevarēja ienākt prātā, ka tas vienkāršais kolonists, kas kopā ar citiem strādniekiem centās mežus pārvērst tīrumos, varētu būt grāfs Oliva, kuram pazūdot, visa Itālija kādu laiku bija satraukta, neviens nebūtu varējis iedomāties, ka tas varētu būt šis bēdu sagrauztais, nopietnais vīrs.

Tuvākā pilsētā es kādreiz laikrakstos lasīju ziņojumu ar šādu virsrakstu:

«Noslēpumains notikums Neapolē.»

No šī ziņojuma es dabūju zināt, ka grāfu Olivu meklējot un ka visi esot ļoti uztraukti par viņa pēkšņo aizceļošanu ar jauno sievu. Viesnīcas saimnieks un tāpat arī grāfa agrākais sulainis Vincents tikuši nopratināti, bet nekas nebija izzināts, kas būtu varējis vest uz pēdām. Tiesa ar pateicību saņemtu kuru katru ziņu par grāfu, bet pēc gada Romāniju pils pāriešot valsts īpašumā, ja nebūšot nekādu drošu ziņu, ka viņš dzīvs.

Es noliku avīzi pie malas.

Kādēļ tad neizmeklēja Romāniju ģimenes kapus? Tur viņi būtu tikuši skaidrībā. Bet es pazinu neapoliešus, viņi drīzāk mērim būtu devušies rokās, nekā gājuši miroņu pagrabā. Man bija patīkami, ka mans īpašums nāk valsts rokās. Ar apmierinātu sirdi es atgriezos savā būdiņā.

Kā jau iesākumā teicu, tad esmu miris cilvēks, trokšņainai pasaulei gar mani nav nekādas daļas tāpat, kā man gar viņu. Mani biedri ir milzu koki, jautrie putni un čukstošā zāle; tikai tiem es atklāju savu nabaga izmocīto sirdi. Vai tas dabiski, ka es vēl vienmēr ciešu? Atriebība ir salda, bet kas lai apraksta tās mokas, ko sagādā atmiņas? Es velti pūlējos Ņinai piedot, bet tas man neizdevās un vēl tad, kad būšu miris, manai ēnai to vajadzēs vajāt un cīnīties ar to mūžu mūžos.

Tomēr es neubagoju pēc žēlastības — man nevajag līdzcietības. Es vainīgos sodīju un pats esmu vairāk cietis nekā viņi. Tur nekas nebija grozāms. Bet es neko nenožēloju, arī sirdsapziņa man neko nepārmet. Tikai viens mani moka, tādas muļķīgas domas — naktīs, kad uz mani skatās pilns mēness, mani apstāj domas, es aiztaisu logu slēģus, aizbultēju durvis, bet nekas nelīdz! Neskatoties uz visu to, rēgi tomēr iezogas istabiņā.

Tur, kur es tagad dzīvoju, mēnesnīca ir dzeltena kā zelts, tādēļ es nevaru saprast, kādēļ stars, kas man tik bieži iedveš bailes, izskatās tāds zaļgani bāls.

Mazā, ar briljantiem izgreznotā rociņa kust gaišā mēnesnīcā, viņa paceļas, draud man, dreb un aicina mani, lūdzās, pavēl, aicina arvien tālāk un tālāk uz nezināmu malu, kur mājo noslēpumainas briesmas, kur nav vairs ne gaismas, ne mīlas.

Bet nakts nav mūžīgi gara, nāk diena un aicina atkal laukā, mežā, kur līdumi kūp un saule dedzina vaigā.

SATURS

VENDETTA

Ievads

251

Pirmā dala

253

Otra daļa

370

M. Korelli VENDETTA

Redaktores G. Šiliņa, F. Kocena Korektore A. Kronberga

Izdevniecība «Kontinents»,

Programmētāja S. Balode. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV—1011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. ,Nv 657.

Vendetta / M. Korelli: Romāns. — R., Kontinents, 1994. — 444 lpp. — (Vakara romāns).

«VAKARA ROMĀNS».

Izdevniecība «Kontinents»

Latvijā vispopulārākā sērija

1993o gadā izdotās grāmatas:

Aīda Nicdra «SARKANĀ VĀZE»,

«CILVĒKS AR ZELTA ACĪM»

Zenta Mauriņa «FRANCESKA», «BĒRZA TĀSS»

Georgs Borns «GRĀFIENES PAMEITAS ERKSĶAINA1S CEĻŠ»

Gijs de Mopasāns «DZĪVE», «STIPRA KĀ NĀVE»

Ernsts Pinkerts «MANS SAULAINAIS ZĒNS»

Edvards Bulvers «PASTARĀ DIENA POMPEJĀ»

Heinrihs Šūmahers «LORDA NELSONA PĒDĒJĀ MĪLA»

Vikija Bauma «LIELAIS VIENREIZVIENS»

1994. gadā iznāks sekojošas grāmatas:

Emīlija Prūša «ITĀLIETE»

Marija Korelli «VENDETTA»

Elinora Glaina «MĪLA IR AKLA»

Olivija Vcdslija «DZĪVES VIRPULIS»

Moriss Dekobrā «LIKTENĪGĀ SIEVIETE», «SFINKSA RUNĀ»

Magda Trota «BALTAIS MARMORA JĀTNIEKS»

Magda Trota «NESĀPINI MANU SIRDI»

Sērijā «VAKARA ROMĀNS»

DIVI AIZRAUJOŠI ROMĀNI PAR MĪLESTĪBU.

Olivija Vedslija,«DZĪVES VIRPULIS»

stāsta par nabadzīga, bet talantīga mākslinieka un jaunas, bagātas atraitnes sarežģītajām attiecībām. Alkdams kļūt slavens, jaunais mākslinieks nerēķinās ar citu jūtām un rada ilūziju, ka viņa kārtējā aizraušanās ir īsta mīlestība.

Elinora Glaina «MĪLA IR AKLA»

vēsta par sarežģītu, svešu jūtu pasauli, kas divu nepazīstamu cilvēku kopējā dzīves ceļa sākumā ir nežēlīga un mokoša. Jo ar varu un naudu mīlestību vēl neviens nav spējis iegūt. Dzīve liekas nepanesama, bet laiks veic savu darbu. Lēnām, kā rozes pumpurs pavasarī, uzplaukst mīlestība, trausla, neaizsargāta, līdz izšķirošā likteņa pagriezienā tā spēj pārtapt skaistā, spēku un mirdzumu starojošā saulē.

Kā vienmēr, mūsu grāmatas var iegādāties Rīgas centrālajā grāmatnīcā,

Jāņa Rozes grāmatnīcā un SIA «Āgenskalns» veikalos Pārdaugavā.

Sērijā «VAKARA ROMĀNS»

Slavenais angļu rakstnieks edvards bulvers savā romānā

«PASTARĀ DIENA POMPEJĀ»

atklāj lasītājiem lielās Romas impērijas, patriciešu, vergu, gladiatoru un hetēru pasauli, netikumu un cēlu jūtu pasauli.

Par spīti likteņa pavērsieniem un dabas katastrofai — Vezuva izvirdumam, uzvar Glauka un Jones mīlestība.

«Jaunām, mīlošām sirdīm laiks aizskrien vēja ātrumā. Jone savu mīlestību Glaukam vairs ilgāk neslēpa, un viņu vienīgais sarunu priekšmets tagad bija šī mīlestība. Viņu nākotnes cerības staroja pār viņu tagadnes laimi, it kā zilas ziedoņa debesis virs puķainām pļavām. Rūpes un nāve viņiem tagad šķita gluži nepazīstamas lietas. Varbūt viņi visus savus jaunības spēkus tādēļ savienoja šinī mīlestībā, ka viņiem toreizējos apstākļos cita neviena mērķa nebija, priekš kura tie būtu varējuši censties, un politiskā dzīve nedeva gadījumu nekādai citai darbībai.»

CIENĪJAMIE LASĪTĀJI!

Šīs un citas grāmatas Jūs variet pieprasīt grāmatnīcā «Grāmatas pa pastu», Kvēles ielā 15, Rīgā, LV —1024. Grāmatas izsūta ar uzliktu pēcmaksu, t. i. samaksa izdarāma pie grāmatas saņemšanas vietējā sakaru nodaļā.

Content

Korelli Marija Vendetta

IEVADS

Pirmā daļa

1. nodaļa.

2.    nodaļa

3.nodaļa.

4.    nodaļa

5.     nodaļa.

6.    nodaļa

7.    nodaļa

8.    nodaļa.

9.    nodaļa

10.    nodaļa.

11.    nodaļa.

12.   nodaļa.

13.   nodaļa.

14.   nodaļa.

15.    nodaļa

16. nodaļa.

17. nodaļa.

18. nodaļa.

19. nodaļa.

Otra daļa.

1. nodaļa

2. nodaļa

3.   nodaļa.

4.    nodaļa.

5.    nodaļa.

6.    nodaļa.

7. nodaļa.

8.   nodaļa.

9.   nodaļa.

10.   nodaļa.

11.   nodaļa.

12.   nodaļa.

13.   nodaļa.

14. nodaļa.

15.  nodaļa,

16,   nodaļa.

SATURS

«VAKARA ROMĀNS».