Šovs Ērvins

Vienam daudz, otram maz

Ērvins Šovs

Vienam daudz, otram maz

Romāns

.

PIRMĀ DAĻA

..

1. nodaļa

1945

ī

Vieglatlētikas treneris misters Donelli pārtrauca nodarbības pirms laika, jo Henrija Fullera tēvs bija atnācis uz skolas sporta laukumu pateikt Henrijam, ka tikko saņemta telegramma no Vašingtonas, kurā teikts, ka Henrija brālis Vācijā kritis kaujā. Misters Donelli vispirms izkārtoja Henrijam iespēju vienatnē pārģērbties un kopā ar tēvu aiziet un tikai tad uzsvilpa, sapulcinādams kopā puišus, un sacīja, lai, godinot kritušā piemiņu, visi ejot mājās.

Laukumā trenējās arī beisbola komanda, bet no beisbolistiem neviens šajā pēcpusdienā nebija zaudējis brāli, tādēļ viņi palika un turpināja treniņu.

Rūdolfs Džordeiks (200 m barjerskrējiens) iegāja ģērbtuvē un nodušojās, kaut gan nebija tā saskrējies, lai būtu svīdis. Mājās nekad nepietika karstā ūdens, tādēļ viņš, kad vien bija iespēja, izmantoja skolas vingrotavas dušu. Vidusskola bija celta 1927. gadā, kad naudas nevienam netrūka, dušas telpas bija plašas, karstā ūdens — cik uziet. Bija pat peldbaseins. Parasti Rūdolfs pēc treniņa arī izpeldējās, bet šajā dienā viņš to nedarīja — godinot kritušā piemiņu.

Zēni ģērbtuvē runāja paklusu un nezirgojās kā parasti. Smailijs, komandas kapteinis, pakāpās uz sola un sacīja, ka, pēc viņa domām, ja vien notikšot piemiņas dievkalpojums Henrija brālim, viņiem vajadzētu samest naudu un nopirkt vainagu. Ar piecdesmit centiem pietiktu. No zēnu sejām bija skaidri nolasāms, kurš var pieciest piecdesmit centus un kurš nevar. Rūdolfs nevarēja tos pieciest, tomēr apzinīgi centās izlikties, ka var. Tūliņ gatavi ziedot savu artavu bija tie zēni, kurus vecāki rudenī veda uz Ņujorku iegādāties garderobi nākamajam mācību gadam. Rūdolfs drēbes pirka turpat Portfilipā, Bernsteina universālveikalā.

Tomēr viņš bija glīti un kārtīgi ģērbies — krekls ar apkaklīti un kaklasaiti, zem ādas vējjakas svīteris, brūnās bikses saglabājušās no uzvalka, kura svārkam bija izdiluši elkoņi. Henrijs Fullers piederēja pie zēniem, kuriem drēbes pirka Ņujorkā, iaču Rūdolfs skaidri zināja, ka šodien tas Henrijam nesagādā ne mazāko prieku.

Rūdolfs ātri pazuda no ģērbtuves, jo negribēja iet mājup kopā ar kādu no pārējiem zēniem un runāt par Henrija Fullera brāli. Ar pašu Henriju viņš sevišķi nedraudzējās, jo tas, kā jau visi svarcēlāji, bija pastulbs un Rūdolfs nevēlējās liekuļot pārmērīgu līdzjūtību.

Skola atradās pilsētas visapdzīvotākajā rajonā uz ziemeļaustrumiem no centra, un to iekļāva vairāk vai mazāk savrup izkaisītas ģimenes mājas, kas bija celtas vienā laikā ar skolu, kad pilsēta sāka plesties plašumā. Sākumā tās visas bija būvētas pēc viena projekta, bet gadu ritumā īpašnieki katrs savai mājai koka rotājumus un durvis bija nokrāsojuši dažādās krāsās, vārgā cerībā panākt daudzveidību pielipinājuši pa balkonam vai izveidojuši kādu erkera logu.

Ar grāmatām padusē Rūdolfs nesteidzīgi gāja pa padrupušajām ietvēm. Bija vējaina, bet ne pārāk dzestra agrīna pavasara diena, un viņš — pacilātā noskaņojumā pēc izkustēšanās saīsinātajā treniņā — izjuta šo pēcpusdienu gandrīz kā brīvdienu. Daudziem kokiem jau bija izplaukušas lapas un citiem brieda pumpuri.

Skola atradās pakalnā, no kura varēja pārredzēt Hudzonas upi, vēl saltu un nemīlīgu kā ziemā, visus pilsētas baznīcu torņus un tālumā dienvidu pusē dūmojošo Boilena ķieģeļu un flīžu cepli, kur strādāja viņa māsa Grētiņa, bet līdztekus upei — Centrālā Ņujorkas dzelzceļa sliedes. Portfilipā pašlaik nebija nekā pievilcīga, skaistums tai piemita pagātnē, kad baltās koloniālā stila ēkas mijās ar nopietnajām Viktorijas laika celtnēm. Ekonomiskais uzplaukums divdesmitajos gados icplūdināja pilsētā daudz jaunu iedzīvotāju, galvenokārt strādniekus, kuru šaurie, tumšie mājokļi ātri izpletās pa visu pilsētu. Bet tad, depresijas laikā, ik otrais palika bez darba, nevīžīgi uzceltās mājeles sagrabēja arvien vairāk, un Rūdolfa māte allaž sūkstījās, ka pilsēta pārvērtusies graustos. Gluži tā nebija. Pilsētas ziemeļu daļā vēl joprojām staltojās daudzi lieli, lepni nami, pletās platas ielas, un īpašnieki bija pratuši visās laiku mijās noturēt savus mitekļus pieklājīgā izskatā. Arī turpat blakus nolaistajiem nameļiem dažuviet bija lielas ģimenes mājas, kas nebija pamestas, un tās aiz plašajiem zālieniem un vecajiem kokiem vēl joprojām izskatījās greznas.

Karš no jauna bija atmodinājis Portfilipu dzīvei: ķieģeļu un flīžu ceplis, tāpat ari cementa fabrika strādāja ar pilnu jaudu, pat miecētava un Baifīlda apavu fabrika bija atsākušas darbu; jo saņēma armijas pasūtījumus. Taču kara laikā cilvēkiem prāts nenesās uz apkārtnes izdaiļošanu, pietika gana citu rupju, un pilsēta, ja vien tas iespējams, izskatījās nožēlojamāka nekā jebkad.

Sai dzedrajā, saulainajā pēcpusdienā raudzīdamies uz juku jukumis sabūvēto pilsētu, Rūdolfs ieprātojās, nezin vai jel kāds būtu ar mieru atdot dzīvību, lai šo pilsētu aizstāvētu vai ieņemtu, kā Henrija Fullera brālis bija atdevis dzīvību, lai ieņemtu kādu tikpat nenozīmīgu pilsētu kaut kur Vācijā.

Klusībā viņš cerēja, ka varbūt karš vēl ieilgs gadus divus, lai gan pašreizējā situācija tādām cerībām pamatu nedeva. Drīz viņam būs septiņpadsmit, un vēl pēc gada viņš varēs iestāties armijā. Viņš jau redzēja sevi mundieri ar leitnanta uzplečiem, redzēja sevi atbildam uz kareivju sveicinājumu, redzēja sevi pamājam triecienvadam, lai seko viņam automātu uguni. Tā bija īstu vīru dzīve. Viņš nožēloja, ka armijā vairs nav kavalērijas. Tas tikai būtu ko vērts — zobenu vicinot, pilnos auļos uz priekšu drāžoties, vajāt nicināmo ienaidnieku!

Mājās viņš par kaut ko tamlīdzīgu neiedrošinājās bilst ne pušplēsta vārda. Viņa mātei uznāca histērija, tiklīdz kāds ieminējās vien, ka karš varētu ieilgt un arī viņas Rūdolfs tiktu iesaukts. Viņš zināja, ka daži zēni mobilizācijas punktā uzdod nepareizu vecumu, klīda valodas par piecpadsmit, par četrpadsmit gadus veciem zēniem, kas iekļuvuši flotē un apbalvoti ar ordeņiem, taču viņš nespēja mātei tik ļoti nodarīt pāri.

Kā parasts, viņš apmeta līkumu līdz mājai, kur dzīvoja mis Leno. Mis Leno bija viņa franču valodas skolotāja. Pašlaik viņa nekur nebija redzama.

Tad viņš devās lejup pa Brodveju, pilsētas galveno ielu, kas stiepās līdztekus upei un vienlaikus bija arī šoseja, pa kuru no Ņujorkas štata varēja aizbraukt uz Elbeniju. Viņš sapņoja par automašīnu, tādu, kādas redzēja aizzibam cauri pilsētai. Kad viņam būs sava mašīna, viņš katru nedēļas nogali brauks uz Ņujorku. īsti labi gan viņš nezināja, ko Ņujorkā darīs, bet brauks gari katrā ziņā.

Brodveja bija neaprakstāmi juceklīga satiksmes un tirdzniecības iela, kur cits citam blakus rindojās skārņi, pārtikas preču tirgotavas un prāvi veikali, kuros pārdeva sieviešu apģērbus, lētas rotaslietas un sporta piederumus. Rūdolfs, kā parasts, apstājās pie Armijas un flotes veikala loga, kur kopā ar darba apaviem, dungriņbiksēm un kokvilnas krekliem, baterijām un kabatas nažiem bija izlikti makšķerēšanas piederumi. Viņš nespēja novērst acis no slaidajiem, elegantajiem spiningiem un dārgajām spolēm. Viņš makšķerēja upē un sezonas laikā arī foreļu strautos, kur visiem atjauts makšķerēt, taču makšķeres viņam bija gaužām primitīvas.

Izgājis cauri īsai šķērsielai, viņš iegriezās pa kreisi Vanderhofa ielā. Vanderhofa iela, kur viņš dzīvoja, stiepās paralēli Brodvejai un it kā centās to imitēt, bet viss iznāca aplam nožēlojami, apmēram tā, it kā ubags noskrandušā uzvalkā un nomītos zābakos mēģinātu izlikties, ka piebraucis kadiljakā. Veikaliņi bija mazi un logos izliktās preces noputējušas, šķiet, veikalu īpašnieki paši saprata, ka tādai ekspozīcijai nav nekādas nozīmes. Vairākiem veikaliem skatlogi joprojām bija aizsisti ar dēļiem kopš 1930. vai 1931. gada, kad tirgotavas bija beigušas eksistēt. Kad īsi pirms kara ielā atjaunoja kanalizāciju, Ūdensvada un kanalizācijas saimniecības pārvalde nocirta visus kokus, kas bija ietvēm devuši ēnu, un nevienam pat prātā nenāca iedēstīt jaunus. Vanderhofa iela bija gara, un, jo tuvāk Rūdolfa mājām, jo nožēlojamāka tā kļuva, it kā ar katru soli dienvidu virzienā viņš ietu pretī simboliskam pagrimumam.

Māte stāvēja maiznīcā aiz letes ar šalli ap pleciem, jo pastāvīgi sala. Māja atradās uz ielu stūra, maiznīcai bija divi lieli logi, un Rūdolfa māte mūžam sūdzējās, ka lielās rūtis neļaujot veikalu piesildīt. Patlaban viņa skaitīja kādai mazai meitenei duci apkaltušu apalīšu brūnā papīra turzā. Skatlogā bija izliktas arī kūkas un smalkmaizītes, bet tās vairs maiznīcas pagrabā ceptas netika. Karam sākoties, tēvs, kas pats cepa visu vajadzīgo produkciju, nosprieda, ka šis darbs nav pūļu vērts, un tagad ik rītu piebrauca mašīna no kādas lielas ceptuves un atveda kūkas un smalkmaizītes, bet Aksels cepa vairs tikai maizi un apalīšus. Kad smalkmaizes bija trīs dienas nostāvējušas skatlogā, tēvs uznesa tās augšā dzīvokli pašiem apēšanai.

Rūdolfs piegāja pie mātes un viņu noskūpstīja, un māte noglauda dēla vaigu. Viņa mūžam izskatījās nogurusi, turklāt mazliet šķielēja, jo nemitīgi smēķēja un dūmi koda viņai acīs.

—   Kālab tik agri? —viņa apvaicājās.

—  Treniņš šodien beidzās agrāk, — Rūdolfs atteica. Iemeslu viņš nepaskaidroja. — Tagad es palikšu te. Tu vari iet augšā.

—   Paldies, — viņa sacīja. — Manu Rūdij! — Viņa vēlreiz noskūpstīja dēlu. Māte viņu ļoti mīlēja. Rūdolfs labprāt būtu gribējis, lai viņa kādreiz noskūpstītu arī brāli vai māsu, bet to viņa nekad nedarīja. Nekad viņš ari nebija redzējis, ka māte noskūpstītu tēvu.

—   Iešu augšā un pagatavošu pusdienas, — viņa noteica. Māte bija vienīgā viņu ģimenē, kas vakariņas dēvēja par pusdienām.

Iepirkties gāja Rūdolfa tēvs, apgalvodams, ka viņa sieva esot pārāk izšķērdīga un neprotot atšķirt labu preci no sliktas, bet galvenā ēdiena vārītāja tomēr bija viņa.

Viņa izgāja pa veikala durvīm. No veikala nebija tiešas ieejas priekšnamā un kāpņu telpā, kas veda uz abiem augšējiem stāviem, kur viņi dzīvoja, un Rūdolfs redzēja māti smalkmaizīšu ietvarā aizejam gar skatlogu un drebināmies vējā. Mati viņai sāka sirmot, un viņa gāja gāzelēdamās kā veca sieva.

Viņš paņēma grāmatu un sāka lasīt. Vēl kādu stundu pircēju veikalā būs maz. Viņš lasīja angļu valodas stundai uzdoto Bērkes runu «Par izlīgšanu ar kolonijām». Runa bija tik pārliecinoša, ka brīnumiem nenobrīnīties, kādēļ gan šķietami gudrie viri parlamentā toreiz nebija ar oratoru vienis prātis. Kāda būtu Amerika šodien, ja viņi būtu uzklausījuši Bērki? Vai Amerikā tagad būtu grāfi, hercogi un pilis? Viņam tas itin labi patiktu. Sers Rūdolfs Džordeiks, Portfilipas karaliskās gvardes pulkvedis.

Ienāca kāds itāliešu strādnieks nopirkt baltmaizes klaipu. Rūdolfs nolika Bērki un apkalpoja pircēju. «

Ģimene ēda virtuvē. Vakariņas bija vienīgā maltīte, ko visi ieturēja kopā, tādēļ ka tēvam tā iekrita darbalaiks. Tovakar viņiem vakariņās bija sautēta jērgaļa. Par spīti kartītēm, viņiem galdā nekad netrūka gaļas, jo Rūdolfa tēvs draudzējās ar miesniekmeistaru Hāzu, kurš neprasīja kuponus, jo arī bija vācietis. Rūdolfu mocīja sirdsapziņa, ēdot «melnajā tirgū» pirktu gaļu tādā dienā, kad Henrijs Fullers bija saņēmis vēsti par brāļa nāvi, taču savu neapmierinātību viņš izrādīja, vienīgi palūgdams pavisam mazu gabaliņu gaļas un remdēdams izsalkumu galvenokārt ar kartupeļiem un burkāniem; runāt ar tēvu par smalkām jūtu finesēm viņš nespēja.

Viņa brālis Tomass, vienīgais gaišmatis ģimenē, ja neskaita māti, kuru par īsti gaišmatainu vairs nevarēja saukt, gan, šķiet, neraizējās ne par ko, bet rītin aprija ēdienu. Tomass bija tieši gadu jaunāks par Rūdolfu, bet gandrīz tikpat garš, tikai daudz druknāks. Grētiņa, Rūdolfa vecākā māsa, nekad neēda daudz, jo rūpējās par figūru. Arī māte tikai mazliet ieknābāja. Tēvs, liels, smagnējs vīrs ar atrotītām piedurknēm, ēda kā negausis, brīdi pa brīdim ar delnas virspusi noslaucīdams biezās, melnās ūsas.

Grētiņa saldo ēdienu — tris dienas veco sacepumu ar ķiršu ievārījumu — negaidīja, jo viņai vajadzēja doties uz kara hospitāli ārpilsētā, kur viņa piecus vakarus nedēļā brīvprātīgi strādāja par sanitāri. Kad viņa piecēlās, tēvs palaida kārtējo dzēlibu.

— Piesargies, — viņš sacija, — neielaidies ar zaldātiem! Mūsu māja nav tik liela, lai te iekārtotu bērnistabu.

—   Tēt! — Grētiņa pārmetoši iesaucās.

—   Es zaldātus pazīstu, — Aksels Džordeiks noteica. — Tāpēc saku — piesargies!

Rūdolfs uzskatīja Grētiņu par pieklājīgu, kārtīgu, skaistu meiteni, un tēva valoda viņu sāpīgi aizskāra. Galu galā viņa vienīgā no visas ģimenes kaut kā palīdzēja nest karalaika grūtības.

Pēc vakariņām pazuda arī Tomass — kā ik vakaru. Viņš nekad nemācījās, atzīmes viņam bija drausmīgas. Kaut gandrīz sešpadsmit gadus vecs, viņš vēl joprojām deldēja solu vidusskolas pirmajā klasē. Viņš neklausījās nevienā.

Aksels Džordeiks aizgāja uz dzīvojamo istabu, lai pirms došanās uz ceptuvi naktsdarbā izlasītu vakara avīzi. Rūdolfs palika virtuvē noslaucīt traukus, kad māte būs tos nomazgājusi. Ja es vispār kādreiz apprecēšos, domāja Rūdolfs, manai sievai nevajadzēs mazgāt traukus.

Kad trauki bija nomazgāti, māte uzstatīja dēli gludināšanai, bet Rūdolfs uzkāpa augšstāvā istabā, kuru apdzīvoja kopā ar brāli, un ķērās pie mācībām. Viņš saprata: ja viņam jelkad izdosies izrauties no ēšanas virtuvē, no klausīšanās tēva valodās, no trauku slaucīšanas, tad vienīgi ar grāmatu palīdzību, tādēļ viņš vienmēr bija labākais skolēns klasē, labākais visos pārbaudījumos.

II

Varbūt, domāja Aksels Džordeiks, rosīdamies lejā, ceptuvē, vajadzētu reiz vienā maizītē iecept indi. Tāpat vien. Pa jokam. Lai viņiem tiek. Tikai vienreiz, vienu pašu reizi. Redzētu, kam tā patrāpītos.

Viskiju viņš dzēra tieši no pudeles. Uz darba beigām ari pudele bija gandrīz tukša. Rokas viņam bija miltos līdz elkoņiem, arī uz sejas, sviedrus slaukot, tika milti. Izskatos pēc gatavā klauna, viņš nodomāja, tikai sava cirka man nav.

Logs bija vaļā, no upes pagrabā spiedās nakts dzestrums un trūdošu meldru smaka, kas viņam atgādināja Reinu, tomēr krāsns svelme neganti piekarsēja visu telpu. Es atrodos ellē, viņš domāja, un kurinu elles sārtus, lai nopelnītu dienišķo maizi, lai izceptu savu dienišķo maizi. Pārķēra apalīšus es cepu ellē.

Piegājis pie loga, viņš dziļi ievilka elpu, tā ka spēcīgie, kaut arī vecumā mazliet atslābušie muskuļi saspringa pret sasvīdušo kokvilnas apakškreklu. Upe, kas, abos krastos augstu palodama,

Vi plūda tikai pārsimt jardu no mājas, atbrīvojusies no ledus žņaugiem, nesa ziemeļu ūdeņus dunēdama, itin kā garām soļotu vesels karaspēks, ziemas pēdējais arjergards. Līdz Reinai bija četri tūkstoši jūdžu. Pa steigā uzceltiem pontonu tiltiem upei pāri cēlās tanki un lielgabali. Kāds leitnants pārskrēja pār tiltu, kas nebija uzsprādzis gaisā. Kādu citu leitnantu upes otrā krastā, pēc tribunāla sprieduma, nošāva par to, ka viņš nebija izpildījis pavēli — nebija uzspridzinājis tiltu. Armijas. Die Wacht am Rhein. Cērčils nesen esot iemīzis Reinā. Teiksmu upe. Džordeika dzimtās puses upe. Vīnadārzi un nāras. Kāda sena pils. Ķelnes doms stāv, kā stāvējis. Vairāk gan tikpat kā nekā nav. Džordeiks bija redzējis attēlus avīzēs. Dzimtene, mīļā dzimtā puse vecajā Ķelnē. Buldozeru nolīdzinātas drupu kaudzes un smirdoņa no līķiem, kas aprakti zem sagruvušajiem namiem. Izpostīta visskaistākā pilsēta. Džorde&ā modās neskaidras jaunības atmiņas, un viņš nospļāvās pa logu uz otras upes pusi. Neuzvaramā vācu armija. Cik kritušo? Džordeiks vēlreiz nospļāvās un aplaizīja melnās ūsas, kuru gali nostiepās gar lūpu kaktiņiem. Dievs, svētī Ameriku! Viņš bija nokāvis, lai tiktu šurp. Vēlreiz viņš ievilka krūtīs upes gaisu un aizkliboja atpakaļ pie darba.

Uz veikala skatloga virs pagraba bija rakstīts vina vārds. «MAIZNĪCA, īpaš A. DŽORDEIKS». Pirms divdesmit gadiem, kad burtus uzkrāsoja, uzraksts skanēja — «īpašn. A. Džordeiks», bet vienu ziemu «n» nodrupa, un viņš nepapūlējās to atjaunot. Pārķēra apalīšus viņš tikpat labi varēja pārdot arī bez «n».

Kaķis gulēja pie pašas krāsns un blenza uz viņu. Džordeiki nekad nebija pat iedomājušies dot kaķim vārdu. Kaķa uzdevums bija izķert peles un žurkas, lai nelien pie miltiem. Kad Džordeiks to uzrunāja, viņš teica: «Kaķi.» Kaķis droši vien domāja, ka viņu tā sauc. Kaķis viņu vēroja augu nakti, ik nakti. Tas pārtika no bļodiņā ielietā piena un noķertajām pelēm un žurkām. Redzēdams, kā kaķis viņu vēro, Džordeiks bija pārliecināts, ka tas vēlētos būt desmitreiz lielāks, tik liels kā tīģeris, lai varētu vienu nakti viņam uzklupt un reizi par visām reizēm pamatīgi pieēsties.

Krāsns bija pietiekami sakarsusi, viņš piekliboja pie tās un iešāva pirmo cepienu. Viņš saviebās, kad no atvērtajām cepeškrāsns durvim sejā iesitās svelme.

III

Augšstāvā šaurajā istabiņā, ko viņš apdzīvoja kopā ar brāli, Rūdolfs meklēja kādu vārdu angļu-franču vārdnīcā. Uzdoto viņš bija izmācījies. Viņš meklēja vārdu «ilgoties». Vārdus «mājiens» un «vīzijas» viņš jau bija atradis. Viņš rakstīja mīlestības vēs» tuli franču valodā savai franču valodas skolotājai mis Leno. Viņš bija izlasījis «Burvju kalnu», grāmata kopumā viņu garlaikoja, izņemot nodaļu par spiritisma seansu, taču viņu dziļi iespaidoja fakts, ka mīlas ainām izmantota franču valoda, un viņš ar lielām pūlēm bija tās pats sev par prieku pārtulkojis. Mīlēties franču valodā viņam šķita ļoti smalki. Un nav ne mazāko šaubu, ka visā Hudzonas ielejā tovakar nebija otra zēna, kas rakstītu mīlestības vēstuli franču valodā.

«Enfin,» viņš rakstīja rūpīgi izkoptā, gandrīz drukātiem burtiem līdzīgā rokrakstā, kādā pēdējos divos gados bija ievingrinājies, «enfin, je dois vous dire, chиre Madame, quand je vous vois par hasard dans les couloirs de l'йcole ou se promenant dans votre manteau bleu-clair dans les rues, j'ai l'envie,» — tas „ šķita piemērotākais vārds ilgu izpaušanai, «trиs profonde de voyager dans le monde d'oщ vous кtes sortie et des visions dйlicieuses de flвner avec vous а mes cфtйs sur les boulevards de Paris, qui vient d'кtre libйrй par les braves soldats de votre pays et le mien. Voire cavalier servant, Rūdolfs Džordeiks (32.1 ' franču val. klase).»

Viņš pārlasīja vēstuli, pēc tam izlasīja iepriekš sastādīto tekstu angļu valodā. Rakstīdams viņš bija ļoti centies, lai vēstule skanētu tik franciski, cik vien iespējams. «Beidzot man Jums jāpasaka, dārgā kundze, ka ikreiz, kad nejauši redzu Jūs staigājam pa skolas gaiteņiem vai ejam pa ielu gaišzilajā mētelī, es izjūtu kvēlas ilgas aizbraukt uz to pasaules malu, kur Jūs esat dzimusi, un kā brīnišķīgu vīziju loloju sapni pastaigāties roku rokā ar Jums pa Parīzes bulvāriem, ko'Jūsu un manas tēvzemes drosmīgie karavīri nesen atbrīvojuši.»

Viņš vēlreiz labpatikā izlasīja franču variantu. Nekādu šaubu. Ja vēlies izteikties eleganti, tad franču valoda ir īstākais izteiksmes līdzeklis. Viņam patika, kā mis Leno izrunā viņa uzvārdu — Džordāš; tas izklausījās tik liegi un muzikāli, nevis — Džodek vai Džordaš, kā dažs labs mēdza viņu saukt.

Tad viņš dziļā nožēlā saplucināja abas vēstules sīkās driskās. Viņš taču vēstuli mis Leno nekad nenosūtis. Viņš jau agrāk bija uzrakstījis sešas vēstules un pēcāk tās saplēsis, jo viņa droši vien nodomātu, ka viņš jucis prātā, un varbūt pat pateiktu direktoram. Nekādā ziņā viņš nevēlējās arī, lai tēvs, māte, Grētiņa vai Toms atrastu viņa istabā vienalga kādā valodā rakstītas mīlestības vēstules.

Tomēr viņš jutās apmierināts. Sēdēt trūcīgajā istabelē virs maiznīcas, klausīties, kā pārsimt jardu atstatu plūst Hudzona, šķita gandrīz kā solījums, ko viņš deva pats sev. Pienāks laiks, kad viņš dosies tālos ceļojumos, brauks jahtā pa upi un dažādās valodās rakstīs vēstules skaistām, interesantām sievietēm un šīs vēstules tiešām nosutis.

Viņš piecēlās un palūkojās apsūbējušajā, mazajā spogulītī, kas karājās virs apbružātā ozolkoka tualetes galdiņa. Viņš bieži pētīja savu seju, cenzdamies tajā saskatīt vīrieti, par kādu vēlējās kļūt. Taisnie, melnie mati vienmēr bija nevainojami sasukāti; šad tad viņš izplūca divas trīs melnas spalviņas, kas auga starp uzacīm; konfektes viņš neēda, lai paglābtos no pinnēm; viņš centās nekad skaļi nesmieties, tikai pasmaidīt un arī ne pārāk bieži. Apģērbu viņš izvēlējās ļoti konservatīvu krāsā un bija rūpīgi izkopis gaitu: nekad nesteidzās, neaizelsās, bet gāja stalti, viegli, it kā slīdēdams. Nagus viņš rūpīgi apvīlēja un reizi mēnesi |āva māsai tos manikirēt, kautiņos neielaidās, jo negribēja, lai salauzts deguns izķēmo seju vai pietūkušas locītavas sabojā viņa garās, slaidās plaukstas. Labas formas saglabāšanai viņš nodarbojās ar vieglatlētiku. Dabu un vientulību baudīja makšķerēdams — ar vizuli, ja klāt bija vērotāji, citās reizēs iztikdams ar sliekām.

— Votre cavalier servant, — viņš uzrunāja spoguli. Runādams franciski, viņš vēlējās izskatīties pēc francūža, gluži tāpat kā mis Leno seja pēkšņi kļuva īsti franciska, kad viņa uzrunāja klasi.

Viņš apsēdās pie mazā, dzeltenā ozolkoka galdiņa, kuru izmantoja par rakstāmgaldu, un noklāja sev priekšā papīra lapu. Viņš centās precīzi atcerēties mis Lēno izskatu. Viņa bija gara auguma, šauriem gurniem, allaž ar apģērba palīdzību izaeltām krūtīm un tievām, taisnām kājām. Viņa staigāja augstpapēžu kurpēs, greznojās ar daudzām lentēm un lentītēm un bagātīgi lietoja lūpu zīmuli. Vispirms Rūdolfs viņu uzzīmēja apģērbtu, ne pārāk līdzīgu, tomēr ar abām raksturīgajām matu cirtām gar ausīm un pārliecinoši izceltām, tumšām lūpām. Pēc tam viņš mēģināja iztēloties, kāda viņa izskatītos bez drēbēm. Viņš to uzzīmēja kailu sēžam uz ķebļa un vērojam sevi spogulī, ko turēja rokā. Ak dievs, ja nu… Viņš saplēsa akta zīmējumu. Un nokaunējās pats no sevis. Tik vien viņš, nudien, pelnījis, lai dzīvotu virs maiznīcas. Ja kāds no tiem tur, lejā, uzzinātu, ko viņš te, augšā, domā un dara …

Viņš sāka posties gulēšanai. Noāvis kurpes, viņš staigāja pa istabu zeķēs, jo negribēja, lai māte, kuras guļamistaba atradās zem viņa kambarīša, dzirdētu, ka viņš vēl neguļ. Ik rītu viņam jāceļas piecos, lai ar velosipēdu, kam pierīkota piekabe, izvadātu maizi, un māte pastāvīgi raizējās, ka viņš dzīvojot miega badā.

Kādreiz vēlāk, kad būs guvis panākumus un kļuvis bagāts, viņš stāstīs: es cēlos piecos no rīta, vienalga, saule vai lietus, un vedu apalīšus uz stacijas restorānu, uz «Ace Diner» un Sinovska grillbāru. Viņam gribējās, lai viņam būtu cits vārds, nevis Rūdolfs.

IV

Kazino kinoteātrī Erols Flins apkāva bariem japāņu. Tomass Džordeiks sēdēja tumsā vienā no pēdējām rindām un sūkāja karameles no turziņas, kuru bija izsitis teātra foajē no automāta ar plānu svina plāksnīti. Plāksnīšu taisīšanā viņš bija īsts meistars.

—   Piespēlē man arī, vecīt, — sacīja Klods, mēģinādams runāt tādā manierē, kādā gangsteris pieprasītu jaunu munīciju savam šaujamrikam. Klodam Tinkeram tēvocis bija mācītājs, un, lai neitralizētu šīs radniecības postošo ietekmi, viņš pastāvīgi centās izturēties uzsvērti rupji. Toms pameta karameli gaisā, Klods to noķēra un, skaļi čāpstinādams, sāka sūkāt. Zēni sēdēja, dziļi atlaidušies sēdekļos, kājas atbalstījuši uz tukšo priekšējo sēdekļu atzveltnēm. Viņi, kā parasts, bija ielavījušies kinoteātri pa režģu spraugu, ko bija izlauzuši jau pirms gada. Režģi bija picrīkoti pie vīriešu tualetes loga teātra pagrabstāvā. Laiku pa laikam viens vai otrs no viņiem iegāja zālē ar neaizpogātu bikšu priekšu, lai iespaids būtu reālāks.

Filma Tomu garlaikoja. Viņš skatījās, kā Erols Flins ar dažādiem ieročiem viens pats pieveic veselu japāņu vadu, un noteica: — Phonus bolonus.

—   Kādā valodā jūs runājat, profesor? — Klods saskaņā ar spēles noteikumiem ievaicājās.

—   Latīniski, — Toms atteica, — tas nozīmē: gatavais sūds.

—   Cik tu esi gudrs! — Klods uzslavēja.

—  Paskat, — Toms sacīja, — tur, priekšā pa labi! Tas zoļļuks ar skuķi.

Dažas rindas tālāk viņiem priekšā, cieši sakļāvušies, sēdēja kareivis ar meiteni. Kinoteātris bija pustukšs: neviena cita skatītāja ne rindā, kur sēdēja zēni, nedz arī viņiem aiz muguras. Klods sarauca pieri. — Izskatās nejēdzīgi liels, — viņš sacīja, — paskaties, kāds buļļa kakls.

—   Ģenerāli, — atsaucās Toms, — uzbrukums sākas rītausmā.

—   Tu vēl tiksi slimnīcā, — Klods sacīja.

—  Saderam? — Toms veikli nolaida kājas no priekšējā sēdekļa atzveltnes, piecēlās un izspraucās līdz celiņam. Viņš kustē

jās klusi — tenisa čibās ieauto kāju soļi uz izmītā paklāja nebija sadzirdami. Toms pastāvīgi valkāja tenisa čības. Apaviem jābūt tādiem, uz kuriem var paļauties, lai vajadzīgā brīdi dotu kājām ziņu. Viņš sarāva kūkumā plecus, kas zem pulovera saspringa spēcīgi un vingri, ierāva vēderu, tīksmīgi izjuzdams stingros muskuļus zem cieši savilktās jostas. Gatavs uz visu. Viņš tumsā pasmaidīja, juzdams mostamies satraukumu, kāds viņu vienmēr pārņēma, kad bija gaidāma cīņa.

Klods negribīgi viņam sekoja. Klods bija garš, lempīgs šķeists ar tievām rokām, garu degunu, ķīļveida vāverģīmi un pastāvīgi pavērtām, mitrām lūpām. Turklāt viņš bija tuvredzīgs un valkāja brilles, kas viņa izskatu nepadarīja pievilcīgāku. Viņš bija manipulators, kam patika darboties aiz kulisēm, bet, gluži kā veikls advokāts, viņš vienmēr prata izkulties no visām nepatikšanām, dievs vien zina, kā piedabūja skolotājus likt viņam labas atzīmes, kaut gandrīz nekad neielūkojās nevienā skolas grāmatā. Viņš valkāja tumšus uzvalkus un kaklasaites, gāja uzkumpis un izskatījās nenozīmīgs, pazemīgs un valšķīgs. Viņam netrūka iztēles, un iztēli viņš izmantoja dažādiem izlēcieniem pret sabiedrību. Viņa tēvs bija galvenais grāmatvedis Boilena ķieģeļu un flīžu ceplī, bet māte, Sv. Annas sieviešu koledžas absolvente, iesaukšanas komisijas priekšsēdētāja; tas viss, piedevām vēl klerikālais tēvocis un paša godīgais, mazliet pretīgais izskats palīdzēja Klodam nesodītam manevrēt savā nelietību un intrigu pasaulītē.

Abi zēni izgāja cauri tukšajai sēdekļu rindai un apsēdās kareivim un viņa meičai tieši aiz muguras. Kareivis bija iebāzis roku meitenes blūzes izgriezumā un intensīvi spaidīja viņas krūtis. Viņš nebija noņēmis no galvas laiviņcepuri, un tā slējās viņam virs pieres. Meitenes viena roka grima tumsā kaut kur starp kareivja kājām. Tiklab kareivis, kā meitene vērīgi sekoja filmas norisei. Ne viens, ne otrs nepievērsa uzmanību pienākušajiem zēniem.

Toms bija apsēdies aiz muguras meitenei, kas patīkami smaržoja. Ap viņu vēdīja vesels puķu aromāta mākonis, sajaukdamies ar grauzdētu kukurūzas graudu trekno, sviestaino smaržu, kas plūda no turziņas, kuru abi tikko bija iztukšojuši. Klods sēdēja aiz muguras kareivim. Galva kareivim bija maza, bet viņš bija gara auguma un platiem pleciem, un viņa Iaiviņcepure aizēnoja Klodam lielu daļu ekrāna, tā ka tam vajadzēja nemitīgi liekties uz vienu un otru pusi, lai sekotu filmai.

— Paklau, — Klods čukstēja, — kad es tev saku, šitais ir par lielu. Varu saderēt, ka viņš sver vismaz simt septiņdesmit mārciņu.

—   Nerausties! — Toms tāpat čukstus atsaucās. — Sācī — Viņš runāja pārliecinoši, tomēr pirkstu galos un padusēs juta vieglas šaubu trīsas. Tādi nelieli šaubu un baiļu uzplūdi viņam nebija sveši, bet tie tikai sakāpināja gaidas un prieku par spēles varmācīgo noslēgumu. — Sāc! — viņš aizsmacis pačukstēja Klodam. — Mēs taču te nekvernēsim visu vakaru.

—   Lai iet, tu esi priekšnieks! — Klods atteica. Tad paliecās uz priekšu un ar pirkstu viegli uzsita kareivim uz pleca. — Atvainojiet, seržant, — viņš sacīja, — vai jūs nebūtu tik laipns un nenoņemtu cepuri? Es lāgā nevaru redzēt ekrānu.

—   Es neesmu seržants, — kareivis, atpakaļ nepagriezies, noteica. Cepuri viņš nenoņēma un, roku no meitenes blūzes izgriezuma neizvilcis, mierīgi turpināja skatīties filmu.

Vairāk nekā minūti abi zēni sēdēja rāmi. Provokācijas taktiku viņi, kopā darbodamies, bija izstrādājuši tik labi, ka nekāda īpaša sazināšanās nebija vajadzīga. Tad Toms paliecās uz priekšu un spēcīgi uzsita kareivim pa plecu.

—   Mans draugs jūs pieklājīgi palūdza, — viņš ierunājās. — Jūs viņam neļaujat noskatīties filmu. Ja jūs nenoņemsiet cepuri, mēs sūdzēsimies.

Kareivis sakaitināts sakustējās. — Te ir divi simti tukšu vietu, — viņš sacīja, — ja tavs draugs grib skatīties filmu, lai apsēžas citā vietā. — Un viņš atkal iegrima līdzšinējā nodarbībā — mākslas un seksa baudīšanā.

—   Piekodās! — Toms pačukstēja. — Nu tikai neatlaidies •

Klods atkal piebikstīja ar pirkstu kareivim pie pleca.

—   Man ir ļoti reta acu kaite, — viņš teica, — es varu redzēt vienīgi no šīs vietas. Visur citur — kā miglā. Nespēju atšķirt Erolu Flinu no Loretas Jangas.

—  Tad aizej pie acu ārsta! — kareivis atcirta. Meitene par viņa joku iesmējās. Smiekli noguldzēja tā, it kā viņai dzerot ūdens būtu ieskrējis balssrīklē. Arī kareivis, apmierināts ar savu asprātību, pasmējās.

—  Man liekas, nav glīti smieties par cilvēka fiziskajiem trūkumiem, — Toms ieteicās.

—  īpaši kara laikā, — Klods piebilda, — kad visapkārt tik daudz sakropļotu varoņu.

—  Kas jūs esat par amerikāni? — Toms nerimās, patriotiskā sašutumā paceldams balsi. — To es gribu pajautāt: kas par amerikāni jūs esat?

Meitene pagriezās pret viņiem. — Pazūdiet kokos, puikas! — viņa sacīja.

—   Gribu jums aizrādīt, ser, — Toms teica, — ka daru jūs atbildīgu par jūsu draudzenes vārdiem.

—   Neklausies uz viņiem, Andžela, — sacīja kareivis. Viņam bija spalga tenora balstiņa.

Zēni atkal uz mirkli apklusa.

—   Jūrniek, šonakt tev jāmirst! — Toms ierunājās augstā falsetā, imitēdams japāni. — Šonakt es tevi, jeņķu suns, izrūnīšu.

—   Pievaldi savu nolādēto mēli! — uzsauca kareivis, pagriezdams galvu atpakaļ.

—   Varu saderēt, ka šis te ir drosmīgāks par pašu Erolu Flinu, — Toms turpināja, — varu saderēt, ka mājās viņam pilna atvilktne ar ordeņiem, viņš tikai aiz kautrības nesprauž tos pie krūtīm.

Kareivis sāka skaisties: — Vai jūs, sīkie, reiz neaizvērsieties? Mēs atnācām noskatīties filmu.

—   Bet mēs atnācām pamīlēties, — Toms atteica. Viņš jūsmīgi noglāstīja Kloda vaigu: — Vai nav tiesa, gribulit?

—   Piespied mani ciešāk, mīīīļumiņ! — Klods dvesa. — Man krūšgaliņi jau trīc.

—   Es esmu traks pēc tevis, — Toms sacīja, — tava āda ir maigāka par maza bērna pakaļiņu.

—   Iebāz mēli man ausī, dārgumiņ, — Klods lūdzās. — Āāā, nupat ir labi!

—   Nu vienreiz pietiek! — kareivis bija sadusmojies no tiesas. Beidzot viņš bija izvilcis roku no meitenes blūzes. — Vācieties ratā!

Viņš runāja skaļi un nikni, daži apmeklētāji no priekšējām rindām pagriezās atpakaļ un sāka viņu kušināt.

—   Mēs esam samaksājuši par biļetēm, — Toms sacīja, — un neiesim nekur.

—  To mēs vēl redzēsim. — Kareivis piecēlās. Viņš bija apmēram sešas pēdas garš. — Es eju pasaukt vietu ierādītāju.

—   Neņem taču tos sīkos ķēmus galvā, Sidnej, — ieminējās meitene. — Nāc sēsties!

—   Atcerieties, ko jums teicu, Sidnej, — es daru jūs personiski atbildīgu par jūsu draudzenes vārdiem, — Toms sacīja. — Sis ir pēdējais brīdinājums.

—   Vietu ierādītāj! — kareivis sauca pāri visai zālei, pagriezies pret pēdējo rindu, kur zern izejas spuldzītes snauda noplukušā tresotā svārkā ģērbies vietu ierādītājs.

—   Sšš! Sšš! — skanēja no visām pusēm.

—   Re, kur īsts karotājs, — ieteicās Klods. — izsauc palīgspēkus!

—   Sēsties, Sidnej! — meitene paraustīja kareivi aiz piedurknes. — Tie taču h tīrie puņķutapas.

—   Aizpogā blūzi, Andžela, — Toms aizrādīja, — tev ciči rēgojas. — Drošības labad viņš piecēlās, ja kareivis iedomātos zvelt.

—   Lūdzu, apsēdieties, — Klods pieklājīgi palūdza, kad pa tukšo sēdekļu rindu nesteidzīgi tuvojās vietu ierādītājs, — šī ir iilmas labākā daļa, un es negribētu to palaist neredzētu.

—   Kas te notiek? — jautāja vietu ierāditājs. Tas bija liela auguma gadus četrdesmit vecs vīrs, kas izskatījās noguris, jo dienu strādāja mēbeļu fabrikā.

—   Aizvāciet tos zeņķus, — kareivis sacīja, — viņi dāmas klātbūtnē jēli izrunājas.

—   Es sacīju vienīgi: lūdzu, noņemiet cepuri. Vai tā nebija, Tom?

—   Tieši tā viņš sacīja, ser, — Toms apstiprināja un apsēdās.

—   Vienkārši un pieklājīgi palūdza. Viņam ir ļoti reta acu kaite.

—   Kas? — vietu ierādītājs apjucis jautāja.

—   Ja jūs viņus tūlīt neizmetīsiet ārā, — kareivis uzstāja,

—  būs lielas nepatikšanas.

—   Kādēļ jūs, zēni, neapsēžaties citā vietā? — vietu ierādītājs pavaicāja.

—' Viņš jau paskaidroja, — Klods sacīja, — man ir reti sastopama acu kaite.

—   Mēs dzīvojam brīvā valstī, — Toms teica, — cilvēks samaksā naudu un sēž, kur grib. Par ko šis sevi iedomājas — par Ādolfu Hitleru, vai? Lielais atradies! Tāpēc vien, ka viņam zaldāta forma mugurā. Varu saderēt, ka tālāk par Kanzassitiju viņš nav bijis un japāņus arī ne acīs nav redzējis. Bet atnāk uz kino un rāda jauniešiem sliktu priekšzīmi — grābstās ap meiteni, visiem redzot. Ar formas tērpu mugurā.

—   Ja jūs viņus neizmetīsiet ārā, es viņus piekaušu! — aizsmakušā balsī brīdināja kareivis. Viņš stāvēja, dūres vīstīdams.

—   Tu izrunājies, kā neklājas, — vietu ierāditājs sacīja Tomam, — es pats savām ausīm to nupat dzirdēju. Bet tas nenotiks, šajā teātrī ne. Vācieties ārā!

Nu jau murdēja visi pārējie skatītāji. Vietu ierādītājs paliecās uz priekšu un sagrāba Tomu pie pulovera. Juzdams pieskārāmies lielo, spēcīgo roku, Toms saprata, ka ar šo vīru nevar ielaisties. Viņš piecēlās.

—   Nāc, Klod, — viņš noteica. — Viss kārtībā, mister, — viņš piebilda vietu ierādītajam, — mēs nevienam negribam sagādāt nepatikšanas. Atdodiet tikai atpakaļ mūsu naudu — un mēs aiziesim.

—   Vēl ko nesagribēsi! — iesaucās vietu ierāditājs.

Toms atkal apsēdās. — Es zinu savas tiesības, — viņš sacīja. Un tad ļoti skaļā balsī, pārmākdams lielgabalu dārdoņu uz ekrāna, tā, lai dzird visa publika, kareivim: — Nu, nāc vien klāt un sit man, nezvērs!

—  Okei, okei, — nopūzdamies padevās vietu ierādītājs, — es jums atdošu naudu, tikai pazūdiet.

Zēni piecēlās. Toms uzsmaidīja kareivim. — Esmu jūs brīdinājis, — viņš sacīja, — un ārā pagaidīšu.

—  Ejiet pie memmes un palūdziet, lai jums apmaina autiņus, — kareivis noteica. Tad smagi atslīga sēdeklī.

Foajē vietu ierādītājs samaksāja zēniem katram trīsdesmit piecus centus no savas kabatas un lika parakstities par saņemšanu, lai būtu ko uzrādīt kinoteātra īpašniekam. Toms parakstīja sava algebras skolotāja, bet Klods — tēva bankas direktora uzvārdu. — Un tā ka jūs te vairs savas acis nerādītu! — vietu ierādītājs piekodināja.

—   Sis ir publisks kino, — Klods atcirta, — un pamēģiniet tikai mūs nelaist iekšā, es pateikšu savam tēvam!

—   Kas tad tavs tēvs ir? — vietu ierādītājs apjucis jautāja.

—  Gan jau, kad pienāks laiks, uzzināsiet, — Klods draudīgi atteica.

Zēni nesteigdamies un lepni izslāja no foajē. Tikuši uz ielas, viņi sita viens otram pa muguru un smējās pilnā kaklā. Vēl bija diezgan agrs, līdz filmas beigām vismaz pusstunda laika, tādēļ viņi iegāja uzkožamo kafejnīcā ielas otrā pusē un par vietu ierādītāja naudu pasūtīja katrs pa tortes gabalam un kafiju. Aiz letes skanēja radio, un diktors pašreiz stāstīja par amerikāņu armijas panākumiem Vācijā un par iespēju, ka vācu karaspēka virspavēlniecība atkāpusies uz Bavārijas Alpiem, lai koncentrētos pēdējai pretestībai.

Toms klausījās, un viņa bērna seja saviebās. Ziņas viņu garlaikoja. Pret cīnīšanos viņam nebija iebildumu, dūšu viņam šķebināja nemitīgā tērgāŠana par upuriem un ideāliem, par mūsu drosmīgajiem puišiem. Viens bija drošs: viņa armija neredzēs kā savas ausis.

—   Hei, kundzīt, — viņš uzrunāja oficianti, kas aiz letes pulēja nagus, — vai nevarētu ieslēgt mazliet mūzikas? — Patriotismu viņš lielās porcijās saņēma mājās no brāļa un māsas.

Oficiante laiski pacēla galvu. — Vai tad jūs nemaz negribat zināt, kurš karā uzvarēs?

—  Mēs esam karadienestam nederīgi, — Toms atteica, — mums ir smaga acu kaite.

—  Ak, mana retā acu kaite! — Klods, kafiju strēbdams, nopūtās. Un abi atkal sāka nevaldāmi smieties.

Viņi stāvēja pie kazino, kad durvis atvērās un skatītāji sāka nākt ārā. Toms bija iedevis Klodam paturēt pulksteni, lai to nesadauzītu. Viņš stāvēja pavisam rāms un savaldīgs, gar sāniem nolaistām rokām un cerēja, ka kareivis nav izgājis no kino nenoskatījies filmu līdz galam. Kjods nervozi soļoja šurp un turp bāls un aiz uztraukuma nosvīdis.

—   Vai tu jūties drošs? — viņš vairākkārt apvaicājās. — Absolūti drošs? Viņš ir drausmīgi liels tēviņš. Tev jājūtas pilnīgi drošam.

—  Neraizējies par mani, — Toms atbildēja, — tu tikai atturi pūli, lai man ir kur pagrozīties, ringa cīņā es negribu ielaisties.— Acis viņam samiedzās pavisam šauras. — Re, kur viņš nāk!

Kareivis ar meiteni iznāca uz ietves. Kareivis izskatījās gadus divdesmit divus vai divdesmit trīs vecs. Viņš bija smagnējs, ar platu, īdzīgu seju. Formas svārks spīlējās pār viņa gadiem nepiemērotu apaļu vēderiņu, tomēr viņš šķita spēcīgs. Uz svārka piedurknēm neredzēja uzšuvju, pie krūtīm nebija ordeņu lentīšu. Ar īpašnieka žestu viņš paņēma meiteni zem rokas un stūma viņu cauri gājēju straumei. — Esmu izslāpis, — viņš sacīja, —'ejam izdzert pa kausam alus. — Toms piegāja viņam klāt un nostājās priekšā, aizsprostodams ceļu.

—   Atkal tu te? — kareivis nikni sacīja. Viņš uz mirkli apstājās. Tad grasījās iet tālāk, pagrūzdams Tomu ar krūtīm.

—  Negrūstieties! — Toms uzsauca. Viņš sagrāba kareivi aiz piedurknes. — Nekur jūs neiesiet!

Kareivis pārsteigts apstājās. Viņš skatījās lejup uz Tomu, kas augumā bija droši savas trīs collas mazāks par viņu un savā vecajā zilajā puloverā, sporta čībās, ar gaišajiem matiem izskatījās kā tīrais eņģelis. — Saviem gadiem tu esi apbrīnojami bezkaunīgs, — kareivis noteica, — bet tagad lasies nost no ceļa! — Un viņš ar plecu pagrūda Tomu.

—  Ko tu, Sidnej, grūsties? — noprasīja Toms un asi iebelza ar sāniski sagrieztu plaukstu kareivim pa krūtīm. Garāmgājēji apstājās un ziņkārīgi sāka vērot, kas notiks tālāk. Kareivim sejā lēnām kāpa dusmu, sārtums. — Pievaldi nagus, puikiņ, skaties, ka nenoraujies!

—   Ko tu, mazais, īsti gribi? — ierunājās meitene. Pirms iznākšanas no kinoteātra viņa gan bija no jauna nokrāsojusi lūpas, tomēr zods viņai bija notriepts ar lūpu krāsu — un viņa jutās neomulīgi, nokļuvusi uzmanības lokā. — Ja tu iedomājies, ka tas ir joks, tad teikšu, ka nekā jocīga tur nav …

—  Tas nav joks, Andžela, — Toms atteica.

—   Beidz andželot! — kareivis uzsauca.

—   Es pieprasu atvainošanos, — Toms neatlaidās.

—   Vismaz atvainošanos, — Klods piebalsoja.

—   Atvainošanos? Par ko man būtu jāatvainojas? — kareivis, to teikdams, pavērsās pret nelielo ļaužu pulciņu, kas bija sastājies viņiem apkārt. — Sitieni puišeļiem, liekas, nav viss mājās.

—   Vai nu jūs atvainosieties par to, kā jūsu draudzene mūs apsaukāja, — Toms brīdināja, — vai arī atbildēsiet par visu!

—   Nāc, Andžela, — kareivis sacīja, — ejam iedzert alu. — Viņš paspēra soli uz priekšu, bet Toms no jauna sagrāba viņu aiz piedurknes un spēcīgi parāva. Kaut kas nostirkšķēja — bija pārplīsusi pleca šuve.

Kareivis sagriezās, lai apskatītu plīsumu. — Ei, sīkais nelieti, tu esi saplēsis manu formas tērpu!

—   Es teicu, ka jūs nekur neiesiet, — Toms sacīja. Rokas ar izplestiem pirkstiem sāniski pacēlis, viņš mazliet atkāpās.

—   Savu formas tērpu dirāt neļaušu nevienam, — kareivis sacīja, — lai tas būtu kas būdams. — Atvēzējies viņš belza. Toms pieliecās un saņēma sitienu ar kreiso plecu. — Ai! — viņš iekaucās, satvēris ar labo roku plecu, sakņupa, it kā ciestu drausmīgas sāpes.

—   Vai redzējāt? — Klods pavērsās pret skatītājiem. — Vai redzējāt, kā viņš iesita manam draugam?

—   Paklau, draugs, — lietusmētelī tērpies sirms vīrs uzrunāja kareivi, — nedrīkst taču tā piekaut puišeli.

—   Es viņu tikai viegli iepliķēju, — kareivis atvainodamies sacīja sirmajam. — Visu vakaru viņš nedod man mieru…

Pēkšņi Toms izslējās un no lejas iegāza ar dūri kareivim pa žokli, taču ne pārāk spēcīgi, lai pretinieku neiebiedētu.

Nu kareivis vairs nebija valdāms: — Labi, puikiņ, tu pats uzprasījies. — Viņš gāja Tomam virsū.

Toms atkāpās, un arī pūlis atvirzījās tālāk.

—   Vietu! — Klods izrīkoja kā profesionāls ringa tiesnesis. — Izbrīvējiet vīriem vietu!

—   Sidnej! — meitene spalgi iekliedzās. — Tu viņu nositīsi.

—   Nēēē, — kareivis attrauca, — tikai mazliet izpurināšu, lai viņam tiek mācība.

Toms izvairījās no kareivja sitieniem, bet tad ar strauju kreiso āķi iebelza viņam pa galvu un labo roku ietrieca dziļi pakrūtē. Kamēr Toms maziem solīšiem it kā dejodams atkāpās, kareivis ar gārdzienu izgrūda elpu no plaušām.

—   Cik riebīgi! — iesaucās kāda sieviete. — Tāds liels lempis! Vai tad kāds nevar viņus izšķirt?

—   Lai jau, lai, — viņas vīrs atteica, — viņš taču sacīja, ka puiku tikai pāris reižu iepļaukāšot.

Kareivis lūkoja trāpīt Tomam ar "smagu, lēnu labās rokas belzienu. Toms pieliecās un ar abām dūrēm ieurbās kareivja mīkstajā viduci. Kareivis sāpēs saguma gandrīz taisnā leņķī, un Toms ātri vienu pēc otras ietrieca dūres viņam sejā. Pašķīda asinis, kareivis nevarīgi pastiepa rokas uz priekšu, cenzdamies satvert Tomu klinčā. Toms nicīgi ļāva, lai kareivis viņu sagrābj, bet paturēja labo roku brivu un sāka ar to spēcīgi dauzīt kareivim pa nierēm. Kareivis lēnām noslīga uz ceļgala. Stiklainām acīm viņš paraudzījās uz Tomu caur asinīm, kas plūda no pārsistās pieres. Andžela raudāja. Pūlis klusēja. Toms atkāpās. Viņš nebija pat aizelsies. Tikai vaigos zem gaišās pūkas ziedēja viegls sārtums.

—   Žēlīgā debess, — sacīja dāma, kas bija lūgusi, lai kaušļus kāds izšķir, — viņš taču izskatās pavisam pēc bērna!

—   Nu, celsies augšā? — Toms jautāja kareivim. Kareivis tikai palūkojās uz viņu un gurdi papurināja galvu, lai notrauktu asinis, kas aizmigloja acis. Andžela notupās viņam blakus un sāka ar mutautiņu slaucīt pārsistās vietas. Viss nebija ildzis vairāk par pusminūti.

—   Tas, mīļie, šovakar būtu viss, — noteica Klods. Viņš noslaucīja sviedrus no sejas.

Toms izgāja cauri nelielajam skatītāju pulciņam. Vīrieši un sievietes stāvēja klusēdami, it kā šai vakarā būtu redzējuši kaut ko pretdabisku un bīstamu, kaut ko tādu, ko gribētos drīzāk aizmirst.

Pie stūra Klods panāca Tomu. — Vecīt, nu, vecīt, — Klods sacīja, — šovakar gan tu nospīdēji! Kas par kombinācijām, vecīt, kas par kombinācijām!

Toms iesmējās. — «Sidnej, tu viņu nositīsi,» — viņš ierunājās, cenzdamies imitēt meitenes baisi. Viņš jutās brīnišķīgi. Pievēris acis, viņš atmiņā vēlreiz pārdzīvoja savu dūru pieskaršanos pretinieka ādai, kauliem, formas tērpa metāla pogām. — Tā nekas, —viņš atteica, — tikai viss pagāja pārāk ātri. Vajadzēja ļaut viņam mazliet patirināties. Bet tā jau bija mēslu čupa, ne vīrs. Nākamreiz pameklēsim kādu, kas prot kauties.

—   Oi, vecīt, — Klods tīksminājās, — man traki patika! Gribētos redzēt, kāds tam čalim ģīmis izskatīsies rīt. Kad tu atkal kaut ko uzsāksi?

Toms paraustīja plecus. — Kad būs garastāvoklis. Arlabunakti! — Viņš vairs negribēja būt kopā ar Klodu. Gribēja palikt viens un atcerēties katru notikušās cīņas kustību. Klods pie šādas aizraidišanas bija pieradis. Talantiem ir savas tiesības.

— Arlabunakti, — viņš noteica, — rīt tiksimies.

Toms pamāja un iegriezās avēnijā; līdz mājām bija tālu. Ja Toms gribēja izkauties, viņiem vajadzēja iet uz tālākiem pilsētas nostūriem. Tuvākajā apkārtnē viņu pārāk labi pazina. Ikviens grieza ceļu, tiklīdz redzēja, ka viņā mostas kaušanās kāre.

Ātrā gaitā viņš pa tumšo ielu devās mājup, pretī labi pazīstamajai upes trupekļu dvakai, šur tur palaizdams jautru danča soli ap apgaismes stabiem. Šovakar viņš atkal tiem parādīja, ai, kā parādīja! Un parādīs vēl daudz labāk. Visiem tiem.

Iegriezies ap pēdējo stūri, viņš redzēja no ielas viņa gala mājai tuvojamies māsu Grētiņu. Viņa steidzās, galvu nodūrusi, un brāli neredzēja. Toms atri pārgāja pāri ielai, paslēpās kādas parādes durvīs un nogaidīja. Viņš nevēlējās ar māsu runāties. Kopš Toms kļuvis astoņus gadus vecs, māsa viņam nebija pateikusi itin nekā patīkama. Viņš vēroja, kā Grētiņa gandrīz skriešus aizskrien pēdējo ceļa gabaliņu līdz durvīm blakus maiznīcas skatlogam un sameklē somiņā atslēgu. Varbūt viņš kādreiz pasekos viņai un uzzinās, ko īsti viņa vakaros dara.

Grētiņa atslēdza durvis un iegāja iekšā. Toms nogaidīja, kamēr jutās drošs, ka viņa tiešām uzgājusi augšā savā istabā, tad pārgāja pāri ielai un apstājās pie apsūbējušās, pelēkās režģu celtnes. Mājas. Viņš piedzimis šajā mājā. Mātei viņš atskrējis negaidot, priekšlaikus, nav vairs bijis iespējams nogādāt māti slimnīcā. Neskaitāmas reizes viņš dabūjis noklausīties šajā stāstā. Varena lieta — piedzimt mājās! Karaliene neizgāja no pils. Princis dienasgaismu ieraudzīja karaliskajā guļamistabā. Māja izskatījās pagalam noplukuši, gatava nojaukšanai. Toms nospļāvās. Skatoties uz dzimto māju, pacilātība pagaisa. Pagraba logā, kā parasts, spīdēja gaisma, tur, pagrabā, strādāja tēvs. Zēna sejā iezīmējās skarbums. Visu mūžu nokvernēt pagrabā. Ko gan viņi zina? — viņš nodomāja. Nekā.

Pats ar savu atslēgu viņš atdarīja durvis un uzkāpa trešajā stāvā istabā, ko apdzīvoja kopā ar Rūdolfu. Pa čīkstošajām kāpnēm viņš soļus spēra ļoti piesardzīgi. Kustēties bez trokšņa bija godalieta. Iešana un nākšana bija viņa personiskā darīšana. īpaši tādā vakarā kā šis. Uz pulovera piedurknes bija nedaudz asiņu, un viņš negribēja, lai kāds tās ieraudzītu un sāktu ņerkstēt.

Klusi aizvērdams aiz sevis istabas durvis, viņš dzirdēja Rūdolfu miegā mierīgi elpojam. Jaukais, krietnais Rūdolfs, džentlmenis no galvas līdz papēžiem, pēc zobu pastas smaržojošs, savas klases labākais skolēns, visu luteklis, kas nekad nenāk mājās ar asinīm notriepies, katru nakti kārtīgi izguļas, lai otrā rītā nenokavētu novēlēt skolotājai labrītu vai nepalaistu garām kādu ģeometrijas teorēmu. Toms noģērbās tumsā un drēbes nevērīgi nometa uz krēsla. Viņš nevēlējās atbildēt arī uz Rūdolfa jautājumiem. Rūdolfs nebija sabiedrotais. Rūdolfs atradās otrā pusē. Lai tad arī paliek otrā pusē! Kas Tomam daļas!

Taču, kad viņš apgūlās divguļamajā gultā, Rūdolfs pamodās.

—   Kur tu biji? — Rūdolfs samiegojies jautāja.

—   Tāpat vien — uz kino.

—   Un kā tur bija?

—   Draņķīgi.

Brāļi gulēja tumsā. Rūdolfs mazliet pavirzījās uz gultas otru malu. Gulēšanu vienā gultā ar brāli viņš izjuta kā pazemojumu. Istabā bija auksti, jo logs stāvēja vaļā un no upes pūta ass vējš. Rūdolfs ik vakaru plaši atvēra logu. Toms varēja saderēt — ja vien pastāvēja kāds noteikums, Rūdolfs to kārtīgi izpildīs. Rūdolfs gulēja pidžamā. Toms nometa virsdrēbes un gulēja tāpat sporta biksītēs. Par to viņi strīdējās vairākas reizes nedēļā.

Rūdolfs paošņāja gaisu. — Dies pasarg, — viņš sacīja, — tu taču smirdi kā meža zvērs. Ko tu esi darījis?

—   Nekā, — Toms atteica. — Kā jau smirdu, tā smirdu, nav mana vaina. — Ja viņš nebūtu mans brālis, Toms nodomāja, es viņu piedauzītu tā, lai aptaisās.

Viņš vēlējās, kaut viņam būtu nauda, ar ko aiziet uz Alises namu aiz dzelzceļa stacijas. Tur viņš par pieciem dolāriem bija zaudējis nevainību un pēc tam aizstaigājis vēl dažas reizes turp. Tas notika vasarā. Viņš bija strādājis pie upes bagarēšanas un nedēļas izpeļņu uzdevis par desmit dolāriem mazāku, nekā īstenībā nopelnīja. Pie Alises bija tā lielā, tumšmatainā meitene Florence no Virdžīnijas, kas ?iļāva Tomam par tiem pašiem pieciem dolāriem aiziet vēlreiz, jo viņam bija tikai četrpadsmit gadu un viņš bija nevainīgs; tas būtu pienācīgs noslēgums šim vakaram. Rūdolfam viņš par Alisi nekā nav teicis. Skaidrs, ka Rūdolfs vēl nevainīgs. Sekss viņam neeksistē, vai arī viņš gaida kādu kinozvaigzni, bet varbūt kļuvis par neaizmirstulīti. Kādu dienu viņš, Toms, visu Rūdolfam izstāstīs, tad redzēs, kādu ģīmi šis rādīs. Meža zvērs. Labi, ja jau par viņu tā domā, tad viņš tāds ari būs — meža zvērs.

Viņš aizvēra acis un lūkoja atcerēties, kā izskatījās kareivis, kad ar asinīm noplūdušu seju bija saļimis ceļos uz ietves. Aina iezīmējās skaidri, tomēr nesagādāja vairs nekādu prieku.

Viņš notrīsēja. Istabā bija salti, taču tas nebija īstais iemesls viņa trīsām.

Grētiņa sēdēja pie nelielā spoguļa, kas bija nostatīts pret sienu uz maza tualetes galdiņa viņas istabā. Tas bija sagrabējis virtuves galds, ko viņa par diviem dolāriem bija nopirkusi pie veclietu tirgotāja un nokrāsojusi rozā. Uz galda stāvēja vairāki krēma trauciņi, matu suka sudraba ietvarā — dāvana astoņpadsmitajā dzimšanas dienā —, trīs mazas smaržu pudelītes un uz tīra dvieļa kārtīgi salikti manikira piederumi. Mugurā viņai bija vecs peldmētelis. Izvalkātais audums silti pieglaudās ādai, un viņai kļuva tikpat omulīgi un mājīgi kā pusaudzes dienās, kad viņa, ienākusi no āra aukstuma, līdz gulētiešanai uzvilka to mugurā. Un šovakar viņai vairāk nekā jebkad vajadzēja siltuma un mierinājuma.

Ar lignīna gabaliņu viņa noslaucīja krēmu no sejas. Viņai bija ļoti balta āda, mantota no mātes, tāpat arī zilās acis ar violeto mirdzumu. Taisnie, melnie mati bija tādi paši kā tēvam. Grētiņa bija skaista, māte apgalvoja, ka Grētiņas vecumā viņa izskatījusies gluži tāda pati. Māte nemitīgi lūdzās, lai Grētiņa nenovīstot pirms laika, kā novītusi viņa. Novīst — tas bija mātes iemīļotais vārds. Vītums, māte pastāvīgi atgādināja, neizbēgami sākoties ar apprecēšanos. Katrs vīrieša pieskāriens sievietei esot ista nelaime. Māte nelasīja Grētiņai lekcijas par vīriešiem; viņa bija pārliecināta par meitas tikumību (otrs vārds, ko viņa bieži un labprāt lietoja), tomēr izmantoja savu iespaidu, lai Grētiņas kleitas būtu vaļīgas, neapkļautu augumu. «Nav nekādas vajadzības tīšām meklēt nepatikšanas,» māte mēdza teikt, «nebūs ilgi jāgaida, kad tās pašas tevi atradīs. Figūra tev ir nemoderna, bet nepatikšanas būs pavisam šodienīgas.»

Reiz māte bija Grētiņai uzticējusi, ka jaunībā ļoti vēlējusies kļūt par mūķeni. Tas Grētiņu samulsināja, un vēlāk, mātes teikto pārdomājot, viņai tas likās nesmalkjūtīgi. Mūķenēm nemēdz būt meitas, bet Grētiņa eksistēja un šai marta vakarā gadsimta vidū sēdēja pie spoguļa tādēļ vien, ka viņas māte nebija sekojusi savam aicinājumam.

Pēc tā, kas šovakar bija atgadījies, Grētiņa dziļā sarūgtinājumā domāja, ka pati labprāt iestātos klosterī. Ja vien ticētu dievam.

Pēc darba viņa, kā parasts, bija devusies uz hospitāli. Tas bija kara hospitālis ārpilsētā, pilns ar karavīriem, kas tur dziedēja Eiropā gūtos ievainojumus. Grētiņa strādāja brīvprātīgi piecus vakarus nedēļā, izdalīja kareivjiem grāmatas, žurnālus un pīrādziņus, lasīja priekšā vēstules tiem, kam bija ievainotas acis, rakstīja vēstules tādiem, kam bija ievainotas vai amputētas rokas. Algu viņa nesaņēma, bet izjuta to kā minimālu devumu vispāribas labā. Bez tam šis darbs viņai darīja prieku. Kareivji bija pateicīgi un savās ciešanās paklausīgi kā bērni, un hospitālī nebija saspringtā seksuālā noskaņojuma un pastāvīgo tuvošanās mēģinājumu, ko diendienā vajadzēja izturēt kantorī. Zināms, daudzas māsas un dažas brīvprātīgās izpalīdzēs ielaidās ar ārstiem un vieglāk ievainotajiem virsniekiem, bet Grētiņa jau pašā sākumā lika noprast, ka nekā tamlīdzīga nevēlas. Bija tik daudz viegli pieejamu meiteņu, ka tikai retais papūlējās, lai censtos panākt savu. Lai no visa tā būtu vieglāk izvairīties, Grētiņa palūdza iedalīt viņai darbu lielajās ierindnieku palātās, kur kareivjiem nebija iespējas pabūt ar viņu vienatnē ilgāk par dažām sekundēm. Ar kareivjiem viņa sarunājās brīvi un draudzīgi, bet nespēja ne iedomāties, ka viņai kāds varētu pieskarties. Protams, šad tad viņu bija noskūpstījuši zēni jauniešu saiešanās vai mašīnā pēc deju vakariem, taču zēnu neveiklie apskāvieni viņai vienmēr bija likušies nenozīmīgi, ne visai patīkami, pat mazliet komiski.

Ari skolā viņa nekad netika interesējusies par zēniem un nicināja tās meitenes, kas pielūdza futbola elkus un tādus puišus, kuriem piederēja automašīna. Tas viss likās tik bezmērķīgi. Vienīgais vīrietis, par kuru viņa tika mazliet jūsmojusi, bija angļu valodas skolotājs misters Polaks, vecs vīrs, varbūt ap gadiem piecdesmit, ar izbužinātiem, sirmiem matiem, kurš runāja klusā, cēlā balsī un lasīja klasei priekšā Šekspīru: «Nāk rītdiena… un atkal rītdiena un sīkiem soļiem dien' no dienas lien.» Grētiņa spēja sevi iedomāties viņa apskāvienā, spēja iztēloties viņa sērīgo, poētisko maigumu, bet viņš bija precējies, viņam bija meitas Grētiņas gados, un viņš nekad neatcerējās nevienas skolnieces uzvārdu. Ak, sapņi… Viņa nedomāja par sapņiem.

Viņa nešaubījās, ka piedzīvos kaut ko nedzirdēti varenu, bet tas nenotiks ne šodien, ne rīt, nedz arī šajā pilsētā.

Iedama apgaitā, Grētiņa, slimnīcas dotajā vaļīgajā, pelēkajā uzsvārcī tērpusies, izjuta kaut ko līdzīgu mātes sirsnībai un apzinājās, ka ir vajadzīga un vismaz nelielā mērā sniedz gandarījumu drosmīgajiem, pacietīgajiem puišiem par visu, ko viņi izcietuši tēvijas labā:

Palātās valdīja puskrēsla, jo slimniekiem jau vajadzēja atrasties gultās. Grētiņa vēl, kā vienmēr, bija piegājusi pie kareivja Tolbota Hjūza, kurš bija ievainots kaklā un nespēja runāt. Viņš bija pats jaunākais un nožēlojamākais pacients palātā, un Grētiņai patika iedomāties, ka viņas pieskāriens un vakara sveiciens zēnam palīdz vieglāk pārciest garās stundas lidz rītausmai. Viņa piekopa atpūtas istabu, kur kareivji lasīja, rakstīja vēstules, spēlēja kārtis un dambreti un klausījās skaņuplates. Žurnālus viņa salika uz lielā galda kārtīgās kaudzītēs, novāca no dēlīša šaha figūras un sabēra tās kastītē, iemeta atkritumu grozā divas tukšas kokakolas pudeles.

Viņai patika namamātes solis vakara noslēgumā, apzinoties, ka visapkārt šim siltajam, mājīgajam lielās slimnīcas centram guļ daudzi jauni vīrieši, kas paglābušies no nāves, kam karš jau beidzies, — jauni vīrieši, kas dziedē brūces, drīkst aizmirst bailes un ciešanas, — jauni vīrieši, kas atkal tikuši par vienu dienu tuvāk mieram un mājām.

Visu līdzšinējo mūžu pavadījušai mazās, šaurās istabās, viņai plašā atpūtas telpa ar sienām tīkamā, gaišzaļā krāsā, ar dziļajiem, mīkstajiem atpūtas krēsliem lika justies gandrīz kā lielas, elegantas mājas namamātei pēc veiksmīgi noritējušām viesībām. Klusu dungodama, viņa, visu piekopusi, jau grasījās nodzēst gaismu un doties uz garderobi, lai pārģērbtos, kad atpūtas istabā iekliboja gara auguma nēģeru jauneklis, tērpies pidžamā un rūsganajā slimnīcas halātā.

— Labvakar, mis Džordeika, — nēģeris sacīja. Viņu sauca par Arnoldu. Hospitālī viņš gulēja ilgi, un Grētiņa viņu labi pazina. Visā blokā bija tikai divi nēģeri, un šī bija pirmā reize, kad Grētiņa viņu redzēja vienu pašu, bez drauga. Viņa allaž bija centusies izturēties pret abiem uzsvērti draudzīgi. Kāju Arnoldam Francijā bija sadragājusi granāta, kas trāpīja viņa vadīto kravas mašīnu. Viņš bija pastāstījis Grētiņai, ka dzimis Sentluisā, ka viņam ir vienpadsmit brāļu un māsu un ka viņš beidzis vidusskolu.

Ilgas stundas viņš pavadīja lasīdams un lasot valkāja brilles. Kaut gan viņš lasīja visu, kas gadījās pa rokai, — komiksus, žurnālus, Šekspīra lugas — , Grētiņa nolēma, ka viņš nobriedis nopietnākai lasāmvielai. Ar armijas standartbrillēm uz acīm viņš izskatījās pēc ļoti apdāvināta, vientuļa studenta no kādas Āfrikas valsts. Laiku pa laikam Grētiņa atnesa viņam pa grāmatai no sava, no brāļa Rūdolfa krājuma vai dažkārt arī no publiskās bibliotēkas. Arnolds grāmatas izlasīja ātri, apgājās ar tām ļoti saudzīgi, atdeva tās atpakaļ neapbružātas, nekad neizteikdams par tām savu spriedumu. Grētiņai likās, ka viņš klusē aiz kautrības, nevēlēdamies citu kareivju acīs izrādīties par intelektuāli. Viņa pati lasīja loti daudz, bet juku jukām, bez īpašas izvēles, lai gan pēdējos divos gados viņas gaumi bija noteicis mistera Polaka katoliskais entuziasms. Tā viņa dažu mēnešu laikā bija Arnoldu apgādājusi ar tik atšķirīgām grāmatām kā «Tesa d'Erbervila», St. Vinsenta Mileja un Rūperia Bruka dzejoļiem un Skota Ficdžeralda «Šaipus paradīzes».

—   Labvakar, Arnold, — viņa smaidīdama sacīja, kad puisis ienāca. — Jūs kaut ko vēlaties?

—   Nē. Tāpat vien klīstu. Nevarēju lāgā iemigt. Tad ieraudzīju te spīdam gaismu un nodomāju: jāaiziet apciemot mazo, smuko mis Džordeiku, jāpārmij kāds vārds.

Viņš uzsmaidīja Grētiņai, parādīdams baltus, veselus zobus. Atšķirībā no pārējiem kareivjiem, kas viņu sauca par Grētiņu, Arnolds konsekventi viņu uzrunāja uzvārdā. Valoda viņam bija mazliet laucinieciska, it kā viņa ģimene, pārceļoties uz ziemeļiem, būtu paņēmusi līdzi no Alabamas visu lauku dzīves smagumu. Viņš bija ļoti tumšs un platajā halātā izskatījās gaužām kārns. Grētiņa zināja, ka viņam, lai glābtu kāju, bija nācies pārciest divas vai trīs operācijas, un viņai likās, ka smalko grumbiņu tīklu ap muti viņam iezīmējušas ciešanas.

—   Patlaban grasījos izdzēst gaismu, — Grētiņa sacīja. Pēc piecpadsmit minūtēm hospitālim garām ies autobuss, un viņa negribēja to nokavēt.

Atspēries uz veselās kājas, Arnolds uztrausās uz galda malas. Tur viņš, kājas šūpodams, palika sēžam.

—   Jūs nemaz nevarat iedomāties, — Arnolds sacīja, — cik liela laime ir tā sēdēt, skatīties uz savām kājām un redzēt, ka abas ir klāt. Eita vien mājup, mis Džordeika, droši vien laukā jūs gaida glīts puisis, un es negribu, lai viņam būtu jāraizējas, ka nevar jūs sagaidīt.

—   Neviens mani negaida, — Grētiņa atteica. Viņai uzmācās vainas apziņa, ka gribējusi nabaga puiku dabūt projām tikai tādēļ, lai nenokavētu autobusu. Gan jau nāks vēl kāds. — Es nesteidzos.

Viņš izvilka no kabatas cigarešu paciņu un piedāvāja Grētiņai cigareti. Viņa papurināja galvu.

—   Nē, paldies, es nesmēķēju.

Viņš aizkūpināja cigareti un, vairīdamies no dūmiem, mazliet piemiedza acis. Kustības viņam bija apdomīgas un lēnas. Viņš bija stāstījis Grētiņai, ka pirms iesaukšanas dienestā Sentluisā vidusskolas gados spēlējis futbolu; pat ievainotajā kareivī vēl bija nojaušams kādreizējais sportists. Viņš uzsita ar plaukstu pa galdu sev līdzās. — Kādēļ negribat uz brītiņu piesēst, mis Džordeika? — viņš ieteicās. — Jūs droši vien esat drausmīgi nogurusi — visu vakaru uz kājām, visu vakaru mūs aptekādama.

—   Nieki, — Grētiņa atteica. — Kantorī taču es sēžu cauru dienu. — Viņa tomēr apsēdās uz galda malas viņam blakus, lai pierādītu, ka nedomā tikai par to, kā drīzāk tikt uz mājām.

—   Jums ir glītas kājas, — Arnolds sacīja.

Grētiņa palūkojās uz savām praktiskajām brūnajām kurpēm ar zemiem papēžiem.

—   Nevaru sūdzēties, — viņa piekrita. Ari pašai viņai likās, ka kājas ir glītas — šauras, ne pārāk garas pēdas un slaidas potītes.

—   Esmu, armijā dienēdams, kļuvis par varenu lietpratēju visā, kas attiecas uz kājām, — Arnolds sacīja. Viņš to izteica bez rūgtuma, gluži tā, kā cits būtu sacījis: «Armijā esmu iemācījies salabot radioaparātus,» — vai: «Armijā mani iemācīja orientēties kartēs.» Redzot, kā klusais puisis ar gauso valodu runā par sevi bez jebkāda žēluma, Grētiņu pārņēma dziļa līdzjūtība.

—   Drīz jūs būsiet pavisam vesels, — viņa teica, — māsas man stāstīja, ka dakteri ar jūsu kāju esot paveikuši tīros brīnumus.

—   Jā gan, — Arnolds īsi iesmējās, — bet to gan neceriet, ka Arnolds dzīvē vairs diezin ko sasniegs.

—   Cik jums gadu, Arnold?

—   Divdesmit divi. Un jums?

—   Deviņpadsmit.

Viņš pasmaidīja: — Abiem paši labākie gadi.

—   Tā varētu teikt. Ja vien nebūtu kara.

—   Es gan par to nežēlojos, — Arnolds sacīja, ievilkdams dūmu. — Karš mani izpestīja no Sentluisas. Padarīja par vīru. — Viņa balsī ieskanējās zobgalība. — Neesmu vairs zaļš puika. Tagad es zinu, kas tiek spēlēts un kas ir toņa noteicēji. Esmu redzējis pasauli un iepazinis interesantus cilvēkus. Vai esat bijusi Kornvolā, mis Džordeika? Tā ir Anglijā.

—   Nē.

—   Džordeika, — Arnolds bilda, — vai tas ir šai pusē bieži sastopams uzvārds?

—   Nē, — Grētiņa atbildēja, — tas ir vācu uzvārds. Mans tēvs ieceļojis no Vācijas. Viņš arī tika ievainots kājā. Pirmajā pasaules karā. Viņš cinījās vācu armijā.

Arnolds klusi iesmējās: — Tā viņi ļauj cilvēkam atnākt un aiziet, vai ne? Vai jūsu tēvam iznāk daudz staigāt?

—   Viņš mazliet pieklibo, — Grētiņa piesardzīgi paskaidroja,

—   bet viņam tas, šķiet, lielas grūtības nesagādā.

—   Jā, Kornvola … — Arnolds viegli šūpojās uz galda malas. Viņam, liekas, bija apnicis runāt par karu un ievainojumiem.

—   Tur ir palmas un senas, mazas pilsētiņas, salīdzinājumā ar tām Sentluisa izskatās, it kā būtu tikai aizvakar uzcelta. Plata, balta pludmale. Jāā. Ak, jāā — Anglija. Un patiesi jauki cilvēki. Viesmīlīgi. Ielūdz jūs svētdienās pie sevis mājās uz pusdienām. Es jutos pārsteigts. Agrāk man likās, ka angļi ir iedomīgi.

Vismaz tā domāju es un tā domāja visi, ar kuriem puikas dienās sagajos Sentluisā.

Grētiņai radās iespaids, ka Arnolds, runādams maigi, ironiski korekti, par viņu zobojas. — Cilvēkiem jācenšas vairāk citam par citu uzzināt, — viņa kokaini atteica, pati juzdamās nelaimīga par to, cik pārspīlēti izklausījās viņas vārdi, bet klusā, gausā, laucinieciskā balss viņu mulsināja, it kā spieda aizstāvēties.

—   Protams, — viņš piekrita, — katrā ziņā jācenšas. — Viņš atspiedās uz plaukstām un pagriezās pret Grētiņu. — Un ko man jācenšas uzzināt par jums, mis Džordeika?

—   Par mani? — Pārsteigums lika viņai īsi un mulsi iesmieties. — Itin neko. Esmu mazā pilsētiņā sekretāre, kas nekad nav nekur bijusi un nekad ari nekur nenokļūs.

—   Tam gan es nepiekrītu, — Arnolds nopietni sacīja, — nepavisam nepiekrītu. Ja vispār esmu sastapis kādu meiteni, kuru gaida spoža nākotne, tad tā esat jūs. Jūs protat tik jauki, iznesīgi izturēties. Varu saderēt, ka puse puišu no tiem, kas atrodas šajā mājā, būtu uz vietas ar mieru jūs apprecēt, ja vien jūs viņus mazliet iedrošinātu.

—   Es vēl nedomāju par precēšanos.

—   Zināms, ka ne, — Arnolds nopietni pamāja. — Nav jāsteidzas tikt aiz atslēgas tādai meitenei kā jūs. Ar tik plašu izvēli. — Viņš nospieda smēķgalu pelnutraukā, kas stāvēja uz galda, tad automātiski iebāza roku halāta kabatā, izvilka jaunu cigareti, tomēr to neaizkūpināja. — Kornvolā man trīs mēnešus bija kāda meitene, — viņš ierunājās. — Jaukākā, līksmākā, mīļākā meitene, ar kādu vien vīrietis jebkad var cerēt sastapties. Viņa bija precējusies, bet tas neko nenozīmēja. Viņas vīrs kopš 1939. gada atradās kaut kur Āfrikā, un viņa droši vien vairs pat neatcerējās, kāds viņš izskatās. Mēs kopā staigājām pa krodziņiem, un, kad svētdienās man bija atvaļinājums, viņa mani uzaicināja pusdienās, un mēs mīlējāmies kā Ādams un Ieva paradīzes dārzā.

Domās nogrimis, viņš vērās lielās, tukšās istabas baltajos griestos. — Kornvolā es izjutu, ko nozīmē būt cilvēkam, — viņš sacīja. — O jā, armija nenozīmīgo Arnoldu Zimzu no Sentluisas padarīja par vīru. Biju dziļi noskumis, kad saņēmu rīkojumu pamest mazo pilsētiņu un doties cīņā ar ienaidnieku. — Viņš apklusa un nogrima atmiņās par mazo pilsētiņu jūras krastā, palmām un līksmo, mīļo meiteni, kurai Āfrikā bija senaizmirsts vīrs.

Grētiņa sēdēja, nebilzdama ne vārda. Viņa vienmēr jutās neveikli, ja kāds sāka runāt par milēšanos, Viņu nemulsināja pašas

jaunavība, jo tas bija stāvoklis, kādu viņa pati bija izvēlējusies, bet mulsināja biklums, nespēja domāt vai vismaz runāt, par seksuāliem jautājumiem viegli un lietišķi, kā to mēdza darīt daudzas viņas skolasbiedrenes. Ja viņa gribēja būt pavisam godīga, tad vajadzēja atzīties: liela daļa viņas bikluma cēlās no tā, ka tēva un mātes guļamistabu no viņas istabiņas šķīra vienīgi šaurs gaitenis. Piecos no rīta tēvs, smagiem soļiem klaudzot, klumburoja augšup pa kāpnēm, drīz pēc tam viņš ierunājās klusinātā, no garajā naktī izdzertā viskija piesmakušā balsī, atskanēja mātes žēlabainie pīkstieni, pēc tam sekoja trokšņi, kas izklausījās pēc rupjas varmācības, un otrā rītā mātei bija stinga mocekles seja.

Un šovakar šai namā, kur visi jau gulēja, pirmajā īsti intīmajā sarunā vienatnē ar kādu no kareivjiem viņa it kā bija padarīta par liecinieci aktam vai vismaz atmiņām par aktu, ko liedzās uzņemt savā apziņā. Ādains un Ieva paradīzes dārzā. Divi ķermeņi — viens balts, otrs melns. Viņa centās nedomāt par to šādās kategorijās, taču nespēja šo domu atvairīt. Un puiša atmiņu stāstā viņa saklausīja kaut ko nozīmīgu, kaut ko tīšām gribētu — tās nebija no kara pārnākuša kareivja saldsērās atmiņas vēlā vakara stundā, nē, muzikālajai, mulsinošajai, čukstošajai balsij bija noteikts nolūks, noteikts mērķis. Viņa neskaidri nojauta, ka šis mērķis ir viņa pati, un viņā modās vēlēšanās aizbēgt.

—   Kad biju ievainots, aizrakstīju viņai vēstuli, — Arnolds sacīja, — taču atbildi nesaņēmu. Varbūt atgriezies viņas vīrs. Un kopš tās dienas neesmu sievietei pieskāries. Mani ievainoja pašā kara sākumā, un pēc tam es visu laiku gulšņāju pa hospitāļiem. Pirmo reizi tiku ārā pagājušo sestdienu. Mēs abi ar Biliju dabūjām atvaļinājumu visai pēcpusdienai. — Bilijs bija otrs nēģeris palātā. — Bet ko lai divi nēģerzēni šajā ielejā iesāk? Nav jau Kornvola, varat man ticēt. — Viņš iesmējās. — Visā plašajā apkārtnē nevienas krāsaino ģimenes. Liekas, mēs esam atsūtīti uz vienīgo kara hospitāli Savienotajās Valstīs tādā pilsētā, kur nav neviena nēģera. Izdzērām katrs pāris kausu alus, izstaigājām universālveikalu, tad aizvizinājāmies autobusā gabaliņu gar upi uz augšu, jo bijām dzirdējuši, ka pie Upes stacijas dzīvojot kāda nēģeru ģimene. Izrādījās, tur, upmalā, tikai viens večuks no Dienvidkarolinas mitinās savā vecajā mājā, ģimene tam jau sen izklīdusi visos vējos. Pacienājām viņu ar alu, mazliet samelojām, cik varonīgi esam kāvušies karā, un apsolījāmies nākamajā atvaļinājuma dienā aizbraukt pamakšķerēt. Pamakšķerēt!

—   Esmu pārliecināta, — sacīja Grētiņa, palūkodamās rokaspulkstenī, — ka, ticis uz visiem laikiem ārā no slimnīcas un atgriezies mājās, jūs sastapsiet daiļu meiteni un kļūsiet ļoti laimīgs. — Viņa runāja kā guvernante, balss skanēja neīsti un nervozi, viņai bija kauns par sevi, bet viņa juta, ka jātiek projām. — Ir drausmīgi vēls, Arnold, — viņa sacīja. — Bija jauki ar jums parunāties, bet tagad… — Viņa gribēja nolēkt no galda malas, bet Arnolds satvēra viņu aiz rokas un aizturēja — ne rupji, tomēr stingri.

—   Nemaz tik vēls nav, mis Džordeika, — viņš teica. — Atklāti runājot, es sen gaidīju šādu izdevību parunāt ar jums vienatnē.

—   Man jānoķer autobuss, Arnold. Es…

—  Mēs ar Vilsonu pārrunājām par jums. — Arnolds nelaida viņas roku vajā. — Un nolēmām, ka tuvākajā atvaļinājumā, tas iznāk šosestdien, labprāt uzaicinātu jūs pavadīt šo dienu kopa ar mums.

—  Jūs ar Vilsonu esat ļoti laipni, — Grētiņa sacīja, viņai bija grūti savaldīties, lai balss skanētu normāli, — bet sestdienās es esmu drausmīgi aizņemta.

—   Mēs pārspriedām, ka jums nebūtu ērti atklāti rādīties divu melnu puišu sabiedrībā, — Arnolds turpināja, runādams balsi, kas nepauda ne draudus, ne aicinājumu, — jo šī ir jusu dzimtā pļlsēta, cilvēki šeit pie tādiem skatiem nav pieraduši, turklāt mēs abi esam tikai ierindnieki…

—   Tam nav nekāda sakara ar …

—   Jūs iesēdīsieties autobusā, kas uz Upes staciju atiet pusvienos, — Arnolds turpināja, it kā viņa nekā nebūtu teikusi. — Mēs aizbrauksim agrāk, iedosim večukam piecus dolārus, lai nopērk sev pudeli viskija un aiziet uz kino, un sagatavosim mums visiem trim garšīgu maltīti. No autobusa pieturas jums jāpagriežas pa kreisi un jāpaiet apmēram ceturtdaļjūdzes gar upi uz leju, tad ieraudzīsiet vienīgo māju pašā krastmalā, apkārt nevienas dzīvas dvēseles, kas okšķerētu vai diezin ko sarunātu, tikai mēs trīs, draudzībā un sirsnībā satikušies.

—   Tagad es braucu uz mājām, Arnold, — Grētiņa skaļa balsī sacīja. Viņa saprata, ka kaunētos kliegt, tomēr centās radīt iespaidu, ka ir gatava saukt pēc palīdzības.

—   Garšīgas pusdienas un pāris glāžu laba dzeramā, — Arnolds smaidīdams čukstēja un turēja viņu ciet. — Mēs ilgi neesam bijuši mājās, mis Džordeika.

—   Es kliegšu, — Grētiņa ar mokām izteica. Kā gan viņš varēja — vienu brīdi tik pieklājīgs un draudzīgs — un tad pēkšņi… Viņa nicināja pati sevi par to, ka tik vāji pazīst cilvēka dabu.

—  Mēs ar Vilsonu jūs ļoti cienām, mis Džordeika. Kopš es jūs pirmoreiz ieraudzīju, es nespēju ne par vienu citu domāt. Un Vilsons saka, viņš jūtot gluži to pašu .. .

—   Jūs abi esat vājprātīgi. Ja es to pateikšu pulkvedim… —

Grētiņa būtu gribējusi atbrīvot roku, bet, ja nu kādam gadītos ienākt un tas ieraudzītu viņus cīkstamies, izskaidrošanās būtu gaužām nepatīkama.

— Kā jau teicu, mēs jūs ļoti cienām, — Arnolds atkārtoja, — un esam ar mieru par to samaksāt. Abi ar Vilsonu saņēmām daudz iekrājušās naudas, man bez tam vareni paveicās kauliņu spēlē tepat palātā. Paklausieties uzmanīgi, mis Džordeika. Mums par abiem ir astoņi simti dolāru — un tie ir jūsu rīcībā. Par vienu pašu pēcpusdienu upmalā … — Viņš pēkšņi palaida vaļā viņas roku un uz veselās kājas viegli noslīdēja no galda. Tad viņš kliboja projām, un platajā, rūsganajā halātā lielais augums izskatījās lempīgs. Pie durvīm viņš pagriezās atpakaļ. — Nesakiet šobrīd ne «jā», ne «nē», mis Džordeika, — viņš pieklājīgi uzbilda. — Pārdomājiet. Līdz sestdienai vēl ir divas dienas laika. Mēs būsim upmalā no pulksten vienpadsmitiem. Atbrauciet, kad esat ar darbiem galā, mis Džordeika. Mēs jūs gaidīsim. — Un viņš izkliboja ārā, stalti izslējies, nemeklēdams balstu pie sienas.

Mirkli Grētiņa sēdēja sastingusi. Vienīgais troksnis, ko viņa dzirdēja, bija mašīnas dunēšana kaut kur pagrabā — troksnis, kādu viņa nekad pirms tam neatcerējās dzirdējusi. Viņa pieskārās savam kailajam delmam zem elkoņa, ko vēl tikko bija turējusi Arnolda roka. Viņa noslīdēja no galda un izslēdza gaismu, lai kāds, nejauši ienācis, nespētu saskatīt viņas seju. Viņa piespiedās pie sienas un aizsedza ar plaukstām muti. Tad aizsteidzās uz garderobi, pārģērbās pati savās drēbēs, bezmaz skriešus izskrēja no hospitāļa un devās uz autobusa pieturu.

Viņa sēdēja pie tualetes galdiņa un noslaucīja pēdējās krēma paliekas no bālās ādas zem pietūkušajiem plakstiem. Uz galdiņa viņai priekšā rindojās krēma trauciņi un flakoniņi ar Vūlvorta skaistumkopšanas firmu etiķetēm — «Heizela Bišopa», «Coty». Mēs mīlējāmies kā Ādams ar Ievu paradīzes dārzā.

Nedrīkst par to domāt, nedrīkst par to domāt! Rīt pat viņa aizies pie pulkveža un lūgs, lai viņu pārceļ uz citu bloku. Tur viņa vairs nespēja atgriezties.

Piecēlusies viņa nometa peldmēteli un īsu brītiņu palika kaila virs tualetes galdiņa pakārtās lampas maigajā gaismā. Spoguļa atspulgā viņas augstās, pilnīgās krūtis vizēja ļoti baltas, un krūšu gali stūrgalvīgi slējās augšup. Lejāk drūmais, tumšais trijstūris draudīgi iezīmējās pret blāvajiem gurnu ciļņiem. Ko es varu pret to iesākt, ko es varu pret to iesākt?

Viņa uzvilka naktskreklu, nodzēsa gaismu un apgūlās aukstajā gultā. Viņa cerēja, ka šī būs viena no tām naktīm, kad tēvs

neuzmāksies mātei. Vairāk par to, ko jau piedzīvojusi, viņa vienā naktī pārciest nespēja.

Autobuss, kas veda gar upi augšup uz Elbenijas pusi, atiet ik pēc pusstundas. Sestdien tas būs bāztin piebāzts ar nedēļas nogalē atvaļinājumā palaistiem kareivjiem. Veseliem bataljoniem jaunu vīriešu. Viņa redzēja sevi autoostā nopērkam biļeti, redzēja sevi apsēžamies pie loga un raugāmies uz tālo, pelēko upi, redzēja sevi izkāpjam no autobusa Upes stacijā un paliekam stāvot pie benzīna uzpildes tanka; zem augstpapēžu kurpēm viņa juta grantētā ceļa nelīdzeno virsmu, saoda parfīmu, ar ko bija iesmaržojusies, redzēja noplukušo, nekrāsoto mājeli upes krastā un abus tumšādainos vīriešus ar tālskati rokā klusējot gaidām — zinošus sprieduma izpildītājus, likteņlēmējus, nekustīgus, pašapzinīgus, ar viņas kauna samaksu kabatā, gaidošus drošā apziņā, ka viņa atnāks, vērojam, kā viņa nāk atdoties ziņkārē un baudā, skaidri zinot, ko viņi nolēmuši abi kopā darīt.

Viņa paņēma spilvenu no pagalvja, ielika to starp kājām un cieši saspieda lielus ap to.

VI

Māte stāv guļamistabā pie loga un caur mežģīņu aizkariem nolūkojas ar izdedžiem piebērtajā maiznīcas pagalmā. Tur aug divi izstīdzējuši koki, pie katra pienaglots viens latas gals, bet latas vidū šūpojas smags cilindrveida ādas maiss, kas piepildīts ar smiltīm, tāds, kādus bokseri mēdz izmantot treniņiem. Šaurajā, žoga iekļautajā pagalmā garenais ādas maiss izskatās kā pakārts cilvēks. Agrākajos gados šās pašas ielas pagalmos ziedēja puķes un starp kokiem karājās šūpuļtīkli. Ik pēcpusdienu viņas virs uzvelk ar vilnu izoderētus cimdus, iziet pagalmā un divdesmit minūtes apstrādā maisu ar dūrēm. Viņš metas tam virsū ar tādu niknumu, it kā cīnītos uz dzīvību vai nāvi. Reizēm, kad viņai gadās to redzēt, kad Rūdijs palicis veikalā, lai viņa varētu brītiņu atpūsties, viņai liekas, ka vīrs neuzbrūk nedzīvam ādas maisam, bet ka tā ir viņa, ko viņš dauza un soda.

Viņa stāv pie loga zaļā satīna ritasvārkā, kas ir nosmulēts gar apkakli un piedurkņu galos. Viņa smēķē cigareti, un pelni, viņai nemanot, birst uz rītasvārka. Savā laikā viņa bija kārtīgākā un spodrākā meitene, kādu vien varēja iedomāties, — kā puķe dzidrā stikla traukā. Viņa uzauga bāreņu namā, un klostermāsas prata meitenēm ieaudzināt kārtības iemaņas. Tagad viņa ir gatavā slampa un nevīža, kas nerūpējas ne par saviem matiem, ne sejas ādu, ne apģērbu. Māsas viņu mācīja dievbijībā, mācīja cienīt baznīcas ceremonijas, bet nu viņa vairāk nekā divdesmit gadu nav apmeklējusi misu. Kad piedzima viņas pirmais bērns, meita Grētiņa, viņa ar pāteru norunāja visu par kristībām, bet vīrs atteicās iet pie kristāmtrauka un aizliedza viņai jelkad izdot kaut centu baznīcas labā. Turklāt viņš bija uzaudzis katoļticībā.

Trīs nekristīti, neticīgi bērni un zaimotājs vīrs, kas ienīst baznīcu. Tāds ir krusts, kas viņai jānes.

Viņa nezina ne savu māti, ne tēvu. Bufalo bāreņu nams bija viņas māte un tēvs. Viņai tika dots vārds un uzvārds: Mērija Pcisa. Varbūt tas bija viņas mātes uzvārds. Domās viņa pati sevi vienmēr sauca par Mēriju Peisu, nevis par Mēriju Džordeiku vai par Aksela Džordeika kundzi. Kad pienāca laiks šķirties no bāreņu nama, māte priekšniece teica, ka varbūt Mērijas māte bijusi iriete, taču skaidri to neviens nezināja. Māte priekšniece viņu brīdināja vienmēr atcerēties, ka viņas dzīslās rit apgrēcībā kritušas sievietes asinis, piekodināja stingri turēties pretī kārdinājumiem. Toreiz viņa bija sešpadsmit gadus veca smalka sārtvaidze meitene ar zeltaini mirdzošiem matiem. Kad piedzima meitiņa, viņa bērnu gribēja nosaukt par Kolīnu par godu savai īriskajai izcelsmei. Taču viņas vīram īri nepatika — un viņš izlēma, ka meiteni sauks par Grētiņu. Viņš sacīja, ka esot Hamburgā pazinis kādu ielasmeitu ar tādu vārdu. Tas notika tikai gadu pēc kāzām, bet viņš sievu j.au toreiz ienīda.

Ar Džordeiku viņa bija iepazinusies Bufalo Ezermalas restorānā, kur strādāja par viesmīli. Tur viņu bija iekārtojušas bāreņu nama māsas. Restorāns piederēja vecīgam vācamerikāņu laulātam pārim — Milleriem, un bāreņu nama vadība izraudzījās viņus Mērijai par principāliem, tādēļ ka Milleri bija lāga ļaudis, gāja baznīcā un atļāva Mērijai apmesties jumtistabiņā virs viņu dzīvokļa. Milleri pret meiteni izturējās labi, sargāja viņu, un neviens restorāna apmeklētājs neuzdrošinājās bilst viņai kādu piedauzību. Milleri ļāva viņai trīsreiz nedēļā iet uz vakarskolu turpināt izglītību. Viņa negribēja visu mūžu palikt par viesmīli restorānā.

Aksels Džordeiks bija mazrunīgs, klibs milzu auguma jauneklis, divdesmito gadu sākumā imigrējis no Vācijas, un strādāja par matrozi uz Eri ezera tvaikoņiem. Ziemā, kad ezers bija aizsalis, viņš lāgiem izlīdzēja Milleriem virtuvē, izpildīdams pavāra un maizes cepēja darbu. Tolaik viņš neprata gandrīz ne vārda angliski, tādēļ bieži iegriezās Milleru restorānā, kur varēja parunāties dzimtajā valodā. Kad viņš, cīnoties vācu armijā, bija ievainots un karam vairs nederēja, viņu iedalīja Frankfurtes kara lazaretē par pavāru.

Tādēļ, ka viena cita — sena kara laikā viens jauns vīrietis bija kropls izlaists no lazaretes un /neklējis patvērumu svešā zemē, viņa šovakar stāvēja trūcīgā istabā virs maiznīcas pilsētas nabagu rajonā, kur diendienā, ik dienu divpadsmit stundu, bija drusku pa drusciņai atdevusi savu jaunību, savu skaistumu, savas ceribas. Un gala tam nevarēja saredzēt.

Viņš izturējās ļoti pieklājīgi. Nekad pat nemēģināja saņemt viņas roku un, kad brīvajās dienās iebrauca Bulalo, pavadīja viņu uz vakarskolu un sagaidīja pēc stundām, lai pavadītu mājup. Viņš lūdza, lai Mērija palabojot viņa angļu valodu. Viņa ļoti lepojās ar savējo. Cilvēki, dzirdēdami viņu runājam, allaž teica, ka viņa droši vien esot no Bostonas, un to viņa uzskatīja par lielu uzslavu. Māsa Katerina, kuru viņa cienīja vairāk par visām bāreņu nama skolotājām, bija dzimusi Bostonā un runāja ļoti pareizi, lietoja smalki izglītotu cilvēku leksiku. «Runāt nevīžīgi angļu valodā,» mēdza atgādināt māsa Katerina, «nozīmē dzīvot kā kroplim. Meitenei, kas runā kā dāma, dzīvē nebūs nekādu šķēršļu.» Mērija centās visu darīt pēc māsas Katerinas priekšzīmes, un, kad viņa šķīrās no bāreņu nama, māsa Katerina uzdāvināja viņai grāmatu — stāstus par īru varoņiem. «Mērijai Peisai, manai vislabākajai skolniecei,» — ar vīrišķīgu, stāvu rokrakstu bija ierakstīts grāmatas titullapā. Arī rokrakstā Mērija centās atdarināt māsu Katerīnu. Māsas Katerinas audzināšanas ietekmē viņai izveidojās priekšstats, ka viņas tēvs, lai būtu kas būdams, tomēr bijis džentlmenis.

No Mērijas, kas viņam mācīja no māsas Katerinas apgūto sudrabaini skanošo Bostonas akcentu, Aksels Džordeiks iemācījās pareizi runāt angļu valodā. Jau pirms kāzām viņš runāja tik labi, ka cilvēki brīnījās, kad viņš teica, ka dzimis un audzis Vācijā. Neviens nevarēja noliegt, ka viņš ir inteliģents vīrs. Bet savu inteliģenci viņš izmantoja, lai mocītu sievu, mocītu pats sevi, mocītu ikvienu savā tuvumā.

Pirms bildināšanas viņš netika Mēriju pat noskūpstījis. Viņai toreiz bija deviņpadsmit gadu gluži kā pašreiz viņas meitai Grētiņai un viņa vēl bija nevainīga. Viņš bija ļoti uzmanīgs, vienmēr kārtīgi nomazgājies un noskuvies, vienmēr, atgriezdamies no braucieniem, pasniedza viņai sīkas dāvaniņas — saldumus vai ziedus.

Viņi bija pazīstami divus gadus, kad viņš Mēriju bildināja. Viņš paskaidroja, ka agrāk neesot iedrošinājies to darīt, bīdamies, ka tā viņu atraidīs, jo esot ārzemnieks un piedevām vēl klibs. Cik gardi viņš droši vien pie sevis nosmējās, kad viņai acīs sakāpa asaras, klausoties, cik viņš nedrošs un mazpārliecināts par sevi! Viņam bija velna daba, un visu mūžu viņš dzīvoja, viltu vērpdams.

Viņa deva jāvārdu, bet ar zināmiem noteikumiem. Varbūt Mērija pat iedomājās, ka mīl viņu. Viņš bija ļoti izskatīgs — melniem matiem, kas viņu padarīja līdzīgu indiānim, atklātu, šauru seju un skaidrām, brūnām acīm, kas bija pilnas maiguma un saudzības, kad uzlūkoja Mēriju. Viņa pieskārieni bija tik liegi, it kā viņa būtu darināta no porcelāna. Kad Mērija atzinās, ka dzimusi ārlaulībā (viņas izteiciens), viņš atbildēja, ka tas viņam jau zināms no Milleriem un ka tam neesot nekādas nozīmes, pat labāk — nebūšot sievas vecāku, kas varētu viņu paļāt. Viņam pašam nebija nekādas saskarsmes ar ģimeni. Tēvs bija 1915. gadā kritis krievu frontē, māte apprecējusies otrreiz un no Ķelnes pārcēlusies uz Berlīni. Viņam bija jaunāks brālis, ar kuru viņš neuzturēja sakarus; tas bija apprecējis bagātu vācamerikāņu meiteni, kas pēc kara ciemojās Vācijā pie radiem. Brālis dzīvojot Ohaijo štatā, bet Aksels pie viņa ciemos nebraucot. Viņš tātad bija vientuļnieks tāpat kā viņa.

Viņas noteikumi bija stingri. Akselam vajadzēja pamest matroža darbu uz ezeriem. Viņa nevēlējās tādu vīru, kurš gariem laika sprīžiem nav mājās un savā darbā gandrīz neatšķiras no parasta strādnieka. Un viņi nedzīvos Bufalo, kur visiem zināma viņas izcelsme, zināms, ka viņa augusi bāreņu namā, un kur viņa ik uz soļa sastaptu cilvēkus, kas redzējuši viņu strādājam par viesmīli. Un vēl — viņiem jāsalaulājas baznīcā.

Viņš piekrita itin visam. Ai, velna daba, īsta velna daba! Viņš bija iekrājis nedaudz naudas un ar Millera starpniecību iepazinās ar kādu vīru, kuram Portfilipā piederēja maiznīca un kurš vairs negribēja atjaunot nomas, līgumu. Kad vajadzēja braukt uz Portfilipu noslēgt darījumu, Mērija piespieda Akselu nopirkt salmu platmali. Viņš nedrīkstēja doties ceļā ar savu ierasto žokejcepuri, šo eiropeisko atribūtu, galvā. Viņam vajadzēja izskatīties kā pieklājīgam amerikāņu biznesmenim.

Divas nedēļas pirms kāzām viņš aizveda Mēriju apskatīties maiznīcu, kur viņai bija lemts nodzīvot mūžu, un dzīvokli virs tās, kur viņa laidīs pasaulē trīs bērnus. Bija saulaina maija diena, veikala telpas tikko no jauna izkrāsotas, virs skatlogiem nolaistas lielas, zaļas markīzes, kas pasargāja no saules logos izliktās kūkas un cepumus. Iela bija spodra un gaiša, tur atradās vēl citi nelieli veikali — dzelzspreču tirgotava un galantērijas veikals — un otrā ielas stūrī — aptieka. Bija pat modes salons, kura skatlogos greznojās uz statīviem uzliktas ar mākslīgiem ziediem rotātas cepures. Te iepirkās mierīgais dzīvojamo namu rajons, kas pletās starp ielu un upi. Prāvas, komfortablas mājas ar zaļu mauriņu visapkārt. Upē vējoja baltas buras, un, kamēr viņi sēdēja uz sola koka paēnā un noraudzījās vasarīgi zilajos upes ūdeņos, garām aizslīdēja kuģītis ar ekskursantiem no Ņujorkas. No" klāja līdz viņiem atplūda orķestra spēlētā valša skaņas. Aksela klibās kājas dēļ dejošanas prieki viņiem, protams, bija liegti.

Ai, kādus plānus viņa izkala tajā saulainajā maija dienā upmalā, valša melodijā klausīdamās! Tiklīdz viņi būs iekārtojušies, viņa veikalā novietos galdiņus, piekārs aizkarus, iedegs sveces, servēs kakao un tēju, vēlāk piepirks klāt kaimiņveikala telpas (viņa jau bija pamanījusi, ka tās stāv tukšas, un atvērs nelielu restorāniņu, ne strādnieku traktieri kā Milleriem, bet tādu, kur iegriezīsies ceļojoši aģenti un tirgotāji un visa pilsētas labākā sabiedriba. Viņa garā jau redzēja savu viru tumšā uzvalkā ar tauriņa kaklasaiti vadām viesus pie galdiņiem, redzēja viesmīles sastīvinātos muslīna priekšautiņos steidzamies no virtuves ar pilnām paplātēm, bet sevi pašu sēžam kasē un smaidot izsitam čekus, dzirdēja sevi sakām: «Ceru, ka jums labi garšoja,» — un redzēja sevi pēc darba kopā ar draudzenēm kavējamies pie kafijas un kūkām.

Kā gan viņa varēja zināt, ka visa tuvākā apkārtne paputēs, ka cilvēki, ar kuriem viņa labprāt būtu draudzējusies, nolūkosies uz viņu no augšas, bet tos, kas būtu gribējuši draudzēties ar viņu, viņa uzskatīs zemākus par sevi, ka kaimiņmāju nojauks un līdzās maiznīcai uzcels lielu autoremonta darbnīcu, kur dzelži klaudzēs no rīta līdz vakaram, ka modistes salons pazudīs, ka mājas klusajā upmalas ielā pārvērtīsies par graustiem vai tiks nojauktas, bet to vietā uzcels metālapstrādes darbnīcas?

Viņa nepiedzīvoja ne mazos galdiņus, uz kuriem pasniedz kakao ar kūkām, ne sveces un aizkarus, ne viesmīles, palika tikai viņa savā maiznīcā, kur divpadsmit stundu dienā neapsēdusies pārdeva saziedējušas maizes klaipus strādniekiem eļļainās drānās, slampīgām namamātēm un apskretušiem bērniem, kuru vecāki sestdienas vakaros dzērumā uz ielas lamājās un kāvās.

Viņas ciešanu ceļš sākās kāzu naktī. Otrās šķiras viesnīcā pie Niagaras ūdenskrituma (brauciens no Bufalo uz turieni nemaksā dārgi). Viss, par ko pirms astoņām stundām kautri bija sapņojusi biklā, smalkā sārtvaidze meitene, baltajā līgavas tērpā smaidot stāvēdamaTīdzās savam nopietnajam, glītajam jaunajam vīram, sabruka pīšļos asinīm pietraipītajā, čīkstošajā viesnīcas gultā. Bezpalīdzīgi pakļauta milzīgajam, rētainajam, velnišķīgi nenogurdināmajam, melnīgsnējam vīrieša augumam, viņa saprata, ka sācies soda izciešanas laiks mūža garumā.

Kad nedēļu ilgušais medusmēnesis tuvojās beigām, viņa uzrakstīja zīmīti, ka dodas pašnāvībā. Tad viņa to saplēsa. To pašu viņa, gadiem ritot, atkārtos vēl daudz reižu.

Dienā viņi izturējās kā visi jaunie pāri medusmēnesī. Viņš bija nevainojami uzmanigs, ielu šķērsojot, paņēma viņu zem rokas, pirka viņai sīkas rotaslietas un veda viņu uz teātri (tā bija pēdējā nedēja, kad viņš izrādījās dāsns. Ļoti drīz pēc tam viņa atklāja, ka apprecējusi fanātisku skopuli). Viņš veda sievu uz saldējuma kafejnīcām, pasūtīja milzīgus biķerus saldējuma ar lielām putukrējuma cepurēm (uz saldumiem viņa bija kāra kā bērns) un smaidīja iecietīgi kā mījš onkulis, vērodams, kā viņa karoti pēc karotes notiesā kārumu kalnus. Viņš aizvizināja viņu pa upi zem ūdenskritumiem un maigi turēja viņas roku, pastaigājoties ziemeļu vasaras spožajā saulē. Nekad viņi nerunāja par naktīm. Kad viņš pēc vakariņām aizvēra istabas durvis, varēja domāt, ka no debesīm nolaidušās divas vienotrai pilnīgi svešas dvēseles, lai iemājotu viņu ķermeņos. Nebija tādu vārdu, kuros viņi būtu spējuši runāt par to rēga i no cīņu, ko izcīnīja ik nakti. Klostermāsu puritāniskā audzināšana bija atstājusi Mēriju pilnīgā neziņā par īstenību un attīstījusi viņā nedabiskas ilūzijas par mīlas cēlumu. Viņas vīru savukārt bija skolojušas ielasmeitas, iegalvodamas viņam to, kam viņš, iespējams, arī ticēja, — ka ikviena sieviete, kuru vērts apprecēt, laulības gultā ir pārbijusies un bikla. Bet varbūt viņš domāja, ka tādas ir visas amerikānietes.

Vēlāk, pēc vairākiem mēnešiem, viņš, protams, atskārta, ko īsti nozīmē fatālā, saltā bezjūtība, un tas viņu satracināja. Niknums viņu pamudināja uzbrukt vēl mežonīgāk. Viņš nekad negāja pie citām sievietēm. Viņš nekad neuzlūkoja nevienu citu sievieti. Viņa apsēstības objekts gulēja viņa paša gultā. Tā bija viņas nelaime, ka vienīgā miesa, ko viņš iekāroja, bija viņas miesa un pastāvīgi bija viņa rīcībā. Divdesmit gadus viņš lenca viņu — lenca ienīzdams un bezcerīgi kā lielas armijas virspavēlnieks, kas neticamā kārtā apturēts un nav spējīgs ieņemt trauslu priekšpilsētas namiņu.

Viņa raudāja, kad atklāja, ka kļuvusi grūta.

Kad strīdējās, viņi nestrīdējās par to. Viņi strīdējās par naudu. Drīz vien viņa atklāja, ka viņai ir asa un neganta mēle. Viņa kļuva kašķīga pat pavisam niecīgu sīkumu dēļ. Izspiest no vīra desmit dolārus jaunu kurpju pārim vai vēlāk, lai nopirktu Grētiņai pieklājīgu kleitu, ko skolā valkāt, nozīmēja mēnešiem ilgu sīvu cīņu. Viņš nenovīdēja viņai pat dienišķo maizi. Viņa nedrīkstēja zināt, cik naudas viņam noguldīts bankā. Kā sajukusi vāvere viņš krāja jaunam leduslaikmetam. Vācijā viņš bija piedzīvojis, kā tika izputināta vesela tauta, un zināja, ka

Amerikā var notikt tas pats. Viņu bija veidojusi sakāve, un viņš saprata, ka pret to imūns nav neviens kontinents.

Kad ilgos gados veikala sienām krāsa bija pavisam nolupusi, viņš nopirka piecas kannas balsināmā šķīduma un pārkrāsoja sienas. Kad viņa turīgais brālis, autoremonta darbnīcas īpašnieks, atbrauca ciemos no Ohaijo un piedāvāja viņam līdzdalību jaunā automašīnu aģentūrā, ko varētu uzņemties, ja vien Aksels no savas bankas aizņemtos pāris tūkstošu dolāru, Aksels nolamāja brāli par zagli un blēdi un izsvieda pa durvīm. Brālis bija mazs, apaļīgs vīriņš. Ik vasaru viņš divas nedēļas atpūtās Saratogā un vairākas reizes gadā kopā ar savu resno, pļāpīgo sievu aizbrauca uz teātri Ņujorkā. Viņš bija tērpies labi pašūtā tīrvilnas uzvalkā un patīkami smaržoja pēc losjona. Ja Aksels būtu bijis ar mieru aizņemties naudu, kā to darīja viņa brālis, ģimene visu mūžu būtu varējusi dzīvot bezrūpībā, atbrīvoties no vergu darba maiznīcā, aizbēgt no graustiem, par kādiem tuvējā apkārtne arvien vairāk pārvērtās. Bet viņas vīrs neaiztika nevienu bankā noguldītu centu un neparko nebūtu piedabūjams parakstīt parādzīmi. Viņa tēvzemes nabadzībā grimusi tauta, kurai vairs nepiederēja nekas cits kā tonnām vērtību zaudējusi nauda, mežonīgām acīm vēroja katru dolāru, kas tika viņa rokās.

Kad Grētiņa pabeidza vidusskolu, vispār netika pat apsvērts jautājums, ka viņa varētu turpināt izglītību koledžā, kaut gan viņa — tāpat kā Rūdolfs — allaž bija savas klases labākā skolniece. Viņai tūliņ vajadzēja stāties darbā un ik piektdienu lielāko daļu algas atdot tēvam. Koledža tikai samaitājot sievietes, padarot viņas par palaīstuvēm. Ar to tēvs savu vārdu bija pateicis. Vēl viena izpostīta dzīve nebeidzamajā ķēdē.

Vienīgi pret Rūdolfu viņas virs izturējās dāsni. Rūdolfs bija ģimenes cerība. Viņš bija izskatīgs, uzvedīgs, pieklājīgs valodā, skolotāju ieredzēts, sirsnīgs. Rūdolfs bija vienīgais ģimenes loceklis, kas māti noskūpstīja, no rīta aiziedams un vakarā pārnākdams. Abi — viņa un vīrs — izjuta vecāko dēlu kā pašu neizdevušās dzīves vienīgo gandarījumu. Rūdolfam bija dotības mūzikā, un skolas orķestrī viņš pūta trompeti. Iepriekšējā mācību gada beigās Aksels nopirka Rūdolfam trompeti, zeltā mirdzošu instrumentu. Tā bija Aksela vienīgā dāvana kādam no ģimenes locekļiem. Viss pārējais, ko tie no viņa saņēma, tika izcīnīts ar mežonīgu kaulēšanos. Bija tik neierasti, Rūdolfam vingrinoties, dzirdēt trompetes cēlās, triumfējošās skaņas atbalsojamies pelēkajā, putekļainajā dzīvoklī! Rūdolfs spēlēja klubu rīkotajos deju vakaros, un Aksels vēl nepiedzīvotā jūtu uzplūdā bija viņam iedevis avansu smokinga iegādei — veselus trīsdesmit piecus dolārus. Rūdolfam viņš atļāva paturēt visu nopelnīto naudu._ «Iekrāj,» viņš sacīja, «gan tev tā noderēs, kad iestāsies koledžā.» Jau kopš paša sākuma bija skaidrs, ka Rūdolfam jātiek koledžā. Gan jau kaut kā.

Māte jūtas vainīga Rūdolfa dēļ. Visu mīlestību viņa veltī vienīgi tam. Viņa ir pārāk izvārguši, lai bez sava izredzētā dēla mīlētu vēl kādu. Tā viņam pieskaras, kad vien var, ieiet viņa istabā, kad viņš guļ, un noskūpsta viņu uz pieres, līdz nemaņai pagurusi, mazgā un gludina viņa veļu un drēbes, lai viņš jebkurā laikā varētu rādīties ļaudīs skaistumā un godībā. No skolas avīzes viņa izgriež ziņojumus par Rūdolfa uzvarām sporta sacensībās, Rūdolfa liecības viņa rūpīgi iešuj aktu vākos, ko glabā uz naktsgaldiņa kopā ar «Vējiem līdzi» sējumu.

Jaunākais dēls Tomass un meita ir tikai šīs mājas iedzīvotāji. Rūdolfs ir viņas bērns, viņas asinis. Raugoties uz Rūdolfu, viņai šķiet, ka redz sava rēgainā tēva atveidu.

No Tomasa viņa necer nekā. Gaišmatains puisis ar viltīgu, tukšu seju. Kauslis, nemiera cēlājs, skolā pastāvīgi iekuļas nepatikšanās, nekaunīgs, ņirdzīgs, savu ceļu staigātājs, bez mērķa un ideāliem, pazūd no mājām un atgriežas, kā vien pašam ienāk prātā, nav iebiedējams ne ar kādu sodu. Kaut kur, kaut kādā nezināmā kalendārā, viņas dēlam Tomasam iezīmēta kauna un negoda diena, iezīmēta asinssarkanā krāsā kā drausma svinamdiena. Tur nekas nav līdzams. Viņa nespēj šo dēlu mīlēt, nespēj tam pastiept pretī roku.

Pietūkušām kājām pie loga stāv māte, klusajā mājā guļ viņas ģimene. Bezmiega izmocīta, neapmierināta, pārstrādājusies, slimīga, izplūdusi, no spoguļiem vairīdamās, rakstīdama zīmītes, ka dodas pašnāvībā, četrdesmit divu gadu vecumā sirmot sākusi, ar cigaretes pelniem nobārstītos rītasvārkos.

Tālumā iesvilpjas vilciens, tas ved grabošos vagonos sabāztus kareivjus uz tālām ostām, pretī lielgabalu dunai. Paldies dievam, Rūdolfam vēl nav septiņpadsmit. Viņa nomirtu, ja Rūdolfu iesauktu armijā.

Viņa aizkūpina pēdējo cigareti, novelk rītasvārkus un, cigareti nevērīgi lūpu kaktiņā turēdama, iekāpj gultā. Guļ un smēķē. Uz dažām stundām viņa iegrims miegā. Tornēr skaidri zina, ka pamodīsies, tiklīdz dzirdēs, ka pa kāpnēm smagi augšup klumburo vīrs, no kura dvakos naktsdarba sviedri un izdzertais viskijs.

2. nodaļa

Kantora pulkstenis rādīja bez piecām divpadsmit. Grētiņa vēl klabināja rakstāmmašīnu. Pārējās meitenes, kā jau sestdienā, bija metušas mieru un posās promiešanai. Divas no viņām, Luella Devlina un Pata Hauzere, bija aicinājušas Grētiņu aiziet kopā ar viņām paēst picu, bet viņa todien nejutās tādā noskaņojumā, lai klausītos abu tukšajā tērgāšanā. Vidusskolā viņai bija trīs labas draudzenes — Berta Sorela, Sjū Džeksone un Felicita Tērnere. Viņas bija četras apdāvinātākās meitenes klasē un turējās kopā, sava pārākuma apziņā noslēdzoties no citām. Grētiņai ļoti gribējās, lai šīs trīs vai vismaz kāda no viņām šodien būtu pilsētā. Bet visas bija turīgu ģimeņu atvases, aizgājušas uz koledžām, un Grētiņa nebija atradusi nevienu citu, kas varētu aizpildīt draudzeņu atstāto tukšo vietu viņas dzīvē.

Grētiņai gribējās, lai būtu tik daudz darba, ka varētu ar to aizbildināties un palikt kantorī visu pēcpusdienu, bet viņa patlaban rakstija pēdējo pavadzīmi, ko misters Hačinzs bija nolicis uz viņas galdiņa, un nebija nekādas iespējas šo nodarbību paildzināt.

Pēdējos divus vakarus viņa nebija gājusi uz hospitāli. Bija tikai piezvanījusi un pateikusi, ka nejūtas vesela, braukusi no darba tūliņ uz mājām un tur palikusi. Nemiera pilna viņa nespēja lasīt, tādēļ izkravāja skapi, izmazgāja blūzes, kurās nebija neviena traipiņa, un izgludināja kleitas, kas nepavisam nebija saburzītas, izmazgāja matus, manikirēja nagus, iztaisīja manikīru arī Rūdolfam, kaut gan pirms nedēļas bija to jau darījusi.

Piektdienas vakarā vēlu, nevarēdama aizmigt, viņa nokāpa pagrabā, kur strādāja tēvs. Viņš pārsteigumā pacēla galvu, ieraudzījis meitu uz kāpnēm, bet neteica ne vārda pat tad, kad viņa apsēdās un sāka labināt kaķi: — Minci, minci, minci! — Kaķis sabozās un nolīda kaktā. Sis kaķis zināja, ka cilvēki ir tā ienaidnieki.

—   Tēt, — viņa sacīja, — gribu ar tevi parunāt.

Džordeiks neatbildēja.

—  Tajā darbā, kur strādāju, man nav nākotnes, — Grētiņa sacīja, — nav ne mazāko izredžu vairāk nopelnīt, nedz arī izredžu izvirzīties uz augšu. Un, tiklīdz karš beigsies, darba apjoms samazināsies, un es varēšu justies laimīga, ja mani neatlaidīs.

—   Karš vēl nav beidzies, — Džordeiks atteica, — pagaidām vēl netrūkst idiotu, kas gaidīt gaida, lai viņus nogalina.

—    Es domājus, ka man vajadzētu braukt uz Ņujorku un apskatīties pēc kārtīga darba. Esmu laba sekretāre, un avīzes ir pilnas ar dažādiem piedāvājumiem; tur es varētu nopelnīt divtik, cik šeit.

—  Vai ar māti esi par to runājusi? — Džordeiks ar veiklām kustībām, gluži kā burvju mākslinieks, sāka no mīklas veidot apalīšus.

—  Nē, — Grētiņa atbildēja, — viņa nejūtas labi, un es negribēju viņu satraukt.

—  Sajā ģimenē gan visi tik smalkjūtīgi, ka sirds vai gurst,— noteica Džordeiks.

—   Tēt, — Grētiņa sacīja, — esi jel brītiņu nopietns!

—   Nē, — viņš atteica.

—   Kādēļ ne?

—  Tādēļ, ka es tā saku. Uzmanies, nobārstīsi ar miltiem savu glauno kleitu!

—   Tēt, es varētu sūtīt daudz naudas uz mājām…

—   Nē, — Džordeiks noskaldīja. — Kad tev būs divdesmit viens gads, tu varēsi laisties, kurp vien gribēsi. Bet vēl tev nav divdesmit viens. Tev ir deviņpadsmit. Vajadzēs vien tev vēl divus gadus pieciest senču nama viesmīlību. Ņem nu par labu. — Viņš atkorķēja pudeli un iedzēra krietnu malku viskija. Ar tīši rupju žestu viņš novilka plaukstu gar muti, notriepdami visu seju ar miltiem.

—   Man jātiek projām no šīs pilsētas, — Grētiņa sacīja.

—   Ir sliktākas pilsētas par šo, — Džordeiks atteica. — Satiksimies pēc diviem gadiem.

Pulkstenis rādīja piecas minūtes uz vieniem. Grētiņa salika kārtīgi uzrakstītos papīrus sava galdiņa atvilktnē. Visi pārējie darbinieki bija aizgājuši; viņa iegāja tualetē nomazgāt rokas un paraudzījās spogulī. Izskatījās satraukta. Viņa apslacīja pieri ar aukstu ūdeni, tad izņēma no somiņas smaržu liakonu un ar pirkstu galiem ieberza pāris pilienu aiz ausim.

No fabrikas ēkas viņa izgāja pa galvenajiem vārtiem, virs kuriem lieliem burtiem lepojās uzraksts «Boilena ķieģeļu un flīžu ceplis». Ceplis un uzraksts ar ķeburaini izvītajiem burtiem, kas drīzāk šķita piemēroti pavēstīt kaut ko lielisku un izklaidējošu, pastāvēja kopš 1890. gada.

Viņa pameta skatienu visapkārt, lai pārliecinātos, vai viņu negaida Rūdijs. Lāgiem viņš atnāca un pavadīja māsu uz mājām. Rūdijs bija vienīgais cilvēks ģimenē, ar kuru viņa varēja aprunāties. Ja Rūdijs būtu atnācis, viņi varētu ieturēt restorānā azaidu un varbūt vēl aiziet uz kino. Bet tad viņa atcerējās, ka

Rādijs ar skolas komandu bija aizbraucis uz otru tuvējo pilsētiņu, kur notika vieglatlētu salidojums.

Viņa atjēdzās, ka iet uz autoostas pusi. Viņa gāja lēnām, bieži apstādamās pie veikalu skatlogiem. Viņa centās sev iestāstīt, ka autobusā, protams, nekāps. Bija gaiša diena un nakts fantāzijas nogrimušas aizmirstībā. Kaut gan būtu itin atspirdzinoši pabraukties kādu gabalu gar upi, kaut kur izkāpt un paelpot lauku gaisu. Laiks bija apmeties uz silto pusi un gaisā skaidri jūtams pavasaris. Bija silts, un augstu zilajās debesis peldēja viegli, balti mākonīši.

Izejot no mājas, viņa mātei bija teikusi, ka pēcpusdienā pastrādāšot hospitālī par nokavētajām dienām. Viņa pati nezināja, kādēļ pēkšņi bija izgudrojusi tādu ieganstu. Gandrīz nekad viņa nemēdza vecākiem melot. Tas nebija vajadzīgs. Bet, aizbildinoties ar darbu hospitālī, viņa paglābās no mātes lūguma palīdzēt veikalā sestdienas pēcpusdienā, kad parasti sanāca pavairāk pircēju. Diena bija saulaina jau kopš paša rīta, un doma, ka ilgas stundas būs jānostāv sasmakušajā veikalā, viņu šausmināja.

Vienu kvartālu no autoostas viņa ieraudzīja brāli Tomasu. Huligāniska izskata puiku barā viņš pretim aptiekai bija aizrāvies ar spēli uz sīknaudu. Kāda meitene, kas strādāja kopā ar Grētiņu, bija trešdienas vakarā bijusi kazino, redzējusi kautiņu un pastāstījusi par to Grētiņai. «Tavs brālis,» meitene sacīja, «ir īsts briesmonis. Vēl tikai puišelis, bet gatavais čūskulēns. Es gan negribētu tādu zeņķi savā ģimenē.»

Grētiņa pateica Tomam, ka zina par notikušo kautiņu. «Tu esi riebīgs puika,» viņa sacīja. Bet viņš tikai pasmējās un izskatījās ļoti pašapmierināts.

Ja Toms būtu viņu ieraudzījis, viņa būtu griezusies atpakaļ. Viņa nebūtu iedrošinājusies ieiet autoostā, Tomam redzot. Bet viņš māsu neredzēja. Bija pārāk aizrāvies, cenzdamies iemest monētu ietvē izdrupušajā bedrītē.

Viņa iegāja autoostā. Palūkojās pulkstenī. Piecas minūtes pāri pusvienam. Autobusam uz upes augšteci vajadzēja būt aizgājušam pirms piecām minūtēm, un viņa, protams, nekvernēs autoostā divdesmit piecas minūtes, lai gaidītu nākamo. Taču autobuss bija aizkavējies un vēl joprojām stāvēja pieturā. Viņa piegāja pie biļešu kases. — Vienu līdz Upes stacijai, — viņa palūdza.

Iekāpusi autobusā, viņa nosēdās netālu aiz šofera. Mašīnā sēdēja daudz kareivju, bet vēl bija tikai pusdienlaiks, tie nebija paguvuši piedzerties, un, viņai iekāpjot, neatskanēja neviens svilpiens.

Autobuss sāka braukt. Mašīnas šūpošana viņu iežūžināja, un viņa vaļējam acīm ielaidās tādā kā pussnaudā. Garām aizzibēja tikko saplaukuši koki, mājas, kāds upes līkums, neskaidras sejas kadā apdzīvotā vietā. Kareivji viņai aiz muguras sāka dziedat, jauno vīriešu balsis saplūda dziesmā «Bodij and Soul». Dziedātāju vidū bija arī kāds virdžīnietis, kas ar savu gauso dienvidnieka akcentu piešķīra smeldzīgajai dziesmai vēl lielāku saldmi. Nekas viņai nevarēja notikt. Neviens nezināja, kur viņa atrodas. Viņa šūpojās starp diviem notikumiem, bez izvēles, pati neizvēlēdamās, it kā plīvoja līdzi kareivju ilgu pilnajām balsīm.

Autobuss pieturēja. — Upes stacija, mis, — šoferis atgādināja.

— Paldies, — viņa pateicās un graciozi izkāpa uz šosejas. Autobuss brauca tālāk. Kareivji pa logiem sūtīja viņai gaisa skūpstus. Arī viņa noskūpstīja pirkstu galus un pamāja aizbraucējiem. Viņa tos nekad vairs neredzēs. Tie nepazina viņu, un viņa nepazina tos, un tie nemūžam nevarēja uzminēt viņas ceļamērķi. Dziedātāju balsīm arvien tālāk pagaistot, autobuss pazuda ziemeļu virzienā.

Grētiņa palika stāvam uz ceļa sestdienas pēcpusdienas rāmajā saulē. Ceļa malā atradās benzīna uzpildes stacija un veikals. Viņa iegāja veikalā un nopirka pudeli kokakolas, kuru viņai pasniedza sirms vīrs, kam mugurā bija tīrs, izbalojis zils krekls. Viņai šī krāsa iepatikās. Viņa nopirks sev tādas krāsas kleitu — jauku, spodru, bāli zilu kokvilnas kleitu, ko valkāt vasaras novakarēs.

Viņa izgāja no veikala un apsēdās turpat tuvumā uz sola izdzert kokakolu. Dzēriens bija auksts kā ledus, salds un tīkami dzeldināja aukslējas. Viņa dzēra lēni. Nebija nekur jāsteidzas. Viņa vēroja grantēto taku, kas veda no šosejas uz upmalu. Ceļam, gluži kā straujš dzīvnieks, pārskrēja maza mākonīša ēna. Abos upes krastos valdīja klusums. Koka sols saulē bija sasilis. Garām nepabrauca neviena mašīna. Viņa iztukšoja pudeli un nolika to zem sola. Dzirdēja sava rokaspulksteņa tikšķēšanu. Tad atlaidās pret sola atzveltni un ļāva saulei apspīdēt pieri.

Viņa, protams, neies uz to māju upmalā. Lai ēdiens atdziest, lai vīna pudeles paliek neatkorķētas, lai pielūdzēji upmalā nīkst nepiepildītās ilgās! Viņiem nezinot, viņu dāma ir tepat tuvumā un ķircinoties spēlē ar viņiem savu vienreizējo spēlīti. Viņai radās vēlēšanās iesmieties, bet negribējās saplosīt ainavas rāmo klusumu.

Būtu burvīgi parisināt spēli vēl mazliet tālāk. Paieties pusceļu pa grantēto taku, pa birztalu, gar bērziem, kas slējās meža zaļumā kā balti zīmuļi, Vai — vēl jaukāk — paklaiņot pa mežu, ienirt ēnās, atkal iznirt gaismā, kā jaunai indiānietei vienās zeķēs pa pērnajām lapām nozagties lejā līdz pašam upes krastam un tur, koku aizsegā, kā īstai nevainīgo jaunavu spiedzei izlūkot, kā abi vīrieši, savus miesaskārīgos plānus izperinājuši, sēž uz lieveņa un gaida. Un pēc tam zagties atpakaļ, nekas, ka sastivinātā kleita būs saburzījusies gar koku stumbriem, lipīgo pumpuru satraipota, toties viņa būs atpakaļ drošībā, neskarta, tomēr pilnā savas uzvaras apziņā atkāpusies no bezdibeņa malas.

Viņa piecēlās un pārgāja pāri šosejai uz to vietu, kur sākās lapām apbiruši grantētā taka. Viņa izdzirda no dienvidiem strauji tuvojamies automašīnu. Uzgriezusi šosejai muguru, viņa palika stāvam, it kā gaidītu autobusu, kas brauc uz Portfilipu. Neviens nedrīkstēja redzēt viņu ieejam mežā. Tam jāpaliek noslēpumā.

Mašīna brauca pa otru šosejas malu tieši šurp. Tad palēnināja gaitu un apstājās. Viņa nepagriezās, bet joprojām lūkojās, vai nenāk autobuss, kaut gan zināja, ka tas gaidāms tikai pēc stundas.

—   Hallo, mis Džordeika! — kāds viņu uzrunāja vārdā, un tā bija vīrieša balss. Griezdama galvu uz saucēja pusi, viņa juta. ka vaigos strauji sakāpj asinis. Viņa saprata, ka ir muļķīgi tā nosarkt. Viņai bija tiesības atrasties uz šosejas. Neviens nezināja nekā par abiem tumšādainajiem kareivjiem, par ēdienu, dzērieniem un astoņsimt dolāriem. Pirmajā mirkli viņa neuzpazina vīrieti, kas, sēdēdams pie stūres 1939. gada buika kabrioletā ar atsistu jumtu, bija viņu uzrunājis. Nevērīgi pārkāris vienu cimdoto roku pār mašīnas malu, tas viņai uzsmaidīja. Tad viņa saprata, kas viņš ir. Misters Boilens. Viņa to bija redzējusi tikai reizi vai pāris reižu fabrikā, kas saucās viņa vārdā. Viņš tur parādījās ļoti reti. Viņš bija slaids, gaišmatains, iededzis, ar gludi skūtu seju, spurainām, gaišām uzacīm un ārkārtīgi spoži nospodrinātām kurpēm.

—  Labdien, mister Boilen, — viņa sacīja, no vietas neizkustējusies. Viņa nevēlējās spert kaut soli tuvāk, lai viņš nepamanītu viņas pietvīkumu.

—   Ko jūs darāt šajā pamestajā zemes stūrītī? — gandrīz vai priekšnieka balsī izteikts jautājums. Un tomēr likās, ka viņu uzjautrina nejaušais atklājums — daiļa meitene augstpapēžu kurpēs viena pati mežmalā.

—  Diena ir tik burvīga … — vārdi nāca aizķerdamies. — Brīvās pēcpusdienās es bieži dodos nelielās ekskursijās.

—  Viena pati? — viņš neticīgi jautāja.

—  Es ļoti mīlu dabu, — viņa neizteiksmīgā balsī atteica. Viņš taču noturēs mani par galīgu stulbeni, viņa nodomāja. Un pamanīja viņa vīpsnu, kad viņš nolūkojās uz viņas augstpapēžu

kurpēm. — Iesēdos autobusā tāpat vien, nekā nedomādama, — viņa meloja, necerēdama, ka viņš noticēs. — Tagad gaidu autobusu atpakaļ uz pilsētu. — Pēkšņi viņa izdzirda aiz muguras kaut ko noskrapstam un, pārbīlī salēkdamās, apsviedās apkārt, pārliecināta, ka tie ir abi kareivji, kas kļuvuši nepacietīgi un atnākuši pārbaudīt, vai viņa atbraukusi. Bet tā bija tikai vāverīte, kas pārskrēja pāri grantētajai takai.

—   Kas jums notika? — Boilens iejautājās, pārsteigts par viņas saraušanos.

—   Man likās, ka čūska. — Ardievu! — viņa nodomāja.

—   Dabas miļotājai gan nevajadzētu būt tik drebelīgai, — Boilens nopietni noteica.

—   Tikai no čūskām, — viņa sacīja. Stulbākais dialogs, viņa nodomāja, kādu savā mūžā esmu dzirdējusi.

Boilens palūkojās pulkstenī. — Jūs taču zināt, ka autobuss vēl labu brīdi nenāks, — viņš sacīja..

—   Tas nekas, — viņa atteica un pasmaidīja tik gaišu smaidu, it kā autobusu gaidīšana sestdienu pēcpusdienās būtu viņai vistīkamākā nodarbošanās. — Šeit ir tik jauki un klusi!

—  Atļaujiet uzdot jums nopietnu jautājumu, — viņš lūdza.

Nu tūliņ būs, viņa domāja. Viņš noteikti gribēs zināt, ko es

te gaidu. Steigā viņa gudroja, ko varētu uzņemt sarakstā, lai viņš noticētu. Brāli, draudzeni, kādu māsiņu no slimnīcas? Viņa bija tā nogrimusi sacerēšanā, ka palaida gar ausim Boilena vārdus, kaut gan bija dzirdējusi, ka viņš kaut ko saka.

—   Piedodiet, — viņa teica, — es neieklausījos.

—   Es jautāju, vai jūs lenču jau esat ieturējusi, mis Džordeika.

—   Es nemaz neesmu izsalkusi, tiešām. Es …

—   Nāciet! — viņš pamāja ar cimdoto roku. — Uzaicinu jūs uz lenču. Es nicinu ēšanu vienatnē.

Juzdamās maza un bērnišķīga kā vienmēr, kad pieaugušie kaut ko pavēlēja, viņa pārgāja pāri šosejai un, kad viņš, paliecies no stūres puses, atvēra durtiņas, iesēdās mašīnā. Vienīgais cilvēks, kuru viņa līdz šim bija dzirdējusi normālā sarunu valodā lietojam vārdu «nicināt», bija viņas māte. Vecās skolotājas māsas Katerinas audzināšanas paliekas.

—   Jūs esat ļoti laipns, mister Boilen, — viņa sacīja.

—   Sestdiena man ir laimīga diena, — viņš noteica, iedarbinādams mašīnu. Viņai nebija ne mazākās nojausmas, ko viņš ar to gribēja teikt. Ja viņš nebūtu zināmā mērā viņas šefs uti turklāt tik vecs, vismaz gadus četrdesmit vai četrdesmit piecus, viņa būtu kaut kā atrunājusies. Viņai kļuva žēl slepenās pastaigas pa mežu, kura nu vairs nenotiks, žēl neķītrās, mokošās iespējas, ka abi kareivji būtu varbūt viņu pamanījuši un sākuši vajāt… Divi klibi varoņi savas cilts medību laukos. Par krāsu karotāju ģīmju izkrāsošanai tiktu maksāti astoņi simti dolāru.

—  Vai zināt krodziņu «Pie labā saimnieka»?

—   Esmu par to dzirdējusi, — viņa atteica. Tā bija neliela viesnīca upes kraujā un slavena ar augstajām cenām.

Vairāk runāts netika, jo viņš brauca ļoti ātri un pretvējš rēkdams sitās gar vaļējo mašīnu, piespiezdams Grētiņu piemiegt acis un pluinīdams viņai matus. Kara laikā benzīna taupīšanas nolūkā atļautais ātrums bija trīsdesmit piecas jūdzes stundā, taču tādam vīram kā misters Boilens, protams, nevajadzēja raizēties par benzīna trūkumu.

Boilens šad tad, viegli pavīpsnādams, palūkojās uz Grētiņu. Viņa sajuta šās vīpsnās ironiju un bija pārliecināta, ka viņš nojauš viņas melus, kādēļ viņa viena pati atradusies tik tālu no pilsētas, muļķīgi izlikdamās gaidām autobusu, kas pienāks tikai pēc stundas. Viņš paliecās uz priekšu, atvēra cimdu glabātavu, izņēma no tās tumšas aviatora brilles un pasniedza viņai. — Sargājiet savas skaistās, zilās acis! — viņš teica, pārkliegdams vēju. Viņa uzlika brilles un nu šķita sev eleganta kā kinozvaigzne filmā.

Viesnīca «Pie labā saimnieka» bija sena pasta zirgu mainīšanas vieta, kad pēckoloniju laikā ceļotāji no Ņujorkas uz kontinenta iekšieni vēl izmantoja pasta karietes. Tā bija sarkana ēka ar baltiem koka rotājumiem, un zaļajā mauriņā bija uzstatīts liels furgona ritenis. Tas liecināja, ka īpašnieks zina amerikāņu gaumi pusdienot pagātnes noskaņā. Sī viesnīca varētu atrasties simt jūdžu vai simt gadu attālumā no Portfilipas.

Grētiņa centās cik necik sasukāt matus, izmantojot mašīnas sānspogulīti. Viņa jutās neveikli, jo manīja, ka Boilens viņu vēro. — Viens no jaukākajiem skatiem, kāds vīrieša acij šai pasaulē ļauts, — viņš sacīja, — ir daiļa meitene, kas, rokas pacēlusi, sukā matus. Ne velti tik daudzi mākslinieki to izmantojuši gleznās.

Sādu valodu viņa nebija radusi dzirdēt ne no zēniem, ar kuriem kopā bija gājusi vidusskolā, ne no jaunekļiem, kas kantorī slaistījās ap viņas darba galdiņu, un nesaprata, vai viņai tā patīk vai nepatīk. Tā šķita varmācīgi ielaužamies viņas privātajā dzīvē. Viņa cerēja, ka šodien vairs nesarks. Viņa grasījās atjaunot krāsu uz lūpām, bet viņš pastiepa roku un viņu aizkavēja. — Nevajag, — viņš pavēlnieka balsī noteica, — lūpas jums pietiekami nokrāsotas! Vairāk nekā pietiekami. Ejam! —

Viņš izlēca no mašīnas — apbrīnojami viegli un veikli vīrietim viņa gados, nodomāja Grētiņa — un, apgājis apkārt mašīnai, atvēra durtiņas.

Manieres, viņa neviļus konstatēja. Viņa sekoja viņam no automobiļu stāvvietas, kur koku paēnā jau atradās piecas vai sešas mašīnas, uz viesnīcas ieeju. Viņa bruņās kurpes (īstenībā tos sauca par puszābakiem, kā viņa vēlāk uzzināja) spīdēja un laistījās kā vienmēr. Viņš bija ģērbies tvīda žaketē ar melnbaltu asaku rakstu, pelēkās vilnas flaneļa biksēs un kaklasaites vietā virs mīkstā vilnas krekla uzsējis kaklautu. Viņš taču nemaz nav īsts, viņa nodomāja, viņš ir izkāpis no modes žurnāla. Ko es te daru kopā ar viņu?

Līdzās viņam Grētiņa jutās noplukuši un lempīga savā tumšzilajā kleitiņā ar īsajām piedurknēm, kuru no rīta bija izvēlējusies ar tādu rūpību. Viņa bija pārliecināta, ka viņš jau tagad nožēlo, ka viņas dēļ apturējis mašīnu. Bet viņš galanti atvēra durvis, palīdzīgi paņēma Grētiņu zem elkoņa un palaida sev pa priekšu bārā.

Divi pāri sēdēja bārā, kas bija iekārtots kā astoņpadsmitā gadsimta krodziņš — ar tumša ozolkoka mēbelēm un daudzām alvas krūkām un šķīvjiem. Abas sievietes bija pajaunas, tērpušās zamša svārkos un cieši pieguļošos puloveros, un runāja skaļā, pašpārliecinātā balsī. Palūkojusies uz viņām, Grētiņa pēkšņi iedomājās savas augstās krūtis un neviļus uzmeta kūkumu, lai tās izskatītos mazākas. Abi pāri sēdēja pie zema galdiņa telpas viņā galā. Boiiens aizvadīja Grētiņu pie bāra un palīdzēja viņai apsēsties uz augstā, masīvā koka ķebļa.

—   Paliksim šeit, — viņš klusi sacīja, — tālāk no tām dāmām. Tā mūzika manām ausīm nepatīk.

Pienāca nēģeris iestīvinātā baltā žaketē, lai pieņemtu pasūtījumu.

—   Labdien, mister Boilen, — nēģeris pieklājīgi sveicināja, — ar ko varu jūs iepriecināt, ser?

—   Sveiks, Bernār! — Boiiens atņēma. — Jūs uzdodat jautājumu, kas mulsinājis filozofus kopš sirmas senatnes.

Spoks, nodomāja Grētiņa. Un pati mazliet iztrūkās, ka uzdrošinās tā domāt par tādu cilvēku kā misters Boiiens.

Nēģeris pazemīgi pasmaidīja. Viņš izskatījās tik kārtīgs un spodrs, ka varētu stāties pie operāciju galda. Grētiņa no sāniem viņu vēroja. Es zinu divus tavus draugus netālu no šejienes, viņa domāja, kurus šajā pēcpusdienā neviens neiepriecinās.

—   Dārgā, — Boiiens pievērsās viņai, — ko jūs dzersiet?

—  Vienalga. Ko jūs ieteiksiet. — Cilpa savilkās arvien ciešāk. Kā lai viņa zina, ko dzers? Viņa nekad nebija dzērusi neko citu kā kokakolu. Vēl vairāk viņa baidījās no brīža, kad atnesis ēdienkarti. Droši vien tā būs franču valodā. Skolā viņa mācījās spāņu un latīņu valodu. Latīņu valodu!

—   Starp citu, — Boilens ieminējās, — vai jums ir pilni astoņpadsmit gadi?

—  Jā, protams, — viņa atbildēja. Un nosarka. Cik muļķīgs brīdis nosarkšanai! Par laimi, bārā bija tumšs.

—  Es negribētu nokļūt tiesas priekšā par mazgadīgu meiteņu pavešanu, — viņš smaidīdams paskaidroja. Viņam bija skaisti, balti zobi, kas liecināja, ka par tiem rūpējas dārgs zobārsts. Grūti izprast, kādēļ gan vīrietim ar tādu izskatu, ar tādiem zobiem, tik elegantu apģērbu un tik bagātam jelkad vajadzētu sēsties vienam pie azaida galda.

—  Bernār, sagatavojiet kaut ko saldu. Sai jaunajai dāmai. Piemēram, jūsu ne ar ko nesalīdzināmo deikvīriju.

—   Pateicos, ser, — Bernārs atteica.

Ne ar ko nesalīdzināmo, viņa nodomāja. Kas gan runā tādiem vārdiem? Izjūta, ka viņa te neiederas ne ar savu vecumu, ne ar savu apģērbu, noskaņoja viņu naidīgi.

Grētiņa vēroja, kā Bernārs izspiež citronus, iemet mikseri ledus gabaliņus un ar manikirētām tumšām rokām, kuru plaukstas vizēja gaiši rozā, sāk kratīt kokteiļu trauku. Ādams un Ieva paradīzes dārzā. Ja misters Boilens nojaustu… Tad viņš tādā augstmanīgā laipnībā nerunātu par pavešanu.

Ledus vēsinātais dzēriens bija burvīgs, un viņa to izdzēra kā limonādi. Boilens, mazliet teatrāli pacēlis vienu uzaci, vēroja, kā pazūd dzēriens.

—   Vēl vienu, Bernār, — viņš sacīja.

Abi pāri iegāja ēdamzālē, viņi palika bārā vieni paši, Bernārs jauca otru kokteili. Grētiņa jutās brīvāk. Pēcpusdiena sāka izvērsties. Viņa nezināja, kāpēc prātā iešāvies šis vārds, bet tieši tā viņa to izjuta — sāk izvērsties. Gan viņa vēl sēdēs daudzos tumšos bāros un daudzi paveci, oriģināli ģērbušies vīrieši cienās viņu ar brīnišķīgiem dzērieniem!

Bernārs nolika viņai priekšā glāzi.

—   Vai drīkstu dot jums padomu, mazulīt? — Boilens jautāja. — Es jūsu vietā šo dzertu mazliet lēnāk. Tur tomēr ir klāt rums.

—   Protams, — viņa ar lielu pašcieņu atteica. — Man ļoti slāpa, droši vien tādēļ, ka biju nostāvējusies karstajā saulē.

—   Protams, mazulit, — viņš apstiprināja.

Mazulīt. Neviens viņu nekad nebija tā saucis. Viņai šis vārds iepatikās, īpaši veids, kādā viņš to izteica — tik vienaldzīgi un neuzmācīgi. Maziem malciņiem kā īsta dāma viņa baudīja auksto dzērienu. Tas garšoja tikpat labi kā pirmais. Varbūt pat labāk. Viņai sāka likties, ka šodien viņa vairs nesarks.

Boilens palūdza ēdienkarti. Viņš gribēja ēdienus pasūtīt bārā un gaidot mierīgi izdzert glāzes. Ienāca vecākais viesmīlis ar divām lielām, cietām kartēm un, viegli palocījies, sacīja: — Priecājos jūs atkal redzēt pie mums, mister Boilen.

Visi priecājās redzēt misteru Boilenu lieliski nospodrinātajās kurpēs.

—   Atļausiet man pasūtīt? — Boilens jautāja Grētiņai.

Grētiņa no filmām zināja, ka restorānos ēdienus mēdz pasūtīt

kungi, bet redzēt to uz ekrāna bija pavisam kas cits nekā pašai piedzīvot.

—   Lūdzu, — viņa sacīja. Uz mata kā romānā, viņa triumfēdama nodomāja. Debestiņ, cik tas dzēriens gards!

Misters Boilens un vecākais viesmīlis īsi, bet nopietni apspriedās par ēdieniem un vīnu. Vecākais viesmīlis aizgāja, apsolījis viņus paaicināt, kad galds būs uzklāts. Misters Boilens izņēma no kabatas zelta etviju un piedāvāja Grētiņai cigareti. Viņa papurināja galvu.

—   Jūs nesmēķējat?

—  Nē. — Viņa juta, ka nesmēķēdama neatbilst ne šīs vietas līmenim, ne šai situācijai, bet divas trīs reizes, kad bija mēģinājusi smēķēt, cigarete viņai izraisīja klepu un sadzina asaras acis, tādēļ viņa eksperimentu vairs neatkārtoja. Bez tam māte smēķēja augām dienām un naktīm un Grētiņa negribēja darīt nekā tāda, ko dara māte.

—  Tas ir labi, — Boilens sacīja, aizkūpinādams cigareti no zelta šķiltavām, ko izņēma no kabatas un nolika uz bāra letes Hdzās ar monogrammu izrotātajai etvijai. — Man nepatīk redzēt meitenes smēķējam. Tas viņām laupa jaunības burvīgumu.

Tukša pļāpāšana, viņa nodomāja. Bet tagad tas viņu vairs neaizskāra. Viņš gribēja viņai izpatikt. Pēkšņi viņa atcerējās parfīmu, ar kuru bija iesmaržojusies kantora tualetes telpā. Viņa raizējās, ka smarža viņam var likties lēta. — Es pabrīnījos, ka jūs zināt, kā mani sauc, — viņa sacīja.

—   Kādēļ?

—  Nu, man šķiet, esmu jūs redzējusi tikai reizi vai pāris reižu. Un kantorī jūs vispār nekad neiegriežaties.

—   Es jūs gan esmu redzējis, — viņš teica, — un nevarēju saprast, kas meitenei ar jūsu izskatu meklējams tādā drūmā ūķl kā Boilena ķieģeļu un flīžu ceplis.

—   Tik ļauni jau nemaz nav, — viņa aizstāvējās.

—   Nav? Priecājos dzirdēt! Man visu laiku likās, ka darbinieki tur jūtas neciešami. Es nekad tur neuzturos ilgāk par piecpadsmit minūtēm mēnesī. Mani tā vieta nomāc.

Pienāca vecākais viesmīlis: — Galds uzklāts, ser.

—   Atstājiet glāzi tepat, mazulīt, — Boilens sacīja, palīdzēdams viņai nokāpt no ķebļa. — Bernārs mums to atnesīs.

Viņi sekoja vecākajam viesmīlim ēdamzālē. Astoņi vai desmit galdiņi bija aizņemti. Kāds pulkvedis jaunu virsnieku sabiedrībā. Vairāki tvīdā tērpti pāri. Uz imitētā koloniju stila galdiņiem puķes, veselām rindām mirdzošas glāzes. Te taču nav neviena, kam ienākumi mazāki par desmit tūkstošiem gadā, viņa nodomāja.

Kad viņi sekoja vecākajam viesmīlim, kas viņus veda pie maza galdiņa loga tuvumā, sarunas uz mirkli pieklusa. Viņa juta pievēršamies sev jauno virsnieku skatienus. Viņa neviļus atglauda matus. Viņa zināja, ko virsnieki domā. Un nožēloja, ka Boilens nav jaunāks.

Vecākais viesmīlis pacēla viņai krēslu, viņa apsēdās un vilcinādamās izklāja klēpī lielo krēmkrāsas salveti. Bernārs atnesa aizsāktos kokteiļus un nolika tos uz galda.

—   Pateicos, ser, — viņš sacīja un, atpakaļ kāpjoties, attālinājās.

Vecākais viesmīlis pienāca ar pudeli franču sarkanvīna, bet viesmīlis atnesa pirmo ēdienu. Sajā viesnīcā vīriešu personāla trūkums nebija jūtams.

Vecākais viesmīlis svinīgi ielēja mazliet vīna lielā, dziļā glāzē. Boilens vīnu paostīja, tad nogaršoja, acis pārgriezis, paraudzījās griestos un mirkli paturēja vīna malku mutē. Tad pamāja vecākajam viesmīlim. — Ļoti labs, — viņš noteica.

—   Pateicos, ser, — sacīja vecākais viesmīlis. Kopā ar visiem «pateicos, ser», nodomāja Grētiņa, rēķins izaugs līdz debesīm.

Vecākais viesmīlis ielēja vīnu vispirms viņas, tad Boilena glāzē. Boilens pacēla glāzi, un viņi abi maziem malciņiem dzēra. Vīnam bija putekļaini sausa garša, un tas bija siltens. Gan jau viņa kādreiz, to skaidri zināja, iemācīsies šo garšu novērtēt.

—   Ceru, ka jums garšo palmu serdes, — Boilens sacīja. — Man tās iegaršojās Jamaikā. Tas, protams, bija pirms kara.

—   Brīnišķīgas! — Ēdiens negaršoja ne pēc kā, bet viņai iepatikās doma, ka vesela cēla palma nocirsta tādēļ vien, lai viņai pasniegtu mazu, delikātu maltīti.

—   Kad karš beigsies, — viņš sacīja, bakstīdams ar dakšiņu šķīvī, — es atkal došos turp un apmetīšos tur uz dzīvi. Jamaikā. Nedarīšu nekā, tikai augu gadu gulēšu saulē. Kad atgriezīsies visi puiši, šajā zemē nebūs iespējams dzīvot. Pasaule, kas radīta varoņiem, — viņš zobgalīgi piebilda, — nav piemērota Teodoram Boilenam. Jums būs jābrauc pie manis ciemos.

—   Noteikti, — viņa sacīja, — par algu, ko man maksā Boilena ķieģeļu un flīžu ceplī, es rumbas soli aizdejošu līdz turienei.

Viņš iesmējās: — Mana ģimene lepojas un dižojas ar to, ka jau kopš 1887. gada maksā saviem darbiniekiem viszemākās algas.

—   Ģimene? — viņa brīnījās. Cik viņai zināms, viņš bija vienīgais Boilens. Visi zināja, ka viņš viens pats apdzīvo mūra žoga iekļauto, milzīgo māju lielajā teritorijā ārpus pilsētas. Kopā ar kalpotājiem, protams.

—    Impērija, — viņš atteica. — Mūsu spožums plešas no viena okeāna līdz otram, no priežu siliem Mainas krastos līdz apelsīnu birzīs grimstošajai Kalifornijai. Ne tikai Boilena cementa rūpnīca un Boilena ķieģeļu un flīžu ceplis Portlilipā, bet arī Boilena kuģu būvētavas, Boilena naftas sabiedrības, Boilena mašīnu rūpnīcas krustu šķērsu plešas šajā lielajā valstī, un visur priekšgalā kāds Boilenu brālis, onkulis vai brālēns apgādā mūsu mīļoto tēvzemi ar kara materiālu, neaizmirstot iekasēt pieklājīgu peļņu. Ir pat viens ģenerālmajors Boilens, kas ar drošu roku cīnās par nācijas taisno lietu, kalpodams armijas sagādes daļā Vašingtonā. Ģimene? Kur vien jūtama dolāra smaka, tur kāds Boilens būs pirmais klāt.

Viņa, būdama vienkārša un godīga, nebija radusi klausīties, ka cilvēks paļā savu ģimeni. Laikam viņas sejā parādījās vilšanās.

—   Es jūs droši vien šokēju, — Boilens sacīja. Atkal zobgalīgs, sāniski uzmests skatiens.

—   Ne pārāk, — viņa atteica un iedomājās pati savu ģimeni. — Katrā ģimenē tikai ģimenes locekļi paši zina, cik mīlestības kurais pelnījis.

—   Es nemaz tik slikts neesmu, — Boilens sacīja. — Viens tikums manai ģimenei piemīt pārpārēm, un to es apbrīnoju no visas sirds.

—   Proti?

—   Tā ir bagāta, — viņš smiedamies atteica, — ļoti, ļoti bagāta.

—   Tomēr, — viņa iebilda, cerēdama, ka viņš nav tik slikts, cik izliekas, bet tikai cenšas izrādīties, gribēdams šā lenča laikā radīt iespaidu uz muļķa skuķi, — jūs taču tomēr strādājat. Un Boileni daudz darījuši mūsu pilsētas labā …

—   Protams, — viņš teica, — viņi to izsūkuši līdz pēdējai asinslāsītei. Un tagad izjūt pret to kaut ko līdzīgu sentimentālai interesei. Portfilipa ir impērijas visnenozīmīgākais īpašums, kurā nav vērts nodarbināt simtprocentīgi operativu Boilenu atvasi, bet no Portfiiipas šķirties viņi arī negrib. Pēdējais un nenozīmīgākais dzimtas loceklis, jūsu padevīgais kalps, tika deleģēts uz atpalikušo dzimto provinci, lai ar savu klātbūtni vismaz reizi vai divas reizes mēnesī kā visas dzimtas vārda un godības pārstāvis piešķirtu relikvijai mirdzumu. Es šo rituālo pienākumu apzinīgi pildu un sapņoju par pārcelšanos uz Jamaiku, tiklīdz apklusīs lielgabali.

Viņš ienīst ne tikai dzimtu, viņš ienīst arī pats sevi, viņa nodomāja.

Viņa asās, gaiši blāvās acis pamanīja sīko pārvērtību viņas sejas vaibstos.

—   Es jums nepatīku, — viņš sacīja.

—  Tas nav tiesa, — viņa atteica, — jūs tikai esat pavisam citāds nekā tie cilvēki, kurus es pazīstu.

—   Labāk vai sliktāk citāds?

—   Es nezinu, — viņa atbildēja.

Viņš nopietni pamāja. — Atsaucu savu jautājumu, — viņš teica. — Izdzeriet vīnu. Mums tūliņ atnesis citu.

Gluži nemanot, viņi bija iztukšojuši pudeli jau pirms galvenā ēdiena. Vecākais viesmīlis nolika viņiem priekšā citas glāzes, un vēlreiz atkārtojās vīna nogaršošanas ceremonija. Seja Grētiņai no vīna bija pietvīkusi. Pārējo viesu sarunas likās atkāpušās, un balsis skanēja viņai ausīs kā tālu bangu vienmērīgā, rimtā šalkoņa. Pēkšņi viņa senlaicīgo, pulēto mēbeļu vidū jutās kā mājās un skaļi iesmējās.

—   Par ko jūs smejaties? — Boilens aizdomīgi vaicāja.

—   Par to, ka atrodos šeit, — viņa atteica, — bet es taču būtu varējusi atrasties diezin kur citur.

—  Jums biežāk jādzer, — viņš sacīja, — vīns jums iet labumā. — Viņš satvēra viņas roku un to noglāstīja. Viņa juta, ka roka, kas pieskārās viņējai, bija sausa un stingra. — Jūs esat skaista, mazullt, skaista, skaista!

—   Man arī tā šķiet, — viņa piekrita.

Nu bija viņa kārta smieties.

—   Šodien, — viņa piebilda.

Kad viesmīlis viņiem atnesa kafiju, viņa bija noreibuši. Vēl nekad mūžā viņa nebija piedzērusies, tādēļ pati nenojauta, ka nut ir piedzērusi. Viņa apjēdza vienīgi to, ka visas krāsas kļuvušas spilgtākas, ka lejā upe viz kobalta zilumā, ka saule, kas debesīs jau slīdēja pretī klintīm rietumu pusē, spētu vai sirdi izkausēt ar savu zelta mirdzumu. Viss, ko viņa ēda un dzēra, garšoja pēc vasaras, un vīrietis, kas sēdēja pretī, nebija svešinieks, nebija viņas darba devējs, tas bija viņas labākais, tuvākais draugs, kura smalkā, iedegusi seja bija laipna un bezgala uzmanīga, kura rokas pieskārieni viņas rokai bija tīkami un nomierinoši, kura smiekli rosināja viņas asprātību. Viņa spēja izstāstīt viņam visu, viņas noslēpumi piederēja viņam.

Viņa pastāstīja smieklīgus atgadījumus hospitālī — par kareivi, kurš bija dabūjis pa aci ar vīna pudeli, ko viņam sajūsmā sviedusi kāda francūziete, sveicot amerikāņu iesoļošanu Parīzē, kā kareivis apbalvots ar medaļu, jo pēc gūtā ievainojuma, dienesta pienākumu pildot, viņam bija cietusi redze — visi priekšmeti dubultojās. Un par medicīnas māsu un jauno virsnieku, kas ik vakarus satikās stāvvietā noliktajā sanitārajā mašīnā, līdz vienu nakti, kad mašīna saņēma izsaukumu, bez diedziņa mugurā tika aizvesti līdz pat Pāfkīpsijai.

Runājot viņai kļuva skaidrs, ka viņa ir vienreizēji interesanta persona, kas dzīvo raibiem notikumiem bagātu dzīvi. Viņa pastāstīja par problēmām, kas viņu bija nodarbinājušas pēdējā skolas gadā, tēlojot Rozalindi lugā «Kā jums tik». Režisors misters Polaks, kas bija redzējis desmitiem Rozalindu gan Brodvejā, gan citur, teicis, ka būtu noziegums aizlaist viņas talantu postā. Gadu pirms tam viņa bija tēlojusi Porciju un tagad prātoja, vai no viņas neiznāktu lieliska juriste. Pēc viņas domām, sievietēm mūsdienās vajadzētu pievērsties tādai dzīvei, nevis precēties un laist pasaulē bērnus.

Viņa gribot Tedijam (desertu ēdot, viņš jau bija Tedijs) atklāt kaut ko tādu, ko neesot vēl uzticējusi nevienam cilvēkam pasaulē: kad karš beigsies, viņa dosies uz Ņujorku un kļūs par aktrisi. Ar deikvīrija, vīna un divu glāzīšu benediktieša atraisītu mēli viņa nodeklamēja fragmentu no «Kā jums tīk»: — «Nu, bildiniet mani, bildiniet mani, jo es šodien esmu svētku omā un viegli pierunājama uz visu! Ko jūs man sacītu, ja es būtu jūsu īstā Rozalinde?»

Kad viņa beidza, Tedijs noskūpstīja viņai roku, un viņa šo cildinājumu pieņēma iznesīgi un ar cieņu, sajūsmināta par citāta koķeto piemērotību situācijai.

Sava partnera nenogurstošās uzmanības spārnota, viņa jutās gluži kā elektrizēta, dzirkstoša un neatvairāma. Viņa atpogāja kleitas divas augšējās podziņas. Lai jau redz viņas daiļumus! Turklāt restorānā bija silti. Viņa spēja runāt par neiedomājamiem tematiem, lietot vārdus, kādus līdz šim bija redzējusi vienīgi palaidņu puiku uzšņāptus uz žogiem. Viņa bija zaudējusi aizspriedumus un iemantojusi aristokrātisku privilēģiju — uzdrīkstēšanos izteikties atklāti.

—   Es viņiem nepievēršu ne mazāko uzmanību, — viņa sacīja, atbildot uz Boilena jautājumu par vīriešiem kantori. — Viņi luncinās ap mani kā kucēni. Mazpilsētas donžuāni. Uzaicina uz kino, izmaksā saldējumu, bet pēc tam, uz mājām braucot, mašīnas aizmugures sēdeklī sāk spaidīt, sagrābj tā, it kā es būtu misiņa rokturis karuseli, pie kā pieturēties. Elš kā mirstoši aļņi un cenšas par varēm iebāzt mēli otram mutē. Nē, pateicos, ar mani tas neiet cauri. Dažs kādreiz ir mēģinājis un dabūjis mācību. Man pat prātā nenāk steigties. — Tad viņa pēkšņi piecēlās. — Pateicos par lielisko lenču, — viņa sacīja, — man jāiet uz tualeti. — Nekad viņa nevienam, ar kuru kopā tika izgājusi, nebija teikusi, ka viņai jāiet uz tualeti. Drīzāk viņa dažkārt kinoteātri vai viesībās bija cietusies, ka pūslis vai plīsa.

Tedijs piecēlās. — Pirmās durvis vestibilā pa kreisi, — viņš paskaidroja. Tedijs bija gudrs, viņš zināja visu.

Viņa nesteidzīgi gāja cauri ēdamzālei, pārsteigta, ka tur vairs nav neviena cilvēka. Viņa tīši gāja lēnām, zinādama, ka Tedijs ar savām palsajām, gudrajām acīm vēro katru viņas soli. Mugura viņai taisna. To viņa zināja. Zem melnajiem matiem slaids, balts kakls. Viduklis šmaugs, gurni skaisti izliekti, kājas garas ar ieapaļiem, stingriem lieliem. To visu viņa zināja un gāja nesteidzīgi, lai Tedijs viņu labi apskata un visu iegaumē.

Dāinistabā viņa paraudzījās spogulī un noslaucīja no lūpām pēdējās pomādes paliekas. Man ir plata, aizraujoša mute, viņa sacīja savam spoguļattēlam. Kāda muļķe biju, nokrāsodama to kā veca sieva!

Viņa izgāja no dāmistabas vestibilā. Pie bāra durvīm viņu gaidīja Tedijs. Viņš bija samaksājis rēķinu un pašreiz grasījās vilkt kreisajā rokā cimdu. Kad Grētiņa tuvojās, viņš vēroja viņu ar grūtsirdīgu skatienu.

—   Es jums nopirkšu sarkanu kleitu, — viņš sacīja, — ugunīgi sarkanu kleitu, kas izcels šo brīnišķīgo sejas krāsu un mežonīgos, melnos matus. Kad jūs tajā parādīsieties, vīrieši kritīs ceļos.

Viņa iesmējās: tātad viņas krāsa ir sarkanā. Tā vīriešiem vienmēr vajadzētu runāt.

Viņa ieķērās Boilenam elkonī, un viņi aizgāja pie mašīnas.

Viņš nolaida jumtu, jo kļuva vēss, un viņi lēnām brauca dienvidu virzienā; viņa labā roka, kurā viņš tīšām nebija uzvilcis cimdu, — uz viņas rokas starp viņiem abiem uz sēdekļa. Logi bija ciet un mašīnā ļoti mājīgi. Viņus apņēma izdzertā alkohola vieglais aromāts, kas jaucās ar ādas sēdekļu smaržu.

—   Un tagad, — viņš ierunājās, — pastāstiet, ko jūs istenibā darījāt pie autobusa pieturas Upes stacijā!

Viņa ieirgojās.

—   Tas bija neķītrs smiekliņš, — viņš sacīja.

—   Arī iemesls, kādēļ es tur atrados, bija neķītrs, — viņa atteica.

Brīdi viņš brauca klusēdams. Ceļš bija tukšs, un viņi brauca pāri ceļmalas koku garajām ēnām, kas mijās ar rieta saules palso mirdzu.

—   Es gaidu, — Tedijs atgādināja.

Kādēļ gan ne? — viņa nodomāja. Sajā brīnišķīgajā pēcpusdienā var runāt par visu. Viņiem vienam no otra nekas nav jāslēpj. Viņi ir pacēlušies pāri sīkumainai kautrībai. Viņa sāka stāstīt par to, kas bija noticis hospitālī, sākumā vilcinādamās, bet tad aizvien raitāk.

Viņa notēloja abus nēģerus, vientuļus un sakropļotus, divus vienīgos tumšādainos visā slimnīcā, pastāstīja, cik Arnolds vienmēr bijis atturīgs un smalkjūtīgs, nekad neuzrunājis viņu vārdā, kā to darīja pārējie kareivji, lasījis viņas aiznestās grāmatas, cik inteliģents un skumjš tas viņai licies ar sakropļoto kāju un meiteni Kornvolā, kura neatbildēja uz viņa vēstulēm. Tad viņa pastāstīja par vakaru, kad visi jau gulēja un Arnolds sastapa viņu vienatnē, par viņu sarunu un to, kā tā izvērtās par piedāvājumu — divi puiši un astoņsimt dolāru. — Ja tie būtu bijuši baltie, es būtu ziņojusi pulkvedim, — viņa sacīja, — bet tā …

Tedijs, pie stūres sēdēdams, saprotoši pamāja, taču nekā nebilda, tikai sāka braukt mazliet ātrāk.

—    Kopš tā vakara neesmu vairs hospitālī bijusi, — viņa sacīja. — Gluži vienkārši nespēju aiziet. Lūdzu tēvu, lai viņš man ļauj braukt uz Ņujorku. Nespēju palikt vienā pilsētā ar šo cilvēku, kas man bija teicis kaut ko tādu. Bet tēvs … manam tēvam pretī runāt nav nekādas nozīmes. Un es, protams, nevarēju viņam pateikt, kādēļ gribu aizbraukt. Viņš būtu aizgājis uz hospitāli un kailām rokām abus nositis. Un tad, šorīt… bija tik burvīga diena … es patiesībā negāju uz autobusu, mani kaut kas it kā aizvilka turp. Zināju, ka nevēlos iet uz to māju, bet man liekas, ka vēlējos redzēt, vai viņi tiešām tur ir, vai tiešām pasaulē ir vīrieši, kas tā rīkojas. Pat tad — pat tad, kad izkāpu no autobusa, es paliku turpat u% ceļa. Izdzēru pudeli kokakolas, brītiņu pasauļojos … Es … Varbūt es būtu pagājusies gabaliņu uz to pusi. Varbūt nogājusi līdz galam. Tikai lai redzētu. Zināju, ka esmu drošībā. Man nebūtu grūti bijis aizbēgt pat tad, ja viņi būtu mani ieraudzījuši. Viņi taču ar savām klibajām kājām tik tikko kumuro uz priekšu .,.

Mašīna palēnināja gaitu. Visu laiku viņa runādama noliektu galvu bija raudzījušies uz savām kurpēm. Tagad viņa pacēla acis un ieraudzīja, kur viņi atrodas. Pie benzīna uzpildes stacijas. Pie veikala. Visapkārt neviena cilvēka.

Mašīna apstājās tai vietā, kur sākās grantētā taka, kas veda lejup uz upmalu.

—  Tā bija rotaļa, — viņa sacīja, — muļķīga, cietsirdīga meitenes rotaļa.

—   Tu melo, — Boilens sacīja.

—   Ko? — viņa, it kā pa pieri dabūjusi, iesaucās. Mašīnā bija drausmīgi karsti un smacīgi.

—  Tu dzirdēji, mazulīt, — Boilens sacīja. — Tu melo. Tā nebija rotaļa. Tu būtu nogājusi upmalā un ielaidusies ar viņiem.

—  Tedij, — viņa aizelsusies sēca, — lūdzu… lūdzu, atveriet logu, man trūkst elpas!

Boilens paliecās un atvēra viņas pusē mašīnas durtiņas.

—   Kāp ārā, mazulīt, — viņš sacīja, — dodies turp, mazulīt! Viņi vēl būs tur. Ej papriecājies! Esmu pārliecināts, ka tu piedzīvosi kaut ko tādu, ko visu mūžu nespēsi aizmirst.

—   Lūdzu, Tedij … — Viņai sāka drausmīgi reibt galva, viņa balss šķita pagaistam, bet tad gluži piesmakusi atskanēja pie pašas auss:

—   Par mājās tikšanu neraizējies. Es tevi šeit pagaidīšu. Man tikpat nav ko darīt. Ir sestdienas pievakare, un visi mani draugi izbraukuši. Ej, nekautrējies! Pēc tam kad atnāksi, varēsi pastāstīt. Man būs ļoti interesanti.

—  Man jātiek laukā! — viņa iesaucās. Viņai likās, ka galva pārplīsīs un viņa tūliņ nosmaks. Viņa izstreipuļoja no mašīnas un, krampjaini rīstīdamās, sāka ceļa malā vemt.

Boilens nekustīgi sēdēja pie stūres, stingi vērdamies uz priekšu. Kad viņa bija izvēmusies un kaklu vairs nežņaudza konvulsijas, viņš īsi noteica: — Labi, kāp atpakaļ iekšā!

Nomocījusies gluži vārga, viņa saltiem sviedriem norasojušu pieri ietrausās mašīnā un aizsedza muti ar plaukstu, lai aizturētu pretīgo smaku.

—   Se, mazulīt, — Boilens draudzīgi teica. Viņš pasniedza viņai lielu, raibu zīda mutautu, ko izvilka no svārku krūškabatas.

—   Ņem šito.

Viņa noslaucīja lūpas un nosvīdušo seju. — Paldies, — viņa čukstēja.

—   Ko tu istenibā gribi, mazulīt? — viņš jautāja.

—   Es gribu uz mājām, — viņa žēli kunkstēja.

—   Tādā stāvoklī tu mājās nevari rādīties, — viņš teica.

Viņš iedarbināja motoru.

—  Uz kurieni jūs mani vedīsiet?

—   Uz savām mājām, — viņš atteica.

Viņa bija pārāk izvārguši, lai runātu pretim; atbalstījusi galvu pret sēdekļa atzveltni, viņa sēdēja aizvērtām acīm, kamēr mašīna ātri traucās pa šoseju uz dienvidiem.

Viņš paņēma viņu vakarā, pēc tam kad viņa bija ilgi vannas istabā skalojusi muti ar šķidrumu, kas smaržoja pēc kanēļa, un divas stundas kā beigta nogulējusi viņa gultā. Pēc tam viņš, ne vārda neteicis, aizveda viņu uz mājām.

Pirmdienas rītā, iegājusi pulksten deviņos kantorī, viņa uz sava galdiņa ieraudzīja garenu, baltu aploksni, uz kuras mašīnrakstā bija viņas uzvārds, bet vienā stūri uzkricelēts: «Personiski». Viņa atplēsa aploksni. Iekšā bija astoņas simtdolāru banknotes.

Viņam vajadzēja piecelties rītausmā, lai atbrauktu līdz pilsētai un iekļūtu aizslēgtajā fabrikā, pirms kāds ieradies darbā.

3. nodaļa

Klasē valdīja klusums, vienīgi spalvas cītīgi skrapstēja uz papīra. Mis Leno sēdēja pie skolotāju galda un lasīja, tikai šad tad paceldama galvu un pārlaizdama klasei skatienu. Viņa bija uzdevusi īsu sacerējumu par tematu «Franču un amerikāņu draudzība». Kad Rūdolfs vienā no pēdējiem soliem noliecās pār burtnīcu, viņš bija spiests atzīt, ka mis Leno gan ir skaista un neapšaubāmi franciska, tomēr varētu būt apveltīta ar bagātāku iztēli.

Par rakstības kļūdu vai nepareizi uzliktu akcentu vērtējums tika samazināts par pusatzīmi, bet par pieļautu kļūdu gramatikā — par veselu atzīmi. Sacerējumam vajadzēja aizpildīt vismaz trīs lappuses.

Rūdolfs ar savām trim lappusēm drīz tika galā. Viņš bija vienīgais skolnieks klasē, kura atzimes sacerējumos un diktātos pastāvīgi pārsniedza 90 punktus, un pēdējās trīs reizes viņš uzdevumu bija izpildījis par pilniem 100 punktiem. Franču valoda viņam padevās tik labi, ka mis Leno bija radušās aizdomas un viņa bija apvaicājusies, vai viņa vecāki nerunājot franciski. «Džordāšs,» viņa sacīja, «nav amerikāņu uzvārds.» Šo aizrādījumu

Rūdolfs sāpīgi pārdzīvoja. Viņš daudzējādā ziņā vēlējās būt atšķirīgs pārējo vidū, taču nekādā ziņā nevēlējās justies aizskarts savā amerikānismā. Viņa tēvs esot» vācietis, Rūdolfs skolotājai paskaidroja, bet, izņemot retumis kādu vācu vārdu, viņš mājās esot dzirdējis vienīgi angļu valodu.

«Vai jūs skaidri zināt, ka jūsu tēvs nav dzimis Elzasā?» mis Leno neatlaidās.

«Ķelnē,» Rūdolfs atteica, piebilzdams, ka vectēvs gan cēlies no EIzasas-Lotringas.

«Alors,» mis Leno sacīja, «tā jau domāju.»

Rūdolfam sāpēja, ja mis Leno, šis sievietes skaistuma un visas pasaules sievišķīgās burvības iemiesojums un viņa aizrautīgās pielūgsmes objekts, varētu kaut uz mirkli iedomāties, ka viņš spētu viņai melot vai viņu krāpt. Viņam ļoti gribējās atklāt savas jūtas, un viņš iztēlojās, ka pēc dažiem gadiem, kad jau būs pieredzējis koledžas students, atgriezīsies un pie skolas sagaidīs mis Leno, uzrunās viņu franču valodā, ko tad būs apguvis līdz pilnībai gan leksikā, gan izrunā, un, uzjautrinādamies par kādreizējo biklo zēnu, izstāstīs viņai savu skolniecisko aizraušanos vidusskolas laikā. Un kas lai zina, kā tad būs? Literatūrā taču ir tik daudz piemēru par vecākām sievietēm un apdāvinātiem jaunekļiem, par skolotājām un viņu agri nobriedušajiem skolniekiem …

Viņš vēlreiz pārlasīja sacerējumu, dusmodamies par banālo tematu, kas uzspieda viņa darbam savu zīmogu. Aizstāja pāris vārdu ar citiem — labākiem, uzlika vienu akcentu, ko bija piemirsis, un tad palūkojās rokaspulkstenī. Vēl atlikušas piecpadsmit minūtes.

—   Heil — no viņa pa labi atskanēja izmocīts čuksts. — Kā ir pagātnes divdabis no venir?

Rūdolfs mazliet pagriezās uz sava kaimiņa Semija Keslera pusi. Semijs Keslers, kūkumu uzmetis, dziļās mokās bija noliecies pār burtnīcu un izmisīgām acīm raudzījās uz Rūdolfu. Rūdolfs pameta skatienu uz skolotāju. Mis Leno bija iegrimusi lasīšanā. Viņas stundā Rūdolfs nevēlējās sagrēkoties, bet nevarēja arī pieļaut, lai vinu uzskata par gļēvuli vai skolotājas luteklīti.

—   Venu, — viņš pačukstēja.

—   Ar «i»? — Keslers čukstus jautāja.

—   Ar «u», stulbeni, — Rūdolfs atteica.

Semijs Keslers, jau priekšlaikus nolemts neveiksmei, mocīdamies un svīzdams turpināja rakstīt.

Rūdolfs nenolaida acis no mis Leno. Viņam likās, ka šodien skolotāja izskatās sevišķi pievilcīga. Viņai bija gari auskari un spoža, brūna kleita, kas līdzīgi ādai glaudās ap gurniem un atklāja labu tiesu no krūšturos kā bruņukreklā iespīlētajām krūtīm. Mute bija spilgts, lūpu zīmuļa uztriepts plankums. Lūpas viņa krāsoja pirms katras stundas. Viņas vecākiem piederēja neliels franču restorāns Ņujorkas teātru rajonā, un mis Leno āriene vairāk atgādināja Brodveju nekā Foburgu St. Onorē, taču Rūdolfs, par laimi, šo atšķirību neatskārta.

Aiz gara laika Rūdolfs paņēma papīra lapu un sāka zīmēt. Drīz vien viņa spalva ieskicēja seju, viegli sazīmējamās divas saskrullētās matu cirtas gar ausīm, viļņainos, biezos, vidū pāršķirtos matus. Rūdolfs turpināja. Uzzīmēja auskarus un paresno, masīvo kaklu. Tad mirkli sastomījās. Tālāk bija jādodas bīstamā teritorijā. Viņš vēlreiz uzmeta skatienu mis Leno. Viņa joprojām lasīja. Disciplīnas problēma mis Leno stundās neeksistēja. Viņa bez žēlastības sodīja par visniecīgākajiem pārkāpumiem. Iregurālā verba se iaire  konjugācija, turklāt desmitreiz atkārtota, bija viens no visvieglākajiem sodiem. Viņa mierīgi varēja sēdēt un lasīt, tikai lāgiem paceļot skatienu, lai redzētu, ka viss kārtībā, ka klase nesačukstas, ka no sola uz solu nepārceļo zīmītes.

Rūdolfs ļāvās erotiskās mākslas baudai. Viņš paturpināja līniju no mis Leno kakla līdz viņas labajai krūtij, kailai, protams. Tad uzzīmēja kreiso krūti. Apmierināts viņš konstatēja, ka proporcijas ir pareizas. Rūdolfs zīmēja viņu, stāvošu ceturtdaļprofilā pret tāfeli, izstieptajā rokā krīts. Viņš strādāja aizrautīgi. Katrs nākamais opuss izdevās labāks par iepriekšējo. Gurnus uzzīmēt bija viegli. Veneras kalniņu viņš zīmēja, atsaucot atmiņā attēlus, ko bija redzējis no bibliotēkas paņemtajās mākslas grāmatās, tādēļ šī daļa iznāca mazliet neskaidra. Ar kājām viņš jutās apmierināts. Viņam būtu paticis atveidot mis Leno ar kailām kājām, bet kājas viņam labi nepadevās, tādēļ viņš tās ieāva augstpapēžu kurpēs ar siksniņu ap potīti, kādas viņa parasti valkāja. Tā kā zīmēļumā viņa kaut ko rakstīja uz tāfeles, arī viņš nolēma kaut ko uzrakstīt. Je suis folle d'amour, viņš uzvilka, precīzi atdarinādams mis Leno rokrakstu. Tad sāka mākslinieciski ēnot mis Leno krūtis. Viņš nosprieda, ka zīmējums būs efektīgāks, ja radīs iespaidu, ka no kreisās puses staro spilgta gaisma. Viņš izēnoja mis Leno gurnu iekšpusi. Viņam ļoti gribējās, kaut skolā būtu kāds draugs, kam varētu zīmējumu parādīt un kas prastu to novērtēt. Bet saviem labākajiem draugiem, zēniem no vieglatlētu komandas, viņš nevarēja uzticēties — tiem trūka nopietnas objektivitātes.

Patlaban viņš ēnoja kurpju siksniņas, kad juta, ka pie sola kāds nostājies. Viņš lēni pacēla galvu. Tur stāvēja mis Leno un raudzījās uz zīmējumu. Par spīti augstajiem papēžiem, viņa bija piesi ielējusi klusi kā kaķe.

Rūdolfs sēdēja nepakustēdamies. Pat mazākā kustība viņam šai mirkli šķita nepiemērota. Mis Leno tumšajās, ar tušu 'apvilktajās acīs zvēroja niknums, viņa košļāja spilgti krāsotās lūpas. Klusēdama viņa izstiepa roku. Rūdolfs paņēma papīra lapu un pasniedza viņai. Mis Leno pagriezās uz papēžiem un gāja atpakaļ pie sava galda, saritinājusi lapu tā, lai neviens neredzētu uzzīmēto.

īsi pirms zvana viņa uzsauca: — Džordeik!

—   Jā, mis Leno. — Viņš jutās lepns, ka spējis atbildēt tikpat dabiski kā vienmēr.

—   Vai jūs pēc stundas uz mirkli nepakavētos?

—   Jā, mis Leno, — viņš sacīja.

Atskanēja zvans. Sākās parastā kņada. Skolēni steidzās ārā no klases uz nākamās stundas kabinetu. Rūdolfs ļoti rūpīgi sakārtoja grāmatas portfelī. Kad pārējie bija aizsteigušies, viņš piegāja pie mis Leno galda.

Viņa sēdēja kā tiesnesis. Un, kad ierunājās, balss bija ledaina. — Monsieur l'artiste, — viņa sacīja, — jūs esat aizmirsis pievienot savam šedevram ļoti svarīgu detaļu. — Atvilkusi galda atvilktni, viņa izņēma no tās zīmējumu un ar plaukstu to nogludināja, tā ka lapa noskrapstēja uz dzēšpapīra, ar ko bija apklāts skolotājas galds. — Tam trūkst signatūras. Mākslas darbi, kā zināms, kļūst daudz vērtīgāki, ja autors ar savu roku tos paraksta. Būtu gaužām žēl, ja kādam ienāktu prātā apšaubīt šā krāšņā darba izcelsmi. — Viņa pastūma zīmējumu Rūdolfam tuvāk. — Būšu jums ļoti pateicīga, mesjē, — viņa sacīja, — ja būsiet tik laipns un parakstīsiet to ar savu vārdu. Salasāmi.

Rūdolfs izņēma pildspalvu un parakstījās zīmējuma apakšējā labajā stūrī. To viņš darīja lēnām un rūpīgi, ar īsu acu uzmetienu pārliecinādamies, ka mis Leno redz, kā viņš vienlaikus vēl apskata zīmējumu. Viņš netrīcēs viņas priekšā kā pārbiedēts puišelis. Mīlestībai ir pašai savi likumi. Ja viņam pietika vīra dūšas viņu kailu uzzīmēt, viņam pietiks arī vīra dūšas izturēt viņas dusmību. Parakstu viņš piedevām izgreznoja ar brašu līkumiņu.

Mis Leno pastiepa roku un rautin parāva zīmējumu sava galda pusē. — Mesjē, — viņa spalgi runāja, gandrīz aizelsdamās, — tiklīdz šodien beigsies stundas, jūs aiziesiet uz māju un atvedīsiet tēvu vai māti, lai es varu parunāt ar vieniem no jūsu vecākiem, tūliņ. — Uztraukumā mis Leno allaž pieļāva angļu va-

'lodā sīkas, ērmīgas kļūdiņas. — Man viņiem jāatklāj šis tas svarīgs par dēlu, ko viņi savā mājā izaudzinājuši. Es gaidīšu šeit. Ja jūs pulksten četros neatgriezīsieties ar kādu vecāku, jums jārēķinās ar ļoti smagām sekām. Sapratāt?

—  Jā, mis Leno. Uz, redzēšanos, mis Leno! — Sis «uz redzēšanos» prasīja daudz drosmes. No klases viņš izgāja ārā nedz ātrāk, nedz lēnāk kā parasti. Viņš pat neaizmirsa piešķirt gaitai slīdošo eleganci. Mis Leno elpoja tik strauji, it kā tikko būtu uzskrējusi divus stāvus pa kāpnēm.

Pārnācis pēc stundām no skolas, viņš negāja veikalā, kur māte pašreiz apkalpoja dažus pircējus, bet uzkāpa dzīvoklī, cerēdams tur sastapt tēvu. Lai notiktu kas notikdams, māte zīmējumu nedrīkst ieraudzīt. Tēvs viņu varbūt iekaustīs, tomēr tas būs labāk nekā redzēt mātes acīs izteiksmi, kas — par to viņš bija pārliecināts — neizgaisīs līdz viņas nāves stundai, ja viņa būs kaut skatienu uzmetusi zīmējumam.

Tēva mājās nebija. Grētiņa darbā, bet Toms parasti ieradās mājās tikai dažas minūtes pirms vakariņām. Rūdolfs nomazgāja rokas un seju, sasukāja matus. Savam liktenim viņš gribēja doties pretī kā džentlmenis.

Viņš nogāja lejā veikalā. Māte pašlaik skaitīja somā duci apalīšu kādai večai, kas oda pēc salijuša suņa. Viņš pagaidīja, līdz veča aiziet, tad noskūpstīja māti. 1

—   Kā tev šodien gāja pa skolu? — māte jautāja, noglaudīdama viņam galvu.

—   Okei! — viņš atteica. — Kā parasti. Tētis tepat kaut kur tuvumā?

—   Droši vien lejā pie upes. Kālab tu jautā? — Sajā «kālab» skanēja aizdomas. Nebija parasts, ka ģimenes locekļi bez vajadzības meklētu viņas vīru.

—   Tāpat vien, — Rūdolfs vienaldzīgi atteica.

—   Vai tad šodien treniņa nav? — māte prašņāja.

—   Nē. — Nošķinda durvju zvaniņš, veikalā ienāca divi pircēji, un viņam vairāk nevajadzēja melot. Kamēr māte sasveicinājās ar pircējiem, viņš pamāja tai ar roku un izgāja ārā.

Tiklīdz viņu no veikala vairs nevarēja saredzēt, viņš pielika soli un ātri devās uz upes pusi. Tēvs savu vieglo sacīkšu laivu turēja kādā vecā noliktavas šķūnī upes krastā un parasti vienu vai divas pēcpusdienas nedēļā noņēmās ap laivu. Rūdolfs lūdza dievu, kaut šī būtu viena no tām pēcpusdienām.

Sasniedzis noliktavas graustu, viņš ieraudzīja tēvu beržam ar smilšpapīru mazo vienairu laiviņu, kas ar dibenu uz augšu bija noguldīta uz malkas zāģeru bukiem. Tēvs bija atrotījis krekla piedurknes un ļoti rūpīgi apstrādāja gludo koka virsmu. Tuvāk piegājis, Rūdolfs redzēja tēva mezglainos muskuļus ritmiskās kustībās saraujamies un atslābstam. Diena bija silta,, un, kaut arī no upes plūda spirgts vējš, tēvs bija nosvīdis.

—   Hi, tēt! — Rūdolfs uzsauca.

Tēvs pacēla galvu, kaut ko atņurdēja un turpināja strādāt.. Laiviņu viņš bija dabūjis gandrīz izjukušu par pusvelti, kad netālu kaimiņos bankrotēja kāda zēnu skola. Atmiņas par laiku, kad viņš vēl bija jauns un vesels, zēna gadi pie Reinas viņu pamudināja laivu nopirkt, tagad viņš to bija salabojis un vairākkārt nolakojis. Laiviņa spīdēja un laistījās, slidināmā sēdekļa mehānisms bija nevainojami ieeļļots. Kad Vācijā viņu izlaida no lazaretes ar gandrīz gaudenu kāju, izkāmējušu un novārgušu, Džordeiks bija fanātiski sācis trenēties, lai atgūtu spēkus. Darbs uz kuģiem bija padarījis viņu spēcīgu kā milzim un daudzās jūdzes, ko viņš regulāri īrās pa straumei un pret straumi pa šo pašu upi, palīdzēja turēties spēkos. Noķert viņš ar savu klibo kāju nevienu nevarēja, bet, ja nostājās kādam pretī, radās iespaids, ka šīs spalvainās rokas spēj pieaugušu vīru, saberzt miltos.

—   Tēt… — Rūdolfs ierunājās, cenzdamies pārvarēt satraukumu. Viņam tēvs nekad nebija iesitis, bet viņš tika redzējis, kā pirms gada Tomass zaudēja samaņu no viena tēva dūres belziena.

—   Kas noticis? — Džordeiks ar platiem, lāpstām līdzīgiem pirkstiem pārbaudīja koka virsmas gludumu. Viņa roku virsa un pirksti bija apauguši ar asiem, melniem matiem.

—   Runa ir par skolu, — Rūdolfs sacīja.

—  Tev nepatikšanas? Tev? — Džordeiks uzlūkoja dēlu neviltotā izbrīnā.

—  «Nepatikšanas» būtu par stipru teikts, — Rūdolfs atbildēja, — bet radusies tāda situācija …

—   Kāda situācija?

—   Nu, — Rūdolfs minstinājās, — tā francūziete, kas mūsu; klasē māca franču valodu … Viņa grib ar tevi šodien parunāt.. Tūliņ.

—   Ar mani?

—   Nu, — Rūdolfs pielaidās, — ar vienu no vecākiem.

—   Un ko tad māte? — Džordeiks jautāja. — Vai tu ar viņu runāji?

—  Tas ir, manuprāt, kaut kas tāds, ko viņai nevajadzētu uzzināt, — Rūdolfs noteica.

Džordeiks pāri laivas korpusam nopētīja dēlu.

—  Franču valoda, — viņš noteica, — man šķiet, tas ir priekšmets, kur tev veicas labi.

—  Protams, — Rūdolfs sacīja. — Tēt, nav nozīmes par to runāt, tev jāaiziet pie viņas.

Džordeiks notrauca no spožā koka puteklīti. Tad ar delnas virspusi noslaucīja sviedrus un sāka norotīt piedurknes. Viņš pārmeta vēj jaku pār plecu kā strādnieks, paņēma žokej cepuri, uzlika to galvā un sāka iet. Rūdolfs viņam sekoja un pat neiedrošinājās iedomāties, ka nebūtu par Jaunu, ja tēvs iegrieztos mājās un pirms sarunas ar mis Leno pārģērbtos uzvalkā.

Kad Rūdolfs ieveda tēvu klasē, mis Leno sēdēja pie galda un laboja burtnīcas. Skolas ēka bija tukša, bet no sporta laukuma — turpat zem klases logiem — skanēja balsis. Pēc liktenīgās franču valodas stundas mis Leno bija vismaz trīs lāgus no jauna nokrāsojusi lūpas. Pirmo reizi Rūdolfs ievēroja, ka īstenībā viņai ir plānas lūpas un pilnīguma iespaids radīts mākslīgi. Viņiem ienākot, mis Leno pacēla galvu un saknieba lūpas. Pirms ieiešanas skolā Džordeiks bija uzvilcis vējjaku un noņēmis cepuri. Tomēr viņš joprojām izskatījās pēc strādnieka.

Kad viņi tuvojās galdam, mis Leno piecēlās.

—   Tas ir mans tēvs, mis Leno, — Rūdolfs sacīja.

—   Labdien, ser, — viņa dzedri sveicināja.

Džordeiks nebilda ne vārda. Viņš stāvēja pie galda, ieņēmis ūsu galu mutē, — pazemīgs proletārietis ar cepuri rokā.

—   Vai dēls jums pateica, kādēj es jūs šodien aicināju, mister Džordeik?

—   Nē, — Džordeiks atteica, — neatminu vis, ka būtu teicis. — Arī balss skanēja neparasti lēnīgi; tas nemaz nebija viņam raksturīgi. Vai tēvam bail no šīs sievietes? — izbrīnā domāja Rūdolfs.

—   Man ir grūti par to pat runāt. — Mis Leno balss atkal kļuva spalga. — Visus šos gadus, kopš strādāju par skoiotāju … tāds apvainojums … No skolnieka, kas visu laiku šķita tik centīgs un apzinīgs. Viņš tātad jums nepateica, ko ir izdarījis?

—   Nē, — Džordeiks atbildēja. Viņš izskatījās tik pacietīgs, it kā viņam netrūktu laika nostāvēt visu dienu un vēl nakti, lai jautājumu noskaidrotu, vienalga, par ko būs runa.

—   Eh, bien, — sacīja mis Leno, — tad šis smagums jāuzņemas man. — Viņa pieliecās, atvilka galda atvilktni un izņēma no tās zīmējumu. Viņa uz to nepaskatījās, bet runādama turēja lapu pa gabalu no sevis ar zīmējumu uz leju.

— Vai zināt, ar ko viņš nodarbojās šeit, manā klasē, kad viņarro vajadzēja rakstīt sacerējumu?

—   Nē, — Džordeiks sacīja.

—   Ar šo! — viņa dramatiski pagrūda zīmējumu Džordeilcam zem paša deguna. Viņš paņēma papīra lapu un pacēla topret gaismu, lai labāk apskatītu. Rūdolfs bailīgi lūkojās tēvam' sejā, cenzdamies uzminēt viņa domas. Viņš gandrīz bija sagatavojies, ka tēvs tūliņ pagriezīsies un sitīs, un prātoja, vai viņam pietiks drosmes noturēties, lai nesarautos vai neiekliegtos. Džordeika sejas izteiksme nepauda nekā. Viņš tikai izskatījās ieinteresēts, bet mazliet apmulsis.

Pēdīgi viņš ierunājās: — Es diemžēl neprotu franciski lasīt.

—   Ne jau par to ir runa, — mis Leno satraukta atteica.

—   Te kaut kas rakstīts franciski, — Džordeiks ar platorādītājpirkstu pieskārās frāzei Je suis folle d'amour, ko Rūdolfsbija uzrakstījis uz tāfeles, pie kuras stāvēja kailā sieviete.

—   «Es jūku prātā aiz mīlestības», «Es jūku prātā aiz mīlestības». — Mis Leno sīkiem solīšiem drasēja aiz galda šurp un turp.

—   Ko tas nozīmē? — Džordeiks sarauca pieri, it kā visiem spēkiem cenšoties saprast, bet teiktais viņa saprašanai par grūtu.

—   Tā tur rakstīts, — mis Leno pārskaitusies pastiepa pirkstu uz zīmējuma pusi. — Tā skan tulkojumā tas, ko jūsu talantīgais dēls tur uzrakstījis. «Es jūku prātā aiz mīlestības. Jūku prātā aiz mīlestības!» — nu viņa jau kliedza.

—  Aha, nu es saprotu, — Džordeiks teica, it kā tikai tagad viņam būtu ataususi gaisma. — Un vai tas franciski nozīmē kaut ko bezkaunīgu?

Mis Leno ar lielām pūlēm savaldījās, kaut gan atkal kodīja lūpas. — Mister Džordeik, — viņa sacīja, — vai jūs esat gājis skolā?

—   Citā pasaules malā, — Džordeiks atbildēja.

—  Vienalga, kurā pasaules malā, mister Džordeik, bet vai kādā skolā tiek pieļauts, ka zēns zīmē savu skolotāju klasē kailu?

—   O! — Džordeiks pārsteigts iesaucās. — Vai tā esat jūs?

—  Jā, — mis Leno atteica. Viņa uzmeta Rūdolfam spivu skatienu.

Džordeiks vērīgāk ielūkojās zīmējumā. — Dieva vārds, — viņš sacīja, — nudien līdzīga. Vai tad mūsu laikos skolotājasvidusskolās pozē kailas?

—  Es nedomāju klausīties jūsu zobgalībās, mister Džordeik, — mis Leno sacīja ar saltu pašcieņu. — Neredzu iemesla-

<IH mūsu sarunu turpināt. Esiet tik laipns un atdodiet man zīmējumu … — viņa pastiepa roku. — Atvadīšos no jums un runāšu par šo jautājumu citā vietā, kur izpratīs, cik nopietna ir situācija. Direktora kabinetā. Gribēju aiztaupīt jūsu dēlam kaunu, kas būs jāpiedzīvo, kad neķītrais zīmējums nokļūs uz direktora rakstāmgalda. Tā, lūdzu, atdodiet zīmējumu, un es jūs ilgāk neaizkavēšu …

Džordeiks pakāpās soli atpakaļ, neizlaizdams zīmējumu no rokas. — Jūs sakāt, to ir zīmējis mans dēls?

—   Tieši to, — mis Leno atbildēja. — Tur ir viņa paraksts.

Džordeiks palūkojās uz zīmējumu, lai pārliecinātos. — Jums

taisnība, — viņš sacīja, — tas ir Rūdija paraksts. Tātad viņa zīmējums. Jums nav vajadzīgs advokāts, lai to pierādītu.

—   Jūs saņemsiet paziņojumu no direktora, — mis Leno teica. — Un tagad, lūdzu, atdodiet zīmējumu. Man jāstrādā, tikpat jau esmu notērējusi šim pretīgajam notikumam pārāk daudz laika.

—   Man šķiet, es to paturēšu. Jūs pati teicāt, ka to zīmējis Rūdijs, — Džordeiks rāmi sacīja. — Var redzēt, ka viņam ir talants. Un līdzība arī liela. — Viņš atzinīgi pagrozīja galvu. — Nemaz nebiju domājis, ka viņš tik apdāvināts. Vajadzēs likt to iestiklot, varēs pakārt mājās pie sienas. Brīvajā tirgū šodien vajadzētu samaksāt krietnu naudu par tik labu aktu kā šis.

Mis Leno tik sparīgi kodīja lūpas, ka labu brīdi nespēja izteikt ne vārda. Rūdolfs kā apstulbots skatījās uz tēvu. Sākumā viņam nebija ne mazākās nojausmas, kā tēvs izturēsies, bet šī liekulīgi nevainīgā, viltīgi laucinieciskā izlikšanās pārspēja visu iedomājamo.

Mis Leno vairs neklusēja. Pārliekusies pār galdu, viņa izgāza savu naidu aizsmakušā, čukstošā balsī, it kā spļaudama vārdus Džordeikam sejā:

—   Vācieties ārā no šejienes, riebīgais, netīrais, zemiskais ārzemniek, un pie reizes paņemiet līdzi savu smerdeli dēlu!

—   Es jūsu vietā tā nerunātu, mis, — Džordeiks vēl joprojām mierīgā balsī noteica. — So skolu uztur nodokļu maksātāji, un es esmu viens no tiem, tādēļ aiziešu no šejienes tad, kad uzskatīšu par vajadzīgu. Un, ja jūs negorītos klasē apspīlētos brunčos un pusplikiem cičiem kā mauka, ko par diviem dolāriem var nolīgt uz ielas stūra, tad jauniem puikām varbūt nerastos kārdinājums zīmēt jūs, kā no mātes miesām nākušu. Un man domāt, ja kāds izlobītu jūs no korsetēm un krūšturiem, tad atklātos, ka Rūdijs savā mākslas darbā jums vēl ir krietni glaimojis.

Mis Leno tumši piesarka, un mute viņai atžņiebās naidā. — Es zinu visu par jums, — viņa sacīja, — sale boche.

Džordeiks pasniecās pāri galdam un iecirta viņai pļauku. Sitiens noskanēja kā petardes sprādziens. Balsis sporta laukumā bija pieklusušas, klasē valdīja baismīgs klusums. Mis Leno vēl mirkli palika stāvam, atbalstījusies pret galdu. Tad viņa sabruka uz krēsla un sāka skaļi raudāt.

—  Tādas runas es no jums necietīšu, franču slampa, — Džordeiks sacīja. — Neesmu braucis šurp tālo ceļu no Eiropas, lai klausītos tādās valodās. Un, ja es būtu francūzis, tad gan pēc tam, kad franči no netīro bošu pirmā šāviena laida ļekas vaļā kā zaķi, pāris reižu apdomātos, pirms kādu apvainotu. Ja jums no tā kļūtu labāk, varu pastāstīt, ka 1916. gadā es ar durkli nogalināju francūzi, un jūs droši vien nepārsteigs, ka iegrūdu durkli viņam mugurā tad, kad viņš grasījās bēgt uz mājām pie memmes.

Klausoties tēvā, kurš runāja rimti, it kā tērgātu par jauku laiku vai pasūtītu miltus, Rūdolfam pārskrēja šermuļi. Vārdu ļaunīgumu jo neciešamāku padarīja vienaldzīgais, gandrīz laipnais tonis, kādā tie tika izrunāti.

Džordeiks nepielūdzami turpināja: — Un, ja jūs iedomājaties, ka varēsiet atspēlēties manam zēnam, tad ieteicu to pamatīgi apsvērt, jo es nedzīvoju tālu no šejienes un man nav grūti piestaigāt. Divus gadus viņš franču valodā ir bijis labākais skolēns, un, ja šoreiz mācību gada beigās viņam būs zemāka atzīme, es atnākšu un uzdošu dažus jautājumus. Nāc, Rūdij, ejam!

Viņi izgāja no klases, atstādami šņukstošo mis Leno sēžam pie galda.

No skolas viņi izgāja, ne vārda nerunādami. Kad pa ceļam ielas stūri pagadījās atkritumu tvertne, Džordeiks apstājās. Viņš saplucināja zīmējumu sīkās driskās, darīdams to gandrīz neapzināti un ļaudams sīkajām papīra plēksnēm sabirt urnā. Tad viņš paraudzījās uz Rūdolfu: — Tu taču esi gatavais stulbenis, ko?

Rūdolfs pamāja.

Tad viņi soļoja tālāk uz māju pusi.

—   Vai esi jau ar kādu gulējis?

—   Nē.

—   Tu runa taisnību?

—   Es tev pateiktu.

Ceru gan, — Džordeiks sacīja. Brīdi viņš atkal, stipri pli'Mlbodams, gāja klusējot. — Un ko tu gaidi?

—   Nav ko steigties, — Rūdolfs it kā aizstāvēdamies atteica. Ne tēvs, ne māte nekad nebija ar viņu runājuši par seksuāliem tematiem, un šis patiesi nelikās īstais bridis to sākt. Viņam vēl joprojām stāvēja acīs mis Leno, tāda kā iziruši un neglīta, raudās sabrukusi uz galda, un viņam sametās kauns, ka tāds muļķīgs, bļaustīgs sievišķis spējis viņu kaut uz mirkli aizraut.

—   Kad sāksi, — Džordeiks ierunājās, — nepieķeries vienai vienīgai. Ņem viņas dučiem. Nekad nepaļaujies domai, ka pasaulē ir tikai viena vienīga sieviete un ka tev viņa jāiegūst. Tā tu viegli vari izpostīt sev visu dzīvi.

—  Okei, — Rūdolfs atteica, zinādams, ka tēvs maldās, drausmīgi maldās.

Līdz nākamajam stūrim viņi atkal klusēja.

—   Vai tev žēl, ka es viņai iesitu?

—   Jā.

—   Tu esi uzaudzis šaja zemē, — Džordeiks sacīja, — tu nezini, ko nozīmē īsts naids.

—  Vai tu tiešām to francūzi nogalināji ar durkli? — Viņam tas bija jāzina.

—  Jā, — Džordeiks atbildēja. — Vienu no desmit miljoniem. Kāda tam nozīme?

Viņi gandrīz bija sasnieguši mājas. Rūdolfs jutās nospiests un nelaimīgs. Būtu vajadzējis pateikties tēvam, ka tas nostājies viņa pusē, kā tikai retais tēvs to būtu darījis; to viņš saprata, tomēr nespēja izteikt ne vārda.

—   Tas nav vienīgais cilvēks, ko esmu nogalinājis, — Džordeiks sacīja, kad viņi apstājās pie maiznīcas. — Reiz es vienu nogalināju tad, kad kara nebija. Hamburgā, Vācijā, ar nazi. 1921. gadā. Man ienāca prātā, ka tev vajadzētu to uzzināt. Tev pienācis laiks kaut ko zināt par savu tēvu. Vakariņās tiksimies. Man jāievelk laiva zem jumta. — Zokejcepuri šķērsām pakausī atstūmis, viņš aizkliboja pa noplukušo ielu.

Mācību gada beigās Rūdolfam franču valodā bija teicama atzīme.

4. nodaļa

Vingrošanas zāle pamatskolā netālu no Džordeiku mājas piecus vakarus nedēļā bija atvērta līdz desmitiem. Toms Džordeiks uz turieni gāja reizes divas vai trīs nedēļā — dažreiz paspēlēt basketbolu, dažreiz tāpat vien «izmest villu» ar zēniem un jaunajiem puišiem, kas tur mēdza sapulcēties, vai ari piedalīties kauliņu spēlē, kas dažkārt notika zēnu tualetē, kur spēlētājus nevarēja redzēt vingrošanas skolotājs, kas tiesāja basketbola laukumā.

Toms bija vienīgais sava vecuma zēns, kas drīkstēja piedalīties kauliņu spēlē. Atļauju viņš bija izcīnījis ar dūrēm. Kādu vakaru viņš iespiedās starp spēlētājiem, nometās uz ceļgala, iesvieda bankas traukā dolāru un piebilda: «Ar tevi ir cauri.» To viņš teica Sonijam Džeksonam, deviņpadsmit gadus vecam puisim, kas gaidīja iesaukumu un tika uzskatīts par grupas barvedi. Sonijs bija spēcīgs, drukns puisis, kauslīgs un ātri apvainojams. Savai debijai Toms apzināti bija izraudzījies tieši Soniju. Sonijs nīgri paskatījās uz Tomu un pameta viņam dolāru atpakaļ. — Vācies, ķēms, — viņš sacīja, — šitā ir vīru spēlīte!

Toms nekavējās, bet paliecās uz priekšu un, kājās nepiecēlies, iesita Sonijam ar plakaniski pagrieztu plaukstu. Kautiņā, kas toreiz sākās, Toms sev iedibināja reputāciju. Viņš pārsita Sonijam aci un lūpas un nobeidza kautiņu, aizstiepjot pretinieku uz dušas telpu, kur atgrieza aukstā ūdens krānu un veselas piecas minūtes noturēja Soniju zem dušas. Kopš tās reizes puiši vienmēr izbrīvēja Tomam vietu, kad viņš ieradās skolas vingrotavas zēnu tualetē pie spēlētājiem.

Šovakar neviens nespēlēja. Sīka auguma divdesmit gadus vecs puisis, vārdā Pails, kas jau kara sākumā bija brīvprātīgi pieteicies armijā, rādīja samuraja zobenu, kuru pats esot ieguvis kā trofeju Gvadalkanalā. Pēc trīskārtējas saslimšanas ar malāriju, viņš tikko dzīvs, bija demobilizēts. Vēl tagad bija tik dzeltens, ka bail skatīties.

Toms skeptiski klausījās Paila stāstā, kā viņš uz labu laimi ielidinājis kādā alā rokasgranātu un pēc tam kopā ar leitnantu, pistoli rokā, pats ielīdis alā, kur atradis beigtu japāņu kapteini ar šo zobenu pie sāniem. Tomam šis varoņdarbs drīzāk gan atgādināja Erolu Flinu Holivudas filmā nekā portfilipieti, kas karoja Klusā okeāna salās. Viņš tomēr nekā neteica, jo bija miermīlīgi noskaņots, turklāt nevarēja taču piekaut puisi, kas izskatījās tik vārgs un dzeltens.

— Divas nedēļas vēlāk, — Pails stāstīja, — es ar šo zobenu nošķēlu vienam japānim galvu.

Toms juta, ka viņu kāds parausta aiz piedurknes. Tas bija Klods, kā vienmēr uzvalkā, ar kaklasaiti un sīkiem burbulīšiem ap lūpām. — Paklau, — Klods čukstus sacīja, — man tev kaut kas jāpastāsta. Ejam prom no šejienes.

—  Pagaidi mazliet, — Toms atteica, — gribu dzirdēt, kas būs tālāk.

—   Sala stabili bija mūsu rokās, — Pails turpināja, — tomēr tajā vēl slapstījās japāņi, kas naktīs līda ārā no paslēptuvēm, šaudījās un noknieba daudzus mūsējos. Komandieris lēca vai no ādas laukā un trīsreiz dienā izsūtīja patruļas. Viņš mums pavēlēja iztīrīt salu tā, lai no tiem neliešiem tur nepaliktu vairs ne smakas.

Nu, vienreiz arī es eju patruļā, un mēs ieraugām, kā viens no šiem lūko pārbrist pār strautu, nu, mēs peram šim virsū. Sis ievainots, bet ne pārāk smagi, uzceļas sēdus, izslien rokas gaisā un kaut ko vervelē japāniski. Patruļā nebija neviena virsnieka, tikai kaprālis un mēs, seši puiši, un es saku: «Paklau, veči, jūs viņu pieturiet, es aizskriešu paņemšu samuraja zobenu — un notiesāsim viņu pēc visiem likumiem.» Kaprālis sākumā drusku raustījās, jo mums bija pavēlēts ņemt gūstekņus, taču, kā jau teicu, virsnieku klāt nebija, un galu galā — ko tie nelieši darīja ar mūsējiem? — cirta galvas nost, un visi mēs nobalsojām, puiši šo sasēja, un es aizgāju pēc sava samuraja zobena. Likām viņam, kā nākas, nomesties uz ceļiem, un šis paklausīja arī, it kā visu mūžu būtu tā vien darījis. Zobens piederēja man — tātad arī darbiņš mans. Es savicināju zobenu virs galvas, un — klunks! — šim galva nost un noripo ar plati ieplestām acīm mums pie kājām kā tāds kokosrieksts. Asinis uzšļāca, nudien, desmit pēdu augstumā. Es jums saku, — Pails noteica, lielā mīlestībā pārlaizdams pirkstu pār asmeni, — šitie zobeni ir ko vērts.

—   Muldi! — Klods skaļi ieteicās.

—   Ko? — Pails samirkšķināja acis. — Ko tu teici?

—  Tu muldi, — Klods atkārtoja, — nevienam japānim tu galvu neesi nocirtis. Varu saderēt, ka zobenu nopirki suvenīru veikalā Honolulu. Mans brālis Als tevi pazīst, un viņš man sacīja, ka tev neesot dūšas ne trusi nožmiegt.

—   Klausies, sīkais, — Pails sacīja, — lai arī esmu slims, es tevi piekaušu tā, kā tu vēl nekad neesi piekauts, ja tūliņ nelasīsies projām. Nevienam gan neļaušu teikt, ka es muldu.

—   Es gaidu, — Klods sacīja. Noņēmis brilles, viņš iebāza tās krūškabatā. Viņš izskatījās aizkustinoši bezpalīdzīgs.

Toms nopūtās. Viņš nostājās Pailam pretī.

—  Ikvienam, kas domā ķerties klāt manam draugam, — viņš sacīja, — vispirms jārunā ar rnani.

—  Lai iet! — Pails piekrita, pasniegdams zobenu kādam puisim. — Zaļš tu vēl esi, bet dūšīgs.

—   Liecies mierā, Pail, — brīdināja puisis, kas turēja zobenu, — viņš tevi nositīs!

Pails neziņā pārlaida skatienu apkārtstāvētājiem. To sejās bija kaut kas tāds, kas viņu atskurbināja. — Neesmu atgriezies no Klusā okeāna karalauka, — viņš skaļi sacīja, — lai pats savā pilsētā sāktu kašķi ar maziem puikām. Dod zobenu, man jāiet uz mājām.

Viņš atkāpās. Pārējie, ne vārda neteikuši, arī izklīda, atstādami zēnu tualeti Toma un Kloda rīcībā.

—   Kāpēc tu to darīji? — Toms dusmīgi noprasīja. — Viņš nekā ļauna negribēja. Un tu it labi zināji, ka citi viņam neļaus ar mani iesākt.

—   Es tikai gribēju redzēt, kādu ģīmi viņi rādīs, — Klods nosvīdis atņirdza, — vairāk nekā. Varu. Rupju varu.

—   Vienu dienu tu ar savu rupjās varas kārošanu piedzīvosi, ka mani nosit, — Toms noteica. — Bet ko tu, velns parāvis, gribēji man sacīt?

—   Es redzēju tavu māsu, — Klods sacīja.

—   Lai tev gods un slava — tu redzēji manu māsu! Es viņu redzu katru dienu. Dažkārt pat divreiz dienā.

—   Es viņu redzēju pie Bernsteina universālveikala. Braukāju ar moci, ieraudzīju un, drošs paliek drošs, vēl lieku reizi aplaidu apkārt kvartālam, un redzēju, kā viņa iekāpj lielā buikā ar nolaižamu jumtu, un tas tips stāvēja pie mašīnas un atvēra viņai durtiņas. Skaidrs, ka viņa šo bija gaidījusi pie Bernsteina.

—  Un kas tur liels, — Toms sacīja, — iekāpa buikā pavizināties!

—   Gribi zināt, kas tai buikā sēdēja pie stūres? — Klodam acīs aiz brillēm zibēja sajūsma par paša atnestajām jaunajām ziņām. — Tu būsi beigts.

—   Gan jau nebūšu. Kas tad?

—   Pats godājamais misters Teodors Boilens, — Klods paziņoja. — Redzi, kas. Kā tev patīk tāda pacelšanās augstākajā sabiedrībā?

—   Kad tu viņus redzēji?

—   Pirms stundas. Izmeklējos tevi pa malu malām.

—  Viņš droši vien aizveda māsu uz hospitāli. Darbdienu vakaros viņa tur strādā.

—   Šovakar viņa nav hospitālī, vecīt, — Klods sacīja. — Es ar mocīti viņiem kādu gabalu sekoju. Viņi nogriezās pa ceļu, kas ved kalnā. Uz šā mājas pusi. Ja gribi šovakar atrast savu māsu, ieteicu pamest aci Boilena muižas teritorijā.

Toms vilcinājās. Būtu pavisam kas cits, ja Grētiņa ar kādu sava vecuma puisi būtu mašīnā aizbraukusi gar upmalu uz mīlnieku pļaviņu mazliet paķekoties. Pēc tam varētu viņu pavilkt uz zoba. Tu esi riebīgs puika. Varētu viņai to atgādināt. Bet ar tādu. veci kā Boilens, ar pilsētas dižvīru… Viņam nepavisam negribējās iejaukties. Nekad nav zināms, ar ko tādas būšanas var beigties.

—   Es tev ko teikšu, — Klods sacīja, — ja tā būtu mana māsa, es mierā nepaliktu. Sitam Boilenam pilsētā nav laba slava. Tu jau nezini to, ko es dabonu dzirdēt, kad tēvs tiekas ar krusttēvu un viņi nezina, ka es noklausos. Tava māsa var iekulties milzīgās nepatikšanās …

—   Vai tev motocikls ir tepat ārā?

—   Jā. Bet vajadzētu mazliet benzīna. — Motocikls piederēja Kloda brālim Alam, kurš pirms divām nedēļām bija iesaukts armijā. Als bija piedraudējis saberzt Klodu miltos, ja atgriežoties redzēs, ka Klods ķēries klāt motociklam, taču Klods, tiklīdz vecāki vakarā kaut kur izgāja, nosūca no garāžā palikušā ģimenes otra automobiļa nedaudz benzīna, izstūma motociklu ārā un joņoja pa pilsētu, uzmanīgi vairīdamies no policijas, jo bija vēl par jaunu, lai iegūtu vadītāja tiesības.

—   Okei, — Toms noteica, — paskatīsimies, kas tur, kalnā, notiek!

Klods bija aptinis ap motociklu pagaru gumijas šļūteni, un viņi aizstūma motociklu aiz skolas, kur bija tumšs, atskrūvēja tur novietota ševroleta benzīna tvertni, Klods iebāza tajā šļūtenes galu un ņēmās no visa spēka sūkt; kad benzīns sāka tecēt, viņš piepildīja motocikla tvertni.

Klods apsēdās pie stūres, Tomass uzlēca uz pakaļējā sēdekļa, un viņi līkločoja pa sānieliņām, līdz tika ārā no pilsētas un sāka braukt pa līkumoto ceļu kalnup uz Boilena nama pusi.

Nokļuvuši pie galvenajiem — līdz galam atvērtajiem čugunā kaltajiem vārtiem, kuri bija iemūrēti akmeņu žogā, kas stiepās, kā zēniem šķita, jūdzēm tālu uz abām pusēm, viņi noslēpa motociklu krūmos. Lai neviens nedzirdētu viņu ierašanos, atlikušo ceļa gabalu vajadzēja iet kājām. Pie ieejas bija vārtsarga mājiņa, bet kopš kara sākuma tajā vairs neviens nedzīvoja. Teritoriju zēni pārzināja labi. Bērnībā viņi bija līduši pāri žogam un ar gaisa pistolēm medījuši putnus un trušus. Teritorija bija pagalam nolaista un drīzāk atgādināja džungļus nekā parku ar zālainiem mauriem, kā tas bija sākotnēji šeit bijis.

Cauri mežiņam viņi aizgāja līdz kungu namam. Piegājuši ieraudzīja pie namdurvīm buiku. Mājas priekša bija tumša, bet pa lielu logu apakšstāvā mirgoja gaisma.

Piesardzīgi viņi aizzagās līdz puķu dobei loga priekšā. Logs sniedzās gandrīz līdz pašai zemei. Viena loga puse bija līdz galam atvērta. Aizkari nebija cieši aizvilkti, un, kad Klods nometās uz ceļiem, bet Toms, kājas iepletis, nostājās viņam aiz muguras, abi varēja vienlaikus ielūkoties istabā.

Cik tālu bija pārskatāms, istabā neviena nebija. Plašajā kvadrātveida telpā atradās flīģelis, garš dīvāns, dziļi atpūtas krēsli un galdiņi, uz tiem žurnāli. Kamīnā kurējās uguns. Plauktos gar sienām bija daudz grāmatu. Istabu apgaismoja vairākas lampas. Divviru durvis iepretī logam bija atvērtas, un Toms redzēja vestibilu un kāpņu apakšējos pakāpienus.

—   Tā tik ir dzīve, — Klods čukstēja, — ja man būtu šitāda mājiņa, es varētu iegūt visas mūsu pilsētas ielenes!

—   Aizveries, — Toms sacīja, — te nekas nenotiek. Ejam!

—   Liecies mierā, Tom, — Klods protestēja, — ko tu uztraucies! Mēs taču tikko atnācām.

—  Nekāda superizrāde te nav gaidāma, — Toms sacīja, — kāda jēga stāvēt ārā aukstumā un blenzt istabā, kur neviena nav!

—   Pagaidi, dieva dēļ, kamēr notikumi sāks risināties, — Klods neatlaidās. — Viņi droši vien ir augšā. Visu vakaru taču viņi tur nepaliks.

Toms apzinājās, ka viņš nevēlas nevienu redzēt ienākam istabā. Nevienu. Viņš gribēja ātrāk tikt no šīs mājas projām. Un nekad vairs neatgriezties. Bet negribēja tomēr radīt iespaidu, ka cenšas izvairīties. — Labi, — viņš piekrita, — uzgaidīsim vēl dažas minūtes. — Viņš aizgriezās no loga, atstājis Klodu tupam uz ceļiem un lūram istabā. — Ja kaut kas notiek, pasauc mani, — viņš noteica.

Vakars bija pavisam rāms. No miklās zemes sāka kāpt migla, kas pamazām sabiezēja, debesīs neredzēja nevienas zvaigznes. Lejā tālumā vāri mirgoja Portfilipas ugunis. Boilenu parks pletās no mājas uz visām pusēm; dižu, vecu koku miriādes, tenislaukuma iežogojuma kontūras, kādus piecdesmit jardus atstatu vairākas zemas ēkas, droši vien kādreizējie staļļi. To visu apdzīvo viens pats cilvēks. Toms iedomājās gultu, kurā guļ kopā ar brāli. Nu jā, Boilens arī šovakar neguļ gultā viens. Toms nospļāvās.

—   Hei! — Klods satraukts māja. — Nu, nāc šurp!

Lēnām Toms atgriezās pie loga.

—   Viņš tikko ienāca, nokāpa lejā, — Klods čukstēja. — Paskaties! Nu paskaties tikai uz šito!

Toms paraudzījās iekšā. Boilens stāvēja ar muguru pret logu istabas viņā galā. Viņš bija nostājies pie galdiņa, uz kura atradās pudeles, glāzes un sudraba trauks ar ledu. Viņš lēja viskiju divās glāzēs. Viņš bija kails.

—   Ir gan mode tādam staigāt pa visu māju! — Klods sacīja.

—   Turi muti! — Toms pavēlēja. Viņš vēroja, kā Boilens nevērīgi iemet glāzēs pa ledus gabaliņam un no šifona piešļāc sodas ūdeni. Boilens nesteidzās paņemt glāzes. Viņš aizgāja līdz kamīnam, piemeta ugunij vēl šķilu, tad piegāja pie galdiņa, kas atradās netālu no loga, atvēra lakotu lādīti un izņēma no tās cigareti. To viņš aizkūpināja no pēdu garām sudraba šķiltavām. "Viņš viegli smaidīja.

Stāvot tik tuvu logam, viņš lampas gaismā bija skatāms visā pilnībā. Sajaukti gaiši mati, kārns kakls, vistas krūtis, rokas bez •muskuļiem, kaulaini ceļi, mazliet ielīkas kājas. Viņa daikts, garš, resns, piesarcis, karājās tumšā matu ērkulī. Tomu sagrāba drausmīgs niknums, viņš jutās kā izvarots, pret savu gribu kļuvis par liecinieku kaut kam neizsakāmi neķītram. Ja viņam būtu klāt revolveris, viņš uz vietas šo tēviņu nošautu. So nožēlojamo skangalu, plātīgo, smaidošo, pašapmierināto vārguli, nekautrīgi apskatei atklāto drebelīgo, spalvaino mīkstmiesi ar viņa garo, trekno, sārteno instrumentu. Tas bija ļaunāk, nesalīdzināmi ļaunāk, nekā būtu bijis, ja viņš un Klods būtu ieraudzījuši māsu kailu ienākam istabā.

Boilens aizgāja pa mīksto, biezo paklāju un izgāja vestibilā, aiz viņa novēdija cigaretes dūmi. Viņš sauca augšup uz otro stāvu: — Grētiņ, tu nāksi lejā, vai uznest dzeramo tev augšā? — Viņš klausījās. Atbildi Toms nevarēja sadzirdēt. Boilens pamāja, ienāca atpakaļ istabā un paņēma abas glāzes. Tad ar glāzēm rokā izgāja no istabas un uzkāpa augšstāvā.

—   Jēziņ, kas par skatu! — sacīja Klods. — Viņam taču augums kā vistai. Laikam jau tā ir — ja esi bagāts, tad vari izskatīties kā Parīzes Dievmātes katedrāles kuprainis, tikpat visas slampas tev skries pakaļ.

—   Ejam projām, — Toms dobji noteica.

—   Kāda velna pēc? — Klods pārsteigts viņu uzlūkoja; gaisma, kas spiedās cauri aizkariem, palsi atspulgoja Kloda brillēs. — Izrāde nu tikai sāksies.

Toms izstiepa roku, sagrāba Klodu aiz matiem un nikni uzrāva viņu kājās.

—   Hei, dieva dēļ, apdomā, ko dari! — Klods iesaucās.

—   Es teicu, ejam projām! — Toms cieši turēja Klodu pie kaklasaites. — Un nevienam ne vārda par to, ko šovakar te redzēji!

—   Nekā es neredzēju, — Klods ņaukstēja. — Ko es, ellē, lač būtu redzējis — kaulu kambari ar vecas šļūtenes gabalu kājstarpē! Kas tur ko klusēt?

—   Turi muti, tas viss! — Toms teica, pieliecies pavisam tuvu Kloda sejai. — Ja es no kāda dzirdēšu kaut pušplēstu vārdu, es tevi tā piekaušu, ka tu visu mūžu to atcerēsies. Saprati?

—  Jēziņ, Tom, — Klods pārmetoši sacīja un paberzēja sāpošo galvu, — es taču esmu tavs draugs.

—   Saprati? — Toms nikni pārjautāja.

—   Skaidrs, skaidrs. Viss būs, kā tu teici. Tikai nesaprotu, par ko tik briesmīgi jāuztraucas.

Toms palaida viņu vaļā, pagriezās un aizslāja pa mauru projām no mājas. Klods murkšķēdams klumburoja viņam nopakaļ. — Puikas man cikreiz teikuši, ka tu neesi pie pilna prāta, — viņš sacīja, kad bija panācis Tomu, — un es vienmēr atbildēju, ka viņi paši ir jukuši, bet tagad, dieva vārds, es sāku viņus saprast. Velns, ir gan tev temperaments!

Toms neatbildēja. Kad viņi tuvojās vārtsarga mājiņai, viņšjau sāka skriet. Klods izvilka motociklu no krūmiem, un Tomsuzmetās uz pakaļējā sēdekļa. Viņi aizbrauca līdz pilsētai, nepārmijuši ne vārda.

II

Piepildīta un miegaina Grētiņa gulēja platajā, mīkstajā gultā un, rokas aiz pakauša salikusi, raudzījās griestos. Tur atblāzmoja liesmas no kamīna, kuru Boilens bija iekūris, pirms sāka viņu izģērbt. Ik pavešana šeit, kalna mājā, bija izplānota līdz. pēdējam sīkumam un viss tika izpildīts ar svinīgu precizitāti. Greznajā mājā valdīja pilnīgs klusums, nemanīja neviena kalpotāja, ne reizi neieskanējās tālruņa zvans, nekādas nepacietīgas grābstīšanās, ne mazākās steigas. Neviens nesmalkjūtīgs starpgadījums nedrīkstēja izjaukt viņu vakara rituālu.

Apakšstāvā klusi nodunēja pulksteņa sitieni. Desmit. Sis bija brīdis, kad hospitālī atpūtas istaba pamazām tukšojās un ievainotie kareivji uz kruķiem vai stumjamos krēslos izklīda pa palātām. Grētiņa tagad strādāja hospitālī tikai divas vai trīsreizes nedēļā. Viņas dzīve, atstājot visu pārējo malā, koncentrējās vienīgi ap gultu, kurā viņa pašreiz gulēja. Dienas pagāja gaidās, naktis — atmiņās. Gan viņa vēlāk panāks visu nokavēto darbā ar ievainotajiem.

Pat toreiz, tikko atplēsusi aploksni, kurā atradās astoņas simtdolāru banknotes, viņa jau zināja, ka atgriezīsies šajā gultā.

Ja nu reiz Boilens juta nepieciešamību viņu pazemot, viņa nepretojās. Pienāks diena, kad viņš par to samaksās ar uzviju.

Ne Boilens, ne viņa nekad nebija pieminējuši aploksni, ko viņa atrada darbā uz sava galda. Kad viņa otrdien izgāja no kantora, viņu sagaidīja buiks ar Boilenu pie stūres. Ne vārda neteikdams, viņš atvēra mašīnas durtiņas, viņa iekāpa, un viņš aizveda viņu uz savu māju. Viņi mīlējās, pēc tam aizbrauca uz to pašu viesnīcu pusdienās, atbrauca atpakaļ uz mājām un atkal mīlējās. Ap pusnakti Boilens aizveda viņu uz pilsētu, izlaida ārā divus kvartālus no mājām, un atlikušo ceļa gabalu viņa aizgāja kājām.

Tedijs visu darīja priekšzīmīgi. Viņš bija diskrēts, jo viņam patika noslēpumainība; viņai tas bija nepieciešams. Neviens par viņiem nekā nezināja. Viņš gādīgi bija aizvedis viņu uz Ņujorku pie ārsta, lai viņai ieliek pesāriju; tātad arī par to nevajadzēja baiļoties. Tai pašā reizē viņš, kā solījis, nopirka viņai sarkano kleitu. Tā karājās Tedija skapī. Gan jau pienāks laiks to uzvilkt mugurā.

Tedijs visu darīja priekšzīmīgi, tomēr Grētiņa nespēja viņam pieķerties un nepavisam nespēja viņā iemīlēties. Viņa ķermenis bija nevīrišķīgs un nepievilcīgs; cik necik pievilcīgs viņš kļuva vienīgi tad, kad ietērpās savos elegantajos uzvalkos. Viņš bija cilvēks bez aizrautības, neapvaldīts savu iegribu apmierināšanā, cinisks, pats atzina, ka viņam dzīvē neveicas, ka nav draugu un ka visuvarenā ģimene viņu kā nevajadzīgu aizmanevrējusi līdz šim vecajam graustam, kas drīzāk atgādināja Viktorijas laika pili nekā māju un kur lielākā daļa istabu pastāvīgi bija aizslēgtas. Tukšs cilvēks pustukšā mājā. Nebija grūti iedomāties, kādēļ skaistā sieviete, kuras fotogrāfija joprojām stāvēja apakšstāva istabā uz flīģeļa, bija no viņa šķīrusies un aizbēgusi ar citu vīrieti.

Viņš nebija mīlams cilvēks, bet viņam piemita citas priekšrocības. Atteicies no visām parastajām savas šķiras vīriešiem raksturīgajām nodarbībām un aizrautībām — darba, karošanas, sporta un draudzības, viņš pilnā mērā nodevās tikai vienam — piegulēšānai, kur lika lietā visu neizmantoto enerģiju un izmaņu. No viņas viņš neprasīja nekā, vienīgi to, lai viņa būtu materiāls viņa visspēcības demonstrēšanai. Triumfu viņam sagādāja viņa paša spējas. Kaujas, ko bija zaudējis citur, viņš uzvarēja, ielūkodamies viņas sejā už spilvena. Nopūtas, ko viņa baudā izdvesa, viņam skanēja kā uzvaras fanfaras. Grētiņa nelikās ne zinis gar Boilena uzvarām vai zaudējumiem. Pasīva tā gulēja viņa skavās, nepūlēdamās pat ar rokām apvīt nenozīmīgo ķermeni, gulēja ļaudamās, tikai ļaudamās. Viņai viņš bija cilvēks bez vārda, vīrieša princips, abstrakts fails, kuru viņa, pati to neapzinādamās, bija gaidījusi visu mūžu. Viņš kalpoja viņas baudai, pavēra durvis uz brīnumpili.

Viņa pat nejuta pateicību.

Astoņi simti dolāru salocīti gulēja Šekspīra Kopotos rakstos* starp «Kā jums tīk» otro un trešo cēlienu.

Kaut kur sita pulkstenis, un istabā no lejas ieskanējās viņa baīss: — Grētiņ, tu nāksi lejā, vai uznest dzeramo tev augšā?

—   Nes augšā! — viņa atsaucās. Viņas balss bija kļuvusi zemāka, dobjāka. Grētiņa apzinājās, ka spēj modulēt balsi jaunā — smalkākā tonalitātē; ja pašas nelaime mātei nebūtu padarījusi ausis kurlas pret šādiem smalkumiem, viņa jau pēc pirmā dzirdētā teikuma būtu sapratusi, ka meita jautru prātu kuģo pa to jūru, kurā māte nogrimusi un noslīkusi.

Boilens kails, kamīna liesmu apspīdēts, ienāca guļamistabā, nesdams divas glāzes. Grētiņa piecēlās sēdus un izņēma glāzi viņam no rokas. Viņš apsēdās uz gultas malas un nopurināja cigaretes pelnus trauciņā, kas stāvēja uz naktsgaldiņa.

Viņi iedzēra. Grētiņai bija iegaršojies skotu viskijs. Viņš paliecās uz priekšu un noskūpstīja viņas krūti. — Gribas zināt, kā tā garšo kopā ar viskiju, — viņš sacīja. Tad noskūpstīja otru krūti. Grētiņa iedzēra vēl mazu malciņu.

—   Tu rnan nepiederi, — viņš sacīja. — Tu man nepiederi. Vienīgais brīdis, kad gandrīz spēju noticēt, ka tu esi mana, ir tad, kad esmu tevī un tu kulminē. Visu pārējo laiku, arī tad, kad tu kaila guli man līdzās un mana roka tevi glāsta, tu atrodies kaut kur tālu projām. Vai tu esi mana?

—   Nē, — viņa atbildēja.

—  Ak dievs, — viņš sacīja, — deviņpadsmit gadu! Kāda tu būsi, kad tev būs trīsdesmit?

Viņa pasmaidīja. Tad viņš būs aizmirsts. Varbūt jau agrāk. Daudz agrāk.

—   Par ko tu domāji, te gulēdama, kamēr es lejā salēju dzeramo? — viņš vaicāja.

—   Par maucību, — viņa atteica.

—   Vai tiešām tev tā jārunā? — Viņš pats runāja ļoti korekti — tā bija palieka no bērnības laikiem, kad stingrajai auklei allaž gadījās pie rokas saimniecības ziepju gabals, ar ko izmazgāt muti maziem zēniem, ja tie lietoja nepieklājīgus vārdus.

—   Iekams sastapu tevi, es nekad tā nerunāju. — Viņa norija krietnu malku viskija.

—   Es tā nerunāju, — viņš sacīja.

—   Tu esi liekulis, — viņa atcirta, — ko es daru, to drīkstu ari saukt vārdā.

—   Tu jau nu gan nekā sasodīti sevišķa nedari, — viņš dzēlīgi atteica.

—   Esmu nabaga nepieredzējusi mazpilsētas meitene, — viņa sacīja. — Ja zināmais jaukais vīrietis todien nebūtu apturējis buiku, nebūtu mani piedzirdījis un pēc tam izmantojis, es būtu nodzīvojusi un sagaidījusi nāves stundiņu kā izkaltusi vecmeita.

—  Varu saderēt, — viņš teica, — ka tu būtu aizgājusi pie abiem melnajiem.

Viņa daudznozīmīgi pasmaidīja: — To mēs vairs nekad neuzzināsim, vai ne?

Boilens domīgi paraudzījās viņā. — Derētu tevi mazliet paskolot, — viņš sacīja. Tad nospieda smēķgalu tik enerģiski, it kā būtu kaut ko svarīgu izlēmis. — Atvaino, lūdzu. — Viņš piecēlās. — Man jāpiezvana pa tālruni. — Šoreiz viņš uzvilka rītasvārkus un nogāja lejā.

Grētiņa sēdēja, pret spilveniem atspiedusies, un lēnām iztukšoja glāzi. Viņa bija atriebusies. Par to brīdi, kad šajā vakarā nupat tik pilnīgi bija sevi atklājusi. Un tā viņa atriebsies ikreiz.

Viņš atgriezās. — Ģērbies ciet, — viņš sacīja. Viņa bija pārsteigta. Parasti viņi mēdza uzkavēties līdz pusnaktij. Taču viņa nekā neteica. Izkāpa no gultas un sāka ģērbties. — Vai mēs vēl iziesim? — viņa jautāja. — Kā man ģērbties?

—   Kā pati gribi, — viņš atteica. Apģērbies viņš atkal pārvērtās par nozīmīgu, privileģētu cilvēku, pret kuru visi izturējās goddevīgi. Viņa turpretī, līdzko apģērbās, kļuva nedroša. Viņš mēdza kritizēt viņas tērpus — ne skadri, bet kā pašpārliecināts lietpratējs. Ja nebītos no mātes izprašņāšanas, viņa paņemtu astoņsimt dolārus, kas atradās starp «Kā jums tīk» otro un trešo cēlienu, un nopirktu sev vairākas jaunas kārtas.

Viņi izgāja cauri klusajai mājai, iekāpa mašīnā un aizbrauca. Viņa vairs nekā nejautāja. Izbraukuši cauri Portfilipai, viņi traucās uz dienvidiem. Viņi nerunāja. Viņa neļaus izjust viņam gandarījumu, jautādama, kurp viņš brauc. Viņai galvā bija precīza grāmatvedība par punktiem, cik katrs no viņiem guva savā labā.

Tā viņi nobrauca līdz pašai Ņujorkai. Pat ja viņi tūliņ grieztos atpakaļ, viņa nenokļūtu mājās drīzāk kā rītausmā. Mātei droši vien uznāks histērija. Tomēr viņa necēla iebildumus. Negribēja ierādīt, ka šāda doma spēj viņu satraukt.

Mašīna apstājās pie aptumšota četrstāvu nama kādā ielā, kurai gar abām pusēm slējās līdzīgi nami. Ņujorkā Grētiņa bija vispār bijusi tikai dažas reizes, divreiz pēdējās trijās nedēļās ar Boilenu, un tagad viņai nebija ne jausmas, kādā pilsētas daļā viņi atrodas. Boilens, kā parasts, apgāja apkārt mašīnai un atvēra durtiņas viņas pusē. Viņi nokāpa trīs pakāpienus lejup un nokļuva nelielā, cementētā pagalmiņā aiz dzelzsrežģu žoga; Boilens nospieda zvana pogu. Bija ilgi jāgaida. Grētiņai likās, ka viņus kāds novēro. Durvis atvērās. Tajās stāvēja liela auguma sieviete baltā vakartērpā un galvvidū uzsukātiem bieziem, sarkaniem, krāsotiem matiem. — Labvakar, draudziņ! — viņa sacīja aizsmakušā balsī. Ielaidusi viņus iekšā, sieviete aizvēra durvis. Vestibilā bija pustumšs un visa māja ļoti klusa, it kā grīda būtu izklāta ar bieziem paklājiem un sienas apsistas ar vadmalu, kas noslāpē katru skaņu. Bija tāda sajūta, it kā mājā rosītos cilvēki, tikai ļoti klusi un piesardzīgi.

—   Labvakar, Nellij! — Boilens atņēma sveicienu.

—   Neesmu tevi redzējusi nabaga mūžu, — runāja sieviete, uzvezdama viņus pa kāpnēm un ielaizdama nelielā, ar sārtu gaismu pielijušā viesistabā parterstāvā.

—   Biju aizņemts, — Boilens sacīja.

—   To es redzu, — sieviete atteica, sākumā vērtējot, bet vēlāk ar apbrīnu vērodama Grētiņu. — Cik jums gadu, mīļumiņ?

—   Simt astoņi, — Boilens atbildēja.

Viņi abi ar sievieti iesmējās. Grētiņa šķietami mierīga stāvēja nelielajā, izdrapētajā telpā, pie kuras sienām karājās eļļā gleznoti akti. Viņa bija stingri apņēmusies neizrādīt nekādas jūtas, vispār ne uz ko nereaģēt. Viņa bija nobijusies, bet centās šo izjūtu pārvarēt un nevienam neļaut to nojaust. Visdrošāk bija sastingt trulumā. Viņa ievēroja, ka visiem lampu aizsegiem šajā istabā bija bārkstis. Arī sievietes balto kleitu pie krūšu izgriezuma un svārku apmalē rotāja bārkstis. Vai tas kaut kā savstarpēji saistās? Grēļiņa piespieda sevi prātot par šiem sīkumiem, lai nomāktu vēlēšanos apgriezties un bēgt projām no klusās mājas, kur radās baiga sajūta, ka augšējos stāvos zaglīgi kustas paslēpušies cilvēki. Grētiņai nebija ne jausmas, ko no viņas še gaida, ko viņai rādīs, ko ar viņu darīs. Boilens šķita jautrs un omulīgs.

—   Domāju, ka viss jau gandrīz kārtībā, draudziņ, — sieviete sacīja, — jums vēl tikai dažas minūtes jāpakavējas. Vai jūs gaidīdami nevēlētos kaut ko iedzert?

—   Nu, mazulīt, — Boilens pievērsās Grētiņai.

—   Kā tu gribi, — viņa atteica, ar pūlēm izmocīdama vārdus pār lūpām.

—   Manuprāt, glāze šampanieša nenāktu par ļaunu, — Boilens sacīja.

—   Tūliņ uzsūtīšu jums pudeli augšā, — teica sieviete. — Šampanietis ir auksts, tas stāv uz ledus. Nāciet tikai man līdzi. — Sieviete viņus izvadīja priekštelpā, un Boilens un Grētiņa sekoja viņai pa patumšām, paklājiem izklātām kāpnēm uz otro stāvu. Sievietes tērps, viņai ejot, satraucoši skaļi čaukstēja. Boilens nesa mēteli uz rokas, Grētiņa savējo nebija novilkusi.

Otrā stāva hallē sieviete atvēra kādas durvis un ieslēdza nespodru gaismu. Viņi iegāja istabā. Tur atradās liela gulta ar zīda baldahīnu, milzīgs, ar brūnu samtu pārvilkts atzveltņu krēsls un trīs graciozi, apzeltīti krēsliņi. Uz galda istabas vidū kā spilgts kontrasts lāsmoja liels koši dzeltenu tulpju pušķis. Loga aizkari bija aizvilkti un troksnis no garām braucošajām mašīnām tikko sadzirdams. Vienu sienu aizsedza milzīgs spogulis. Telpa atgādināja savā laikā greznas, tagad drusku panīkušas viesnīcas mazliet vecmodīgi iekārtotu istabu.

—   Istabene jums tūliņ atnesīs šampanieti, — sieviete sacīja. Viņa izšalca ārā, klusu, bet cieši aizvērdama aiz sevis durvis.

—   Vecā, labā Nellija, — ierunājās Boilens, nomezdams mēteli uz polsterētā soliņa pie durvīm. — Uz viņu var paļauties kā vienmēr. Viņa ir slavena. — Viņš nepaskaidroja, ar ko Nellija ir slavena. — Vai mēteli nenovilksi, mazulīt?

—   Vai tas jādara?

Boilens paraustīja plecus: — Vari darīt, kā tev tīk.

Kaut ari istabā bija silti, Grētiņa paturēja mēteli mugurā. Viņa aizgāja un apsēdās uz gultas malas, gaidīdama, kas būs tālāk. Boilens aizkūpināja cigareti un, kāju pār kāju pārlicis, omulīgi iekārtojās atzveltņu krēslā. Viegli smaidot, viņš uzjautrināts palūkojās uz Grētiņu. — Šis — tavai zināšanai — ir bordelis, — viņš paskaidroja, — ja vien pati to neesi uzminējusi. Vai esi kādreiz jau bijusi šādā iestādē, mazulīt?

Viņa zināja, ka Boilens tīšām viņu ķircina. Bet, nejuzdamās droša par savu balsi, neuzdrīkstējās atbildēt.

—   Laikam jau ne, — viņš turpināja, — tomēr katrai dāmai vajadzētu šad tad kādā iegriezties — vismaz vienreiz. Palūkoties, kā strādā konkurence.

Pie durvīm kāds klusu pieklauvēja. Boilens aizgāja tās atvērt. Ienāca sīka vidēja vecuma sieviete un ienesa sudraba paplāti. Uz paplātes bija spainītis ar ledu, no tā rēgojās ārā šampanieša pudele. Vēl uz paplātes bija divas šampanieša glāzes. Istabene, ne vārda neteikdama, nolika paplāti uz galda līdzās tulpēm. Sejā viņai nebija nekādas izteiksmes. Acīmredzot viņai bija likts izturēties tā, it kā viņas istabā nemaz nebūtu. Viņa sāka rīkoties ap pudeles korķi. Grētiņa ievēroja, ka istabenei kājās filca čības.

Viņa cīnījās ar korķi, seja viņai pietvīka un uz pieres noslīdēja iesirma matu šķipsna. Grētiņai viņa atgādināja vienu no tām pavecajām sievietēm ar mezglos savilktām kāju vēnām, kuras no rītiem pirms darba mēdz apmeklēt agro misi.

—   Laidiet, — Boilens sacīja, — labāk es pats. — Viņš izņēma pudeli sievietei no rokām.

—   Piedodiet, ser, — istabene noteica. Viņa bija pārkāpusi noteikumus. Līdz ar savu neveiksmi kļuvusi pamanāma.

Arī Boilenam neizdevās atkorķēt pudeli. Turēdams to starp kājām, viņš korķi vilka un spaidīja ar īkšķiem. Arī viņam sejā sakāpa sārtums, kad viņš redzēja, ka istabene ar vainīgu sejas izteiksmi viņu vēro. Boilena rokas bija slaidas un mīkstas, derīgas tikai vieglākam darbam.

Grētiņa piecēlās un paņēma pudeli. — Dod šurp, — viņa sacīja.

—   Vai tu ķieģeļu ceplī nodarbojies ar šampanieša pudeļu atkorķēšanu? — Boilens jautāja.

Grētiņa nelikās dzirdam. Spēcīgiem pirkstiem viņa satvēra korķi. Rokas viņai bija veiklas un stipras. Viņa pagrieza korķi. Tas izsprāga viņai no pirkstiem un uzšāvās līdz griestiem. Šampanietis izšļācās no pudeles un nolija viņai pār rokām. Viņa pasniedza pudeli Boilenam. Vēl viens punkts viņas labā. Boilens iesmējās. — Savs labums ir arī no strādnieku šķiras, — viņš noteica. Kamēr istabene pasniedza Grētiņai dvieli, kur noslaucīt rokas, viņš piepildīja glāzes. Istabene savās filca čībās izslīdēja ārā. Gaiteņos čabēja klusi soļi, it kā tur skraidītu peles.

Boilens sniedza Grētiņai šampanieša glāzi. — Navigācija ar Franciju nostabilizējusies, kaut gan man stāstīts, ka vācieši Franciju krietni patukšojuši, — viņš sacīja. — Pērn, cik noprotu, vīnaudzētājiem bijis visai viduvējs gads. — Viņš acīm redzami dusmojās par savu fiasko un Grētiņas veiksmi cīņā ar pudeli.

Maziem malciņiem viņi dzēra šampanieti. Etiķetei pa diagonāli pāri stiepās sarkans uzraksts. Boilens atzinīgi pamāja. — Nellijas namā vari būt drošs, ka saņemsi tikai pašu labāko, — viņš sacīja. — Viņa justos aizskarta, ja zinātu, ka es viņas iestādījumu nosaucu par bordeli. Manuprāt, viņa pati to uzskata par tādu kā salonu, kur var dot pilnu vaļu savai viesmīlības tieksmei, ļaujot to baudīt saviem daudzajiem vīriešu kārtas draugiem. Tikai nedomā, mazulīt, ka visas meitumājas ir šādas. Tā domādama, tu smagi pieviltos. — Viņš vēl joprojām īgņājās par neveiksmi pudeles atkorķēšanā un tagad centās atspēlēties. — Nellijas māja vēl ir reta palieka no jaukāka laikmeta, kad cilvēku un dzimumu vienlīdzības gadsimts vēl nebija visus sagrābis un aprijis. Ja tev bordeļi iepatiksies, mazulīt, tad palūdz man pareizās adreses. Citādi var gadīties, ka tu iekūlies drausmīgos zaņķos, un to taču mēs negribētu piedzīvot, vai ne? Vai šampanietis tev garšo?

—   Tas ir labs, — Grētiņa atteica. Viņa atkal atsēdās uz gultas malas — tikpat stīvi kā pirmāk.

Bez iepriekšēja brīdinājuma spogulī iedegās gaisma. Blakusistabā kāds bija ieslēdzis spuldzi. Izrādījās, ka spogulis īstenībā ir spoguļstikla logs, caur kuru Boilens un Grētiņa varēja redzēt, kas notiek otrā istabā. Gaisma tur plūda no lampas, kas karājās pie griestiem, bet tās spilgtumu slāpēja biezs zīda aizsegs.

Boilens uzmeta skatienu spoguļsienai. — Ā, — viņš noteica, — orķestris sāk skaņot instrumentus. — Viņš izņēma šampanieša pudeli no spainīša un apsēdās uz gultas līdzās Grētiņai. Pudeli viņš nolika turpat blakus uz grīdas.

Pa spoguļlogu viņi otrā istabā ieraudzīja jaunu sievieti ar gariem, gaišiem matiem. Viņai bija diezgan glīta seja ar niķīga, iekārīga, izlutināta bērna izteiksmi. Bet, kad viņa nometa sārto, rišām apšūto peņuāru, atklājās lielisks ķermenis ar garām, skaistām kājām. Viņa pat mirkli neuzmeta spogulim, kaut gan droši vien neuzstājās pirmo reizi un zināja, ka viņu vēro. Viņa atsvieda gultas segu un harmoniskām, nepiespiestām kustībām atkrita gultā. Tur viņa gaidot palika guļam tik mierīgi, it kā būtu gatava tā nogulēt stundām, dienām, ļaujot sevi apbrīnot. Viss noritēja pilnīgā klusumā. Cauri spogulim neizlauzās ne mazākais troksnītis.

—   Vēl glāzi šampanieša? — Boilens jautāja, paceldams pudeli.

—   Ne, pateicos. — Gretiņai bija grūti parunat.

Blakusistabā atvērās durvis, un pat tām ienāca jauns nēģeris.

Ai, nelietis, Grētiņa nodomāja, sīkais, atriebīgais nelietis. Bet viņa palika nekustīgi sēžam.

Jaunais nēģeris kaut ko bilda gultā guļošajai meitenei. Tā pamāja ar roku viņam sveicienu un pavēra lūpas mazu meiteņu •skaistumkonkursa uzvarētājas smaidā. Viss, kas norisinājās spoguļa viņā pusē, līdzinājās pantomīmai un radīja ilūziju, it kā abi cilvēki blakusistabā nemaz nebūtu īsti un atrastos nereālā tālumā. Viss mānīgi nomierināja, ka nekas nopietns tur nevar notikt.

Nēģerim bija tumšzils uzvalks, balts krekls un sarkanpunktots kaklasaites tauriņš. Kājās gaiši brūnas kurpes ar smailiem purniem. Viņam bija glīta, jauna seja un pakalpīgs «jā, ser» smaids.

—   Nellijai ir daudz draugu Harlemas naktsklubos, — Boilens sacīja, kad nēģeris sāka izģērbties un kārtīgi pakāra žaketi uz krēsla atzveltnes. — Viņš droši vien spēlē trompeti vai kaut ko citu kādā orķestri un labprāt vakaros nopelna kādu lieku dolāru, pakavējot baltajiem laiku. Dots pret dotu. — Boilens pats Tsš iesmējās par savu asprātību. — Tu tiešām negribi vēl malku šampanieša?

Grētiņa neatbildēja. Nēģeris sāka pogāt vaļā bikses. Viņa aizvēra acis.

Kad viņa acis atkal atvēra, vīrietis bija kails. Viņa ķermenis bija bronzas krāsā, āda vizmoja, pleci plati un muskuļaini, gurni šauri kā izcili trenētam sportistam. Salīdzinājums ar vīrieti, kas sēdēja viņai līdzās, iesvēla viņā negantu niknumu.

Nēģeris tuvojās gultai. Meitene, viņu sagaidot, atpleta rokas. Viegli kā kaķis viņš ieslīdēja gultā un apskāva slaido, balto ķermeni. Viņi skūpstījās, un viņas rokas apvijās vīrietim ap kaklu. Tad viņš apsvieda meiteni apkārt, un tā lēnām un lietpratīgi sāka viņu skūpstīt — vispirms kaklu, tad krūšgalus. Gaišie mati izplūda pār vizmojošo kafijkrāsas ādu, kad meitene noliecās un ar mēli pieskārās vīrieša stingrajiem vēdera muskuļiem.

Grētiņa skatījās kā apburta. Viņai šī izrāde likās skaista, nepavisam ne pretīga, tā šķita kā solījums, kuram viņa nepratai atrast vārdus. Bet viņa nespēja to noskatīties, sēžot blakus Boilenam. Tas bija netaisni, cūcīgi un netaisni, ka tāds kā Boilens varēja nopirkt šos krāšņos ķermeņus, noīrēt kā dzīvniekus stallī savai izpriecai vai perversitātei, varbūt arī atriebības alku apmierināšanai.

Uzgriezusi spogulim muguru, viņa piecēlās. — Es tevi pagaidīšu mašīnā, — viņa sacīja.

—   Nu tikai sāksies, mazulīt, — Boilens maigi teica. — Paskaties, ko viņa tagad dara. Te tu patiešām vari daudz ko pamācīties. Tev būs vareni panākumi…

—   Satiksimies mašīnā, — viņa noteica, izdrāzās no istabas un noskrēja lejā pa kāpnēm.

Sieviete baltajā kleitā stāvēja vestibilā netālu no durvīm. Viņa nekā neteica, tikai sardoniski pavīpsnāja, atvērdama Grētiņaī durvis.

Grētiņa izgāja ārā un iesēdās mašīnā. Boilens ieradās pēc minūtēm piecpadsmit, viņš nāca nesteidzīgi. Viņš iekāpa mašīnā un iedarbināja motoru. — Zēl gan, ka tu nepaliki, — viņš sacīja, — tie savus simt dolārus nopelnīja godam.

Visu ceļu viņi nobrauca klusēdami. Bija jau gandrīz gaišs, kad viņš apturēja mašīnu pretī maiznīcai. — Nu, — viņš ierunājās pēc stundām ilgās klusēšanas, — vai tu šonakt tiki gudrākā?

—  Jā, — viņa atteica, — man jāatrod jaunāks vīrietis. Arlabunakti!

Durvis slēgdama, viņa dzirdēja, kā mašīna apgriežas. Kāpjot augšup, viņa redzēja plūstam gaismu no vecāku guļamistabas atvērtajām durvīm. Uz krēsla, taisni izslējusies, sēdēja māte un stingi raudzījās gaitenī. Grētiņa apstājās un paskatījās uz māti. Mātei bija vājprātīga cilvēka acis. Nekas nebija līdzams. Mātes un meitas skatieni sastapās.

— Ej gulēt, — māte sacīja, — deviņos es piezvanīšu uz fabriku un pateikšu, ka tu esi slima un darbā nebūsi.

Viņa iegāja savā istabā un aizvēra durvis. Viņa tās neaizslēdza, jo visā mājā nevienas durvis nebija aizslēdzamas. Viņa paņēma no plaukta Šekspīra sējumu. Astoņas simtdolāru banknotes vairs neatradās starp «Kā jums tīk» otro un trešo cēlienu. Tomēr viņa tās, tikpat kārtīgi salocītas, tāpat aploksnē, atrada «Makbeta» piektā cēliena vidū.

5. nodaļa

Boilena mājā gaismas nebija nevienā logā. Visa pilsēta svinēja. Tomass un Klods redzēja raķetes un bengāliskās ugunis uzziedam vakara debesīs virs upes un dzirdēja dunam mazo lielgabaliņu, ko vidusskolnieki ducināja futbola sacīkstēs, kad pašu komanda guva vārtus. Vakars bija silts un dzidrs, un, no zēnu 'novērošanas punkta raugoties, Portfilipa laistījās spožā gaismā, jo pilsētā bija iedegtas visas spuldzes.

Torīt Vācija bija kapitulējusi.

Tomass un Klods bija klaiņojuši pa pilsētu, noskatījušies, kā meitenes uz ielām skūpsta kareivjus un jūrniekus un vīri staigā ar viskija pudelēm rokā. Dienas ritumā Tomasam ar katru brīdi kļuva šķebanāk. Vīrieši, kas četrus gadus bija izvairījušies no iesaukšanas, kantoristi formas tērpos, savu mūžu nebijuši tālāk kā simt jūdžu no mājām, tirgoņi, kas sarausuši bagātību «melnajā tirgū», tagad skūpstījās, bļaustījās un apdzērās, it kā paši savām rokām būtu nogalinājuši Hitleru.

—   Puņķutapas! — viņš uzbilda Klodam, vērojot līksmotājus. — Es viņiem gan labprāt parādītu!

—   Jāā, — noteica Klods, — mums vajadzētu nosvinēt pašiem uz savu roku. Uztaisīt pašiem tādu nelielu uguņošanu. — Tad viņš apklusa un, noraudzīdamies, kā vecākā paaudze ālējas, kļuva domīgs. Viņš noņēma brilles un sāka sūkāt vienu briļļu ragu; tā viņš parasti darīja, kad gudroja kādu stiķi. Tomasam šīs pazīmes nebija svešas, taču viņš skaidri zināja, ka izlēcieniem nepiekritīs. Sī nebija tāda diena, kad var uzsākt ķildu ar kareivjiem, un jebkura kaušanās, pat ar civilistiem, būtu gaužām aplama rīcība.

Pēdīgi Klods klāja vaļā, ko bija izplānojis, lai godam nosvinētu uzvaru Eiropā, un Tomass piekrita, ka tas tiešām būtu šai dienai cienīgs noslēgums.

Tā nu viņi bija ieradušies Boilenu pakalnā: Tomass stiepa benzīna kannu, bet Klods kulīti ar naglām un āmuru un lupatu paunu; piesardzīgi viņi zagās caur krūmu biežņu uz sabrukušu siltumnīcu, kas atradās kailā paugurā apmēram piecsimt jardus no dzīvojamās mājas. Viņi nebija braukuši pa galveno ceļu, bet pielavījušies pa šauru zemesceļu kalna otrā pusē, pa kuru varēja piekļūt mājai no aizmugures. Motociklu viņi bija paslēpuši pamestā grantsbedrē ārpus muižas teritorijas un iekļuvuši parkā pa nomaļiem vārtiņiem.

Viņi aizgāja līdz siltumnīcai kailajā paugurā. Stikli bija apputējuši un daļēji izsisti, no pašas siltumnīcas plūda satrunējušuaugu smaka. Gar vienu pussakritušās celtnes sānu bija sakrauti sausi dēļi, turpat gulēja sarūsējusi lāpsta, ko zēni, sirodami pa teritoriju, bija ievērojuši jau agrāk. Kad Tomass sāka rakt bedri,. Klods izraudzījās divus biezus dēļus un ņēmās tos krusteniski naglot kopā. Dienā viņi bija visu tik pamatīgi izplānojuši, ka tagad vārdi bija lieki.

Kad krusts bija gatavs, Klods piesūcināja dēļus ar benzīnu. Tad viņi par abiem uzslēja krustu un iestiprināja to bedrē, ka Tomass bija izracis. Viņš sabēra krusta pakājei apkārt zemi, cieti nostampāja to ar kājām un padauzīja ar lāpstu, lai krusts turētos droši. Klods samērcēja atnestās lupatas atlikušajā benzīnā. Tad' viss bija sagatavots. No vidusskolas zāliena līdz kalnam atvēlās lielgabala duna, un ik pa brīdim tālu tumšajās debesīs uzšāvās pa raķetei.

Tomass visu darīja mierīgi, kustējās apdomīgi. Viņam tas, koviņi darīja, nelikās pārāk nozīmīgs. Viņš tikai lieku reizi savā izpratnē parādīs garu degunu pieaugušajiem stulbeņiem tur, lejā. Un piedevām vēl prieks, ka tas notiks tā plikā riebekļa Boilena parkā. Lai viņi, bučodamies un «Zvaigžņoto karogu» dziedot, mazliet pakustina smadzenes! Bet Klods izturējās gluži kā jucis. Viņš elsa, it kā viņam trūktu elpas, siekalojās, gandrīz vai burbuļus mezdams, un bez mitas slaucīja mutautā brilles, kas pastāvīgi aizsvīda. Klodam, kura krusttēvs bija mācītājs un kuru tēvs spieda ik svētdienu iet baznīcā, un kuram bez tam diendienā

sprediķoja par nāves grēku, ja viņš neturēsies pretī kārdinājumiem, neglabās sirdi šķīstu un tīru Jēzum, bet ielaidīsies ar palaidnīgām protestantu sievietēm, — jā, Klodam tas bija ārkārtīgi nozīmīgs notikums.

— Okei, — Toms klusi noteica un atkāpās.

Klodam trīcēja rokas, kad viņš uzšķīla sērkociņu, paliecās uz priekšu un pielaida uguni ar benzīnu piesūcinātajām lupatām krusta pakājē. Tai mirklī, kad lupatas uzliesmoja, viņš nelabi iebrēcās un metās projām. Roka viņam liesmoja, kā akls viņš bļaudams drāzās pāri klajumam. Tomass skrēja viņam paka), kliegdams, lai apstājas, bet Klods joņoja kā bez prāta. Tomass viņu panāca, ar vilnas pulovera aizsargātajām krūtīm uzmetās virsū degošajai rokai, lai apdzēstu liesmas.

Vienā mirklī viss bija darīts. Klods vaidēdams gulēja augšpēdus zemē, turēja apdegušo roku un kunkstēja, nespēdams izteikt ne vārda. i

Tomass stāvēja un skatījās uz draugu. Degoša krusta atblāzmā viņš skaidri saredzēja katru sviedru lāsīti uz KJoda sejas. Jātiek drīzāk projām. Jebkuru mirkli var sanākt ļaudis. — Celies! — Toms uzsauca. Taču Klods pat negrasījās celties. Ar sastingušu skatienu viņš valstījās no vieniem sāniem uz otriem, bet tas arī bija viss. i — Celies augšā, stulbais ķēms! — Tomass sakratīja Klodu aiz pleciem. Klods paraudzījās viņā ar baiļu sastindzinātu, trulu skatienu. Tomass noliecās, pacēla Klodu, pārmeta pār plecu un sāka skriet no pakalna lejā uz mazajiem vārtiņiem, lauzās cauri krūmiem, cenzdamies neklausīties Kloda činkstēšanā: — Ak, Jēzu, Jēzu, ak, jaukā dievmāte Marija!

Meimurodams ar draugu pār plecu lejup no paugura, Toms saģuta smaku, kas šķita pazīstama. Oda pēc apsvilušas gaļas.

Lejā, pilsētā, joprojām ducināja lielgabals.

II

Aksels Džordeiks lēnām īrās uz upes vidu, juzdams straumes pretestību. Šovakar viņš nebija sēdies laivā, lai trenētos. Viņš īrās upē, lai būtu tālāk no cilvēkiem. Viņš bija nolēmis šonald nestrādāt; pirmā darbdienas nakts kopš 1924. gada, kad viņš neķērās pie darba. Lai pircēji rīt iztiek ar fabrikas maizi! Galu galā vācu armija zaudē kādu karu tikai reizi pa divdesmit septiņiem gadiem.

Uz upes bija dzestri, bet viņš nesala savā biezajā, zilajā puloverā ar atrotāmo apkakli, kas viņam vēl bija saglabājies no

matroža laikiem. Bez tam viņam bija līdzi pudele, kas palīdzējs atņemt gaisam dzelīgumu un noderēja, lai uzdzertu veselībastiem idiotiem, kuri atkal bija noveduši Vāciju līdz sabrukumam. Džordeiks nebija nevienas zemes patriots, bet naidu viņš paglabāja zemei, kur bija dzimis. Sī zeme bija vainīga, ka viņam visu mūžu jābūt kroplim, ka viņš nepaspēja pabeigt izglītību, bija spiests doties trimdā; tā bija viņu iemācījusi no visas sirds nicināt jebkuru politiku, visus politiķus, visus ģenerāļus, priesterus,, ministrus, prezidentus, karaļus, diktatorus, visus iekarojumus uti visas sakāves, visus kandidātus un visas partijas. Viņam patika, ka Vācija karu zaudējusi, bet viņš neizjūta laimi par to, ka Amerika uzvarējusi. Viņš cerēja, ka būs vēl dzīvajo vidū, kad Vācija pēc divdesmit septiņiem gadiem zaudēs nākamo karu.

Viņš atcerējās savu tēvu, mazu, dievbijīgu, tirānisku vīreli, rakstvedi kādas fabrikas kantorī, kurš bija devies karā ar dziesmu un puķu pušķīti šautenes stobrā; laimīgs, karojošs auns, kam bija lemts krist pie Tannenbergas, bet kas lepojās,"\ ka viņam paliek divi dēli, kuri arī cīnīsies par Vaterland, un sieva, kura noturējās atraitnes kārtā tikai nepilnu gadu. Otrreiz viņa bija gudrāka un apprecēja advokātu, kas pārlaida karu, pārvaldīdams īres namus aiz Aleksandra laukuma Berlīnē.

— Deutschland, Deutschland, ьber alles\ — Džordeiks ņirdzīgi dziedāja, atspiedies uz airiem un ļaudams Hudzonai nest laiviņu uz dienvidiem, kamēr viņš cēla pie lūpām degvīna pudeli. Viņš uzdzēra tostu naidam, ko izjuta pret Vāciju, būdams vēl jauneklis, tikko demobilizēts, kroplis starp kropļiem, — uzdzēra naidam, kas bija atdzinis viņu pāri okeānam. Amerika jau arī ir tīrais apsmiekls, bet vismaz viņš šovakar ir dzīvs, dzīvi ir viņa dēli, un māja, kurā viņš dzīvo, nav sagrauta.

Mazā lielgabaliņa šāviņu atbalss aizvēlās pār ūdeņiem, un raķešu atspulgs virmoja upē. Muļķi, Džordeiks domāja, par ko viņi līksmo? Viņiem nekad nav klājies tik labi kā pašreiz. Pēc pieciem gadiem viņi uz ielu stūriem tirgosies ar āboliem un būs gatavi cits citu saplosīt gabalos, stāvot pie fabrikām rindā, lai dabūtu darbu. Ja viņiem būtu tik daudz prātiņa, cik bija piedzimstot, viņi šovakar visi būtu baznīcā un lūgtu dievu, lai japāņi noturas vēl desmit gadus.

Tad viņš ieraudzīja kalnā ārpus pilsētas pēkšņi uzliesmojam uguni, mazu, spožu liesmiņu, kas strauji auga augumā un drīz vien iezīmējās par krustu apvāršņa malā. Viņš iesmējās. BIZNESS PALIEK BIZNESS, SODS PAR UZVARU! PATURIET PRATA — NOST AR KATOĻIEM, MELNAJIEM UN ZĪDIEM! DEJOJIET ŠONAKT, DEDZINIET VISU NOST RIT! AMERIKA

PALIEK AMERIKA. MĒS ESAM TE UN SAKĀM JUMS, KA TAS LIETIŅAS ĪSTI SASTĀV.

Džordeiks ievilka vel malku no pudeles, ielīksmots par izrādi, par degošo krustu, kas šai brīdī pārvaldīja pilsētu; viņš jau iepriekš izbaudīja liekulīgās gaudas, ko sacels rītdienas avīzes, rakstīdamas, kā nozaimota drosmīgo visu rasu un visu ticību karavīru piemiņa, kas krituši, aizstāvot ideālus, uz kuriem dibināta Amerika. Un kur nu vēl sprediķi svētdien! Būtu gandrīz vērts aizstaigāt uz kādu baznīcu paklausīties, kā tie svētie nelieši vaimanās.

Ja man kādreiz izdosies uzzināt, kas to krustu uzslējuši, Džordeiks nodomāja, es tiem vīriem paspiedīšu roku.

Kamēr viņš vēroja, uguns pletās plašumā. Laikam netālu no krusta būs atradusies kāda ēka. Un tā būs bijusi laba un sausa, jo pēc mirkļa liesmoja visa debess.

Pēc īsa brīža viņš izdzirda zvanām ugunsdzēsēju mašīnas, kas traucās ārā no pilsētas kalnup.

Ja visu apsver, iznācis tīri jauks vakars, nodomāja Džordeiks.

Viņš iedzēra pēdējo malku no pudeles un tad sāka laiski irties atpakaļ uz krastu.

III

Rūdolfs stāvēja uz vidusskolas kāpnēm un gaidīja, kad zēni, kas apkalpoja mazo lielgabalu, izšaus. Zālienā kustēja simtiem puiku un meiteņu, klaigāja, dziedāja, skūpstījās. Izņemot skūpstīšanos, viss bija gandrīz tāpat kā tajos sestdienas vakaros, kad skolas futbola komanda bija uzvarējusi kādā ievērojamā mačā.

Nogranda lielgabals. Atskanēja daudzbalsīgs «urā!».

Tad Rūdolfs pacēla trompeti pie lūpām un sāka spēlēt «America». Pirmajā brīdī jaunieši apklusa un skanēja tikai lēnā mūzika, noti pēc nots svinīgi paceļoties pāri visu galvām, tad daži sāka dziedāt, un jau pēc mirkļa dziedāja visi: — America, America! God. shed His Grace on thee, And crown thy good with brotherhood, From sea to shining sea …

Kad dziesma bija izskanējusi, uzbrāzmoja vētraini «urā!» saucieni un Rūdolfs sāka spēlēt «Stars and Sripes Forever». To spēlējot, viņš nespēja nostāvēt uz vietas, tādēļ sāka soļot pa zālienu. Pārējie sastājās aiz viņa, un drīz vien viņš vadīja zēnu un meiteņu parādi — vispirms apkārt zālienam, tad, sekojot trompetei, tālāk pa ielu. Zēni, kas apkalpoja lielgabaliņu, aizstūma to gājiena priekšgalā tūliņ aiz Rūdolfa; katrā krustojumā viņi apstājās, izšāva salūtu, zēni un meitenes uravoja, pieaugušie aplaudēja un māja ar karogiem.

Soļodams savai armijai pa priekšu, Rūdolfs spēlēja «Whew the Caissons Go Rolling Along» un «Columbia, the Gem of theOcean», un vidusskolas himnu, un «Onward, Christian Soldiers»,. kamēr gaviļu gājiens soļoja pa pilsētas ielām. Viņš aizveda procesiju līdz Vanderhofa ielai, apstājās maiznīcas priekšā un savai mātei par godu sāka spēlēt «When Irish Eyes are Smiling». Māte* atvēra augšstāva logu un pamāja viņam, un viņš redzēja, ka> māte slauka acis mutautiņā. Viņš izrīkoja puišus, lai ar salūtšāvienu godina viņa māti; šāviens nodunēja, simtiem zēnu un meiteņu rēca, un māte raudāja gluži atklāti. Viņam būtu paticis, ja māte, pirms atvēra logu, būtu sasukājusies, turklāt gaužām nelāgi, ka viņa nekad neizņem cigareti no mutes. Pagrabā šovakar neredzēja gaismu — tātad tēva tur nebija. Būtu nācies visai grūti tieši šovakar izvēlēties vispiemērotāko melodiju vācuarmijas veterānam.

Viņam būtu gribējies aiziet līdz hospitālim un nospēlēt serenādi māsai un ievainotajiem kareivjiem, bet hospitālis atradās pārāk tālu. Vēl pāris akordu mātei, tad viņš veda procesiju uz pilsētas centru, spēlēdams «Boola-Boola». Varbūt viņš nākamgad, pabeidzis skolu, aizies studēt uz Jēlu. Šovakar nekas nelikās neiespējams.

Viņš nemaz nebija par to domājis, bet gluži neviļus atradās ielā, kur dzīvoja mis Leno. Pietiekami bieži viņš bija stāvējispretī viņas mājai, paslēpies koka ēnā ielas otrā pusē,, un raudzījies gaišajā otrā stāva logā, aiz kura, kā viņš zināja^, dzīvoja viņa. Arī tagad istabā dega gaisma.

Viņš braši nostājās ielas vidū pretī mājai un raudzījās augšup uz logu. Visa šaurā ieliņa ar pieticīgajām divģimeņu mājām un mazajiem namiņiem bija pilna viņa sekotāju. Viņam kļuva žēl mis Leno, kas atradās tik tālu no dzimtenes un droši vien domāja par draugiem un tuviniekiem, kuri šajā brīdī līksmoja Parīzes ielās. Viņš gribēja izlīgt ar nabaga sievieti, parādīt, ka ir viņai piedevis, parādīt, ka viņā slēpjas kaut kas dziļāks, par koviņai nav bijis ne jausmas, ka viņš ir kas vairāk nekā izlaidīgs zeņķis, kuram ir vācietis tēvs ar neķītru valodu un kurš pats vingrinās pornogrāfisku bildīšu zīmēšanā. Viņš pacēla trompeti pie lūpām un sāka spēlēt Marseljēzu. Sarežģītā, uzvarā gavilējošā mūzika, piesātināta ar atmiņām par karogiem un kaujām, par izmisumu un varonību, pāršalca šauro, nabadzīgo ieliņu, unzēni un meitenes dziedāja melodiju līdzi — bez vārdiem, jo vārdus viņi nezināja. Dieva vārds, Rūdolfs nodomāja, līdz šim vēl neviena vidusskolas skolotāja Portfilipā nav tā cildināta. Viņš nospēlēja dziesmu līdz galam, taču mis Leno pie loga nepienāca. Kāda meitene ar kumeļastē uzsietiem gaišiem matiem iznāca no kaimiņmājas un, nostājusies Rūdolfam blakus, noraudzījās, kā viņš spēlē. Rūdolfs sāka vēlreiz no paša sākuma, bet šoreiz izpildīja dziesmu mākslinieciskā solo variācijā, mainīja ritmu, improvizēja — brīžiem liegi un lēni, tad bravūrīgi un skaļi. Pēdīgi logs atdarījās. Tajā stāvēja mis Leno rītakleitā. Viņa palūkojās lejup. Rūdolfs nevarēja saredzēt izteiksmi viņas sejā. Viņš pagājās soli uz priekšu tā, ka ielas spuldze apgaismoja viņu visā augumā, pacēla trompeti tieši pret mis Leno un spēlēja skaļi un dzidri. Viņai vajadzēja viņu pazīt. Mirkli viņa nepakustēdamās klausījās. Tad ar troksni aizcirta logu un nolaida žalūzijas.

Franču slampa, viņš nodomāja un pabeidza Marseljēzu ar izsmējīgu disonansi. Viņš nolaida trompeti. Meitene, kas bija izskrējusi no kaimiņmājas, stāvēja viņam blakus. Viņa aplika roku Rūdolfam ap kaklu un viņu noskūpstīja. Zēni un meitenes aplaudēja. Lielgabali izšāva salūtšāvienu. Viņš smaidīja. Skūpsts bija burvīgs. Meitenes adresi viņš tagad arī zināja. Viņš atkal pacēla trompeti pie lūpām, uzsāka «Tiger Rag» un, gurnos viegli šūpodamies, soļoja projām. Zēni un meitenes milzīgā dejojošā barā sekoja viņam; viss gājiens devās uz pilsētas galvenās ielas pusi.

Visur valdīja uzvaras līksme.

IV

Viņa aizkūpināja jaunu cigareti. Viena pati tukšā mājā, viņa domāja. Viņa bija cieši aizvērusi visus logus, lai iekšā nelauztos pilsētas trokšņi, gaviles, raķešu sprakšķi un mūzikas skaņas. Par ko viņai līksmot? Sis bija vakars, kad vīri gribēja būt kopā ar sievām, bērni ar vecākiem, draugi ar draugiem, pat gluži sveši cilvēki uz ielu stūriem krita cits citam ap kaklu. Neviens neiegriezās pie viņas, neviens nenāca viņu apskaut.

Viņa iegāja savas meitas istabā un iededza gaismu. Istaba bija nevainojami spodra, gultas pārsegs tikko izgludināts, lampas misiņa ietvars nospodrināts, uz tīkami nokrāsotā tualetes galdiņa krēma trauciņi un citi skaistumkopšanas piederumi. Amata rīki, Mērija Džordeika rūgti nodomāja.

Viņa piegāja pie nelielā sarkankoka grāmatu plaukta. Grāmatas katra savā vietā, kārtīgās jo kārtīgās rindās. Viņa izņēma no plaukta biezo Šekspīra lugu sējumu. Atvēra tajā vietā, kur starp «Makbeta» lappusēm gulēja aploksne. Palūkojās aploksnē. Nauda vēl joprojām, kur bijusi. Meita pat nebija papūlējusies to noslēpt kaut kur citur, kaut arī saprata, ka mātei slēptuve zināma. Viņa izņēma aploksni no Šekspīra sējuma, bet grāmatu nevērīgi iebāza atpakaļ plauktā. Tad paņēma pirmo pagadījušos sējumu;

kā izrādījās, tā bija angļu dzejas antoloģija, no kuras Grētiņa bija mācījusies pēdējā vidusskolas klasē. Smalkā barība viņas smalkās meitas garam. Viņa atvēra grāmatu un ielika aploksni starp lapām. Lai meita panervozē vien par savu naudu! Ja tēvs būtu uzgājis, ka mājās ir astoņi simti dolāru, meitiņa tos grāmatplauktā pat ar uguni nesameklētu.

Viņa izlasīja dažas dzejas rindas.

O, skaisti, skaisti…

Viņa iebāza grāmatu plauktā vecajā vietā. Iziedama no istabas, viņa pat nepapūlējās nodzēst gaismu.

Viņa izgāja virtuvē. Katli un šķīvji, ko viņa, viena pati ēzdama, bija lietojusi vakariņās, nemazgāti stāvēja izlietnē. Viņa apdzēsa cigareti pannā, kas bija līdz pusei pilna ar taukainu ūdeni. Vakariņās viņa bija ēdusi cūkgaļas karbonādi. Rupju barību. Viņa palūkojās uz pavardu un ieslēdza cepeškrāsnī gāzi. Pievilkusi krēslu pie pavarda, viņa apsēdās un iebāza galvu cepeškrāsnī. Plūda nepatīkama smaka. Tā viņa brītiņu palika sēžam. Pilsētas līksmais troksnis spiedās cauri aizvērtajam logam virtuvē. Kaut kur viņa bija lasījusi, ka svētku dienās, piemēram, ziemsvētkos vai Jaungadā, notiekot vairāk pašnāvību nekā citā laikā. Kur atrast vēl lielāku svētku dienu par šo?

Gāzes smaka kļuva spēcīgāka. Viņai uzmācās reibonis. Viņa izvilka galvu no cepeškrāsns un aizgrieza gāzes krānu. Nebija jau nekur jāsteidzas.

Viņa iegāja dzīvojamā istabā. Kundze savā mājā. Viegla gāzes smaka bija iespiedusies arī šajā nelielajā istabā, kuras vidū uz izmīdīta sarkana paklāja stāvēja četrstūrains ozolkoka galds, bet ap to ģeometriskā precizitātē bija novietoti četri cietie krēsli. Viņa apsēdās pie galda, izvilka no kabatas zīmuli un ar skatienu meklēja papīru, bet uz galda atradās vienīgi klade, kur viņa ik dienu pierakstīja maiznīcā ieņemto naudu. Vēstules viņa nekad nerakstīja un nekad arī nesaņēma. Viņa izrāva no klades dažas pēdējās lapas un sāka uz rūtiņpapīra rakstīt.

«Mīļo Grētiņ,» viņa rakstīja, «esmu nolēmusi izdarīt pašnāvību. Tas ir nāves grēks, un es to zinu, bet nespēju vairs ilgāk ciest. Viena grēciniece raksta otrai. Nav vajadzības vēl ko piebilst. Tu saproti, ko es domāju.

Pār šo ģimeni guļ lāsts. Pār mani, pār Tevi, pār Tavu tēvu un Tavu brāli Tomu. Vienīgi Tavs brālis Rūdolfs ir paglābts, bet beigu beigās varbūt arī viņš dabūs to izjust. Esmu laimīga, ka nepiedzīvošu to dienu. Tas ir dzimuma lāsts. Pateikšu Tev to, ko osmu no jums visu mūžu slēpusi. Esmu bandubērns. Nekad neesmu pazinusi ne tēvu, ne māti. Nespēju panest domu par to, kādu dzīvi mana māte dzīvojusi un kādā dumbrājā bija iegrimusi. Mani nepārsteidz, ka Tu esi sākusi iet viņas pēdās un vārties notekās. Tavs tēvs ir lops. Tu guli līdzās mūsu guļamistabai, tādēļ zini, ko es gribu teikt. Savu iegribu dēļ viņš veselus divdesmit gadus nemitīgi sitis mani krustā. Viņš ir mežonīgs zvērs, un ir bijušas tādas reizes, kad domāju, ka viņš mani nogalinās. Es redzēju, kā viņš ar dūrēm bezmaz nosita cilvēku astoņu dolāru dēļ, ko tas liedzās maksāt par maizi. Tavs brālis Tomass mantojis tēva dabu, un es nebrīnīšos, ja viņš mūžu beigs cietumā vai vēl ļaunāk. Es dzīvoju tīģeru būrī.

Pieņemu, ka pati esmu vainīga. Biju vāja un pieļāvu, ka tēvs mani atrauj no baznīcas un padara manus bērnus par pagāniem. Biju pārāk izmocīta un nospiesta, lai Tevi mīlētu un pasargātu no tēva un viņa ietekmes. Un Tu vienmēr šķiti tik skaidra, spodra un uzvedīga, ka mana modrība iesnaudās. Kas no tā iznācis, to Tu pati zini labāk nekā es.»

Viņa pārtrauca rakstīšanu un apmierināta izlasīja uzrakstīto. Kad tā palaistuve atradīs māti mirušu un uz spilvena šo vēstuli no kapa, gan viņai grēcīgie prieki tad kļūs rūgti. Ikreiz, ļaudama vīrietim sevi aiztikt, Grētiņa būs spiesta atcerēties pēdējos vārdus, ko viņai teikusi māte.

«Tavas asinis ir samaitātas,» viņa turpināja, «un tagad redzu, ka arī Tavs raksturs ir samaitāts. Tava istabiņa ir spodra un jauka, bet Tava dvēsele netīra kā stallis. Tēvam būtu vajadzējis apprecēt tādu kā Tu. Jūs būtu kā radīti viens otram. Mana pēdējā vēlēšanās ir, lai Tu aizietu tālu projām no mājām, tā paglābjot savu brāli Rūdolfu no ļaunas ietekmes. Ja no šīs drausmīgās ģimenes izaugs kaut viens kārtīgs cilvēks, varbūt tas dieva acīs atsvērs visu pārējo.»

Ārā atskanēja mūzika un līksmas balsis, troksnis 'pieņēmās spēkā. Tad viņa izdzirda trompeti un saprata, ka lejā zem loga spēlē Rūdolfs. Viņa piecēlās no galda, atvēra logu un palūkojās ārā. Tur viņš stāvēja milzīga zēnu un meiteņu pulka priekšgalā un spēlēja «When Irish Eyes are Smiling».

Viņa māja dēlam ar roku, juzdama, ka acīs riešas asaras. Rūdolfs lika zēniem viņai par godu izšaut salūtšāvienu, un tā atbalss nogranda pa visu ielu. Nu jau asaras lija aumaļām un vajadzēja meklēt mutautu. Vēlreiz pamājis, Rūdolfs, trompetei skanot, aizveda savu armiju tālāk.

Viņa atgāja no loga un šņukstēdama apsēdās pie galda. Viņš izglāba man dzīvību, viņa domāja, mans skaistais dēls izglāba man dzīvību.

Viņa saplēsa vēstuli, izgāja virtuvē un sadedzināja papīra plūksnas zupas katlā.

Liela daļa kareivju bija piedzēruši. Tiklīdz radio izziņoja jauno vēsti, visi, kas vien spēja paiet un uzvilkt formas tērpu, atvaļinājuma zīmes negaidīdami, aizbēga no hospitāļa, taču daži bija atgriezušies ar pudelēm, un atpūtas telpa dvakoja kā krogs, bet kareivji invalīdu ratiņos un uz kruķiem rosījās pa lielo istabu klaigādami un dziedādami. Pēc vakariņām svinēšana izvērtās par īstu grautiņu — kareivji ar kruķiem dauzīja logus, rāva no sienām nost plakātus, taisīja no grāmatu un žurnālu lapām konfeti un, smieklos aurodami, bārstīja riekšavām sīko plēksnīšu, sarīkodami īstas karnevāla kaujas.

—   Es esmu ģenerālis Džordžs S. Petons! — kāds kareivis sauca, ne pie viena īpaši nevērsdamies. Pleci viņam bija tērauda statīvā, kas balstīja viņa sadragāto, virs galvas pacelto roku. — Kur jūsu kaklasaite, kareivi? Trīsdesmit gadus virtuvē pie kartupeļu mizošanas! — Tad viņš ar veselo roku satvēra Grētiņu un sāka ar viņu istabas vidū dejot, kamēr pārējie kareivji iztapīgi dziedāja «Praise the Lord and Pass the Ammunition». Grētiņai vajadzēja puisi cieši turēt, lai viņš nepakristu. — Esmu pasaulē slavenākais vienrocis uz dejasgrīdas, rīt pat braukšu uz Holivudu dejot valsi ar Džindžeru Rodžersu. Precē mani, bēbij, ar manu pilninvalīda pensiju mēs dzīvosim kā karaļi. Mēs uzvarējām karā, bēbij. Pasaule ir glābta, mēs to esam padarījuši par pilninvalīdi. — Tad viņam vajadzēja atsēsties, jo kājas vairs neklausīja. Viņš sakņupa uz grīdas un, galvu starp izslietajiem ceļgaliem nokāris, nodziedāja pantiņu no «Liii Marleen».

Šovakar Grētiņa nevarēja nekā viņu labā darīt. Viņa tikai centās visu laiku smaidīt un lūkoja iejaukties, kad konfeti kaujas pārāk iedegās, rūpēdamās, lai nesāktos īsti kautiņi. Atpūtas istabas durvīs parādījās medicīnas māsa un pamāja Grētiņai. Grētiņa piegāja pie viņas. — Man šķiet, būs labāk, ja jūs te ilgāk neuzkavēsieties, — māsa teica klusā, raižu pilnā balsī, — pēc brīža te sāks iet pavisam traki.

—   Es nespēju viņiem to pārmest, — Grētiņa sacīja, — un jūs?

—   Es viņiem nekā nepārmetu, — māsa sacīja, — tikai griežu ceļu.

Telpā nošķindēja plīstoši stikli. Kāds kareivis bija ietriecis tukšu viskija pudeli loga rūtī. — Atklāt uguni iebiedēšanai! — kliedza kareivis. Viņš pagrāba metāla atkritumu grozu un trieca to otrā logā. — Gāziet tiem neliešiem mortīras virsū, leitnanti Ieņemiet augstieni!

—    Laime, ka pirms ievietošanas slimnīcā viņiem atņēma ieročus, — māsa sacīja. — Te jau iet trakāk nekā Normandijā.

—   Padod japāņus šurp! — kāds auroja. — Es viņus nositīsi! ar pirmās palīdzības sainīti. Barizai!

Māsa pavilka Grētiņu aiz piedurknes. — Ejiet uz mājām, viņa sacīja, — šovakar jaunām meitenēm te nav ko meklēt. Atnāciet rīt agrāk, varēsiet palīdzēt visu sadauzīto nokopt.

Grētiņa pamāja un sāka iet uz garderobi pārģērbties. Bet, tikko māsa bija aizgājusi, viņa griezās atpakaļ un aizsteidzās pa gaiteni, no laira zarojās atsevišķas palātas. Viņa iegāja palātā, kur gulēja galvā un krūtīs ievainotie kareivji. Tur valdīja puskrēsla un klusums. Vairums gultu bija tukšas, tikai šur un tur manīja kādu ievainoto zem segas klusu guļam. Viņa aizgāja līdz pēdējai gultai pašā palātas kaktā, kur gulēja Tolbots Hjūzs; no pudeles, kas bija iestiprināta statīvā līdzās gultai, viņa delmā pilēja glikoze. Viņš gulēja ar vaļā acīm, milzīgām, drudžainām acīm izdilušajā sejā. Viņš pazina Grētiņu un pasmaidīja. Klaigas un dziedāšana no lielās istabas līdz šejienei atplūda kā neskaidrs troksnis no futbola stadiona. Grētiņa pasmaidīja pretim un atsēdās uz viņa gultas malas. Lai gan viņa tikai vakar bija apraudzījusi slimnieku, viņai šķita, ka pēdējā diennaktī tas kļuvis daudz vājāks. Likās, ka marles saites ap kaklu ir vienīgais kompaktais elements viņa augumā. Palātas ārsts viņai bija sacījis, ka Tolbots ilgāk par nedēļu nenodzīvošot. Ārsts vēl bija piebildis, ka īstenībā slimniekam nebūtu nekāda iemesla mirt; brūce dzija, protams, runāt viņš gan nekad vairs nevarētu; Pēc normāla aprēķina, viņš tagad jau būtu spējīgs uzņemt barību un pat piecelties un mazliet pastaigāt. Taču viņš ar katru dienu vairāk izdila, laipni, bet stūrgalvīgi apņēmies nomirt, pats par to negremzdamies un nevienu neapgrūtinādams.

—   Vai gribat, lai šovakar jums kaut ko palasu? — Grētiņa vaicāja.

Viņš papurināja galvu, to no spilvena nepaceļot. Tad pastiepa Toku uz viņas pusi un satvēra viņas plaukstu. Viegla kā sīka putna kauliņi kalsnā roka gulēja Grētiņas plaukstā. Viņš vēlreiz pasmaidīja un aizvēra acis. Viņa sēdēja nekustēdamās un turēja slimnieka roku. Tā viņa, ne vārda nebilzdama, nosēdēja minūtes piecpadsmit vai ilgāk, līdz redzēja, ka viņš aizmidzis. Liegi viņa atbrīvoja savu roku un klusītēm izgāja no palātas. Rīt viņa palūgs ārstu, lai padod ziņu, kad, pēc viņa domām, Tolbots Hjūzs, uzvaras vainagots, gatavosies šķirties no dzīves. Viņa atnāks un turēs viņa roku, pasēdēs pie viņa kā tautas sēru personificējums, lai viņš nebūtu pavisam viens, mirstot divdesmit gadus vecs, tik maz, tik maz pateicis.

Viņa aši pārģērbās savās drēbēs un steigšus izgāja no hospitāļa.

Izgājusi pa galvenajām durvīm, viņa ieraudzīja Arnoldu Zimzu, atspiedušos pret sienu netālu no durvīm, smēķējam. Sb bija pirmā reize, kad pēc vakara atpūtas istabā viņai to sastapa. Mirkli viņa saminstinājās, tad sāka iet uz autobusa pieturu.

—   Labvakar, mis Džordeika! — Tā pati pieklājīgā laucinieka balss, kas tovakar.

Grētiņa apstājās. — Labvakar, Arnold! — viņa atņēma. Seja viņam bija laipna, it kā nekas nebūtu noticis.

—   Beidzot puišiem radies iemesls izauroties, vai ne? — Arnolds ar galvu viegli pamāja uz to ēkas daļu, kur atradās atpūtas istaba.

—   Iemesls, protams, ir, — Grētiņa atteica. Viņai gribējās iet projām, bet negribējās ierādīt, ka bīstas no viņa.

—   Mīļās, mazās Savienotās Valstiņas aizgāja un pieveica ienaidnieku, — Arnolds sacīja. — Labi nostrādāts; vai jums tā neliekas?

Tagad viņš mani velk uz zoba. — Mums visiem vajadzētu būt ļoti laimīgiem, — viņa noteica. Un pati saprata, ka runā samāksloti.

—   Es ari esmu ļoti laimīgs, — viņš sacīja. — Tiešām. Traki laimīgs. Šodien saņēmu labas vēstis. Sevišķi labas vēstis. Tādēļ es jūs šeit pagaidīju. Gribēju jums to pateikt.

—   Ko tad, Arnold?

—  Mani rīt laiž uz mājām, — viņš sacīja.

—   Tās patiesi ir labas vēstis, — viņa teica, — apsveicu!

—   Jā gan, — viņš sacīja,, — Savienoto Valstu augstākā medicīniskā padome oficiāli atzinusi, ka esmu spējīgs staigāt. Man jau rokā transporta pavēle, ar kuru jāierodas tuvākajā armijas sadales punktā, kur mani demobilizēs. Nākamnedēļ ap šo laiku būšu atpakaļ Sentluisā. Arnolds Zimzs, turpmāk civilists.

—   Es ceru, ka jūs … — viņa aprāvās. Gandrīz būtu pateikusi «būsiet laimīgs», bet tas izklausītos muļķīgi. — …ka jums labi veiksies, — viņa piebilda. Iznāca vēl muļķīgāk.

—   O, protams, esmu laimīgs puisis, — viņš atteica. _— Par mazo Arnoldiņu nevienam nebūs jāraizējas. Šonedēļ saņēmu vēl citas labas vēstis. Sī man ir izcila nedēļa. īsta svētku nedēļa. Saņēmu vēstuli no Kornvolas.

— 0, cik jauki! — Kā īsta guvernante. — Jums atrakstīja ta meitene, par kuru stāstījāt? — Palmas. Ādams un Ieva paradīzesdārza.

—   Tā pati. — Viņš aizsvieda cigareti. — Viņa tikko saņēmusi ziņu, ka viņas vīrs Itālijā miris, un nodomājusi, ka man būtu patīkami to uzzināt.

Uz to nekas nebija sakāms, tādēļ Grētiņa klusēja.

—   Tad nu es jūs vairs neredzēšu, mis Džordeika, — viņš sacīja, — ja vien jums negadīsies kādreiz braukt cauri Sentluisai. Manu adresi atradīsiet telefona abonentu sarakstā. Es dzīvošu pilsētas greznākajā rajonā. Ilgāk jūs neaizkavēšu. Jums droši vien jāsteidzas uz uzvaras balli vai uz kādu deju klubu. Gribēju tikai jums pateikt paldies par visu, ko esat kareivju labā darījusi, mis Džordeika.

—   Lai jums labi klājas, Arnold! — viņa dzedri atteica.

—   2ēl gan, ka jums neiznāca laika tosestdien atbraukt uz Upes staciju, — viņš sacīja vienaldzīgā balsī, — mēs izcepām divus brangus gailēnus un sarīkojām divatā jauku pikniku. Mums bija žēl, ka arī jūs nebijāt klāt.

—   Es cerēju, ka jūs nekad vairs par to nerunāsiet, Arnold. — Liekule, liekule.

—   Ak dievs, — viņš teica, — jūs esat tik skaista, ka man gribas apsēsties un raudāt.

Viņš pagriezās, atvēra hospitāļa durvis un iekliboja iekšā.

Viņa lēnām gāja uz autobusa pieturu un jutās kā sadauzīta. Uzvara karā nebija nekāds atrisinājums.

Viņa stāvēja zem spuldzes un paskatījās rokaspulkstenī, prātodama, vai tikai autobusu šoferi arī nesvin šovakar uzvaru. Gabaliņu tālāk koku ēnā stāvēja automobilis. Motors iedūcās, un mašīna lēnām tuvojās. Tas bija Boilena buiks. Vienu mirkli viņai radās vēlēšanās skriet atpakaļ uz hospitāli.

Boilens apturēja mašīnu viņai līdzās un atvēra durtiņas:

—  Vai drīkstu jūs aizvest, cienītā?

—   Pateicos, nē. — Viņa nebija redzējusi Boilenu vairāk kā mēnesi, kopš tās nakts, kad viņi atgriezā-s no Ņujorkas.

—   Man šķiet, mēs varētu kopā pienācīgi pateikties dievam, ka viņš piešķīris mūsu varonīgajai armijai uzvaru, — Boilens sacīja.

—   Pateicos, es labāk pagaidīšu autobusu, — viņa atteica.

—   Vai tu manas vēstules saņēmi? — viņš apvaicājās.

—   Jā. — Uz sava galda kantorī viņa bija atradusi divas vēstules, kurās tika aicināta satikties ar Boilenu pie Bernsteina universālveikala. Uz satikšanos viņa neaizgāja un uz vēstulēm neatbildēja.

—   Tavu atbildi laikam pastā pazaudējuši, — viņš uzbilda,

—  pasta piegāde mūsu dienās tiešām nav savu uzdevumu augstumos.

Viņa atgaja tālāk no mašīnas. Viņš izkāpa ārā, piegāja viņai' klāt un saņēma viņu aiz rokas.

—   Brauc man līdzi uz mājām, — viņš asi sacīja, — tūliņ! Viņa pieskāriens Grētiņu satrauca. Viņa Boilenu ienīda, bet

apzinājās, ka ilgojas pēc viņa gultas. — Laid mani vaļā! — viņaiesaucās un nikni izrāva roku no ciešā tvēriena. Viņa aizgājaatpakaļ pie autobusa pieturas; viņš sekoja viņai pa pēdām.

—   Labi, — viņš sacīja, — tad pateikšu, kādēļ atbraucu šurp. Es gribu tevi precēt.

Viņa iesmējās. Pati nesaprata, kādēļ smejas. Pārsteigums», vai.

—   Es sacīju, ka gribu tevi precēt, — viņš atkārtoja.

—   Zini, ko es tev teikšu? — viņa sacīja. — Brauc uz Jamaiku, kā biji iecerējis, un es tev uz turieni aizrakstīšu. Atstāj savu adresi sekretārei. Un tagad atvaino — nāk autobuss.

Autobuss piestāja, un, tikko atvērās durvis, viņa tajā ielēca.. Pasniegusi šoferim biļeti, viņa izgāja cauri autobusam un atsēdās pašā pēdējā sēdeklī, kur bija viena. Viņa trīcēja. Ja autobuss nebūtu pienācis, viņa būtu piekritusi precībām.

Kad autobuss tuvojās Portfilipai, viņa izdzirda ugunsdzēsēju mašīnu sirēnas un paraudzījās uz kalnu. Kalnā kaut kas dega. Viņa cerēja, ka deg lielā māja un nodegs līdz pamatiem.

VI

Klods ar veselo roku bija apķēris Tomu, kamēr tas brauca pa šauro celiņu otrpus Boilena mājas parka. Tomam nebija sevišķas izmaņas braukšanā, tādēļ viņš brauca lēni, un Klods ievaidējās viņam ausī ikreiz, kad mašīna sazvārojās vai ielīgoja kādā grambā. Toms nezināja, cik stipri Klodam roka apdegusi, bet saprata, ka visādā ziņā kaut kas jādara. Taču, ja viņš aizvestu Klodu uz slimnīcu, tur tūliņ jautātu, kā gadījies roku apdedzināt, un tad nebūtu nemaz jābūt Šerlokam Holmsam, lai izsecinātu sakaru starp zēnu ar apdegušo roku un degošo krustu Boilenu kalnā. Un Klods nekādā ziņā neuzņemtos vainu viens pats. Varonis Klods nav. Viens skaidrs: viņš nemirtu moku kambarī, neizlaizdams noslēpumu pār lūpām.

— Paklau, — Toms ierunājās, samazinādams motocikla ātrumu tiktāl, ka tas tikko vilkās uz priekšu, — vai jums ir ģimenes, ārsts?

—   Jā, — Klods atteica, — mans tēvocis.

Tā tik ir vērtīga ģimenīte! Priesteri, dakteri un droši vien kāds tēvocis advokāts, kas noderēs vēlāk, kad viņi būs apcietināti.

—   Kur viņš dzīvo? — Toms jautāja.

Klods nomurmināja adresi. Viņš bija tā pārbijies, ka tikko spēja parunāt. Toms piedeva gāzi un, turēdamies nomaļākās ielās, sameklēja ārpilsētā māju, kur maurā bija uzstatīta izkārtnīte: «Dr. Roberts Tinkers. M. D.».

Toms apturēja motociklu un palīdzēja Klodam nokāpt. — Uzklausies, — viņš sacīja, — iekšā tu iesi viens pats, saprati, un saki savam tēvocim, ko gribi, bet nepiemini manu vārdu. Un labākais būtu, ja tu pierunātu tēvu, lai viņš tevi jau šonakt aizgādā kaut kur projām. Rīt pilsētā ies kā pa trakomāju, un, ja kāds ieraudzīs tevi valkājamies apkārt ar apdedzinātu roku, nepaies ne desmit sekundes, kad viņi tev kritīs virsū kā zvēri.

Atbildes vietā Klods ievaidējās un pakārās Tomam kaklā. Toms viņu atgrūda nost. — Nostājies taču pats uz savām kājām, cilvēka bērns, — Toms sacīja, — un tagad ej iekšā un skaties, ka satiec tikai tēvoci, nevienam citam acīs nerādies. Uti, ja es jebkad uzzināšu, ka esi mani nodevis, es tevi nositīšu.

—   Tom, — Klods činkstēja.

—   Tu dzirdēji, ko teicu, — Toms sacīja. — Es tevi nositīšu. Un tu zini, ka runāju nopietni. — Viņš pagrūda Klodu uz namdurvju pusi.

Klods piestreipuļoja pie durvīm. Pacēlis veselo roku, viņš piezvanīja. Toms negaidīja, kamēr Klods iegāja iekšā. Viņš steidzās pa ielu projām. Virs pilsētas vēl versmoja ugunsgrēks, atblāzmodamies debesīs.

Toms nogāja upmalā netālu no noliktavas šķūņa, kur tēvs glabāja laivu. Krastmalā bija pietiekami tumšs un oda pēc sarūsējušiem dzelžiem. Toms novilka puloveru. Tas pretīgi smirdēja pēc sadegušas vilnas — kā vēmekļi. Viņš sameklēja prāvu akmeni, iesēja to puloverā un iemeta tīstokli ūdenī. C'dens dobji noplunkšķēja, un viņš redzēja, kā tas saputojas tai vietā, kur nogrima pulovers. Viņam bija žēl zaudēt puloveru. Tas bija laimīgs pulovers. Ar to mugurā viņš bija uzvarējis daudzās cīņās. Bet gadās tādas reizes, kad no lietām jāšķiras, un šī bija viena no tām reizēm.

Ejot no upes uz māju pusi, viņš juta nakts dzestrumu spiežamies cauri kreklam. Iedams viņš prātoja, vai tiešām vajadzēs nosist Klodu Tinkeru.

6. nodaļa

I

Atkal ar saviem vācu ēdieniem, Mērija Džordeika nodomāja, kad Džordeiks ienāca no virtuves, nesdams uz paplātes ceptu zosi ar ķiļķeniem un zilajiem kāpostiem. Imigrants.

Viņa neatcerējās, kad pēdējoreiz bija redzējusi vīru tik labā garastāvokli. Trešā reiha kapitulācija, kas bija notikusi šai nedēja, bija padarījusi viņu gandrīz vai jautru un pacilātu. Avīzes viņš ritin aprija un irgoja, skatīdamies fotoattēlos, kur vācu ģenerāļi Reimsā parakstīja kapitulācijas dokumentus. Šodien, svētdienā, bija Rūdolfa septiņpadsmitā dzimšanas diena, un Džordeiks to izsludināja par svinamdienu. Visu pārējo ģimenes locekļu dzimšanas dienas viņš pagodināja tikai ar ņurdienu. Rūdolfam viņš bija nopircis greznu spiningu, dievs vien zina, cik tāds maksāja, un Grētiņai paziņojis, ka turpmāk viņa drīkst paturēt sev pusi algas līdzšinējās ceturtdaļas vietā. Viņš pat bija iedevis Tomasam naudu jauna pulovera iegādei tā vietā, kuru Tomass teicās pazaudējis. Ja vācu armija kapitulētu katru nedēļu, dzīve Aksela Džordeika namā kļūtu gluži ciešama.

— Turpmāk, — Džordeiks bija teicis, — mēs ik svētdienu pusdienas ēdīsim visi kopā. — Viņa tautas asiņainā sakāve, šķiet, bija viņā pamodinājusi sentimentālu interesi par asinssaitēm.

Tā nu viņi visi sēdēja pie galda — Rūdolfs ar cietinātu apkaklīti un kaklasaiti, pašapzinīgs, kā jau notikuma centrālā figūra, ļoti taisnu muguru kā Vestpointas kadets; Grētiņa mežģīnēm rotātā baltā blūzē izskatījās tā, it kā mušu no deguna nespētu aizdzīt, palaistuve gatavā; un Tomass ar viltīgo azartspēlmaņa smīnu, kārtīgi nomazgājies un sasukājies. Kopš uzvaras svinībām Tomass bija līdz nepazīšanai pārvērties: nāca no skolas tieši uz mājām, augiem vakariem nosēdēja pie mācību grāmatām un pirmo reizi mūžā pat nogāja piepalīdzēt veikalā. Māte ļāva sirdī iezagties pirmo nedrošo cerību stariņam. Varbūt kāds nezināms burvju spēks līdz ar lielgabalu apklušanu Eiropā savienos viņus normālā ģimenē.

Mērijas Džordeikas priekšstatu par normālu amerikāņu ģimeni lielā mērā bija izveidojušas mūķenes bāreņu namā un vēlāk — reklāmu sludinājumi ilustrētajos žurnālos. Normālās amerikāņu ģimenēs visi allaž bija ļoti tīri nomazgājušies, tīkami smaržoja un nepārtraukti cits citam uzsmaidīja. Ģimenes locekļi apbēra cits citu ar dāvanām ziemsvētkos, dzimšanas dienās, kāzās, kāzu atceres dienās un Mātes dienā. Sīm ģimenēm bija moži, sirmi vecāki, kas dzīvoja uz laukiem, un vismaz viens automobilis. Dēli uzrunā tēvu ar «ser», meitas spēlē klavieres un pastāsta mātei, ar ko norunājušas satikšanos, un visi pastāvīgi lieto jodu. Brokastīs, pusdienās un svētdienās arī lenčā visi pulcējas kopā pie galda, pēc sirds aicinājuma apmeklē baznīcu un atvaļinājumam nopērk ceļazīmi uz jūrmalu. Tēvs diendienā iet darbā, tērpies tumšā uzvalkā, un ir par lielu summu apdrošinājis dzīvību. Nekas no tā visa nebija viņas prātā izkristalizējies, tomēr saplūda miglainā standartainā, kad viņa to salīdzināja ar savu dzīvi. No vienas puses, par biklu, no otras — par augstprātīgu, lai saietos ar kaimiņiem, — viņa bija pilnīgā neziņā, kā šai pilsētā dzīvo citas ģimenes. Bagātie nebija aizsniedzami, bet nabagos viņa nelikās pat redzam. Vērtējot visu pēc sava sajauktā un haotiskā prāta, viņa sevi, savu vīru, Tomasu un Grētiņu neuzskatīja par ģimeni, vismaz ne par tādu, ko viņa spētu pieņemt un kas viņai sagādātu prieku. Drīzāk tas bija nejauši kopā sagadījies ceļotāju pulciņš, kurā neviens nav pats izraudzījies ceļabiedrus, un ceļojuma laikā drīkstēja vienīgi vēlēties, lai savstarpējo naidīgumu varētu ierobežot līdz minimumam.

Rūdolfs, protams, bija izņēmums.

II

Aksels Džordeiks ļoti apmierināts nolika zosi uz galda. Visu rīta pusi viņš bija noņēmies, gatavodams mielastu, nebija laidis sievu virtuvei ne tuvumā, tomēr atturējies no parastajiem apvainojumiem par viņas pavārmākslu. Viņš sagrieza cepeti lielos gabalos, bet darīja to prasmīgi un krāva visiem šķīvjos milzu porcijas, vispirms mātei, par to viņa ļoti brīnījās. Viņš bija nopircis divas pudeles Kalifornijas rīslinga un ceremoniāli piepildīja glāzes. — Uz mana dēla Rūdolfa veselību viņa dzimšanas dienā! — viņš aizsmakušā balsī sacīja. — Lai viņš piepilda mūsu cerības un sasniedz virsotnes un lai, tur nokļuvis, neaizmirst arī mūs!

Visi dziļā nopietnībā tukšoja glāzes, bet māte ievēroja, ka Tomass mazliet saviebjas. Varbūt vīns viņam likās par skābu.

Džordeiks tuvāk nepaskaidroja, kādās virsotnēs viņš vēlas redzēt savu dēlu uzkāpjam. Specifikācija nebija nepieciešama. Pietika, ka šāda virsotne eksistē — nošķirta, norobežota, tikai izredzētiem sasniedzama. Tur nonācis, cilvēks visu saprot, un tie, kas virsotni sasnieguši jau agrāk, sagaida viņu ar «Ozianna!» saucieniem un kadiljakiem.

Rūdolfs zosi baudīja piesardzīgi. Viņam tā šķita mazliet par treknu, un viņš zināja, ka no taukiem ēdieniem metas pinnes. Arī kāpostus viņš neēda daudz. Pēcpusdienā viņam bija norunāta satikšanās ar meiteni, kas gaišos matus valkāja sasietus kumeļastē un bija viņu noskūpstījusi pie mis Leno mājas, tādēļ viņš nevēlējās, lai no viņa plūstu kāpostu smaka, kad viņi satiksies. Vīnam viņš tik tikko pieskārās. Viņš bija apņēmies nekad mūžā ncpiedzerties. Viņš gribēja vienmēr skaidrā prātā valdīt pār savu garu un miesu. Tāpat viņš, diendienā redzot, kā dzīvo tēvs un māte, bija stingri nolēmis nekad neprecēties.

Nākamajā dienā pēc gaviļu vakara viņš aizgāja līdz mis Leno kaimiņmājai un paslaistījās ielas otrā pusē. Patiesi, pēc minūtēm desmit uz ielas iznāca meitene, tērpusies zilās džinsa biksēs un džemperi, un pamāja viņam ar roku. Viņa bija tikpat veca kā Rūdolfs, ar zilām acīm un tāda cilvēka atklāto, sirsnīgo smaidu, kuram nekad nav gadījies sastapties ar kaut ko ļaunu. Viņi abi kopā aizgāja pa ielu, un pēc pusstundas Rūdolfam šķita, ka viņš meiteni pazīst jau gadiem. Viņa tikai nesen bija pārcēlusies no Koncktikutas uz šejieni. Viņu sauca par Džūliju, un viņas tēvam bija kaut kāds sakars ar Elektrifikācijas sabiedrību. Viņai bija vecāks brālis, karavīrs Francijā, un tas bija īstais cēlonis, kādēļ viņa tovakar noskūpstīja Rūdolfu — aiz prieka, ka brālis Francijā dzīvs un ka tam karš beidzies. Lai iemesls bija kāds būdams, Rūdolfs priecājās, ka meitene viņu noskūpstījusi, kaut arī pirmais svešu lūpu pieskāriens sākumā viņu mulsināja un darīja biklu.

Džūlija bija mūzikas apsēsta, viņai patika dziedāt, viņa uzskatīja, ka Rūdolfs brīnišķīgi spēlē trompeti, un viņš puslīdz viņai apsolīja, ka pierunās sava ansambļa puišus ņemt Džūliju līdzi un ļaut viņai dziedāt nākamajā kluba saiešanas vakarā.

Viņai patīkot nopietni zēni, teica Džūlija, un Rūdolfs bija nopietns — par to nevarēja būt ne mazāko šaubu. Viņš jau bija pastāstījis Grētiņai par Džūliju. Viņam patika atkārtot viņas vārdu. «Džūlija, Džūlija…» Grētiņa bija tikai pasmaidījusi, kā Rūdolfam šķita, nevajadzīgi pārāku pieauguša cilvēka smaidu. Dzimšanas dienā Grētiņa bija viņam uzdāvinājusi tumšzilu vilnas flaneļa bleizeru.

Rūdolfs zināja, ka māte jutīsies vīlusies, ja dēls pēcpusdienā neizies ar viņu pastaigāties, taču, spriežot pēc tā, ka tēvs sācis izturēties pavisam citādi, varēja notikt brīnums un tēvs pats iziet ar māti pastaigā.

Rūdolfs vēlējās, kaut ari viņš būtu tik pārliecināts par virsotņu sasniegšanu, cik pārliecināti par to bija tēvs un māte.

Viņš bija saprātīgs, turklāt pietiekami saprātīgs, lai zinātu, ka saprāts vien neko negarantē. Lai gūtu tādus panākumus, kādus no viņa cerēja tēvs un māte, nepieciešams kaut kas īpašs — laime, cienījama ģimene, kāds talants. Viņš nezināja, vai ir cilvēks, kam dzīvē laimējas. Viņa ģimene nekādā ziņā nepiederēja pie tām, kas spēj palīdzēt karjeras veidošanā, un savus talantus viņš apšaubīja. Viņš labi apzinājās citu dotības, bet pašam savas vēl vajadzēja izpētīt. Ralfs Stīvenss, zēns no viņa klases, tik tikko spēja noturēties uz viduvēju atzīmi kopumā, bet bija īsts matemātikas ģēnijs, tīrā prieka labad nodevās integrālrēķiniem un fizikas uzdevumiem, kamēr klasesbiedri mocījās ar parasto algebru. Ralfam Stīvensam bija talants, kas norādīja dzīves mērķi kā magnēts. Viņš zināja, kāds ceļš ejams, jo tas bija viņa vienīgais ceļš.

Rūdolfam bija daudz sīku talantu, taču neviens no tiem nenorādīja noteiktu virzienu. Viņš itin labi spēlēja trompeti, bet necentās vijt sevi ar domu, ka varētu kļūt par Beniju Gudmenu vai Luiju Ārmstrongu. No četriem pārējiem puišiem, ar kuriem viņš kopā spēlēja orķestrī, divi bija par viņu labāki, bet otri divi — tikpat labi kā viņš. Pats viņš savu spēli novērtēja ar vēsu prātu un saprata, ka nav sasniedzis nekā sevišķa. Un nesasniegs arī, lai kā pūlētos. Sportā viņš bija labākais barjerskrējienā, bet šaubījās, vai kādā lielpilsētas skolā viņu maz uzņemtu komandā; tāpat viņš nevarēja līdzināties O'Braienam, kas spēlēja futbolkomandas aizsargos un bija atkarīgs no skolotāju iecietības, lai saņemtu pietiekamas atzīmes, kas viņam ļautu noturēties komandā un spēlēt. Toties futbola laukumā O'Braiens bija viens no labākajiem spēlētājiem visā štatā. Viņš lieliski prata manevrēt un apmānīt pretinieku, prata sekundes desmitdaļā izmantot izdevīgu situāciju un izdarīt vispareizākās kustības ar to liela sportista sesto prātu, ar kuru parasts intelektuālis nekad nespētu sacensties. Daudzas koledžas, pat tālajā Kalifornijā, piedāvāja Stenam O'Braienam stipendiju, un, ja vien viņš necietis kādu traumu, viņš tiks Visamerikas valsts komandā un būs nodrošināts līdz mūža galam. Klasē Rūdolfs angļu literatūrā rakstīja labākus darbus nekā mazais Sendijs Houpvuds, kas rediģēja skolas avīzi un regulāri vairījās no visām dabaszinātņu stundām, taču pietika izlasīt vienu viņa rakstu avīzē, lai skaidri zinātu, ka nekas nespēs aizkavēt Sendiju kļūt par rakstnieku.

Rūdolfam piemita spēja patikt. To viņš zināja un zināja arī, ka vienīgi tādēļ trīs reizes pēc kārtas ievēlēts par klases vecāko. Bet viņš juta, ka tā nav īsta dotība. Viņam vajadzēja censties, lai patiktu, lai būtu cilvēkiem simpātisks, vajadzēja izlikties, ka interesējas par tiem, vajadzēja no laba prāta uzņemties dažādus nepatīkamus uzdevumus, piemēram, organizēt deju sarīkojumus vai vadīt sludinājumu nodaļu skolas avīzē, lai iegūtu apkārtējo cilvēku labvēlību. Viņa spēja patikt nebija dabas dota, tā viņš pats domāja, jo viņam nebija tuvu draugu un arī viņš pats ne pārāk mīlēja cilvēkus. Pat ieradumā no rīta un vakaros noskūpstīt māti un svētdienās iziet ar viņu pastaigāties bija savs aprēķins — iemantot mātes pateicību un uzturēt viņā pārliecību, ka viņai ir uzmanīgs un mīlošs dēls. Svētdienu pastaigas viņu garlaikoja, un viņam nepavisam nepatika, ka māte čubinās ap viņu, kad viņš to noskūpsta, tomēr viņš, protams, nekad to neizrādīja.

Rūdolfam likās, ka viņš salikts no diviem slāņiem — no viena, ko pazina tikai viņš pats, un otra, ko rādīja pasaulei. Viņš vēlējās būt tas, par ko izlikās, bet šaubījās, vai kādreiz spēs to panākt. Lai gan zināja, ka māte un māsa, pat dažas skolotājas uzskata viņu par glītu zēnu, viņš pats par savu glītumu nejutās īsti pārliecināts. Viņam likās, ka ir pārāk melnīgsnējs, ka deguns par garu, zods pārāk plats un stūrains, pabālās acis pārāk gaišas un pārāk mazas viņa olīvkrāsas sejai, bet melnajiem matiem trūkst mirdzuma. Viņš pētīja fotoattēlus avīzēs un žurnālos, lai redzētu, ko valkā labāko skolu zēni, piemēram, no Ekseteras un Sanpola skolas, kā ģērbjas Harvardas un Prinstonas koledžu studenti, un centās sava budžeta robežās apģērbā kopēt viņu stilu.

Viņam piederēja pāris krietni apvalkātu baltu zamša kurpju ar gumijas zolēm, un tagad viņam bija arī bleizers, taču viņš netika vaļā no nepatīkamas sajūtas: ja viņu ielūgtu viesībās, kur pulcējas koledžu studenti, uzreiz kļūtu redzams, kāds viņš patiesībā ir — mazpilsētas sīkmanis, kas pūlas izlikties par to, kas nav.

Saskarsmē ar meitenēm viņš bija bikls un vēl nekad nebija iemīlējies, ja par mīlestību neuzskata muļķīgo jūsmošanu par mis Leno. Viņš izlikās neinteresējamies par meitenēm, izlikās pārāk aizņemts svarīgākās nodarbībās, lai nodotos tādām bērnišķībām kā randiņi, flirts vai meiteņu murdzīšana. Taču īstenībā viņš vairījās no meiteņu sabiedrības tādēļ, ka baidījās: ja tiešām ielaidīsies ar kādu tuvākās attiecībās, meitene konstatēs, ka aiz lielmanīgās fasādes slēpjas nepiedzīvojis lempis.

Zināmā mērā viņš apskauda brāli. Tomass nelikās ne zinis, ko citi par viņu domā. Viņa talants bija negantība. No viņa bijās, viņu ienīda, un droši vien viņš nevienam nepatika, bet viņš nenomocījās, izvēloties, kādu kaklasaiti siet, un nedomāja, ko atbildēs angļu valodas stundā. Viņš bija viengabalains, un, ja sadomāja kaut ko darīt, tad viņam nekad nevajadzēja priekšlaikus ilgi un mokoši izprātoties.

Māsa — tā bija skaista, daudz skaistāka nekā lielākā daļa kinoaktrišu, ko Rūdolfs redzēja uz ekrāna, un ar tādu dabas dāvanu pietiktu ikvienam.

— Zoss ir lieliska, tēt, — Rūdolfs sacīja, jo saprata, ka tēvs gaida viņa uzslavu, — tiešām lieliska. — Viņš jau tā bija ieēdis vairāk, nekā gribējās, tomēr pasniedza šķīvi, palūgdams otru porciju. Ar pūlēm viņš noturējās nesarāvies, kad redzēja, cik lielu gabalu tēvs uzliek uz šķīvja.

IV

Grētiņa ēda klusēdama. Kad lai es viņiem to pasaku, kad būtu vispiemērotākais brīdis? Piektdien viņa fabrikā bija saņēmusi uzteikumu. Misters Hačinzs bija ieaicinājis viņu savā kabinetā un pēc īsa ievada par to, cik viņa uzcītīga un apzinīga, cik viņas darbs nevainojams un cik patīkami kopā ar viņu strādāt, beidzot paziņojis, ka pēc divām nedēļām viņai jāaiziet. No rīta viņš bija saņēmis rīkojumu uzteikt darbu viņai un vēl vienai meitenei. Viņš esot aizgājis pie direktora protestēt, teica misters Hačinzs — un viņa sausajā balsī skanēja patiesas skumjas — , taču direktors atbildējis, ka diemžēl nekas neesot līdzams. Līdz ar to, ka beidzies karš Eiropā, samazināšoties valdības pasūtījumi. Sagaidāma ražošanas apjoma samazināšanās, tādēļ jādzīvojot taupīgi un jāsamazinot darbinieku skaits. Grētiņa un tā otra meitene mistera Hačinza nodaļā pieņemtas pēdējās, tādēļ arī viņām pirmajām jāaizejot. Misters Hačinzs, runādams ar Grētiņu, bija tā noraizējies, ka vairākkārt izvilka no kabatas mutautu un skaļi nošņauca degunu, lai pierādītu, ka nav pats to visu izdomājis. Trīs gadu desmiti darbā ar papīriem bija padarījuši misteru Hačinzu pašu līdzīgu vecam papīram, sen samaksātam rēķinam, kas, ilgus gadus nogulējis aktu vākos, gar malām aplupis un apdzeltējis. Zēluma trīsas viņa balsij piedienēja apmēram tāpat, kā kancelejas skapim piedienētu asaras.

Grētiņa bija spiesta mierināt misteru Hačinzu. Viņa teica, ka nepavisam neesot domājusi līdz mūža galam nostrādāt Boilena ķieģeļu un flīžu ceplī un gluži labi saprotot, kādēļ vispirms jāatlaiž tie darbinieki, kas pieņemti pēdējie. Viņa neatklāja misteram Hačinzam atlaišanas īsto iemeslu un jutās vainīga tās otras meitenes dēļ, kas tika upurēta, lai nomaskētu Tedija Boilena atriebības aktu.

Vēl viņa nebija izdomājusi, ko darīt tālāk, un cerēja, ka varēs nogaidīt, kamēr būs izplānojusi kaut ko noteiktu, un tikai tad pateikt tēvam par atlaišanu. Bija paredzams pretīgs tracis, un viņa gribēja tam pienācīgi sagatavoties. Taču šodien tēvs pēkšņi izturējās kā cilvēks, un varbūt maltītes beigās viņš, iesilis no vīna un tīksminādamies par vienu no saviem bērniem, kļūs iecietīgāks arī pret otru. Viņa nolēma pagaidīt, līdz galdā cels saldo ēdienu.

V

Džordeiks bija izcepis dzimšanas dienas torti un pats ienesa to no virtuves; uz glazūras dega astoņpadsmit svecīšu — septiņpadsmit par nodzīvotajiem gadiem un viena nākamajam gadam — un viņi patlaban visi dziedāja «Happy birthday to you, dear Rudolph», kad pie durvīm nošķinda zvans. Sī skaņa pārrāva dziesmu pusvārdā. Džordeiku mājā durvju zvans neskanēja gandrīz nekad. Ciemos pie viņiem neviens nenāca, bet vēstules pastnieks iemeta durvīs ierīkotā spraugā.

—   Ko tad tas, velns parāvis, nozīmē? — Džordeiks iesaucās. Uz visu negaidīto viņš vienmēr reaģēja ar sapīkumu, it kā varētu sagaidīt vienīgi ļaunu.

—   Es noiešu, — Grētiņa piedāvājās. Viņai nemaldīgi likās, ka pie durvīm stāvēs Boilens, bet buiks būs piebraukts pie veikala. Viņš bija spējīgs kaut ko tik neprātīgu izdomāt un arī izdarīt. Kamēr Rūdolfs pūta nost sveces, viņa jau skrēja pa trepēm lejā. Viņa priecājās, ka bija glīti uzposusies un no rīta — par godu Rūdolfa dzimšanas dienas svinībām — safrizējusies. Lai Tedijs Boilens apraud to, ko nekad vairs neiegūs!

Kad viņa atvēra durvis, tur stāvēja divi vīrieši. Viņa pazina abus — misteru Tinkeru un viņa brāli — mācītāju. Misteru Tinkeru viņa pazina personiski, jo tas strādāja Boilena uzņēmumā, un pāteru Tinkeru, druknu vīru ar sarkanu seju, kurš izskatījās kā ostas strādnieks, kas aiz pārskatīšanās izvēlējies citu profesiju, pilsētā zināja ikviens.

—   Labdien, mis Džordeika! — sveicināja misters Tinkers, paceldams platmali. Balss viņam bija neizteiksmīga, un garais, gļēvais ģīmis izskatījās tāds, it kā viņš nupat butu atklajis drausmīgu kļūdu grāmatvedībā.

—   Hallo, mister Tinker! Labdien, pāter! — Grētiņa atņēma.

—   Ceru, ka neesam jūs iztraucējuši, — sacīja misters Tinkers, un šoreiz balss skanēja pat svinīgāk un dievbijīgāk nekā viņa svaidītajam brālim, — bet mums vajadzētu parunāt ar jusu tēvu. Vai viņš ir mājās?

—   Jā, — Grētiņa atbildēja. — Lūdzu, nāciet augša. Mes gan pašreiz ēdam pusdienas, bet…

—  Vai jūs, bērns, nebūtu tik laipna un nepalugtu viņu nonākt lejā? — ierunājās mācītājs. Viņam bija labskanīga, pašap-zinīga balss, kas prata iedvest uzticību sievietēm. — Mums ar viņu jāparunā par kādu ļoti svarīgu jautājumu — vienatnē.

—       Uziešu viņu pasaukt, — Grētiņa sacīja. Abi vīrieši ienāca . mazajā, tumšajā priekšnamā un aizvēra ārdurvis, it kā nevēlēi damies, lai viņus no ielas redzētu. Grētiņa iededza gaismu. Viņai I bija neērti atstāt atnācējus šaurajā priekštelpā tumsā stāvam. t/Viņa steidzās augšā pa kāpnēm, apzinādamās, ka brāļi Tinkeri

vēro viņas kājas.

Rūdolfs patlaban grieza torti, kad viņa iegāja dzīvojamā istabā. Visi jautājot pavērās viņā.

—   Kas, ellē, tur bija? — noprasīja Džordeiks.

—   Lejā ir misters Tinkers, — Grētiņa atbildēja, — kopā ar •savu brāli — mācītāju. Viņi grib runāt ar tevi, tēt.

—  Kāpēc tad neaicināji viņus augšā? — Džordeiks paņēma Rūdolfa pasniegto šķīvīti ar tortes gabalu un nokoda krietnu kumosu tortes.

—  Viņi negribēja. Teica, ka viņiem esot runājams kaut kas ļoti svarīgs ar tevi vienatnē.

Tomass nočāpstināja mēli gar zobiem, it kā starp tiem būtu ieķērušās drupatas.

Džordeiks atstūma krēslu no galda. — Žēlīgā debess, — viņš sacīja, — mācītājs! Man domāt, tie smerdeļi varētu vismaz svētdienas pēcpusdienā likt cilvēkus mierā. — Tomēr viņš piecēlās un izgāja no istabas. Palicēji dzirdēja, kā viņš klibodams noklampāja pa kāpnēm.

Džordeiks nesasveicinājās ar abiem vīriešiem, kas stāvēja priekšnamā četrdesmit vatu spuldzes gaismā. — Nu, džentlmeņi, — viņš sacīja, — kas tad tik traki svarīgs atgadījies, ka jums jāsauc darbacilvēks nost no svētdienas pusdienu galda, lai aprunātos?

—  Mister Džordeik, — Tinkers sacīja, — vai varētu parunāt ar jums vienatnē?

—  Kāpēc tad nevar tepat? — Džordeiks jautāja, stāvēdams uz pēdējā pakāpiena un vēl joprojām gremodams tortes kumosu. Priekšnamā smaržoja pēc zoss cepeša.

Tinkers palūkojās augšup. — Es nevēlētos, ka sarunu kāds noklausītos, — viņš teica.

—  Cik man zināms, — sacīja Džordeiks, — man ar jums nav runājams nekas tāds, ko nedrīkstētu noklausīties visa pilsēta. Naudu es jums parādā neesmu — un jūs man arī ne. — Viņš tomēr nokāpa no pēdējā pakāpiena, atvēra ārdurvis un atslēdza maiznīcu ar atslēgu, ko pastāvīgi nēsāja kabatā.

Visi trīs iegāja maiznīcā, kuras lielajiem logiem, kā jau svētdienā, bija aizvilkti priekšā audekla aizkari.

Augšstāvā Mērija Džordeika gaidīja kafiju uzvārāmies. Rūdolfs visu laiku raudzījās pulkstenī, bīdamies, ka nokavēs satikšanos ar Džūliju. Toms bija atgāzies krēslā, dungoja kaut ko bez meldijas un bungoja ar dakšiņu pa glāzi.

—   Lūdzu, liecies reiz mierā! — māte uzsauca. — Man jaui sāk sāpēt galva. _ /

—   Atvaino, — Tomass atteica, — savam nākamajam kon^ cērtam izvēlēšos trompeti.

Nevienu mirkli viņš nespēj būt draudzīgs un labs, nodomāja Mērija Džordeika. — Ko viņi lejā tur dara? — viņa erkšķīgi iejautājās. — Tieši šai vienīgajā dienā, kad vienreiz kā normāla ģimene esam apsēdušies visi kopā pie galda. — Viņa pārmetoši pavērsās pret Grētiņu. — Tu taču strādā kopā ar misteru Tinkeru, — viņa sacīja, — vai esi darbā izdarījusi kaut ko sliktu?

—   Varbūt viņi atklājuši, ka esmu nozagusi kādu ķieģeli, — Grētiņa atteica.

—   Pat vienas dienas šai ģimenei ir par daudz, — māte sacīja, — lai saglabātu drusciņ pieklājības. — Sagumusi kā mocekle, viņa aizgāja pēc kafijas.

Tad viņi dzirdēja Džordeiku kāpjam augšup. Viņš ienāca istabā ar pilnīgi neizteiksmīgu seju. — Tom, — viņš stingri sacīja, — nāc lejā!

—   Man Tinkeru ģimenei nav nekas sakāms, — Tomass teica.

—   Viņiem ir kaut kas sakāms tev. — Džordeiks pagriezās un izgāja no istabas, un atkal nokāpa pa kāpnēm. Tomass paraustīja plecus. Viņš noknaukšķināja pirkstu locītavas, iesizdams vienas rokas dūri otras plaukstā, kā mēdza darīt pirms kautiņa, un sekoja tēvam.

Grētiņa sarauca pieri. — Vai tu saproti, ko tas nozīmē? — viņa vaicāja Rūdolfam.

—   Nepatikšanas, — Rūdolfs drūmi atteica. Viņš saprata, ka nokavēs satikšanos ar Džūliju.

VII

Abi Tinkeri, viens tumši zilā uzvalkā, otrs līdz spīdumam novalkātā melnā priestera svārkā, uz maiznīcas tukšo plauktu un marmora letes fona izskatījās kā divi kraukļi. Tomass iegaja, un Džordeiks aizvēra aiz viņa durvis.

A'lan tomēr vajadzēs viņu nosist, Tomass domaja. — Labdien, mister Tinker, — viņš, zēniski smaidīdams, sveicināja,

—  labdien, pāter!

—   Mans dēls, — mācītājs impozanti iesāka.

—   Pasakiet viņam to, ko teicāt man, — Džordeiks viņu pārtrauca.

—   Mums, dēls, viss ir zināms, — sacīja mācītājs. — Klods savam tēvocim visu izsūdzēja, un tas bija pareizi un dabiski. Grēksūdze izraisa nožēlu un nožēla — grēku piedošanu.

—   Pietaupiet šito vāvuļošanu svētdienskolai, — Džordeiks teica. Viņš stāvēja, atspiedies ar muguru pret durvīm, it kā gribētu nodrošināt, lai neviens neaizmūk.

Toms neteica nekā. Viņš bija savilcis lūpas vieglā vīpsnā kā pirms cīņas.

—   Izdarīt tādu kauna darbu — dedzināt krustu, — mācītājs sacīja, — dienā, kas bija veltīta mūsu drošsirdīgo, kaujās kritušo karavīru piemiņai. Dienā, kad es savā baznīcā pats no altāra lasīju svēto misi viņu dvēseļu mieram. Izdarīt to, kad mums, katoļiem, jau bez visa tā šajā zemē jācieš tik smagi pārbaudījumi, tāda neiecietība, kad mēs visiem spēkiem pūlamies panākt, lai mūsu lanātiskie tautieši mūs pieņem. Un to briesmu darbu izdara divi katoļticīgi zēni! — Viņš, dziļi noskumis, pagrozīja galvu.

—   Viņš nav katolis, — noteica Džordeiks.

—   Viņa tēvs un māte ir dzimuši baznīcas klēpī, — priesteris sacīja, — esmu ievācis informāciju.

—   Vai tu to izdarīji vai ne? — Džordeiks jautāja.

—   Izdarīju, — Tomass atbildēja. Kāds tas Klods gan ir lupata, kāds gļēvs nekrietnelis!

—   Vai vari iedomāties, mans dēls, — mācītājs turpināja,

—   kas notiktu ar tavu ģimeni un ar Kloda ģimeni, ja kļūtu zināms, kas uzslējis liesmojošo krustu?

—   Mēs tiktu padzīti no pilsētas! — sabudināts iejaucās misters Tinkers. — Redzi, kas notiktu. Tavs tēvs vairs nespētu šai pilsētā pārdot nevienu klaipu maizes. Sās pilsētas iedzīvotāji nav aizmirsuši, ka jūs, pat ja paši negribat to atcerēties, esat svešzemnieki, vācieši.

—   Ak debess, nu tikai dodiet vaļā, — Džordeiks teica, — sāciet šķirot sarkanos, reakcionārus un baltos!

—   Fakti paliek fakti, — sacīja misters Tinkers, — un jums ar tiem jārēķinās. Minēšu vēl vienu faktu. Ja Boilens jebkad uzzinās, kas aizdedzinājis viņa siltumnīcu, viņš mūs izspiedīs kā citronus. Viņš paņems gudru advokātu, kas pierādīs, ka vecā siltumnīca bijusi visvērtīgākā celtne starp Portfilipu un Ņujorku. — Viņš pakratīja dūri pret Tomasu: — Tavam tēvam ne pliks grasis kabatā nepaliks! Jūs abi neesat pilngadīgi. Mēs esam atbildīgie, tavs tēvs un es. Visā mūžā ietaupītais…

—   Nomierinies, Džon, — mācītājs apklusināja Tinkeru, — nav jēgas zēnu pārāk satraukt. No viņa labās gribas un saprāta ir atkarīgs mūsu visu glābiņš. — Viņš pagriezās pret Tomasu: — Es nejautāšu, kāda velnišķīga iedoma tevi mudināja pierunāt mūsu Klodu uz šo sātana darbu …

—   Vai tad viņš sacīja, ka tā bijusi mana ideja? — Tomass jautāja.

—   Tādam zēnam kā Klods, — mācītājs sacīja, — kas uz-i audzis kristīgā ģimenē, ik svētdienu iet uz misi, nemūžam neva-! rētu pašam ienākt prātā tik briesmīga doma.

—   Okei, — atteica Toms. Lai velns par stenderi paliek, Klodu viņš uzmeklēs!

—   Dieva laime, — mācītājs Tinkers rāmā gregoriāņu stilā turpināja, — ka tai drausmīgajā vakarā, kad Klods ar nežēlīgi savainoto roku ieradās pie sava tēvoča daktera Roberta Tinkera,. dakteris Tinkers bija mājās viens pats. Viņš sniedza zēnam palīdzību, uzzināja, kas noticis, un aizveda savā mašīnā Klodu uz mājām. Lai slavēts dievs, viņus neviens neredzēja! Bet apdegumi ir smagi, un Klodam vismaz vēl trīs nedēļas būs jāstaigā ar apsaitētu roku. Nebija iespējams paturēt viņu slepus mājās, līdz viņš pilnīgi atveseļosies. Kalponei varētu rasties aizdomas, veikala izsūtāmais zēns varētu viņu ieraudzīt, kāds skolasbiedrs aiz līdzjūtības iegriezties …

—   Žēlīgā debess, Antonij, — iesaucās misters Tinkers, — kāp zemē no kanceles! — Bālajai sejai konvulsīvi raustoties, asinīm pieplūdušām acīm viņš tuvojās Tomasam. — Vakarvakarā mēs to mazo nelieti aizvedām uz Ņujorku un šorīt iesēdinājām lidmašīnā, kas lido uz Kaliforniju. Sanfrancisko dzīvo viņa tante; pie tās viņš paliks, kamēr varēs noņemt apsējus, pēc tam iestāsies karaskolā, un manis dēļ viņš var neatgriezties šai pilsētā pirms savas deviņdesmitās dzimšanas dienas. Un, ja tavs tēvs sapratīs, kas jādara, viņš arī tevi aizgādās projām no šejienes. Cik vien tālu iespējams, kur neviens tevi nepazīst un nevar tev uzdot nevajadzīgus jautājumus.

—   Neraizējieties, Tinker, — Džordeiks sacīja, — šovakar pat viņa vairs pilsētā nebūs.

—   Tas būtu gan tas labākais, — Tinkers draudīgi noteica.

—   Labi, labi, — Džordeiks teica, atvērdams durvis, — esmu diezgan ar jums runājis. Vācieties!

—   Iesim, Džon, — mācītājs sacīja, — esmu pārliecināts, ka misters Džordeiks izdarīs visu, kā nākas.

Taču Tinkers gribēja paturēt pēdējo vārdu. — Jūs vēl viegli esat tikuši cauri, — viņš noteica, — visi. — Tad viņš izdrasēja no veikala.

—  Lai dievs tev piedod, mans dēls! — novēlēja mācītājs un aizgāja brālim nopakaj.

Džordeiks aizslēdza durvis un paskatījās uz Tomasu. — Tu, sūdabrāli, esi pakāris Damokla zobenu virs manas galvas, — viņš sacīja, — un par to tu man samaksāsi. — Viņš piekliboja pie Tomasa un pacēla dūri. Tā ar visu trieciena spēku ķēra Tomasa galvu. Tomass sagrīļojās un instinktīvi belza pretī; viņš atrāvās no zemes un ar spēcīgāko sitienu, kādu viņa labā roka jebkad bija raidījusi, trāpīja tēvam pa deniņiem. Džordeiks nepakrita, tomēr, rokas uz priekšu izstiepis, mazliet sazvārojās. Notikušajam neticēdams, viņš raudzījās dēlā un sastapās ar naidā gailējošām, ledussaltām zilām acīm. Tad viņš redzēja, ka Tomass pasmaida un nolaiž rokas.

—   Nu, nāc nodari darbu līdz galam, — Tomass nicīgi ierunājās, — saulainais zēns otrreiz savam drosmīgajam tētiņam vairs nesitīs!

Džordeiks iesita vēlreiz. Tomasa sejas kreisā puse jau nākamajā mirklī pietūka un pietvīka tumši sarkanā vīna krasā, bet viņš stāvēja klusēdams un smaidīja.

Džordeiks nolaida rokas. Pēdējais sitiens bija tīri simbolisks. Nav nekādas nozīmes, viņš apjucis domāja. Dēli.

—  Okei, — viņš sacīja. — Pietiek. Brālis kopā ar tevi aizbrauks autobusā līdz Graftonai. No turienes tu ar pirmo vilcienu dosies uz Elbeniju. Elbenijā tu pārsēdīsies vilcienā, kas iet uz Ohaijo. Viens pats. Pēc tam par tevi parūpēsies mans brālis. Es viņam šodien piezvanīšu, un viņš tevi sagaidīs. Nenopūlies ar mantu kravāšanu. Es negribu, lai kāds redzētu tevi aizbraucam no pilsētas ar koferi rokā. — Viņš atslēdza maiznīcas durvis. Tomass izgāja ārā un tūliņ samiedza acis pēcpusdienas s;mlē.

—   Pagaidi tepat, — Džordeiks sacīja, — nosūtīšu tavu brāli lejā. Nebūtu nekāda prieka piedzīvot mātes atvadu vaimanas. — Viņš noslēdza maiznīcas durvis un iekliboja mājā.

Tikai tad, kad tēvs bija aizgājis, Tomass aptaustīja sāpīgi jutīgo, pietūkušo vaigu.

VIII

Pēc desmit minūtēm Džordeiks atgriezās kopā ar Rūdolfu. Tomass stāvēja, atspiedies pret maiznīcas logu, un mierīgi raudzījās uz ielas otru pusi. Rūdolfs nesa uz rokas Tomasa vienīgā — zaļgansvltrotā uzvalka žaketi. Uzvalks bija pirkts pirms diviem gadiem un krietni apaudzis. Uzvilcis žaketi, viņš nevarēja brīvi pakustināt plecus, un piedurknes bija par īsu un par šauru.

Rūdolfs izskatījās apjucis un iepleta platas acis, kad ieraudzīja Tomasa uzblīdušo vaigu. Tēvs bija izskatījies gluži slims. Zem viņa tumšās sejas ādas pletās zaļgans bālums un acis bija pietūkušas. Viens belziens, nodomāja Toms, un paskat, kas ar viņu notiek.

—   Rūdolfs zina, kas darāms, — Džordeiks sacīja, — es viņam iedevu naudu. Viņš tev nopirks biļeti līdz Klīvlendai. Te būs onkuļa adrese, — viņš pasniedza Tomasam papīra strēmeli.

Es kāpju augšup pa sabiedrības kāpnēm, Tomass domāja, man arī uzgadījies onkulis, kas var paglābt vajadzības brīdī. Sauciet mani par Tinkeru.

—   Nu, sāc kustēt! — Džordeiks noteica. — Un proties turēt muti.

Zēni gāja pa ielu projām. Džordeiks viņus vēroja, juzdams asinis pulsējam deniņos, kur bija trāpījusi Tomasa dūre, un acīm priekšā aizmetās migla. It kā caur dūmaku viņš redzēja aizejam savus dēlus pa nabagu kvartāla tukšo ielu: viens — slaids un garš, glīti apģērbies pelēkās vilnas flaneļa biksēs un tumšzilā bleizerā, otrs augumā gandrīz tāds pats, tikai druknāks un, šaurajā svārciņā iespīlēts, izskatījās kā bērns. Kad zēni pazuda aiz stūra, Džordeiks pagriezās un aizgāja uz otru pusi — uz upmalu. Sopēcpusdien viņam vajadzēja palikt vienatnē. Brālim varēs piezvanīt vēlāk. Brālis un viņa sieva ir pietiekami ļempauši, lai pieņemtu tā vīra dēlu, kurš bija viņus, tā sakot, ar kājas spērienu izvadījis no mājām un pat nebija pateicies par ziemsvētku kartīti, ko varēja uzskatīt par vienīgo apliecinājumu tam, ka divi vīri, kas pirms daudziem gadiem piedzimuši un uzauguši zem viena jumta Ķelnē, bet dzīvoja katrs savā malā Amerikā, īstenībā bija brāļi. Viņš bezmaz vai dzirdēja brāli bilstam savai resnajai sievai neiedomājami vāciski skanošā angļu valodā: «Ko tur galu galā būs darīt? Asinis ir biezākas par ūdeni.»

—   Kas, velns parāvis, īsti noticis? — Rūdolfs jautāja, tiklīdz tēvs viņus vairs nevarēja saredzēt.

—   Nekas, — Tomass atteica.

—  Viņš ir tev iesitis, — Rūdolfs sacīja, — uz tavu vaigu bail paskatīties.

—   Sitiens bija baigs, — Tomass zobgalīgi noteica, — viņam derētu sacensties par meistartitulu.

—   Augšā uznācis, viņš izskatījās kā sadauzīts, — Rūdolfs piebilda.

—   Es viņam arī vienreiz ievilku. — Tomass atcerēdamies pasmīkņaja.

—   Tu viņam iesiti?

—   Kādēļ gan ne? — Tomass jautāja. — Priekš kā tad cilvēkiem ir tevi?

—   Jēziņ! Un tu vēl esi dzīvs?

—   Dzīvs gan, — Tomass atteica.

—   Nebrīnos, ka viņš grib tikt no tevis vaļā, — Rūdolfs nogrozīja galvu._ Viņš dusmojās uz Tomasu. Tomasa dēļ viņam izjuka satikšanās ar Džūliju. Viņam būtu gribējies apmest'līkumu gar Džūlijas māju — ceļā uz autoostu tā atradās tikai pāris ielu sānis —, bet tēvs tika piekodinājis, lai Tomass nekavējoties atstajot pilsētu, turklāt tā, ka neviens to neievērotu. — Ko tu tomēr esi savārījis?

—   Esmu brašs, normāls, karstasinīgs amerikāņu zēns.

—   Tur jābūt kaut kam nāvīgi nopietnam, — Rūdolfs prātoja. — Viņš man iedeva piecdesmit dolāru dzelzceļa biļetei. Ja viņš šķiras no piecdesmitnieka, tad tam jābūt kaut kam graujošam.

—   Ir atklājies, ka es spiegoju japāņu labā, — Tomass maigā balsī paskaidroja.

—   Ķēms kas ķēms, — Rūdolfs noteica, un atlikušo ceļa gabalu līdz autoostai viņi nogāja klusēdami.

No Graftonas autobusa viņi izkāpa pie pašas dzelzceļa stacijas, un Tomass apsēdās nelielajā parkā koka paēnā, kamēr Rūdolfs iegāja stacijā pēc biļetes. Nākamais vilciens uz Elbeniju atgāja pēc piecpadsmit minūtēm, un Rūdolfs nopirka biļeti no pagalam krunkaina vīriņa, kas ar zaļu saules aizsegu uz pieres sēdēja pie kases lodziņa. Viņš nopirka biļeti tūliņ cauri līdz Klīvlendai. Tēvs bija teicis, ka nevēloties, lai kādam kļūtu zināms Tomasa ceļa galamērķis, tādēļ Elbenijas stacijā Tomasam pašam vajadzēs iegādāties biļeti tālākajam braucienam.

Saņemot naudas atlikumu, Rūdolfam radās pēkšņa vēlēšanās nopirkt otru biļeti sev pašam. Pretējā virzienā. Uz Ņujorku. Kādēļ lai Tomasam pirmajam laimējas aizkļūt no mājām? Bet viņš, protams, biļeti uz Ņujorku nenopirka. Viņš izgāja no stacijas, pagāja garām 1939. gada modeļa taksometriem, kuru šoferi mašīnās snauda, gaidīdami vilcienu pienākšanu. Tomass sēdēja uz sola koka paēnā, kājas uz priekšu izstiepis, ar papēžiem ieurbies panīkušajā maurā. Viņš izskatījās nesteidzīgs un tik mierīgs, it kā viņa dzīvē nekas īpašs nebūtu noticis.

Rūdolfs pameta skatienu visapkārt, lai pārliecinātos, ka neviens viņus nenovēro.

—   5e tava biļete, — viņš sacīja, sniegdams to Tomasam, kurš laiski paskatījās uz biļeti. — Bāz kabatā, bāz kabatā, — Rūdolfs

skubināja, — un te ir atlikums no piecdesmit dolāriem. Četrdesmit divi piecdesmit. Biļetei uz Klīvlendu. Man liekas, tev tur laba daļa paliks pāri.

Tomass naudu nepārskaitītu iebāza kabatā. — Vecais gan būs svīdis asinis, — viņš ierunājās, — kad izvilka šito no slēptuves. Vai tu redzēji, kur viņš to žūksni glabā?

—   Nē.

—   Zel gan. Es būtu varējis kada tumša naktī iegriezties un to podu izcelt. Bet tu jau man tikpat neteiktu, ja arī zinātu. Pazīstu savu brāli Rūdolfu.

Viņi vēroja piebraucam apvidus mašīnu, kurai pie stūres sēdēja meitene, bet tai blakus gaisa spēku leitnants. Abi izkāpa no mašīnas un aizgāja ēnā zem stacijas perona jumta. Tur viņi apstājās un skūpstījās. .Meitenei bija mugurā palsi zila kleita, ko vasaras vējš plivināja viņai ap kājām. Leitnants bija gara auguma un tumši iededzis, it kā būtu uzturējies tuksnesī. Viņa zaļo formas svārku greznoja ordeņi un dienesta atšķirības zīmes, un rokā viņam bija līdz pēdējai iespējai piestūķēta lidsoma. Vērojot pārīti, Rūdolfam ausīs ieskanējās tūkstošiem lidmašīnu motoru rēkoņa svešzemju debesīs. Atkal viņš sajuta dzēlienu sirdī, ka piedzimis pārāk vēlu un nav ticis karā.

—   Skūpsti mani, mīlulīt, es bombardēju Tokiju! — sacīja Tomass.

—   Ko tu, velns parāvis, āksties! — Rūdolfs sacīja.

—   Vai esi kādreiz gulējis ar sievieti? — Tomass apvaicājās.

Sī atbalss tēva jautājumam todien, kad tēvs iecirta mis Leno

pļauku, Rūdolfu apmulsināja. — Kāda tev daļa?

Tomass paraustīja plecus, noskatīdamies pakaļ lidotājam un meitenei, kas iegāja pa stacijas atvērtajām durvīm. — Nekāda. Es tikai iedomājos, ka aizbraucu uz ilgu laiku un varbūt mums vajadzētu tā sirsnīgāk izrunāties.

—   Nu, ja jau tev tas jāzina, — nē, — Rūdolfs negribīgi atteica.

—   Tā jau domāju, — Tomass sacīja. — Makinlija ielā ir Alises nams, tur tu par piecām naudiņām vari saņemt pieklājīgu pakalpojumu. Saki, ka brālis tevi sūta.

—   Gan es pats par sevi parūpēšos, — Rūdolfs noteica. Viņš par Tomasu bija gadu vecāks, bet brālis vienmēr piespieda viņu justies kā puišelim.

—   Mūsu mīļotā māsiņa gan savu daļu saņem regulāri, — Tomass sacīja. — Vai tu to zināji?

—   Tā ir viņas darīšana. — Bet Rūdolfs jutās satriekts. Grētiņa bija tik tira, tik jauka, tik pieklājīga. Viņš nespēja māsu iedomāties dzimumsakaru pinekļos.

—   Vai tu zini, ar ko vina satiekas?

—   Nē.

—   Ar Teodoru Boilenu, — Tomass sacīja. — Kā tev patīk tik •smalks pielūdzējs?

—   Kā tu to zini? — Rūdolfs bija pārliecināts, ka Tomass melo.

—    Es biju kalnā, — Tomass sacīja, — un noskatījos pa logu. Sis nonāca lejā viesistabā galīgi pliks, un tā būšana viņam nokarājās līdz ceļiem, gatavais ērzelis; viņš sajauca viskiju divās glāzēs un sauca uz otro stāvu: «Grētiņ, tu nāksi lejā, vai uznest dzeramo tev augšā?» — Tomass svepstēja, imitēdams Boilenu.

—  Vai viņa nonāca lejā? — Rūdolfs turpinājumu nevēlējās dzirdēt.

—   Nē. Nē, man šķiet, viņa jutās itin labi turpat, kur atradās.

—   Tad jau tu nemaz neredzēji, ar ko viņš runāja, — Rūdolfs meklēja glābiņu loģikā, lai aizsargātu māsu. — Tā taču varēja būt pavisam cita sieviete.

—   Vai tu Portfilipā zini daudz Grētiņu? — Tomass jautāja.

—   Bez tam Klods Tinkers bija redzējis viņus Boilena mašīnā uzbraucam kalnā. Viņa tiekas ar šo pie Bernsteina veikala, kad visi domā, ka viņa ir hospitālī. Varbūt arī Boilens ir ievainots karā. Spāņu-amerikāņu karā.

—   Jēziņ! — Rūdolfs iesaucās. — Ar tādu neglītu veci kā Boilensl — Ja Grētiņa tiktos ar kādu, līdzīgu jaunajam leitnantam, kurš tikko bija iegājis stacijā, viņš to joprojām uzskatītu par savu māsu.

—   Gan jau viņai no tā kaut kas tiek, — Tomass bezrūpīgi atteica, — pajautā kādreiz.

—   Vai tu esi viņai sacījis, ka zini?

—   Nē. Lai viņa mīlējās, cik uziet! Ne jau manu mantu tērē. Es tikai tāpat joka pēc aizgāju uz kalnu, — Tomass sacīja.

—   Man viņa nav nekas. Tralalā, tralalā, kā tie mazie bērniņi rodas, mammucīt?

Rūdolfs brīnījās, kā gan brālis, būdams tik jauns, jau iemācījies tik neganti nīst.

—   Ja mēs būtu itālieši vai kaut kas tamlīdzīgs, — Tomass sacīja, — piemēram, Dienvidu štatu džentlmeņi, mēs uzkāptu tai kalnā un atriebtu dzimtas negodu. Izrūnītu viņu vai nošautu, vai tamlīdzīgi. Es šogad būšu stipri aizņemts, bet, ja tu vēlies to izdarīt, es tev savu atļauju neliedzu.

—   Tu varbūt brīnīsies, — Rūdolfs sacīja, — bet es, iespējams, tiešām kaut ko izdarīšu.

—   Nešaubos, — Tomass atteica, — taču informācijas labad varu tev atklāt, ka es kaut ko jau izdarīju.

—   Ko?

Tomass pētījoši paraudzījas Rūdolfā. — Uzprasi tēvam, — viņš sacīja, — tēvs zina. — Viņš piecēlās. — Labs ir, iesim. Vilciens tūliņ būs klāt.

Viņi izgāja uz perona. Leitnants un meitene atkal skūpstījāsVarbūt viņš nekad vairs neatgriezīsies, varbūt tas ir viņu pēdējais skūpsts; Dienvidjūras salās galu galā vēl karo, vēl taču notiek cīņas ar japāņiem. Meitene skūpstīja leitnantu un raudāja, un viņš ar brīvo roku mierinādams glāstīja viņai muguru. Rūdolfs iedomājās, vai būs reiz kāda meitene, kas raudās uz stacijas perona, ja viņam vajadzēs no tās šķirties.

Putekļu mākonī tinies, stacijā ieslīdēja vilciens. Tomass uzlēca uz vagona kāpšļa.

—   Paklau, — Rūdolfs sacīja, — ja tu ko vēlies no mājām,, atraksti. Es kaut kā lūkošu tev aizsūtīt.

—   No tām mājām man nevajag nekā, — Tomass atteica. Viņa dumpīgums bija atklāts un bez kompromisa. Vēl neizveidojusies bērnišķīgā seja šķita līksma, it kā viņš dotos uz cirku.

—   Labi, — Rūdolfs slābani atteica. — Laimīgu ceļul — Laf nu kā, Tomass bija viņa brālis, un dievs vien zina, kad viņi atkal redzēsies.

—   Apsveicu! — Tomass sacīja. — Tagad visa gulta piederēs tev vienam pašam. Tev nevajadzēs vairs šņaukāties, ka es smirdu kā meža zvērs. Neaizmirsti vakaros uzvilkt pidžamu.

Sevi neatklājis, noslēgts līdz pašam pēdējam mirklim, viņš, atpakaļ neatskatīdamies, iekāpa vagonā. Vilciens sāka iet, un Rūdolfs redzēja leitnantu stāvam pie vaļēja loga un mājam meitenei, kas skrēja pa peronu vilcienam blakus.

Vilciens uzņēma ātrumu, un meitene palika stāvam. Tad viņa pamanīja, ka Rūdolfs viņu vēro, un nolieca galvu, lai noslēptu atklātībai savas sāpes un mīlu. Viņa pagriezās un aizsteidzās; kleita vējā noplīvoja ap viņas augumu. Karavīra līgava.

Rūdolfs aizgāja atpakaļ uz parku un vēlreiz apsēdās uz tā paša sola, gaidīdams autobusu atpakaļ uz Portfilipu.

Kāda nolādēta dzimšanas diena!

IX

Grētiņa lika mantas koferī. Tas bija liels, nobružāts, četrstūrains kartona šausmonis ar dzelteniem raibumiem un misiņa slēdžiem, kurā pirms daudziem gadiem uz Portfilipu bija atvests viņas mātes pūrs. Grētiņa vēl nekad nebija nakti pavadījusi ārpus mājām, tādēļ viņai arī nebija pašai savas ceļasomas. Kad tēvs pēc sarunas ar Tinkeriem bija uznācis augšā, lai pavēstītu, ka Toms uz ilgu laiku dosies projām, Grētiņa izlēma, ko darīt, un uzkapa bēniņos, kur stāvēja nobāztas tās' nedaudzās mantas, ko Džordeiki bija atzinuši par nevajadzīgām. Viņa atrada koferi tin nonesa to savā istabā. Māte redzēja viņu ar koferi rokā un droši vien uzminēja, ko tas nozīmē, taču neteica ne vārda. Māte nedēļām nebija ar viņu runājusi — kopš tās nakts, kad viņa ar Boilenu atgriezās no Ņujorkas. Mātei laikam likās, ka sarunājoties viņa varētu aplipt ar Grētiņas šausmīgo netikumību.

Krīzes, nezināmo konfliktu noskaņojums, dīvainā izteiksme tēva acīs, kad viņš ienāca dzīvojamā istabā un aizsauca Rūdolfu, beidzot sarosināja Grētiņu aktīvai darbībai. Aiziešanai piemērotāku dienu par šo svētdienas pēcpusdienu viņa nekad nesagaidīs.

Viņa rūpīgi pārdomāja, ko ņemt līdzi. Koferis nebija tik liels, lai paņemtu visu, kas varētu būt nepieciešams, tādēļ vajadzēja prast izraudzīties pareizās mantas, un viņa šo to izņēma ārā, lai ieliktu kaut ko citu, kas šķita noderīgāks. Viņa cerēja,i ka izdosies izkļūt no mājas, pirms atgriezīsies tēvs, tomēr bija sagatavojusies stāties tam pretim aci pret aci, pateikt, ka viņa zaudējusi vietu un brauks uz Ņujorku meklēt citu darbu. Tēva seja, kad viņš kopā ar Rūdolfu gāja lejup pa kāpnēm, bija atspoguļojies apjukums un nespēks, un viņai likās, ka šī ir vienīgā diena, kad viņa varētu tikt projām bez cīņas.

Viņa dabūja izpurināt gandrīz visas grāmatas, līdz beidzot atrada paslēpto naudu. Mātes vājprātīgā rotaļa. Pastāvēja liela iespēja, ka māte beigs dzīvi psihiatriskajā slimnīcā. Viņa cerēja, ka varbūt tad beidzot spēs just mātei līdzi.

Grētiņai bija žēl, ka būs jāaizbrauc, neatvadoties no Rūdolfa, bet sāka jau krēslot, un viņa nevēlējās nokļūt Ņujorkā pēc pus¬nakts. Viņai nebija ne jausmas, kur viņa Ņujorkā piemetīsies. Gan jau kaut kur būs atrodama Y. W. C. A.  kopmītne. Daudzas meitenes savu pirmo nakti Ņujorkā pavadījušas sliktākās vietās.

Pārlaižot skatienu noplicinātajai istabai, viņa nejuta žēluma. No tās viņa atvadījās ar vieglu sirdi. Paņēmusi iztukšoto aploksni, viņa to nolika šķērsām savā šaurajā gultiņā.

Viņa izstiepa koferi priekšnamā. Māti viņa ieraudzīja sēžam pie galda un smēķējam. Pusdienu atliekas — aizēstā zoss, atdzisušie kāposti, receklī peldošie ķiļķeni, notraipītās salvetes — vēl joprojām gulēja uz galda, tas viss tur gulēja jau stundām, kamēr māte klusēdama sēdēja un blenza sienā. Grētiņa iegāja istabā. — Mamm, — viņa sacīja, — man šķiet, ka šodien mūsu mājās ir atvadu diena. Es sakravājos un braucu projām.

Māte lēni pagrieza galvu un ar trulu skatienu pavērās uz meitu. — Brauc vien pie sava glaunā kunga, — viņa šļupstusnoteica. Viņas nicināmie vārdi bija saglabājušies no gadsimta sākuma leksikona. Viņa bija iztukšojusi abas vīna pudeles un nu bija piedzērusi. Grētiņa pirmo reizi redzēja māti piedzērušu, un viņai gandrīz sanāca smiekli.

—   Es nebraukšu ne pie viena. Mani atlaida, un es braukšu uz Ņujorku meklēt jaunu darbu. Kad būšu iekārtojusies, es atrakstīšu un paziņošu savu adresi.

—   Netikle, — māte sacīja.

Grētiņa saviebās. Kurš gan 1945. gadā teica «netikle»? Tas viņai aiziešanu padarīja vieglu, pat smieklīgu. Tomēr viņa piespiedās noskūpstīt māti uz vaiga. Ada bija raupja, plīsušu kapilāru satīklota.

—  Viltus skūpsti, — māte, stingi blenzdama, sacīja, — rozēs apslēpts duncis.

Kādas grāmatas gan māte jaunībā lasījusi!

Māte ar delnas virspusi atstūma matu šķipsnu no pieres — ar žestu, kas, šķiet, palicis nemainīgs kopš viņas divdesmit pirmā' mūža gada. Grētiņai likās, ka māte jau piedzimusi nomocīta un. pārguruši un ka tādēļ vajadzētu daudz ko viņai piedot. Mirkli viņa vilcinājās, cenzdamās atrast sevī jel kādu drusciņu pieķeršanās šai piedzērušajai sievai, kas, dūmu mākonī tīta, sēdēja pie nenokopta galda.

—   Zoss, — māte nicīgi ierunājās. — Kas gan ēd zosi?

Grētiņa bezcerīgi papurināja galvu un izgāja priekšnamā, paņēma koferi un klumburoja ar visu pa kāpnēm lejup. Lejā viņa atslēdza durvis un pārstūma koferi pāri slieksnim uz ielas. Saule pašlaik rietēja un ēnas uz ielas tumsa mēļas un indigozilas. Tai mirklī, kad viņa pacēla koferi, iedegās spuldzes — dzeltenbālas spuldzes, īstenībā par agru un bez vajadzības.

Tad viņa ieraudzīja Rūdolfu steidzamies uz māju pusi. Viņš bija viens pats. Viņa nolika koferi zemē un gaidīja brāli. Kamēr viņš tuvojās, Grētiņa vēroja, cik labi viņam piestāv bleizers, cik glīts viņš izskatās, un priecājās, ka bija iztērējusies, bleizeru pirkdama.

Ieraudzījis māsu, Rūdolfs sāka skriet. — Uz kurieni tu? — viņš jautāja, pienācis klāt.

—  Uz Ņujorku, — vina atbildēja ikdienišķā balsī. — Brauksi līdzi?

—   Kaut es varētu! — viņš atteica.

—   Vai sameklēsi dāmai taksīti?

—   Man ar tevi jārunā.

—   Tikai ne šeit, — viņa sacīja, palūkodamās uz maiznīcas logu,

—  gribu drīzāk tikt tālāk no šejienes.

— Jā, — Rūdolfs piekrita, paņemdams koferi, — šī tiešām nav īstā vieta, kur runāties.

Abi kopā viņi sāka iet pa ielu, raudzīdamies, kur atradīs taksometru. Ardiev, ardiev, Grētiņa klusībā dziedāja, kad viņi gāja garam izkārtnēm ar pazīstamajiem uzvārdiem, ardiev, Klensija autoremonta darbnīca, ardiev, Soriāno veļas mazgātava, ardiev, Fenelli lopkautuve, ardiev, A. un P. veikali, ardiev, Boltoka aptieka, ardiev, Vortona krāsu un dzelzslietu tirgotava, ardiev, Bruno frizētava, ardiev, Džardīno augļu un sakņu bode! Ardievu dziesma skanēja viņai galvā jautrā_ ritmā, kamēr viņa raiti soļoja blakus brālim, tomēr līdzi ieskanējās viegls minora apakštonis. Nav iespējams deviņpadsmit gadu vecumā šķirties no kādas vietas pavisam bez skumjām.

Divus kvartālus tālāk viņi atrada taksometru un aizbrauca uz staciju. Kamēr Grētiņa piegāja pie kases nopirkt biļeti, Rūdolfs apsēdās uz vecmodīgā kofera un domāja — tā es savā septiņpadsmitajā dzimšanas dienā atvadīdamies apbraukāju visas stacijas uz Ņujorkas Centrālās dzelzceļa līnijas.

Rūdolfu mazliet aizskāra māsas vieglā, līksmā gaita un jautrās dzirkstis viņas acīs. Galu galā Grētiņa taču neatstāja tikai tēva mājas, bet atstāja arī viņu. Kopš Rūdolfs zināja, ka māsa ielaidušies ar vīrieti, viņš lāgā nesaprata, kā izturēties. Lai viņa mile jas, cik uziet! Viņam jāatrod melodiskāks izteiksmes veids.

Grētiņa paraustīja viņu aiz piedurknes. — Vilciens aties tikai pēc pusstundas, — viņa sacīja. — Man gribas iedzert. Pasvinēsim. Noliec koferi bagāžas glabātavā, un aiziesim otrpus ielai uz restorānu.

Rūdolfs paņēma koferi. — Es to nesīšu līdzi, — viņš teica,

—   bagāžas glabātavā par bagāžu jāmaksā desmit centi.

— Būsim vienreiz lielmaņi, — Grētiņa smējās. — Šķiedīsim ■mantojumu. Lai nauda ripo!

Saņemdams bagāžas kvīti, Rūdolfs prātoja, vai tikai Grētiņa nav visu pēcpusdienu dzērusi.

Bārs bija tukšs, tikai divi kareivji netālu no durvīm saīguši blenza ar karalaika alu pildītos kausos. Bārs bija tumšs un vēss, un viņi varēja pa logu nolūkoties uz staciju un tās ugunīm, kas mirguļoja krēslā. Viņi apsēdās pie galdiņa telpas dibenā, un, kad bārmenis, rokas priekšautā slaucīdams, pienāca pie viņiem, Grētiņa enerģiski pasūtīja:

' — Divus «Black and White», lūdzu, un sodu.

Bārmenis nejautāja, vai viņiem ir pilni astoņpadsmit gadL Grētiņa bija pasūtījusi dzērienu tā, it kā visu mūžu būtu pavadījusi bāros, dzerdama viskiju ar sodu.

Rūdolfam īstenībā labāk būtu gribējies glāzi kokakolas. Pēcpusdienā jau tā bija piedzīvots pārāk daudz.

Grētiņa viņam viegli ieknieba vaigā. — Netaisi tik drūmu ģīmi, — viņa sacīja, — tev taču ir dzimšanas diena!

—   Jāā, — viņš atteica.

—   Kādēļ tētis aizsūtīja Tomiju projām?

—  Nezinu. Ne viens, ne otrs man to nepateica. Atgadījies kaut kas sakarā ar Tinkeriem. Tomijs iesitis tēvam. To es zinu.

—   Ooo… — Grētiņa klusi izdvesa. — Ir gan dieniņa, ko?

—   Ir, tiešām ir, — Rūdolfs piekrita. Viņa nemaz nezina, cik šī diena nozīmīga, viņš nodomāja, atcerēdamies, ko Toms pirms brīža bija pastāstījis par māsu. Pienāca bārmenis ar viskiju un sodas šifonu. — Ne pārāk daudz sodas, lūdzu, — sacīja Grētiņa.

Bārmenis iešļāca mazliet sodasūdens Grētiņas glāzē. — Un jums? — viņš pacēla šifonu virs Rūdolfa glāzes.

—  Tāpat, — sacīja Rūdolfs, izlikdamies, ka viņam jau sen ir astoņpadsmit.

Grētiņa pacēla glāzi. — Uz Portfilipas sabiedrības zieda — Džordeiku ģimenes veselību! — viņa sacīja.

Viņi dzēra. Rūdolfam viskijs vēl nebija iegaršojies. Grētiņa izdzēra glāzi tik strauji, it kā gribētos drīzāk tikt vēl pie otras, pirms pienāks vilciens.

—  Kas par ģimeni, — viņa nogrozīja galvu, — slavena Džordeiku oriģinālmūmiju kolekcija! Kālab tu negribi sēsties kopā ar mani vilcienā un pārcelties uz Ņujorku?

—   Tu gluži labi zini, ka es to nevaru, — viņš atteica.

—   Es arī domāju, ka nevaru, — viņa sacīja, — un tomēr tagad to daru.

—   Kādēļ?

—   Kādēļ — ko?

—   Kādēļ tu brauc projām? Kas noticis?

—   Daudz kas, — viņa nenoteikti atbildēja. Un iedzēra lielu malku viskija. — Galvenokārt viena vīrieša dēļ. — Viņa izaicinoši palūkojās brālī: — Viens vīrietis grib mani apprecēt.

—   Kas? Boilens?

Acis viņai iepletās, kļuva krēslainaja kroga istaba pavisam tumšas. — Kā tu zini?

—   Tomijs man pateica.

—   Kā viņš to zina?

Lai iet, kādēļ gan ne, viņš nodomāja. Viņa pati uzprasīja. Greizsirdība un kauns radīja Rūdolfā vēlēšanos māsu sāpināt: — Viņš bija kalnā un skatījās pa logu.

—   Ko tad viņš tur redzēja? — viņa dzedri jautāja.

—   Boilenu. Kailu.

—    Nabaga Tomijs,_ no tā viņam liela prieka nebija! — viņa iesmejās. Smiekli skanēja skadri. — No Tedija Boilena nav daudz ko redzēt. Vai Tomijam laimējās arī mani redzēt kailu?

—   Nē.

—  Žēl, — viņa noteica. — Tad tas kāpiens kalnā vismaz būtu bijis pūliņu vērts. — Māsas būtnē viņš izjuta kaut ko asu, vēlēšanos pašai sevi mocīt, ko līdz šim nekad nebija manījis. — Kā viņš zināja, ka tur atrodos es?

—   Boilens esot saucis uz otro stāvu, vai tu gribot, lai viņš dzeramo nes augšā.

—   Ak tā, — viņa sacīja. — Tovakar. Kādreiz es tev par to pastāstīšu. — Viņa nopētīja brāli. — Nerādi tik niknu ģīmi! Māsām piemīt tāda īpašība, ka viņas pieaug un sāk iet ar puišiem.

—   Bet Boilens, — viņš sarūgtināts sacīja, — tas vecais grausts…

—   Tik vecs viņš nemaz nav, — viņa atteica, — un tāds grausts arī ne.

—   Tev viņš patika? — Rūdolfs pratināja kā apsūdzētājs.

—   Man patika tas, — viņa teica. Viņas sejas izteiksme kļuva lietišķa. — Man tas patika labāk, nekā jebkas mūžā ir paticis.

—   Kālab tad tu mūc projām?

—    Ja es paliktu šeit ilgāk, viss beigtos ar to, ka es viņu apprecētu. Bet Tedijs Boilens nav piemērots vīrs tavai šķīstajai, skaistajai māsiņai. Sarežģīti, vai ne? Vai tev arī dzīvē ir sarežģījumi? Vai tu krūtīs auklē kādu tumšu, grēcīgu kaislību? Vai ir kāda pieaugusi sieviete, kuru tu apciemo, kamēr vīrs darbā, kāda …

—   Nezobojies par mani, — viņš sacīja.

—   Piedod. — Viņa noglauda brāļa roku, tad pamāja bārmenim. Kad tas pienāca, viņa sacīja: — Vēlreiz to pašu, lūdzu. — Kamēr bārmenis aizgāja piepildīt glāzes, viņa teica: — Kad es gāju projām, mamma bija piedzērusi. Bija izdzērusi visu tavu dzimšanas dienas vīnu. Tā jēra asinis. Tas ir viss, kas šai ģimenei vajadzīgs … — viņa runāja tā, it kā runātu par svešu ļaužu dīvainībām. — Piedzērusi, galīgi jukusi veca dāma. Viņa mani nosauca par netikli. — Grētiņa iesmējās. — Mīļi pēdējie atvadu vārdi meitai, kas aizbrauc uz lielpilsētu. Ej projām! — viņa asi izsaucās. — Ej projām, iekams viņi tevi nav padarījuši par pilnīgu kropli! Ej projām no mājas, kur nevienam nav draugu, kur durvju zvans mūžam klusē!

—   Es nejūtos kā kroplis, — viņš sacīja.

—   Netēlo, brālīt! — Tas bija atklāts naidīgums. — Mani tis nepiemu)ķosi. Tu esi visiem mīļpuisītis, un būtībā tev nav ne silts, ne auksts, vai pārējā pasaule dzīvo vai mirst. Ja tā nav kroplība, tad sēdini mani kaut šodien invalīda ratiņos.

Bārmenis atgriezās, nolika viņai priekšā glāzi, kuru līdz pusei piepildīja ar sodasūdeni.

—  Velns parāvis, — sacīja Rūdolfs pieceldamies, — ja tu tā domā par mani, tad nav nekādas jēgas te nīkt. Tev manis nevajag.

—   Ne, nevajag, — viņa atteica.

—   Te būs tava bagāžas kvīts, — viņš pasniedza viņai kvīti.

—  Paldies, — viņa sausi atteica. — Tu savu šāsdienas labo darbu esi paveicis. Es savējo arī.

Rūdolfs atstāja viņu sēžam bārā un dzeram otru glāzi viskija;, burvīgā, ovālā seja ar pietvīkušiem vaigiem, mirdzošās acis, platā mute, dzīvīga, skaista, alkaina, rūgta; viņa atradās jau tūkstošiem jūdžu tālu no sasmakušā dzīvokļa virs maiznīcas, no tēva un matēs, no brāļiem, no sava mīļākā, viņa bija ceļā uz pilsētu, kas ik gadu aprij miljonu meiteņu.

Viņš lēnām gāja uz mājām, acīs viņam sakāpa asaras žēlumā pašam par sevi. Viņiem bija taisnība — taisnība viņiem bija, brālim un māsai; viņu'spriedums bija pareizs. Viņam jāmainās. Bet kā lai mainās, ko lai apmaina? Savus gēnus, savas hromosomas, savu zodiaka zīmi?

Tuvojoties Vanderhofa ielai, viņš apstājās. Neciešami būtu pašreiz atgriezties mājās. Viņš negribēja redzēt piedzērušo māti, negribēja redzēt apjukušo, naida pilno skatienu — kā ļaunu slimību — tēva acīs. Viņš gāja lejā uz upmalu. Debesīs vēl blāzmoja vājš saulrieta atspulgs, un upe plūda kā izkusis tērauds, no tās cēlās dvaka kā no dziļa, dzestra pagraba, kas izrakts kaļķa zemē. Viņš apsēdās pussabrukušajā laivu piestātnē pie vecās'noliktavas, kur tēvs glabāja laivu, un raudzījās uz pretējo krastu.

Tālumā varēja redzēt kaut ko kustamies. Ta bija viņa teva mazā sacīkšu laiva; airi cilājās niknā, vienmērīgā ritma, šķeldami ūdeni pret straumi.

Viņam ienāca prātā, ka tēvs nogalinājis divus cilvēkus — vienu ar nazi, otru ar durkli.

Viņš jutās iztukšots un salauzts. Izdzertais viskijs svilināja pakrūtē, un mutē bija skābena garša.

So dzimšanas dienu es neaizmirsīšu, viņš domaja.

Merija Džordeika sēdēja dzīvojamā istabā — tumsā, dūmu ur® zoss cepeša smakā. Viņa to nemanīja, tāpat nemanīja arī etiķaino aromu, kas plūda no kāpostiem izrakātajā cepešbļodā. Divi ir projām, viņa domāja, kauslis un netikle. Tagad man palicis tikai Rūdolfs, līksmoja viņas apreibušais prāts. Un, ja nu vēl saceltos vētra un nogremdētu laivu tālu, tālu saltajā upē, kas tā garc butu par brīnišķīgu dienu!

7. nodaļa

Pie darbnīcas atskanēja automobiļa signālpūtiens, un Toms izlīda no forda apakšas, kur bija strādājis remontbedrē, noslaucīja rokas lupatā un izgāja ārā, kur oldsmobilis bija piestājis pie viena no benzīna sūkņiem.

— Uzpildi! — sacīja misters Herberts. Tas bija pastāvīgs klients, nekustamu īpašumu mākleris, kas par zemām karalaika cenām bija iepircis nomaļus zemes gabalus netālu no autoremonta darbnīcas un gaidīja pēckara bumu. Tagad, pēc Japānas kapitulācijas, viņa mašīna bieži apstājās pie remontdarbnīcas. Benzīnu viņš allaž pirka pie Džordeika, izmantodams «melnā tirgus» talonus, ko Harolds Džordeiks viņam pārdeva.

Tomass atskrūvēja benzīna tvertnes vāciņu un uzpildīja tvertni, visu laiku turēdams pirkstu uz šļūtenes uzgaļa kloķīša. Bija karsta pēcpusdiena, un, benzīnam plūstot, varēja saredzēt tvaikus, kas cēlās no tvertnes. Tomass aizgrieza galvu, lai nebūtu tie jāieelpo. No šī darba viņam katru vakaru sāpēja galva. Karš beidzies, viņš domāja, bet vācieši man uzbrūk ar ķīmiskām kaujasvielām. Tēvabrāli viņš uzskatīja par vācieti, kaut gan pats savu tēvu nekad netika par tādu uzskatījis. Protams, akcents un abas palsi gaišmatainās meitenes, kas svētku dienās valkāja bavāriešu tautastērpiem līdzīgas kleitas, un smagā barība — desas, kūpināta cūkgaļa un skābie kāposti, — un Vāgnera un Sūberta dziesmas, kas bez mitas tika spēlētas atskaņotājā, jo misis Džordeika mīlēja mūziku. Tante Elza — tā viņa Tomasam bija vēlējusi sevi uzrunāt.

Tomass bija darbnīcā viens pats. Mehāniķis Koins šonedēļ slimoja, bet otrs strādnieks bija izsaukts pie klienta. Pulkstenis rādīja otro pēcpusdienas stundu, un Harolds Džordeiks vēl mājās ēda pusdienas. Marinētas gaļas cepetis ar ķiļķeniem, trīs pudeles «Mvller's Hing Life» alus un diendusa kopā ar resno sievu augšstāvā platajā laulības gultā, lai nodrošinātos pret pārpūli un priekšlaicīgu infarktu. Tomass priecājās, ka kalpone viņam pusdienām līdzi uz darbu papīra kulītē ielikusi divas sviestmaizes un dažus augļus, ko viņš varēja apēst turpat darbnīcā. Pietika jau ar to, ka viņam bija jādzīvo tēvoča mājā mazītiņajā bēniņu kambarītī, saules piekarsētā būcenī, kur viņš augu nakti mirka sviedros. Piecpadsmit dolāru nedēļā. Tēvocis Harolds prata izsist sev peļņu no Portfilipā liesmojušā krusta.

Mazliet benzīna pārlija pāri, un Tomass, pakāris šļūteni un aizskrūvējis tvertni, noslaucīja benzīna šļakatas no pakaļējā dubļu aizsarga. Viņš nomazgāja arī mašīnas priekšējo stiklu un no mistera Herberta, kurš parasti deva desmit centus dzeramnaudas,' iekasēja četrus dolārus un trīsdesmit centus.

— Paldies! — Tomass noteica labi tēlotā pateicībā un noskatījās pakaļ mašīnai, kas aizbrauca uz pilsētu. Džordeika remontdarbnīca atradās pilsētas nomalē, tādēļ iznāca diezgan daudz darba ari ar garāmbraucošajām mašīnām. Tomass pabeidza ieeļļot fordu un brītiņu bija brīvs, kaut gan tēvocis, ja vien būtu uz vietas, viņam darbu atrastu. Droši vien liktu uzmazgāt tualetes telpas va'i nospodrināt hromniķeļa detaļas jau tā mirdzošajām karosērijām lietoto automobiļu parkā. Tomass turpretī laiski apsvēra iespēju iztīrīt kasi un laisties lapās. Viņš nospieda kases atsperi un palūkojās atvilktnē. Kopā ar mistera Herberta četriem dolāriem un trīsdesmit centiem tur bija tieši desmit dolāri un trīsdesmit centi. Tēvocis Harolds pirms došanās pusdienās bija savācis priekšpusdienā ieņemto naudu, atstājot kasē tikai piecas dolāru banknotes un vienu dolāru sīknaudā, ja ievajadzētos kādam izdot. Tēvocis Harolds nebūtu kļuvis par remontdarbnīcas, lietoto automobiļu parka un benzīna uzpildes stacijas īpašnieku, ja butu neuzmanīgi apgājies ar naudu. _

Tomass vēl nebija ēdis, tādēļ paņēma sviestmaižu kulīti, izgāja no darbnīcas, atsēdās ēnā pie sienas uz veca, sagrabējuša krēsla un noskatījās garāmbraucošajās mašīnās. Skats bija diezgan tīkams. Pa diagonāli novietotās lietotās mašīnas, virs tam reklāmas transparenti košās, jautrās krāsās diez kāpēc rosināja domas par jūrasbraucieniem. Tālāk aiz kokmateriālu laukuma viņpus ceļa pletās dzeltenīgi un zaļi_ tīrumi. Ja sēdēj a_ mierīgi, tad arī karstums nelikās mokošs, un tēvoča Harolda atbutne vien jau radīja Tomasam labsajūtu.

Vispār viņš šai pilsētiņā nejutās nelaimīgs. Ehzija Ohaijo latā bija mazāka par Portfilipu, taču saimnieciski turīgākā, nebija graustu rajonu un tās panīkuma atmosfēras, ko Tomass mājās bija uzskatījis par dzīves sastāvdaļu. Netālu no pilsētiņas bija neliels ezers, turpat divas viesnīcas, kas darbojās tikai vasarā, unvasarnīciņas, kas piederēja Klīvlendas iedzīvotājiem, tādēļ pilsētai piemita kūrorta spodrība, tur bija labi veikali un restorāni, tika rīkotas dažādas izpriecas — šķirnes zirgu izstādes un regates nelielām buru laivām. Likās, ka Elīzijā visi ir naudīgi, un tā nu bija būtiska atšķirība no Portfilipas.

Tomass iebāza roku kulītē un izvilka sviestmaizi. Tā bija kārtīgi ietīta pergamentpapīrā. Sviestmaize sastāvēja no šķiņķa, salātlapas un tomāta uz plānas rudzu maizes šķēles un bija bagātīgi pārlieta ar majonēzi. Nesen Klotilde, Džordeiku kalpone, bija sākusi viņu lutināt ar brīnišķīgām sviestmaizēm, ik dienu citādām, kas ļoti atšķīrās no biezajām, ar Boloņas desu apliktajām rikām pirmajās nedēļās. Toms mazliet nokaunējās, redzēdams, cik netīri ir viņa nagi un cik eļļainas rokas, kas turēja krāšņo sviestmaizi. Labi, ka Klotilde neredzēja, kā viņš ēd viņas gatavotās sviestmaizes. Klotilde bija jauka gadus divdesmit piecus veca Kanādas francūziete, kas strādāja no septiņiem rītā līdz deviņiem vakarā ar brīvu pēcpusdienu ik otrajā svētdienā. Viņai bija skumjas, tumšas acis un melni mati. Viņas blāvā, tumšā sejas āda neglābjami nostādīja viņu uz zemākas sabiedrības pakāpes nekā izaicinoši blondos Džordeikus, it kā viņa būtu piedzimusi, lai kļūtu par šās ģimenes kalponi.

Viņa bija arī pasākusi atstāt Tomam virtuvē uz galda gabalu plātsmaizes, kad viņš pēc vakariņām bija aizgājis klaiņot pa pilsētu. Tēvocis Harolds un tante Elza tāpat nespēja viņu noturēt vakaros mājās, kā nebija spējuši vecāki. Viņam vajadzēja klaiņot. Nakts viņu darīja nemierīgu. Neko lielu viņš neuzsāka, lāgiem pilsētas apgaismotajā parkā uzspēlēja bumbu, aizgāja kādreiz uz kino un pēc tam izdzēra glāzi limonādes, bija atradis arī meitenes. Viņš nemeklēja draugus, kas varētu uzdot nepatīkamus jautājumus par Portfilipu, centās pret visiem izturēties pieklājīgi, kopš ierašanās pilsētā nebija vēl ne reizi kāvies. Līdz turpmākajam viņš nevēlējās iekulties jaunās nepatikšanās. Atrasties tālu no pakļautības mātei un tēvam bija īsta svētība, un iespēja nedzīvot vienā mājā un negulēt vienā gultā ar brāli Rūdolfu nozīmēja atpūtu nerviem. Tāpat liels atvieglojums bija tas, ka nevajadzēja iet skolā. Nekādas vainas nebija arī darbam garāžā, kaut gan tēvocis Harolds prata kļūt gaužām apnicīgs, pastāvīgi kaut ko aizrādīdams un likdamies ar visu neapmierināts. Tante Elza rūpējās par viņu kā klukste par cālēnu, izdzirdīja viņam glāzēm apelsīnu sulas, uzskatīdama viņa iztrenēto kalsnumu par vājumu, kas radies no nepietiekamas barības. Kaut arī bija truli, viņi gribēja vienīgi labu. Abas mazās meitenes turējās no viņa savrup.

Neviens no abiem vecākajiem Džordeikiem nezināja, kādēļ viņš izraidīts no mājām. Tēvocis Harolds gan bija izmēģinājies to izdibināt, bet Tomass atbildēja visai neskaidri, pateica tikai, ka viņš skolā slikti mācījies, tas tiešām atbilda patiesībai, un ka, pēc tēva domām, būtu labāk, ja viņš nedzīvotu vecāku mājās un iemācītos pats pelnīt naudu. Tēvocis Harolds atzina, ka no morālā viedokļa ir pareizi sūtīt dēlu pasaulē, lai tas pats pelnītu sev iztiku. Viņš tikai brīnījās, ka Tomass nesaņem no mājām nevienu vēstuli un ka pēc telefona sarunas tajā pēcpusdienā, kad Aksels viņam paziņoja, ka Tomass dodas ceļā, sakari ar Portfilipu bija pilnīgi pārtrūkuši. Harolds Džordeiks pats bija īsts ģimenes cilvēks, kas neprātīgi mīlēja abas meitas un izšķērdīgi apdāvināja sievu, kuras nauda viņam bija devusi iespēju iekārtot ienesīgu uzņēmumu Elīzijā. Runādams ar Tomu par Akselu, viņš visnotaļ nopūtās par brāļu temperamenta nesaskanību. — Man liekas, Tom, — tēvocis Harolds reiz teica, — visam pamatā ir ievainojums. Tavs tēvs to ļoti smagi pārdzīvoja. Tas viņu padarīja tik drūmu. It kā pirms viņa neviens nebūtu ticis ievainots.

Taču vienā punktā viņa domas saskanēja ar Aksela Džordeika koncepciju. Arī viņš uzskatīja, ka vāciešos iemīt kaut kas bērnišķīgs, kas viņus spiež allaž no jauna izraisīt karus. — Viņiem tikai vajag izdzirdēt orķestri spēlējam — un viņi jau maršē. Kas tur par jaukumu? — viņš brīnījās. — Lampačot draņķa laikā un klausīties, kā seržants tev uzbļauj, gulēt dubļos, ja var gulēt blakus sievai mīkstā, siltā gultā, ļaut, lai uz tevi šauj cilvēki, kurus tu nekad neesi pazinis, un beigu beigās, ja tev laimējies, tu pārnāc mājās noskrandušā mundierī un tev nepieder ne naktspods. Tādam lielrūpniekam kā Krups jau nekas nekait; tas taisa lielgabalus un būvē karakuģus, bet mazajam cilvēkam… — Viņš paraustīja plecus. — Staļingrada. Kam tā bija vajadzīga? — Par spīti savam vāciskumam, viņš nepiedalījās nevienā vācamerikāņu kustībā. Viņam patika dzīvot tur, kur dzīvoja, un būt tam, kas viņš bija, neielaižoties nekādos pasākumos, kas varētu viņu kompromitēt. — Man nav naida ne pret vienu, — viņš deklarēja savu nostāju, — ne pret poļiem, ne frančiem, ne angļiem, ne žīdiem — vai kas nu kurais ir. Pat ne pret krieviem. Ikviens, kas vēlas, var nākt pie manis iegādāties automobili vai nopirkt desmit galonus benzīna, un, ja vien viņš par to maksā labā amerikāņu naudā, viņš ir mans draugs.

Tomass tēvoča Harolda mājā dzīvoja miermīlīgi, ievēroja mājas likumus un tikumus, gāja pats savus ceļus, reizēm padusmojās par tēvoča nepatiku, redzot Tomasu brītiņu pasēžam dīkā, bet

kopumā viņš jutas pateicīgs par patvērumu. Tas taču būs tikai uz isu laiku. Viņš zināja, ka agrāk vai vēlāk tikpat aizies. Bet ar to nebija jasteidzas.

Viņš tikko grasījās bāzt roku kulītē pēc otras sviestmaizes, kad ieraudzīja tuvojamies dvīņu 1938. gada ševroletu. Mašīna iegriezās uzpildes stacijā, un Toms redzēja, ka mašīnā sēž tikai viena dvīņumāsā. Viņš nevareja atšķirt, vai tā bija Etela vai Edna. Tāpat ka gandrīz visi šās pilsētas zēni, viņš bija gulējis ar abām, tomēr nespeja viņas pēc izskata atšķirt.

Sevrolets aizrīdamies un šķaudīdams apstājās. Meiteņu vecāki peldēja naudā, tomēr uzskatīja, ka vecais sevrolets ir pietiekami labs divām sešpadsmit gadus vecām skuķēm, kas pašas vēl nav nopelnījušas ne centa.

—   Īlei, dvīni! — Toms uzsauca, sevi nenododams.

—   Hei, Tom! — Dvīņumāsas bija ļoti glītas meitenes, skaisti iedegušas, ar_ taisniem, brūniem matiem un apaļiem, stingriem dibentiņiem. Ada viņām bija tik liega, it kā viņas būtu tikko izkāpušas no kalnu strauta. Ja nezinātu, ka viņas izgulējušās ar visiem pilsētas puikām, būtu tīrais prieks rādīties ar viņām ļaudīs.

—   Pasaki, kā mani sauc! — meitene tincināja.

—   Liecies nu mierā! — Toms atteica.

—   Ja nepateiksi, kā mani sauc, — meitene neatlaidās, — es pirkšu benzīnu citur.

—   Laimīgu taciņu, — Toms sacīja, 4nauda jau tiek manam onkulim!

—   Gribēju tevi uzaicināt uz pikniku, — meitene sacīja,

—   mēs šovakar ezermalā cepsim desiņas, un mums ir trīs kastes alus. Bet, ja tu nepateiksi, kā mani sauc, es tevi neielūgšu.

Toms viņai uzsmaidīja, cenzdamies iegūt laiku. Viņš pameta skatienu ševroletā, kam bija nolaists jumts. Skuķis brauca peldēties. Blakus uz sēdekļa bija nomests peldkostīms. — Es taču gribēju tevi tikai drusku panerrot, Etel, — viņš sacīja. Etclai bija balts peldkostīms, bet Ednai zils. — Es tevi uzreiz pazinu.

—   Tad dod man trīs galonus, — Etela sacīja, — par to, ka pareizi uzminēji.

—   Es nemaz neminēju, — teica Toms, paņemdams šļūteni,

—  tu manā atuiiņā neesi sajaucama.

—   Tā gan, — Etela noteica. Viņa pārlaida skatienu darbnīcai un sarauca degunu: — Kāda pretīga darbavieta! Tāds puisis kā tu varētu apskatīties pēc citas, varu derēt, ka tu atrastu daudz labāku. Vismaz kādā kantorī.

Toms, pirmoreiz tiekoties, bija viņai iestāstījis, ka ir deviņpadsmit gadus vecs un tikko pabeidzis vidusskolu. Kādu sestdienas pēcpusdienu, kad viņš minūtes piecpadsmit bija izdižojies uz tramplīna, viņa bija pienākusi klāt un sākusi runāties. — Man te patīk, — Toms sacīja, — es esmu āra cilvēks.

—   It kā es to nezinātu! — viņa irgodama attrauca. Saviem priekiem viņi bija nodevušies mežā uz segas, ko meitenes glabāja mašīnā zem papildsēdekļa. Ar viņas māsu Ednu Toms bija izpriecājies tai pašā vietā uz tās pašas segas, tikai citā vakarā. Dvīņumāsas bez liekiem sarežģījumiem turējās pie principa, ka ar māsu dalīties nav grūti. Un viņas diezgan spēcīgi ietekmēja Toma samierināšanos ar dzīvi Elīzijā un darbu pie tēvoča Ilarolda. Viņš tikai nezināja, ko iesāks ziemā, kad mežs būs piesnidzis.

Viņš aizskrūvēja benzīna tvertni un pakāra šļūteni. Etela iedeva viņam dolāru, bet neiedeva talonus.

—   Hei, — viņš uzsauca, — kur tad taloni?

—   Brīnies nu, — viņa smaidīdama atteica, — nav.

—   Jābūt.

Viņa uzmeta lūpu. — Pēc visa tā, kas starp mums noticis… Vai tu domā, ka Antonijs Kleopatrai prasīja talonus?

—   Viņa nepirka no Antonija benzīnu, — Toms atteica.

—   Kāda starpība? — Etela jautāja. — Mans sencis pērk talonus no tava onkuļa. No vienas kabatas ārā, otrā — iekšā. Ir taču karš.

—   Karš ir beidzies.

—   Nupat, tikai nupat.

—  Okei, — Toms noteica, — lai paliek — vienīgi tādēļ, ka tu esi skaista.

—  Vai tev liekas, ka esmu glītāka par Ednu? — viņa pratināja.

—   Simtprocentīgi.

—   Es viņai pastāstīšu, ka tu tā teici.

—   Kādēļ? — Toms jautāja. — Nav nekādas vajadzības cilvēku sarūgtināt. — Viņam nemaz nepatika doma, ka šāda nevajadzīga informācija varētu samazināt viņa harēmu uzreiz par pusi.

Etela ieskatījās tukšaja darbnīca. — Ka tev liekas, vai to var darīt arī tādā darbnīcā?

—   Pietaupies vakaram, Kleopatra, — Toms atteica.

—   Interesanti ir visu vienreiz izmēģināt, — viņa irgoja. — Vai tev atslēga ir?

—   Reizēm ir. — Tagad viņš zinaja, ko iesāks ziemā.

—  Taisi taču to būdu ciet un brauc man līdzi uz ezeru! Es zinu vienu vietiņu, kur mēs varētu pliki nopeldēties. — Viņa iokarigi berzās uz saplaisājušā ādas sedekļa. Tīrais joks, ka

1:30 vienā ģimenē sagadījušies divi tik karsti pulveri. Toms ieprātojās — diezin ko doma viņu tēvs un rnate, ejot ar abām meitām svētdienas rītā uz baznīcu?

—   Esmu strādnieka cilvēks, — Toms sacīja, — un nepieciešams darbam rūpniecībā. Tādēļ jau ari mani neiesauc armijā.

—  Man gribētos, lai tu būtu kapteinis, — Etela teica. — Man tā patiktu izģērbt kapteini! Atpogāt vienu spožu pogu pēc otras. Es tev atsprādzētu zobenu.

—  Laidies, — Toms mudināja, — pirms nav atnācis onkulis un apjautājies, vai esmu paņēmis no tevis talonus!

—  Kur es tevi šovakar sastapšu? — viņa jautāja, iedarbinādama motoru.

—   Pretī bibliotēkai. Pusdeviņos, okei?

—   Pusdeviņos, mans mīļais, — viņa piekrita. — ILs gulēšu saule, visu pēcpusdienu domāšu par tevi un tvīkšu ilgās. — Viņa pamāja un aizbrauca.

Toms atsēdās ēnā uz salauztā krēsla. Nez vai viņa māsa Grētiņa arī tā runāja ar Boilenu?

Iebāzis roku kulītē, viņš izvilka otru sviestmaizi. Uz sviestmaizes bija salocīta zīmīte. Rūpīgā skolēna rokrakstā uz tās ar zīmuli bija uzrakstīts: «Es tevi mīlu». Rokrakstu viņš pazina. Klotilde ik dienu sarakstīja visu, ko pa tālruni vajadzēja pasūtīt universālveikalā, un saraksts parasti atradās vienā un tai pašā vietā uz virtuves plaukta.

Toms klusi iesvilpās. Tad izlasīja skaļi: — «Es tevi mīlu.» — Viņš tikko bija nosvinējis sešpadsmito dzimšanas dienu, bet balss viņam vēl bija zēniski augsta. Divdesmit piecus gadus veca sieviete, ar kuru viņš nebija pārmijis vairāk kā dažus vārdus. Viņš papiriņu rūpīgi salocīja un iebāza kabatā, tad ilgi noskatījās, kā mašīnas traucas garām uz Klīvlendu, un tikai pēc laba brīža sāka kost ar majonēzi bagātīgi samērcētajā šķiņķa, salātlapas un tomāta sviestmaizē.

Viņš zināja, ka šovakar viņu neviens pat vilkšus neaizvilks uz pikniku ezermalā.

II

«River Five» spēlēja «Your Time is My Time», un Rūdolfs pūta trompetes solo, ielikdams tajā visu, ko spēja, jo šovakar klubā bija Džūlija, sēdēja viena pati pie galdiņa, vēroja viņu, klausījās viņā. «River Five» — tā sauca Rūdolfa ansambli, kurā viņš pats spēlēja trompeti, Keslers basu, Vestermans saksofonu, Deilijs sitamos instrumentus un Flenerijs klarneti. Ansambli

Rūdolfs bija tā nosaucis tādēļ, ka viņi visi dzīvoja Portfilipā Hudzonas krastā, un ari tādēļ, ka Rūdolfam nosaukums šķita atbilstīgs gan mākslinieciski, gan profesionāli.

Viņiem bija trisnedēļu angažements deju bārā netālu no Portfilipas. Bārs «Džeks un Džila» nebija nekas vairāk kā liela dēļu baraka, kas drebēja no dejotāju kāju piesitieniem. Bārā bija gara lete un daudzi mazi galdiņi, un lielākā daļa apmeklētāju dzēra alu. Sestdienas vakaru apģērba cenzs bija atvieglots. Puiši ieradās polokreklos, un daudzas meitenes bija tērpušās biksēs. Meitenes nāca veselām grupām, bez pavadoņiem, gaidīja, kad kāds uzlūgs tās dejot, vai arī dejoja cita ar citu. Nebija jau tas gluži angažements «Placā» vai Ņujorkas 52. ielā, taču nopelnīt varēja labi.

Spēlējot Rūdolfs iepriecināts redzeja, ka Džūlija papurinaja galvu, kad puisis žaketē un ar kaklasaiti, droši vien students, piegāja un aicināja viņu dejot.

Džūlijas vecāki atļāva viņai sestdienas vakaros atgriezties mājās vēlu, ja viņa izgāja kopa ar Rūdolfu, jo viņi Rūdolfam uzticējās. Viņš laikam bija dzimis, lai patiktu vecākiem. Gluži pamatoti. Ja viņa turpretī kristu nagos kādam vieglprātīgam pirmā kursa studentiņam, kas pārāk daudz dzer, deju laukumā spaidās, turklāt platas ar studentu žargonu, viņa varētu iekulties tādās nepatikšanās, ka pat runāt par to bail. Noraidošais žests, papurinot galvu, Rūdolfam likās kā solījums, kā saite, kas viņus vienoja ar saderināšanās gredzena spēku.

Rūdolfs nospēlēja trīs akordus, kas ansamblim nozīmēja piecpadsmit minūšu pārtraukumu, un ar zīmēm aicināja Džūliju iziet kopā ar viņu ārā ieelpot svaigu gaisu. Kaut arī barakā visi logi stāvēja līdz galam vaļā, iekšā bija karsti un sutīgi kā Kongo.

Džūlija saņēma viņa roku, kad viņi gāja uz koku puduri, kur bija novietotas mašīnas. Viņas roka gulēja Rūdolfa plaukstā sausa, silta, mīksta un mīļa. Viņam šķita gandrīz neticami, ka tik daudz sarežģītu jūtu var iestrāvot ķermenī no tā vien, ka esi saņēmis plaukstā meitenes roku.

'— Kad tu spēlēji to solo, — Džūlija sacīja, — es sēdēju un trīcēju. Kaut kur dziļi iekšienē es sarāvos kā austere, kurai spiež virsū citrona sulu.

Viņš pasmējās par salīdzinājumu. Arī Džūlija smējās. Viņai krājumā bija vesels arsenāls dīvainu salīdzinājumu sava noskaņojuma attēlošanai. «Es jūtos kā ātrlaiva» — kad viņa pilsētas baseinā peldot centās panākt Rūdolfu. «Es jūtos kā mēness tumšā puse» — kad vajadzēja palikt mājās un mazgāt traukus un nevarēja aiziet uz satikšanos.

Viņi aizgāja līdz pašam stāvvietas galam, pēc iespējas tālāk no bāra lieveņa, kur drūzmējās dejotāji, kas nāca ārā no barakas. Zem kokiem stāvēja kāda vientuļa mašīna, un Rūdolfs atvēra priekšējās durtiņas, ļaudams Džūlijai iekāpt. Tad arī viņš iekāpa un aizvēra durtiņas. Tumsā viņu lūpas sastapās. Cieši apskāvušies, viņi skūpstījās neatraudamies. Viņas lūpas bija peonija, maigs kaķēns, piparmētru konfekte, viņas kakla āda — taurenīša spārns. Viņi skūpstījās, kad vien tika kopā, taču nekad nespēra ne soli tālāk.

Kā slīcējs viņš slīdēja un nira cauri avotiem, dūmiem un mākoņiem. Viņš bija trompete, kas spēlē pati savu dziesmu. Viņš bija viss no viena gabala un mīlēja, mīlēja… Liegi viņš atrāva lūpas no viņas mutes un sāka skūpstīt viņas kaklu, kad viņa atlieca galvu pret sēdekļa atzveltni. — Es tevi mīlu, — viņš sacīja. Visā ķermenī trīsēja neaprakstāma līksme, pirmo reizi izrunājot šos vārdus. Viņa kaisli pievilka Rūdolfa galvu pie sava kakla — pievilka ar peldētājas iedegušajām, brīnumaini spēcīgajām rokām, kas smaržoja pēc aprikoziem.

Durtiņas bez brīdinājuma atvērās, un vīrieša balss ierunājās: — Velns parāvis, ko jūs abi te darāt?

Rūdolfs izslējās, ar vienu roku sargājot aptvēris Džūlijas plecus. — Diskutējam par atombumbu, — viņš salti atteica. — Ko gan mēs, pēc jūsu domām, varētu darīt? — Viņš drīzāk būtu nomiris nekā ļāvis Džūlijai nojaust, ka jūtas samulsis.

Vīrietis stāvēja pie mašīnas Rūdolfā pusē. Taču bija pārāk tumšs, lai Rūdolfs varētu redzēt, kas īsti ārā stāv. Tad vīrietis negaidot iesmējās. — Uz muļķīgu jautājumu var saņemt vienīgi muļķīgu atbildi, — viņš sacīja. Viņš pakāpās soli sānis un nokļuva zem kokiem iekārtās spuldzes palsajā gaismā. Tad Rūdolfs viņu uzpazina. Dzeltenos, galvai gludi pieglaustos matus, abus kuplos, gaišos uzacu kušķus.

—  Atvainojiet, Džordeik, — Boilens sacīja. Pēc balss šķita, ka viņš uzjautrinās.

Viņš mani pazīst, nodomāja Rūdolfs. Kā viņš mani pazīst?

—  Mašīna gan nejaušā kārtā ir mana, bet, lūdzu, jūtieties kā mājās, — Boilens turpināja, — negribu traucēt mākslinieku viņa atpūtas brīdī. Esmu dzirdējis, ka dāmām esot vājība pret trompetes spēlmaņiem. — Rūdolfam būtu paticis to dzirdēt citos apstākļos un no citas mutes. — Es tikpat vēl nedomāju braukt projām, — Boilens sacīja, — aiziešu iebaudīt kādu malku. Jūs man parādītu godu, ja, beidzis spēlēt, kopā ar jauno dāmu piebiedrotos un kopā ar mani izdzertu glāzīti labam miegam. — Viņš viegli palocījās, klusi aizdarīja mašīnas durtiņas un nesteidzīgi aizgāja.

Džūlija sēdēja mašīnas otrā malā, stīvi izslējusies, nokaunējusies. — Viņš mūs pazīst, — viņa drebošā balsī ierunājās.

—  Mani, — Rūdolfs atteica.

—   Kas viņš ir?

—   Viņu sauc par Boilenu, — Rūdolfs sacīja, — viens no Svētās Ģimenes.

—   01 — Džūlija noteica.

—   Pareizi, — sacīja Rūdolfs. — O! Vai vēlies braukt projām? Pēc dažām minūtēm aties autobuss. — Viņš gribēja meiteni nosargāt līdz galam, tikai pats lāgā nezināja, pret ko.

—   Nē, — Džūlija spītīgi noteica. — Man nekas nav slēpjams. Un tev?

—   Ne mazākā mcrā.

—   Noskūpsti mani vēlreiz, — pastieptām rokām viņa sniedzās viņam pretī.

Taču skūpsts iznāca pliekans. Viņš vairs neslīdēja cauri mākoņiem.

Viņi izkāpa no mašīnas un gāja atpakaļ uz baraku. Ieejot pa durvīm, viņi redzēja Boilenu pie bāra letes; viņš stāvēja ar seju pret zāli un, atpakaļ atvilktos elkoņus atspiedis pret bāra leti, vēroja ienācējus. Viegli piesizdams ar pirkstgaliem pie pieres, Boilens viņus sveicināja.

Rūdolfs aizveda Džūliju pie galdiņa, pasūtīja viņai vēl glāzi ingveralus, tad atgriezās orķestri un sāka kārtot notis turpinājumam.

Kad orķestris pulksten divos bija nospēlējis «Good Night, Lādies», muzikanti vāca kopā instrumentus un pēdējie dejotāji atstāja dejugrīdu, Boilens vēl arvien stāvēja pie bāra. Vidēja auguma pašpārliecināts vīrietis pelēkās flaneļa biksēs un iecietinātā linaudekla žaketē. Ārkārtīgi neiederīgs polokreklu, kareivju blūžu un jauno strādnieku tumšzilo godauzvalku vidū — viņš laiski pameta bāru, kad Rūdolfs ar Džūliju aizgāja no estrādes.

—   Vai jums, bērni, ir satiksmes līdzeklis ceļam uz mājām? — viņš, piegājis pie tiem, apvaicājās.

—    Būs.'— Rūdolfs, kuram ļoti nepatika vārds «bērni», atbildēja. — Vienam no mūsu puišiem ir mašīna. Tur mēs parasti visi saspiežamies iekšā. — Badija Vestermana tēvs mēdza aizdot dēlam ģimenes automobili, kad vajadzēja braukt uz saiešanām; basu un bungas nostiprināja uz jumta. Ja kādam bija līdzi meitene, viņi vispirms aizveda meitenes uz mājām un tad visi vēl aizbrauca paēst cīsiņus kādā visu nakti atvērtā uzkožamo bara.

—   Ar mani jums būs ērtāka braukšana, — noteica Boilens. Viņš paņēma Džūliju zem rokas un izveda uz lieveņa. Badijs Vesterma'ns neizpratnē sarauca uzacis, redzot viņus aizejam.

— Mus apsolījās aizvest uz pilsētu, — Rūdolfs paskaidroja, — tavs autobuss jau tā ir stāvgrūdām pilns. — Tāda neliela nodevība.

Džulija sēdēja starp abiern vīriešiem buika priekšējā sēdekli; Boilens_ izgrieza mašīnu no stāvvietas un izbrauca uz Portfilipas ceļa. Rūdolfs zināja, ka Boilena liels cieši piespiedies pie Džūlijas kājas. Šī pati miesa savā laikā bija piekļāvusies pie viņa māsas kailā ķermeņa. Tas, ka viņi visi trīs, kopā saspiedušies sēdēja tai pašā priekšējā sēdekli, kur viņi ar Džūliju vēl tikai pirms dažām stundām bija skūpstījušies, viņam šķita dīvaini, taču viņš nolēma nebūt sīkmanīgs.

Viņš jutās atvieglots, kad Boilens pavaicāja Džūlijas adresi un teicās aizvest viņu pirmo uz mājām. Tad viņam nevajadzēs vēlāk celt ķildu, ka viņa palikusi divatā ar Boilenu. Džulija gluži pretēji savam paradumam klusēdama sēdēja starp abiem un vēroja, kā buika starmešu gaismā ceļš skrēja viņiem pretī.

Boilens brauca ātri un droši, mierīgi turēdams stūri, sacīkšu braucēja tempā viņš aiztraucās garām citām mašīnām. Rūdolfs jutās samulsis, ka bija spiests apbrīnot šā cilvēka braukšanas māku. So apbrīnu viņš izjuta bezmaz kā nodevību.

—  Jauks ansamblītis, ko jūs, zēni, esat sakombinējuši, — ierunājās Boilens.

—   Pateicos, — Rūdolfs sacīja, — mums tikai derētu vairāk samēģināties un pāris jaunu aranžējumu arī nenāktu par ļaunu.

—   Jums ir tīkams, maigs ritms, — Boilens teica. Amatieris. — Man kļuva žēl, ka mans danču laiks pagājis.

Rūdolfs pats pret savu gribu jutās spiests atzīt, ka tā ir prātīgā doma. Viņam likās, ja dejo cilvēki, kam pāri par trīsdesmit, tie kļūst smieklīgi, pat piedauzīgi. Atkal viņš jutās vainīgs, jo atzina par pareizu, ko Boilens sacīja. Vismaz labi, ka Boilens nav ar Grētiņu dejojis un kopā ar viņu nav kļuvis cilvēkiem par apsmieklu. Paveci vīrieši, kas dejo ar jaunām meitenēm, ir pats ļaunākais.

—   Un jūs, mis… — Boilens gaidīja, kad viens vai otrs nosauks viņas vārdu.

—   Džūlija, — viņa sacīja.

—   Džūlija — un kā vēl?

—  Džūlija Hornberga, — viņa visai atturīgi papildināja. Attiecībā uz savu uzvārdu viņa bija ļoti jūtīga.

—  Hornberga? — Boilens pārjautāja. — Vai es pazīstu jusu tēvu?

—   Mēs tikai nesen pārcēlāmies šurp, — Džūlija paskaidroja.

—   Vai viņš strādā manā uzņēmumā?

—   Ne, — Džūlija atteica.

Triumfa mirklis. Būtu pazemojoši, ja arī misters Hornbergs būtu šā vasalis. Lai gan Boilens, lāgiem tomēr rokas par īsu.

—   Vai jūs, Džūlij, arī esat muzikāla? — Boilens vaicāja.

—   Nē, — viņa pārsteidzošā kārtā atbildēja. Viņa, cik vien spēja, izrādīja savu nepatiku. Boilens nelikās to ievērojam.

—   Jūs esat burvīga meitene, Džūlij, — viņš sacija, — raugoties uz jums, jūtos laimīgs, ka mans skūpstu laiks vēl nav pagājis kā mans danču laiks.

Cūcīgais, vecais izvirtulis, nodomāja Rūdolfs. Viņš nervozi satvēra ciešāk trompetes futrāli un iepratojas, vai nepalūgt Boilenu, lai aptur mašīnu, un abiem ar Džūliju nekāpt ārā. Bet, kājām ejot, viņš Džūliju aizvestu mājās tikai ap pulksten četriem. Viņš atzīmēja skumju mmuspunktu savam raksturam. Brīdī, kad jāaizstāv gods, viņš spriež praktiski.

—   Rūdolf… jūs taču sauc par Rūdolfu, vai ne?

—   Jā. — Māsai valoda gan laikam plūdusi kā strautiņš.

—   Vai jūs, Rūdolf, esat nolēmis profesionāli nodoties trompetes spēlei? — Labais, vecīgais padomdevējs.

—   Nē. Es nespēlēju pietiekami labi.

—   Prātigi spriests, — Boilens piekrita. — Tā ir suņa dzīve. Turklāt jāsaskaras ar padibenēm.

—   Nezinu vis, — Rūdolfs sacija. Viņš nedrīkstēja ļaut Boilenam ņemt virsroku visā. — Nedomāju, ka tādi viri kā Benijs Gudmens, Pols Vaitmans un Luijs Armstrongs būtu pieskaitāmi pie padibenēm.

—   Kas to lai zina, — Boilens atteica.

—   Viņi ir mākslinieki, — enerģiski iejaucās Džūlija.

—   Viens otru neizslēdz, bērniņ, — Boilens mīlīgi pasmējās. — Rūdolf, — viņš turpināja, uzskatīdams, ka Džūlijai ir atbildējis, — ko jūs īsti domājat uzsākt?

—   Kad? Šonakt? — Rūdolfs saprata gan, ka Boilens runājis par karjeru, tomēr negribēja viņam sevi par daudz atklāt. Viņā modās neskaidra nojauta, ka jebkura informācija kādā jaukā dienā var tikt izmantota pret viņu.

—   Šonakt, ceru, jūs dosieties mājup un kārtīgi izgulēsietics,pēc šāvakara smagā darba esat to godam nopelnījis, — Boilens sacīja. Rūdolfu mazliet kaitināja Boilena izmeklētais runasveids. Leksika apmānīšanai. Angļu valoda ievilināšanai. — Nē, — Boilens turpināja, — es domāju, vēlāk — izvēloties profesiju.

—  Vēl 'nezinu, — Rūdolfs atteica, — vispirms jātiek koledžā.

—   Ak jūs gribat mācīties koledžā? — Pārsteigums Boilena balsī nebija noslēpjams; sīks dūriens ar augstprātības adatiņu.

—   Kādēļ lai viņš neietu uz koledžu? — noprasīja Džūlija.

—  Viņam visur ir teicamas atzīmes, un nesen viņu uzņēma «Aristā».

—  Tiešām? — Boilens sacīja. — Piedodiet manu nezināšanu — bet kas ir «Arista»?

—  Tā ir biedrība, kur uzņem labakos skolēnus, — Rūdolfs atbildēja. Viņš nevēlējās tikt aizstāvēts tik bērnišķīgā veidā.

—   Tā nav nekas sevišķs, — viņš turpināja, — praktiski pietiek, ja prot rakstīt un lasīt…

—   Tu ļoti labi zini, ka tas ir kaut kas daudz vairāk, — Džūlija dusmīgi attrauca, neslēpdama vilšanos par to, ka viņš tīšām pazemina savu vērtību. — Ja es būtu «Aristā», es to gan tā nenoniecinātu.

—   Esmu pārliecināts, ka tas ir liels pagodinājums, Džūlij, — Boilens samierinādams ieteicās.

—   Protams, — viņa stūrgalvīgi palika pie sava.

—   Rūdolfs tikai negrib to atzit, — Boilens sacīja, — vīrieši mēdz liekulīgi tēlot kautrigos.

Atmosfēra mašīnā, Džūlijai sēžot starp Boilenu un Rūdolfu un dusmojoties uz abiem, bija kļuvusi grūti panesama. Boilens pasniedzās uz priekšu un ieslēdza radio. Kad tas iesila, no garām joņojošās nakts atskanēja diktora balss, kas lasija ziņas. Kaut kur bija notikusi zemestrīce. Viņi bija ieslēguši radio pārak vēlu, lai dzirdētu, kur. Simtiem nogalinātu, tūkstošiem bez pajumtes palikušu cilvēku — skanēja viņu ausis vēsts no svelpjošās, tumšās radiovalsts pasaules.

—   Varētu gan domāt, — sacīja Džūlija, — ka tagad, kad karš beidzies, dievam vajadzētu kādu bridi novēlēt cilvēkiem mieru.

Boilens pārsteigts palūkojās uz Džūliju un izslēdza radio.

—   Dievs nekad nenovēl cilvēkiem mieru, — viņš noteica.

Vecais liekulis, Rūdolfs nodomāja. Runā par dievu. Pēc visa

tā, ko ir darījis.

—   Kurā koledžā jūs domājat iestāties, Rūdolf? — Boilens jautāja pāri Džūlijas mazajām, apaļajām krūtīm.

—   Neesmu vēl izlēmis.

—   Ir ļoti svarīgi izšķirties par pareizo, — Boilens sacīja,

—  cilvēki, kurus tur sastapsiet, iespējams, iegrozīs visu jūsu turpmāko dzīvi jaunās sliedēs. Ja jums vajadzīga palīdzība, es varētu iemest kādu labu vārdu savā Alma Mater. Tagad, kad atgriežas visi varoņi, zēniem jūsu vecumā sagaidāmas grūtības.

—  Pateicos. — Ne par kādu naudu. — Man vel vairāki mēneši laika. Kādā koledžā jūs mācījāties?

—   Virdžīnijā, — Boilens atteica.

Virdžīnijā, Rūdolfs nicīgi nodomāja, Virdžīnijā nav nekāda māksla tikt koledžā. Bet runā tā, it kā būtu studējis Harvardā, Prinstonā vai vismaz Amhērstā.

Viņi piebrauca pie Džūlijas mājas. Rūdolfs automātiski pameta skatienu uz mis Leno logu kaimiņmājā. Logs bija tumšs.

—  Te nu mēs būtu, bērniņ, — sacīja Boilens, kad Rūdolfs atvēra savā pusē durtiņas un izkāpa. — Bija ļoti jauki ar jums parunāties.

—   Paldies par vedumu, — Džūlija pateicās. Viņa izkāpa, padrāzās garām Rūdolfam un aizsteidzās uz savām namdurvīm. Rūdolfs metās viņai pakaļ. Lieveņa ēnā viņš gribēja vismaz pateikt viņai «arlabunakti!» un viņu noskūpstīt. Kamēr viņa somiņā meklēja atslēgu, galvu nodūrusi, tā ka kumeļaste aizkrita sejai priekšā, Rūdolfs mēģināja pacelt viņas zodu, lai varētu viņu noskūpstīt, bet viņa nikni atrāvās. — Zābaklaiža! — viņa noteica un tad mēdīgi: — «Tas nav nekas sevišķs — praktiski pietiek, ja prot rakstīt un lasīt…»

—   Džūlij …

—   Tā pielaizīties bagātniekam … — Nekad viņš nebija redzējis Džūlijas seju tādu kā pašreiz, tik bālu un noslēgušos. — Kraupains vecis. Viņš taču balina matus. Un uzacis. Ai, ir cilvēki, kas lien vai no ādas ārā, lai tikai pavizinātos mašīnā, vai ne?

—   Nu tu, Džūlij, runā aplam. — Ja viņa zinātu visu patiesību par Boilenu, viņas sašutums būtu saprotams. Bet tikai tādēļ vien, ka viņš uzvedies pieklājīgi…

—   Pievāc rokas! — Viņa bija atradusi atslēgu un, joprojām smaržodama pēc aprikoziem, slēdza vaļā durvis.

—   Es pienākšu rīt ap četriem …

—   Tā tev liekas, — viņa atcirta. — Pagaidi, līdz es iegādāšos buiku, un pienāc tad! Tas vairāk atbilst tavam tempam. — Durvis nu bija vaļā, un viņa pazuda aiz tām — nošalca, pazibēja kā viegla, žigla ēna, — un durvis ar troksni aizcirtās.

Rūdolfs lēnām gāja atpakaļ uz mašīnu. Ja tā ir mīlestiba, tad pie velna ar to! Viņš iekāpa buikā un aizcirta durtiņas. — Cik īsas atvadas, — Boilens ierunājās, — mēs savā laikā pakavējāmies ilgāk!

—   Vecāki grib, lai viņa laikus būtu mājās.

Boilens brauca pa pilsētu Vanderhofa ielas virzienā. Viņš, protams, zina, kur es dzīvoju, domāja Rūdolfs. Viņš pat necenšas to slēpt.

—   Mazā Džūlija ir burvīga meitene, — Boilens sacīja.

—   Jā.

—   Un jus tikai skūpstāties, vairāk nekā?

—  Tā ir mana darīšana, ser, — Rūdolls atteica. Pat dusmodamies uz vīrieti, kas sēdēja blakus, viņš apbrīnoja savu spēju atbildēt — nocirst kā ar cirvi. Neviens nedrīkstēja izturēties pret Rūdolfu Džordeiku tā, it kā Rūdolfs Džordeiks būtu kāds nekrietnelis.

—   Protams, — atteica Boilens un nopūtās. — Kārdinājums droši vien ir liels. Kad es biju jūsu gados … — viņš nepabeidza teikumu, Jaudams iedomāties veselu jaunavu procesiju, kuras vairs nebija jaunavas.

—   Starp citu, — viņš it kā tērgājot ieminējās, — vai saņemat ziņas no māsas?

—   Sad tad, — Rūdolfs piesardzīgi atteica. Grētiņa viņam rakstīja uz Badija Vestermana adresi. Viņa nevēlējās, ka māte lasitu viņas vēstules. Viņa dzīvoja Y. W. C. A. kopmītnē pilsētas centrā. Esot apstaigājusi visas teātru aģentūras, meklēdama aktrises vietu, bet producenti nesteidzoties pa kaklu pa galvu angažēt meitenes, kas vidusskolā tēlojušas Rozalindi. Darbu viņa vēl neesot atradusi, bet Ņujorku gan iemīlējusi. Pirmajā vēstulē viņa atvainojās Rūdolfam, ka tik nejauki izturējusies aizbraukšanas vakarā. Viņa bijusi pārāk satraukta un nespējusi atbildēt par saviem vārdiem. Taču vēl joprojām uzskatot, ka Rūdolfam esot kaitīgi palikt mājās. Džordeiku ģimene esot plūstošā smilts. Nekas nespējot grozīt viņas domas šai jautājumā.

—   Vai viņai klājas labi? — Boilens vaicāja.

—   Okeil

—   Jūs zināt, ka es viņu pazīstu? — viņš vienaldzīgi turpināja.

—   Jā.

—   Vai viņa jums kaut ko stāstījusi par mani?

—   Neatceros gan dzirdējis, — Rūdolfs atteica.

—   Aha. — Bija grūti pateikt, ko Boilens ar to domāja. — Vai jums ir viņas adrese? Es lāgiem aizbraucu uz Ņujorku un labprāt atlicinātu laiku, lai izmaksātu meitenei pieklājīgas pusdienas.

—   Nē, viņas adrese man nav zināma, — Rūdolfs sacīja,

—   viņa gatavojās pārvākties.

—   Saprotu. — Boilens, protams, redzēja viņam cauri, tomēr neuzmācās. — Ja saņemat kādas ziņas, pasakiet man arī. Pie manis ir kāda viņas manta, kas viņai varētu noderēt.

—   Jā.

Boilens iegriezās Vanderhofa ielā un apturēja mašīnu pretī maiznīcai.

—   Esam klāt, — viņš noteica, — godīgu darbacilvēku mājās. — Ņirdzigumu viņa balsī nebija iespējams pārprast. — Arlabunakti, jaunais cilvēk! Bija loti patīkams vakars.

—   Arlabunaktil — Rūdolfs atteica un izkāpa no mašīnas.

—   Pateicos.

—   Jūsu māsa stāstīja, ka jums patīkot makšķerēt, — Boilens vēl piebilda. — Manā teritorijā ir diezgan jauka upīte. Tur gadu no gada sanāk foreles. Nezinu, kādēļ. Neviens gar tām vairs neliekas ne zinis. Ja gribat izmēģināt roku, būsiet gaidīts viesis.

—   Pateicos, — Rūdolfs sacīja. Paskat, izliek ēsmu. Un viņš zināja, ka piekodīsies. Glumās, nevainīgās foreles. — Es piestaigāšu.

—   Labi, — Boilens sacīja. — Mana virēja tās sagatavos, un mēs varēsim kopā paēst pusdienas. Jūs esat interesants zēns, un rnan ir tīkami ar jums sarunāties. Varbūt jūs līdz tam laikam būsiet saņēmis vēstis no māsas līdz ar jauno adresi.

—   Varbūt. Vēlreiz — paldiesl

Boilens pamāja un aizbrauca.

Rūdolfs iegāja mājā un pa tumsu devās uz savu istabu. Viņš dzirdēja tēvu krācam. Bija sestdienas nakts, un sestdienu naktīs tēvs nestrādāja. Rūdolfs pagāja garām vecāku istabai un klusi uzkāpa augšā savējā. Viņam negribējās pamodināt māti un ar viņu runāt.

III

—   Es pārdošu savu miesu — to saku skaidri, — teica Mērija Džeina Heketa. Viņa bija no Kentuki. — Viņiem vairs nav vajadzīgs talants, bet plika, sulīga miesa. Tiklīdz kaut kur pieprasīs kabareja gērlas, es teikšu: «Ardievu, Staņislavski!» — un sākšu par naudu gorīt savu mazo, veco diksidibentiņu.

Grētiņa un Mērija Džeina Heketa sēdēja šaurajā, afišām iztapsētajā Nikolsa kantora priekšistabā Rietumu 46. ielā kopā ar baru citu meiteņu un jaunu vīriešu, gaidot pieņemšanu pie Bejarda Nikolsa. Telpa, kurā atradās tikai trīs krēsli, bija pārdalīta ar koka barjeru, kas gaidītājus šķīra no Nikolsa sekretāres, kura pie sava galdiņa negantā neatlaidībā tā dauzīja rakstammašīnas taustiņus, it kā angļu valoda būtu viņas personiska ienaidniece, kas jāiznīcina, cik vien ātri iespējams. -j-.

Uz trešā krēsla sēdēja raksturlomu tēlotāja, ietinusies kažokādas apmetnī, kaut ari temperatūra bija trīsdesmit grādu ēnā.

Ne uz sekundi nepārtraucot mocīt rakstāmmašīnu, sekretāre tomēr ikreiz uzsauca: — Hallo, mīlulīt! — kad pavērās durvis un ienāca vēl kāds aktieris vai aktrise. Bija paklīdušas valodas, ka Nikolss meklējot sešus aktierus jaunai lugai — četrus vīriešus un divas sievietes.

AAērija Džeina Heketa bija gara auguma slaida meiča ar plakanām krūtīm un galvenokārt pelnīja naudu, strādādama par manekeni. Grētiņa bija pārāk reljefa, lai kļūtu par manekeni. Mērija Džeina Heketa bija tēlojusi divās caurkritušās lugās Brodvejā un pussezonu piedalījusies vasaras izrāžu turnejā, tādēļ runāja kā īsta veterāne. Viņa pārlaida skatienu aktieriem, kas stutēja sienas, graciozi atspiedušies pret Bejarda Nikolsa jaunāko uzvedumu afišām. — Varētu gan domāt, — teica Mērija Džeina Heketa, — ka par saviem grāvējiem, kas sniedzas tumšā aizvēsturē līdz 1935. gadam, Nikolsam — ar dieva žēlastību — būtu iespējams atļauties labākas telpas par šo sapelējušo žurku būdu. Būtu, dieva dēļ, kaut vai kondicionēšanas ierīci uzstādījis! Viņš droši vien saglabājis pat pirmo nopelnīto desmitcentu monētu. Nesaprotu, ko es te meklēju. Viņš taču gatavs izlaist garu, ja jāsamaksā vairāk par minimumu, un ir tad vēl nolasa garu lekciju par to, kā Franklins Rūzvelts novedis šo zemi līdz galigam postam.

Grētiņa noraizējusies palūkojās uz sekretāri. Telpa bija tik maza, ka sekretāre nevarēja nedzirdēt Mērijas Džeinas vārdus. Bet tā tikai rakstīja kā neuzticīga verdzene, kas izvaro angļu valodu.

—   Paskatieties uz viņiem, — Mērija Džeina ar galvu pamāja uz jaunekļiem. — Viņi taču nesniedzas man ne līdz plecam. Ja kāds sāktu rakstīt lugas, kurās sieviešu lomu tēlotājas visu laiku spēlē, ceļos nometušās, varbūt tad man būtu cerības dabūt darbu. Amerikāņu teātris — Kungs, esi žēlīgs! Vīrieši ir punduri, un tic, kas izauguši garāki par piecām pēdām, visi ir mīkstie.

—  Ak tu, nejaukā, nejaukā Merija Džeina! — noteica kāds gara auguma puisis.

—   Kad tu pēdējoreiz noskūpstīji meiteni? — Mērija Džeina noprasīja.

—   Deviņsimt divdesmit astotajā gadā, — puisis atbildēja, — kad Herbertu Hūveru ievēlēja par prezidentu.

Visi no sirds pasmējās. Nesmējās vienīgi sekretāre, kas joprojām klaudzināja mašīnu.

Kaut ari Grētiņa vēl nebija dabūjusi darbu, viņai ļoti patika šī jaunā pasaule, kurā tik pēkšņi bija nokļuvusi. Katrs sarunājās ar katru, sauca cits citu priekšvārdā. Alfrēds Lunts bija Alfrēds visiem, kas jel reizi bija tēlojuši kopā ar viņu, kaut art lomiņā, kur izrunājami divi teikumi pirmā cēliena sākumā; visi cits citam palīdzēja. Ja kāda meitene izdzirdēja, ka meklē aktrisi lomai jaunā lugā, viņa to pateica visām draudzenēm un, ja vajadzēja, pat aizdeva savu kleitu gājienam pie producenta. Grētiņai likās, ka viņa iekļuvusi draudzīgā klubā, kur iestājnoteikumi prasa nevis augstdzimtību vai naudu, bet gan jaunību, godkāri un ticību citcita talantam.

Velgiina drogu veikala pagrabiņā, kur viņi visi tikās pie neskaitāmām kafijas tasēm, lai dalitos pieredzē, noniecinātu panākumus, parodētu pēcpusdienas izrāžu elkus un apraudātu grupu teātra bojā eju, Grētiņa bija uzņemta par savējo un tikpat brīvi kā visi pārējie sprieda, kādi idioti ir kritiķi, kādam «Kaijā» jābūt Trigorinam, kā neviens vairs nespēj līdzināties Loretai Teilorai, kā zināmi producenti cenšas izgulēties ar katru meiteni, kas iegriežas viņu kantori. Divos mēnešos, kas bija pavadīti jauniešu balsu čalā, kur skanēja Džordžijas, Menas, Teksasas un Oklahomas akcenti, Portfilipas paplukušās ielas bija pilnīgi izgaisušas, palikušas vienīgi kā sīki punktiņi pie atmiņu apvāršņa.

Bez mazākās vainas apziņas viņa rītos gulēja līdz desmitiem. Gāja pie jauniem vīriešiem uz mājām un, mēģinot lugu ainas, nodzīvoja tur līdz rīta gaismai, neraizēdamās, ko runās cilvēki. Kopmītnē, kur viņa bija nolēmusi dzīvot, kamēr dabūs darbu, viņai gadījās atvairīt kādas lezbietes tuvošanās mēģinājumus, tomēr viņas palika labas draudzenes un vēl tagad dažkārt ēda kopā pusdienas vai aizgāja uz kino. Trīsreiz nedēļā viņa apmeklēja baleta kursus, lai iemācītos uz skatuves skaisti kustēties, un bija apguvusi pavisam citu iešanas manieri — gāja ar paceltu galvu, turklāt tik līdzeni, ka, pat pa kāpnēm augšup vai lejup kāpjot, būtu varējusi balansēt uz galvas ūdensglāzi… bijusī balerīna, kas vadīja nodarbības, dēvēja to par primitīvo rimtumu.

Grētiņa juta, ka cilvēki, palūkojoties uz viņu, bija pārliecināti, ka viņa dzimusi un augusi lielpilsētā. Viņa sevi vairs neuzskatīja par biklu. Dažkārt viņa gāja pusdienot kopā ar jaunajiem aktieriem un nākamajiem režisoriem, ko bija sastapusi pie Veļ grīna vai producentu kantoros un studijās, un pati samaksāja savu tēriņu. Cigaretes dūmi viņai vairs nelikās nepatīkami. Mīļāko nebija. Ar to viņa bija nolēmusi pagaidīt, līdz atradīs darbu. Visam savs laiks.

Viņa kādreiz jau grasījās aizrakstīt Tedijam Boilenam, lai atsūta dāvināto sarkano kleitu. Varēja taču gadīties, ka viņu ielūdz kādās viesībās.

Kabineta durvis atvērās, un pa tām iznāca Bejards Nikolss kopā ar kalsnu neliela auguma vīrieti gaisa spēku kapteiņa smilškrāsas uniformā. — … Ja kaut kas patrāpīsies, Viliļ, es tev padošu ziņu, — Nikolss sacīja. Viņam bija sērīga balss, jo viņš mēdza atcerēties vienīgi savas neveiksmes. Viņa acis pārslīdēja pār sanākušajiem apmeklētājiem, nevienu neredzot, kā bākas gaismas stars un atkal satumsa sevī.

— Es kaut kad nākamnedēļ iegriezīšos un izspiedīšu no tevis pusdienas, — noteica kapteinis. Viņš runāja padobjā baritonā; to nemaz nevarēja gaidīt no vīrieša, kas droši vien nesvēra vairāk par simt trīsdesmit mārciņām un nebija garāks par metru sešdesmit pieci. Viņš turējās tik taisni, it kā vēl būtu aviācijas skolas kadets. Bet seja viņam nebija militāra, un kuplie, kastaņbrūnie mati bija pārāk gari karavīram, tie nesaderējās ar uniformu. Augstā, viegli izliektā, masīvā, domīgā piere mazliet atgādināja Bēthovenu; acis viņam bija zilas kā Vcdžvuda porcelāns.

—   Tu taču vēl esi tēvoča Sema maizē, — Nikolss sacīja kapteinim, — un pārtiec no nodokļiem, ko es maksāju. Tātad pusdienas es izspiedīšu no tevis. — Pēc balss izklausījās, ka viņš ir cilvēks, kura paēdināšana dārgi nemaksā. Viņa gremošanas traktā droši vien ik vakaru notika Elizabetes laika traģēdijas izrāde. Pa divpadsmitpirkstu zarnu slapstījās slepkavas. Aiz stūriem glūnēja kuņģa čūlas. Viņš allaž no jauna apņēmās nākamajā pirmdienā atmest dzeršanu. Viņam laikam varētu palīdzēt vienīgi psihiatrs vai jauna sieva.

—  Mister Nikols … — jaunais cilvēks, kas bija mēļojis ar Mēriju Džeinu, pagājās soli uz priekšu.

—  Nākamnedēļ, Bernij, — misters Nikolss viņu pārtrauca. Vēl viens bākas gaismas stars. — Mis Saundersa, — viņš sacīja sekretārei, — vai drīkstu jūs uz mirkli palūgt? — Varš dispeptiķa mājiens ar roku — un viņš pazuda kabinetā. Sekretāre uzdārdināja vēl vienu zalvi uz rakstāmmašīnas, noguldot vienā kritušo pulkā visu dramaturgu ģildi, tad, paņēmusi stenogrammu bloku, sekoja šefam. Durvis aiz viņas aizvērās.

—   Lēdijas un džentlmeņi, — kapteinis uzrunāja telpā stāvošos, — mēs visi esam izvēlējušies aplamu profesiju. Es iesaku tirdzniecību ar armijas krājumu pārpalikumiem. Pieprasījums pēc lietotām bazukām būs milzīgs. Hallo, maziņā! — Ar pēdējiem vārdiem viņš pievērsās Mērijai Džeinai, kas piecēlās visā augumā, tad pieliecās un noskūpstīja kapteini uz vaiga.

—   Priecājos redzēt, ka tu, Vilij, esi dzīvs atgriezies no tās ballītes, — Mērija Džeina sacīja.

—  Atzīstos, ka biju gan mazliet iedzēris, — kapteinis neliedzās, — mēs noskalojām no dvēseles drūmās kauju atmiņas.

—  Nevis skalojāt, es teiktu, bet slīcinājāt, — Mērija Džeina pārlaboja.

—   Neskaud mūsu mazo, nevainīgo izklaidēšanos, — sacīja kapteinis, — neaizmirsti, ka tu demonstrēji publikai zeķturi, kad mēs zenitartilērijas apšaudē plīvojām baismīgajās debesīs virs Berlīnes.

—   Tu esi lidojis virs Berlīnes, Vilij? — Mērija Džeina jautāja.

—   Protams, ne, — atteikdamies no varonības, viņš uzsmaidīja Grētiņai. — Es, maziņā, stāvu un pacietīgi gaidu.

—   O! — Mērija Džcina attapās. — Grētiņa Džordeika — Vilijs Ebots.

—   Esmu laimīgs, ka šodien iegriezos 46. ielā, — Ebots sacīja.

—   Hallo! — Gretiņa atbildēja un bezmaz pietrūkās kajas. Galu galā viņš tomēr bija kapteinis.

—   Pieņemu, ka esat aktrise.

—   Mēģinu būt.

—   Drausmīgs amats, — Ebots sacīja, — tā taču teicis pats Šekspīrs, vai ne?

—   Neizrādies, Vilij, — Mērija Džeina atgādināja.

—   Jūs kādreiz būsiet lieliska sieva un māte, mis Džordeika, — libots turpināja, — pieminiet manus vārdus. Kādēļ neesmu vēl nekad jūs redzējis?

—   Viņa tikai nupat pārcēlusies uz Ņujorku, — Mērija Džeina steidzās paskaidrot, pirms Grētiņa paguva muti atvērt. Tas bija brīdinājums, signāls, ka jāpiebremzē. Greizsirdība?

—   Ai, meitenes, kas tikko sāk dzīvot Ņujorkā! — izsaucās Ebots. — Vai drīkstu apsēsties jums klēpī?

—   Vilij! — Mērija Džeina aizrādīja.

Grētiņa iesmējās, un Ebots smējās kopā ar viņu. Viņam bija ļoti balti, vienādi, nelieli zobi. — Es bērnībā esmu par maz apmīļots.

Kabineta durvis atvērās, un priekštelpā iznāca mis Saundersa.

—  Mis Džordeika, — viņa sacīja, — misters Nikolss jūs gaida. Grētiņa piecēlās, pārsteigta, ka mis Saundersa atceras viņas

uzvārdu. Viņa vēl ne reizes nebija pārmijuši ne vārda ar Nikolsu. Kamēr mis Saundersa pavēra viņai barjeras durtiņas, viņa nervozi ar plaukstām noglauda kleitu.

—   Pieprasiet tūkstoš dolāru nedēļā un desmit procentus no bruto ienākumiem! — Ebots nosauca viņai pakaļ.

Grētiņa iegāja pa atvērtajām durtiņām un devās uz Nikolsa kabinetu. — Visi pārējie var iet mājās, — sacīja mis Saundersa,

—   misteram Nikolsam pēc piecpadsmit minūtēm norunāta tikšanās.

—   Zvērs! — nošņācās raksturlomas tēlotāja kažokādas mantijā.

—   Es te esmu tikai darbiniece, — mis Saundersa atteica. Galīgs izjūtu sajukums. Prieks, taču arī bailes no pārbaudes.

Vainas apziņa, ka viņa izraudzīta, bet citi atraidīti. Žēlums, ka Mērija Džeina aizies ar Viliju Ebotu. Zcnītartilērija virs Berlīnes.

—   Vēlāk satiksimies! — nosauca Mērija Džeina. Viņa nepateica, kur. Ebots neteica nekā.

Nikolsa kabinets bija drusku lielāks par priekšistabu. Sienas kailas, rakstāmgalds nokrauts ar lugu manuskriptiem un imitētas ādas mapēm. Istabā atradās trīs dzelteni koka atzveltņu krēsli, logu rūtis bija aizkūpējušas. Telpa atgādināja tāda cilvēka darbistabu, kurš nododas ne visai tīriem darījumiem un nezina, kā mēneša pirmajā datumā sagrabinās īres maksu.

Kad viņa iegāja kabinetā, Nikolss piecēlās un sacīja:

—   Ļoti laipni, ka pagaidījāt, mis Džordeika. — Viņš pamāja uz krēslu, kas stāvēja blakus rakstāmgaldam, un apsēdās tikai pēc tam, kad viņa bija apsēdusies. Viņš ilgi nopētīja Grētiņu, neteikdams ne vārda, bet ar mazliet īdzīgu sejas izteiksmi — kā cilvēks, kuram piedāvā gleznu ar apšaubāmu autora signatūru. Viņa kļuva tik nervoza, ka juta ceļgalus trīcam. — Man šķiet, — viņa ierunājās, — jūs gribēsiet kaut ko zināt par manu darba pieredzi; jāteic, ka pagaidām …

—   Nē, — viņš sacīja, — pašreiz nav runa par pieredzi, mis Džordeika, loma, ko esmu jums paredzējis, atklāti sakot, ir absurda. — Viņš skumji pagrozīja galvu, it kā juzdams pats sev līdzi to grotesko pienākumu dēļ, kādus profesija viņam uzliek. — Sakiet — vai jums būtu iebildumi pret uzstāšanos peldkostīmā? Precīzāk sakot — trijos peldkostīmos?

—  Nu… — viņa nedroši iesmējās, — tas ir atkarīgs… — Idiotei No kā tad lai tas būtu atkarīgs? No peldkostīma izmēra? No lomas izmēra? No krūšu apkārtmēra? Viņa atcerējās mali. Māte nekad negāja uz teātri. Dieva laime!

—   Diemžēl tā ir loma bez teksta, — Nikolss sacīja. — Meitene tikai pāriet peldkostīmā pār skatuvi — vienu reizi katrā cēlienā. Trijos dažādos peldkostīmos. Lugas darbības vieta ir kāds liedaga klubs.

—   Saprotu, — Grētiņa noteica. Viņa dusmojās uz Nikolsu. Tāda dēļ viņa bija ļāvusi Mērijai Džeinai kopā ar Viliju Ebotu pazust lielajā pilsētā. Ķaplein, kaptein… seši miljoni iedzīvotāju. Iekāp liftā — un tu esi pazudis uz visiem laikiem. Un tas — par pastaigāšanos pa skatuvi. Gandrīz kailai.

—   Sī meitene ir simbols. Tā vismaz dramaturgs man apgalvo, — sacīja Nikolss, un garās stundas, kas pavadītas cīņ:is ar slīpētiem, āķīgiem aktieriem, atbalsojās viņa runā kā grimstoša kuģa zvans. — Jaunība. Miesas skaistums. Mūžīgās sievišķības noslēpums. Skaistuma sirdi plosošā nīcība. Es citēju autoru. Kad viņa iet pāri skatuvei, ikvienam vīrietim publikā izmisīgi jāizjūt: «Ak dievs, kādēļ es esmu precējies?» Es joprojām citēju. Vai jums ir peldkostīms?

—  Man… man liekas. — Viņa papurināja galvu, tagad apskaitusies pati uz sevij — Protams.

—  Vai jūs varētu atnākt piecos uz Belasko teātri un paņemt Ildzi peldkostīmu? Tur būs autors un režisors.

—  Piecos. — Viņa pamāja. Ardievu, Staņislavski! Viņa juta, ka vaigos kāpj tvīkums. Klīrīgā lelle. Darbs paliek darbs.

—  Tas būs ļoti laipni no jums, mis Džordeika. — Nikolss stāvēja sērīgā izskatā. Arī Grētiņa stāvēja. Tad Nikolss viņu pavadīja un atvēra viņai durvis. Priekšistaba bija tukša, tikai mis Saundersa dauzīja mašīnu.

—  Piedodiet, — Nikolss sērīgi nomurmināja un iegāja atpakaļ kabinetā.

—  Uz redzēšanos! — Grētiņa teica, iedama garām mis Saundersai.

—  Uz redzēšanos, mīlulīt! — mis Saundersa atbildēja, galvu nepaceldama. Viņa oda pēc sviedriem. Skaistuma nīcība. Es citēju.

Grētiņa izgāja gaitenī. Viņa neizsauca liftu, pirms no vaigiem nebija izgaisis tvīkums.

Kad lifts beidzot piestājās, tur jau bija priekšā jauns vīrietis konfederātu virsnieka formas tērpā ar kavalērista zobenu makstī. Galvā viņam bija uniformai piedienīga — ar spalvām rotāta cepure (oti platām malām. Zem tās viņa 1945. gada ņujorkieša daudz pieredzējusī seja ar smailo degunu izskatījās kā pārpratums. — Vai kari tiešām nekad nebeigsies? — viņš draudzīgi uzbilda Grētiņai, kad viņa iekāpa liftā.

Mazajā, restotajā kabīnē bija ļoti smacīgi, un viņa juta, ka piere noraso. Viņa to noslaucīja lignīna mutautiņā.

Viņa izgāja uz ielas. Ģeometriskie bloki, karsta, stiklaina gaisma un dzelzsbetona pavēnis. Ebots un Mērija Džeina stāvēja otrpus ielas un gaidīja viņu. Viņa pasmaidīja. Pilsētā seši miljoni iedzīvotāju. Lai ir seši miljoni! Sie abi bija viņu gaidījuši.

—   Man būtu prātā tagad paēst, — Vilijs sacīja.

—   Es mirstu aiz izsalkuma! — Grētiņa atsaucās.

Pa ielas ēnas pusi viņi devās pusdienās — abas garās meitenes un vidū slaidais, sīkais karavīrs, bezbēdīgi atgādinādams, ka daudzi citi karotāji arī esot bijuši maza auguma — Napoleons, Trockis, Cēzars un, domājams, arī Tainerlāns.

Kaila viņa stāvēja ģērbtuves spoguļa priekšā un pētīja sevi. Iepriekšējā svētdienā viņa kopā ar Mēriju Džeinu un diviem puišiem bija aizbraukusi uz Džonsbīču, un plecus, rokas un lielus klāja viegli sārtens iedegums. Vasaras karstumā viņa bija atteikusies no zeķtura un zeķēm, tādēļ gurnu maigajā ieliekumā neredzēja prozaiskus gumijas iespiedumus. Viņa noraudzījās uz

savām krūtīm. Gribas zināt, kā tās garšo kopā ar viskiju. Pusdienās viņa kopā ar Mēriju Džeinu un Viliju bija izdzērusi divas «Asiņainās Mērijas» un bez tam vēl par visiem trim viņi bija iztukšojuši pudeli baltvīna. Vilijs dzēra labprāt. Viņa uzvilka savu melno viengabala peldkostīmu. Tajā vēl bija patvērušies smilšu graudiņi no Džonsbīčas. Viņa atkāpās no spoguļa, tad pagājās tam pretī, visu laiku kritiski sevi vērodama. AAužīgās sievišķības noslēpums. Gaita likās pārāk nenozīmīga. Atcerieties primitīvo rimtumu. Vilijs un Mērija Džeina gaida viņu «Algonkvīna» bārā, lai dzirdētu, kā viss izdevies. Viņa centās soļot ne tik bikli. Pie durvīm kāds pieklauvēja. — Mis Džordeika, — sacīja režisora palīgs, — ja esat gatava, varam sākt.

Durvis atverot, viņa atkal nosarka. Par laimi, skaudrajā gaismā uz skatuves neviens to nevarēja pamanīt.

Viņa sekoja režisora palīgam. — Paejieties, lūdzu, pāris reižu pa skatuvi šurp un turp, — viņš pamācīja. Tumšajā partcrā apmēram desmitajā rindā sēdēja cilvēki. Skatuves grīda bija neslaucīta, un aizmugures sienas neapmestie ķieģe|i atgādināja Senās Romas drupas. Viņa bija pārliecināta, ka viņas nosarkums redzams pat ārā uz ielas. — Mis Grētiņa Džordeika! — pagriezies pret zāles tumšo alu, paziņoja režisora palīgs. Pudelē ieslodzīta vēsts sēdekļu rindu melnajiem viļņiem. Esmu bangu varā. Viņai uznāca vēlēšanās aizbēgt.

Viņa gāja pāri skatuvei. Un jutās, it kā ar mokām rāptos kalnā. Erms peldkostīmā.

Auditorijā ne skaņas. Viņa soļoja atpakaļ. Joprojām ne skaņas. Viņa vēl divas reizes nosoļoja turp un atpakaļ, bīdamās, ka ieraus skabargas kailajās pēdās.

— Sirsnīgi pateicamies, mis Džordeika, — atskanēja Nikolsa melanholiskā balss. — Ļoti labi. Pienāciet rīt kantorī, uzrakstīsim līgumu.

Tik vienkāršil Pietvīkums izzuda vienā mirklī.

Vilijs ar viskija glāzi priekšā, ļoti taisni izslējies, sēdēja uz augstā ķebļa «Algonkvīna» bāra dziļjūras dzelmes zaļganajā puskrēslā. Viņš pagriezās, kad ieraudzīja ienākam Grētiņu ar impregnēto pludmales somu, kurā atradās viņas peldkostīms. — Skaistā meitene izskatās kā skaista meitene, kas tikko angažēta Mūžīgās sievišķības noslēpuma lomā Belasko teātrī, — viņš sacīja, piebilzdams: — Es citēju. — Lenča laikā viņi visi trīs bija smējušies par Grētiņu un viņas sarunu ar Nikolsu.

Viņa apsēdās uz otra ķebļa viņam lidzās. — Jums taisnība, — viņa teica, — Sāra Bernāra sāk savu karjeru.

—   Viņa to nemūžam nebūtu varējusi, — Vilijs sacīja, — viņai bija koka kāja. Vai dzersim šampanieti?

—   Kur Mērija Džeina?

—  Aizgāja. Uz satikšanos.

—   Dzeram šampanieti! — Viņi abi iesmējās.

Kad bārmenis nolika viņiem priekšā glāzes, viņi dzēra uz Mērijas Džeinas veselību. Burvīgā atbūtne. Šampanieti Grētiņa dzēra otro reizi mūžā. Pustumšā, bezgaumīgi piebāztā istaba nomaļās ielas četrstāvu namā, krāšņā prostitūta ar bērna sejiņu, triumfāli izlaidusies platajā gultā.

—  Mums ir daudz iespēju, — Vilijs teica, — mēs varam palikt šeit un visu nakti dzert vīnu. Varam iet vakariņās. Varam nodoties mīlestībai. Varam iet uz viesībām Piecdesmit sestajā ielā. Vai jums patīk viesības?

—   Patiktu, — Grētiņa atbildēja. Viņa ignorēja iespēju «nodoties mīlestībai». Tas droši vien bija joks. Ar Viliju viss bija joks. Viņai likās, ka pat karā, vislielāko briesmu brīžos, viņš bija pratis pajokot par granātu šķembām, notriektām lidmašīnām, liesmojošiem lidmašīnu spārniem. Ainas no ilustrētajiem žurnāliem, no kara filmām. Šodien trāpīja vecajam Džonijam. Tagad, puikas, būs mana kārta\ Vai tā? Kādreiz, kad viņi būs labāk pazīstami, viņa pajautās.

—   Tātad viesības, — viņš izlēma. — Mums nav jāsteidzas — tās turpināsies visu nakti. Bet tagad, pirms metamies trakajā uzdzīves virpulī, varbūt man vajadzētu šo to par jums uzzināt? — Vilijs ielēja šampanieti savā glāzē. Roka viņam mazliet trīcēja, un pudele klusi ieskanējās, atsizdamās pret glāzes malu.

—   Piemēram, ko?

—   Sāksim no paša sākuma, — viņš sacīja. — Jūsu rezidence?

—   Y. \V. C. A. kopmītne, — viņa atbildēja.

—   Ak dievs! — viņš ievaidējās. — Ja es uzvilktu brunčus, vai mani noturētu par jaunu kristīgu sievieti un es varētu noīrēt istabiņu līdzās jūsējai? Esmu maziņš, un bārda man aug vāji. Es kaut kur aizņemtos parūku. Mans tēvs visu mūžu vēlējās meitu.

—   Diez vai, — Grētiņa atteica. — Tā vecā dāma, kas sēž pie durvīm, simt jardu attālumā atšķir puisi no meitenes.

—  Tālāk. Puiši?

—   Pašreiz nav. — viņa, mirkli vilcinājusies, atbildēja. — Un jums?

—  Zenēvas konvencijā teikts: gūstā krītot, gūsteknim jāuzdod vienīgi vārds, dienesta pakāpe un personiskais identificēšanas numurs, — Viņš uzsmaidīja Grētiņai un uzlika savu roku uz viņējus. — Nē, — viņš sacīja, — es jums izteikšu visu. Atklāšu savu dvēseli. Daudzos turpinājumos izstāstīšu, kā gribēju noslepkavot tevu, kad biju zīdainis un vēl gulēju ratiņos, ka māte mani zīdīja līdz trīs gadu vecumam un ko mēs, puikas, senos vasaras vakaros aiz šķūņa darījām ar kaimiņu skuķēm. — Tad viņš kļuva nopietns un atglauda matus, atklādams plato pieri. — Labāk jau pateikt tūliņ nekā vēlāk, — viņš sacīja, — esmu precējies.

Šampanietis viņai pēkšņi sāka svilināt rīkli. — Man jūs labāk patikāt tad, kad jokojāt, — viņa sacīja.

—   Arī man ir tāda sajūta, — viņš nopietni atteica. — Taču gluži tik drūmi nav. Esmu iesniedzis laulības šķiršanas pieprasījumu. Kamēr tētiņš spēlēja zaldātiņus, kundze atrada citur izklaidēšanos.

—   Kur viņa ir — jūsu sieva? — viņa tikai ar mokām dabūja vārdus pār lūpām.

—  Kaliforrūjā, — viņš sacīja, — Holivudā. Man laikam piemīt vājība uz aktrisēm.

Kontinenta viņā malā. Izdeguši tuksneši, nepārejamas kalnu grēdas, auglīgi līdzenumi. Skaistā, plašā Amerika.-Cik ilgi jūs esat precējies?

—   Piecus gadus.

—   Cik tad jums īstenībā gadu? — viņa noprasīja.

—   Vai apsolāties mani nepamest, ja pateikšu taisnību?

— Nerunājiet blēņas! Cik?

—  Divdesmit un vēl, nolādēts, deviņi, — viņš sacīja. — Ak dies!

—   Pēc izskata es būtu devusi divdesmit trīs. — Grētiņa apbrīnā pašūpoja galvu. — Kur meklējama atbilde jūsu noslēpumam?

—   Dzeršanā un izlaidīgā dzīvē, — Vilijs sacīja. — Mans ģīmis ir mana nelaime. Es izskatos kā dzīva reklāma zēnu apģērbu veikalam. Divdesmit divus gadus vecas sievietes kaunas kopā ar mani rādīties sabiedrībā. Kad man piešķīra kapteiņa pakāpi, eskadriļas komandieris sacīja: «Še, Vilij, zelta zvaigzne par to, ka šomēnes skolā biji rātns puisītis.» Varbūt man vajadzētu uzaudzēt ūsas.

—  Maziņais Vilijs Ebots, — Grētiņa noteica. Vilija šķietamais jaunums viņu patīkami nomierināja. Viņa atcerējās Tedija Boilena visu nomācošo briedumu. — Ko jūs darījāt pirms kara? — viņa jautāja, jo gribēja uzzināt par viņu itin visu. — Ka jus iepazināties ar Bejardu Nikolsu?

—   Piedalījos dažās viņa izrādēs. Nav pasaulē nejēdzīgākas profesijas par manējo. Es darbojos reklāmā. Vai gribat redzēt savu bildi avīzē, meitenīt? — Riebums nebija mākslots. Viņam nemaz nevajadzēja uzaudzēt ūsas, lai izskatītos vecāks. Pietika parunāt par savu profesiju. — Kad aizgāju armijā, cerēju, ka beidzot esmu ticis no tas vaļā. Bet viņi ieskatījās kartītē un nosūtīja mani uz preses dienestu. Mani vajadzētu iespundēt par to, ka tēloju virsnieku. Iedzeriet vēl šampanieti! — Viņš atkal piepildīja glāzes, pudele noskandināja ledainu izmisuma kodu pret glāzēm, jo nikotīnā nodzeltējušie pirksti manāmi drebēja.

—   Bet jūs taču bijāt viņpus okeāna. Jūs lidojāt, — viņa sacīja. Pusdienlaikā viņš bija runājis par Angliju.

—  Pāris uzbrukumos. Tieši tik daudz, lai saņemtu ordeni un Londonā nejustos kails. Es biju pasažieris. Apbrīnoju, kā citi vīri karo.

—  Tikpat jūs varēja nogalināt. — Viņa rūgtums Grētiņu nomāca, un viņai ļoti gribējās to izkliedēt.

—   Esmu par jaunu, lai mirtu, pulkvedi, — viņš atsmēja. — Izdzeriet burbuļūdeni. Visā pilsētā mūs gaida.

—   Kad jūs demobilizēsieties?

—   Esmu pēdējā atvaļinājumā, — viņš atbildēja. — Formas tērpu valkāju tādēļ, ka tas man dod iespēju bez maksas apmeklēt mākslas iestādes. Bez tam man vēl pāris reižu nedēļā jāapciemo hospitālis, kur ārstē manu muguru, un, ja es nebūtu tērpies uniformā, neviens nenoticētu, ka esmu kapteinis.

—  Ārstē? Jūs bijāt ievainots?

—  Ne īsti ievainots. Reiz mēs nosēdāmies bez šasijām un pamatīgi atsitāmies pret zemi. Manai mugurai tas beidzās ar nelielu operāciju. Pēc divdesmit gadiem stāstīšu, ka tā rēta man ir no šķembas. Izdzērāt visu, kā labai, mazai meitenei pieklājas?

—  Jā, — Grētiņa atteica. Visur ievainotie. Arnolds Zimzs rūsganajā halātā sēž uz galda malas un noraugās uz savu kāju, kas nekad vairs nebūs skrējēja. Tolbots Hjūzs ar sašķaidīto kaklu klusēdams lēni mirst palātas kaktā. Viņas pašas tēvs atgriezies no cita kara ar klibu kāju.

Vilijs samaksāja par dzērieniem, un viņi izgāja no bāra. Grētiņa pabrīnījās, kā viņš ar ievainotu muguru spēj turēties tik taisni.

Kad viņi izgāja uz ielas, krēsla bija pārmetuši Ņujorkai liegi zilganu plīvuru. Akmeņainā tuksneša svelme bija atdzisusi līdz vasarīgu pļavu siltumam, un viņi roku rokā gāja pretī vieglam vakara vējiņam. Gaiss likās ziedputekšņu piesātināts. Līdz trim ceturtdaļām paaudzies mēness porcelāna blāvuma peldēja virs iestāžu debesskrāpjiem.

—  Vai zināt, kas man jūsos patīk? — Vilijs jautāja.

—  Nu, kas?

—  Tas, ka jūs neuzstājāt iet uz mājām pārģērbties, kad es ierunājos par viesībām.

Viņai negribējās atzīties, ka uzvilkusi mugurā savu labāko kleitu un viņai nav ko pārģērbt. Tā bija rudzupuķu zila linaudekla kleitiņa, no augšas lidz apakšai pogājama, ar īsām piedurknēm un stingru sarkana audekla jostu. Viņa to uzvilka, kad pēc lenča bija aizgājusi uz kopmītni paņemt peldkostīmu. Seši dolāri deviņdesmit pieci centi, pie Orbaiia. Vienīgais apģērba gabals, ko viņa bija nopirkusi pēc apmešanās Ņujorkā. — Vai es jūs apkaunošu draugu priekšā? — viņa vaicāja.

—   Ducis manu draugu jūs šovakar apstās un lūgs jūsu tālruņa numuru, — viņš atteica.

—   Vai man viņiem to teikt?

—   Tikai tad, ja jums nav dzīvības žēl, — Vilijs atbildēja.

Viņi lēnām gāja pa Piekto avēniju, ielūkodamies visos skatlogos. Finčlijs bija izstādījis logā tvīda auduma sporta žaketes. — Tādā man vajadzētu ietērpties, — Vilijs sacīja. — Tā mani padarītu cienīgu. Vilijs Ebots, tvīdā tērpts lauku džentlmenis.

—  Tvīds jums nepiestāv, — Grētiņa atteica, — man jūs patiktu gludā, mīkstā audumā.

—   Norunāts, būšu gluds un mīksts, — sacīja Vilijs.

Ilgi viņi nostāvēja pie Brcntāno skatloga un pētija grāmatas. Tur bija vesela jaunāko lugu ekspozīcija: Odetss, Helmane, Servuds, Kaufmane un Hārts. — Literārā dzīve, — Vilijs ierunājās. — Man jums jāizsūdz grēki. Es rakstu lugu. Kā ik otrais, kas strādā reklāmā.

—   Arī tā reiz būs šeit logā.

—   Lai dievs dod, ka tā nokļūtu logā, — viņš sacīja. — Vai jūs varat tēlot?

—   Esmu vienas lomas aktrise. Mūžīgās sievišķības noslēpums.

—   Citēju, — viņš piebilda. Viņi abi pasmējās. Zināja, ka smejas par muļķībām, taču arī tas likās jauki, jo saistījās ar kopīgām atmiņām.

Aizgājuši līdz Piecdesmit piektajai ielai, viņi nogriezās no Piektās avēnijas. Zem Santredžisa baldahīna no taksometriem kāpa ārā kāzinieki. Līgava bija ļoti jauniņa, ļoti slaida, balts tulpes zieds. Līgavainis — jauns kājnieku leitnants bez izdienas zīmotnēm, bez apbalvojumiem, gludi skūts, sārtiem vaigiem, šķīsts.

—   Lai dievs jūs svētī, bērni! — Vilijs, garām ejot, novēlēja.

Līgava, savā baltajā rotā dzidra prieka pārpilna, pasmaidīja

un pameta viņiem gaisa skūpstu. — Pateicos, seri — leitnantiņš miera stājā salutēja pēc visiem reglamenta noteikumiem.

— Jauks vakars kāzām, — sacīja Vilijs, kad viņi gāja tālāk, — temperatūra ciešama, redzamība neaprobežota, un pašreiz neviena kara.

Viesību nams atradās starp Parka un Leksingtona avēniju. Kad viņi pie Piecdesmit piektās ielas šķērsoja Parka avēniju, ap stūri nogriezās taksometrs un aizdrāzās uz Leksingtona avēnijas pusi. Taksometrā sēdēja Mērija Džeina bez pavadoņa. Gabaliņu tālāk taksometrs apstājās, Mērija Džeina izkāpa un skriešus ieskrēja kādā piecstāvu mājā.

—  Mērija Džeina, — Vilijs sacīja. — Redzējāt?

—   Aha. — Viņi tagad gāja pavisam lēni.

Vilijs uzmeta Grētiņai vērīgu skatienu. — Man iešāvās kaut kas prātā, — viņš ieminējās. — Sarīkosim paši savas viesības.

—   Es cerēju, ka jūs tā teiksiet, — Grētiņa sacīja.

—   Rota, apkārt griez-ties! — viņš norēcās. Tad stalti kareiviski apgriezās un sasita papēžus. Viņi sāka iet atpakaļ uz Piektās avēnijas pusi. — Man lāgā netīk iedomāties, kā puiši neliks jūs mierā, prasīdami tālruņa numuru, — viņš sacīja.

Grētiņa paspieda viņa roku. Tagad viņa jutās gandrīz vai pārliecināta, ka Vilijs gulējis ar Mēriju Džeinu, tomēr cieši paspieda viņa roku.

Viņi iegriezās «Plaзas» ozolkoka bārā un dzēra vēsinātu piparmētru degvīnu no apsarmojušiem alvas trauciņiem.

Izdzēruši to, viņi izgāja no «Plaзas», iekāpa Piektās avēnijas autobusā, kas brauca uz centru, un apsēdās augšstāva vaļējā platformā. Vilijs noņēma laiviņcepuri, uz kuras bija divas sudraba svītras un virsnieka atšķirības zīmes. Vējš pluinīja viņa matus, un viņš izskatījās vēl jaunāks. Grētiņai gribējās satvert viņa galvu, pieglaust to sev pie krūtīm un noskūpstīt, bet visapkārt bija cilvēki, tādēļ viņa tikai paņēma cepuri un ar pirkstu galiem viegli glāstīja uzšuves.

Pie Astotās ielas viņi izkāpa no autobusa, «Brēvurtā» atrada brīvu galdiņu uz terases, un Vilijs pasūtīja martīni. — Ēstgribas uzlabošanai, — viņš paskaidroja, — informācija kuņģa sulai. Pirmā gatavības pakāpe.

«Algonkvīns», «Plača», «Brēvurts», angažements, kapteinis. Viss vienā dienā. Kā no pārpilnības raga.

Vakariņās viņi ēda meloni un ceptu vistiņu, piedzerdami Kalilornijas sarkanvīnu no Napas ielejas. — Patriotisms, — Vilijs sacija, — un vēl tādēļ, ka esam uzvarējuši karā. — Viņš viens pats izdzēra lielāko daļu pudeles. Nekas no visa izdzertā nelikās viņu ietekmējam. Acis bija skaidras un valoda tāda pati, kā bijusi.

Viņi vairs daudz nerunāja, tikai pāri galdiņam raudzījās viens otrā. Ja drīz nevarēšu viņu noskūpstīt, domāja Grētiņa, mani aizvedīs uz Belvī slimnīcu.

Pēc kafijas Vilijs pasūtīja viņiem abiem konjaku. Grētiņa aprēķināja, ka, sākot ar lenču pusdienlaikā un beidzot ar visu, ko viņi vakarā bija ēduši un dzēruši, diena Vilijām izmaksājusi ne mazāk par piecdesmit dolāriem. — Vai jūs esat bagāts? — viņa jautāja, kad viņš bija samaksājis rēķinu.

—   Bagāts vienīgi garā, — Vilijs atteica. Viņš apvērsa savu kabatas portfeliti — un uz galdiņa nokrita sešas banknotes. Divas simt dolāru, pārejās — piecu dolāru zīmes. Tas ir viss Ebotu kapitāls, — viņš sacīja. — Vai vēlaties, lai pieminu jūs savā testamentā?

Divi simti divdesmit dolāru. Viņa nobijās par niecīgo summu. Tad jau viņai pašai bankā bija vairāk — atlikums no Boilena astoņiem simtiem. Viņa nekad par vienu maltīti neizdeva vairāk kā deviņdesmit piecus centus. Tēva asinis, vai? Sī doma viņai nepatika.

Viņa noskatījās, kā Vilijs savāca naudu un nevērīgi iestūķēja kabatā. — Karš man iemācīja saprast, ko nauda ir vērts, — viņš sacīja.

—   Vai jūs augāt bagātā ģimenē? yGrētiņa jautāja.

—   Mans tēvs bija muitas inspektors uz Kanādas robežas, — viņš sacīja, — turklāt godīgs. Bijām seši bērni. Dzīvojām ka karaļi. Gaļa trīsreiz nedēļā.

—  Es raizējos naudas dēļ, — Grētiņa atzinās, — redzēju, ko naudas trūkums nodarīja manai mātei.

—   Iedzeriet krietnāku malku! — Vilijs mudināja. — Jums nebūs jāpiedzīvo mātes liktenis. Visdrīzākajā nākotnē es atgriezīšos pie savas zeltneses rakstāmmašīnas.

Viņi iztukšoja konjaka glāzes. Grētiņa sāka viegli reibt, bet nebija piedzērusi. Nepavisam ne piedzērusi.

—  Vai sapulce ir ar mani vienis prātis, — Vilijs jautāja, kad viņi piecēlās no galdiņa un pa terases abās pusēs puķēm apstādīto celiņu izgāja uz ielas, — ka vēl kaut kas jāiedzer?

—   Es šovakar vairāk nedzeršu, — Grētiņa noteica.

—   Uzticieties sievietes nemaldīgajai gudrībai, — Vilijs sacīja. — Māte Zeme. Delfu orākula priesterienes ar mīklās slēptu patiesību. Šovakar vairāk dzerts netiks. Taksi! — viņš uzsauca.

—  Mēs taču varam aiziet līdz kopmītnei kājām, — Grētiņa iebilda, — nebūs ilgāk par minūtēm piecpadsmit…

Taksometrs piebremzēja, Vilijs atvēra durtiņas, un viņa iekāpa. — Uz Stenlija viesnīcu, — Vilijs sacīja, iekāpis mašīnā, — Septītajā avēnijā.

Viņi skūpstījās. Lūpu oāze. Šampanietis, skotu viskijs, Kentuki piparmētras, spāņu Kalifornijas Napas ielejas sarkanvīns, konjaks — velte no Francijas. Viņa pievilka Vilija galvu sev pie krūtīm un iespieda seju mīkstajos, zīdainajos matos. Ciets galvaskauss zem tiem. — So brīdi es gaidīju visu dienu, — viņa sacīja. Un cieši apskāva bērnišķīgo karavīru. Viņš atpogāja kleitas divas augšējās pogas un noskūpstīja iedobīti starp viņas krūtīm. Pāri pieglaustajai galvai Grētiņa redzēja šoferi — ar muguru pret viņiem — visu uzmanību veltījam sarkanajai gaismai, zaļajai gaismai, pārsteidzīgiem gājējiem. Ko dara pasažieri — tā ir pasažieru darīšana. No apgaismotā tablo pretī raudzījās viņa ģīmetne. Gadus četrdesmit vecs vīrs ar caururbjošām, spītīgām acim un nieru kaites pazīmēm sejā, vīrs, kas redzējis visu, kas pazīst šo pilsētu caurcaurēm. Viņa vārds — Elijs Lefkovics — saskaņā ar policijas noteikumiem uzrakstīts ļoti salasāmi. Nekad viņa to neaizmirsīs. Elijs Lefkovics, nekā neredzošais mīlas vedējs.

Satiksme šai stundā vairs nebija sevišķi dzīva, un mašīna strauji joņoja projām no centra. Pilots liesmainās debesīs.

Vel viens — pēdējais skūpsts par godu Elijam Lefkovicam — un viņa aizpogāja kleitu, lai ieietu kāzu namā, kā pieklājas.

Stenlija viesnīcas fasāde ātstāja impozantu iespaidu. Arhitekts bija vai nu pats bijis Itālijā, vai saskatījies fotoattēlus. Dodžu pils plus Velgrina drogu veikals. Adrijas krastmala Septītajā avēnijā.

Grētiņa mazliet pastaigājās pa vestibilu, kamēr Vilijs aizgāja pie administratora pēc atslēgas. Palmas podos, tumši koka krēsli itāliešu stilā, mirdzoša gaisma. Rosīgas sievietes ar policijas darbinieču seju un lētu leļļu blondām sīksprodziņām. Kaktos hipodroma derību slēdzēji, caurbraucēji kareivji, divas rēviju gērlas ar apaļiem dibeniem un garām, pielīmētām skropstām, veca dāma vīriešu darba kurpēs ar <rSeventeen» rokā, laikam kādam māte, ceļojoši aģenti pēc neveiksmīgas darbdienas, detektīvi, aizvien gatavi modri sargāt tikumību.

Viņa devās uz liftu, it kā būtu viena, un pat nepaskatījās uz Viliju,' kad viņš ar atslēgu tuvojās. Ātri apgūts manevrs. Liftā viņi nesarunājās.

— Septītais stāvs, — Vilijs sacīja liftniekam.

Septītajā stāvā vairs nebija ne jausmas no Itālijas. Arhitekta izdoma pa ceļam bija izsīkusi. Šauri gaiteņi, tumši brūnas mela la durvis, no kurām krāsa lobījās nost, kaila flīžu grīda, kas savā laikā bijusi balta. Piedodiet, ļautiņi, mānīšanās beigusies, labāk būs, ja rtiudzisieties patiesībai acis: jūs esat AmerikāI

Viņi devās pa šauru gaiteni uz priekšu, un Grētiņas papēži klabēja kā ponija pakavi. Viņu ēnas plīvoja uz nespodrajām sienām, rēgaini nemiergari, patvērušies vēl no 1925. gada buma. Viņi apstājās pie durvīm, kas ne ar ko neatšķīrās no visām pārējām. 777. Septītā avēnija, septītais stāvs. Maģiskā skaitļu kārta.

Vilijs pagrieza atslēgu — un viņi iegāja Septītās avēnijas Stenlija viesnīcas 777. istabā. — Tu jutīsies labāk, ja es neiedegšu gaismu, — Vilijs sacīja. — īsta ala. Bet vienīgā, ko vispār varēju dabūt. Un pat šo man iedeva tikai uz piecām dienām. Pilsēta pārpildīta.

Taču caur salauztajām žalūzijām no elektriTicētas Ņujorkas iespiedās pietiekami daudz gaismas, lai varētu redzēt, kā istabā izskatās. Mazs kambarītis, zema vienguļama gulta, viens koka krēsls ar taisnu atzveltni, mutesbļoda, ne vannas, ne dušas. Uz kumodes neskaidri viedās kaudzīte virsnieka kreklu.

Vilijs apcerīgi sāka viņu izģērbt. Vispirms noņēma sarkano jostiņu, tad atpogāja kleitas augšējo pogu, pēc tam pa vienai vien visas pārējās. Viņš bija nometies ceļos, un Grētiņa skaitīja viņa kustības: «…septiņas, astoņas, deviņas, desmit, vienpadsmit …» — cik nebija spriests, cik galvu netika lauzīts šūšanas darbnīcās lejāk Septītajā avēnijā, līdz pieņēma pēdējo — izšķirošo lēmumu: ne desmit pogu, ne divpadsmit, bet VIliNPADSMITI

—  Ar to jau paiet pilna darbadiena, — Vilijs noteica. Viņš noņēma kleitu viņai no pleciem un kārtīgi uzklāja uz krēsla atzveltnes. Virsnieks un džentlmenis. Viņa pagrieza muguru, lai viņš attaisa krūšturi. Boilena skola. Gaisma, kas plūda iekšā pa logu, iezīmēja uz viņas ādas tīģera svītras. Vilijs mocījās ar āķīšiem. — Būtu gan laiks izgudrot kaut ko jēdzīgāku! — viņš pukojās.

Grētiņa iesmējās un palīdzēja. Krūšturis nokrita. Viņa atkal pagriezās pret Viliju — un viņš maigi noslidināja viņas nevainīgās kokvilnas biksītes līdz potītēm. Viņa nometa kurpes, tad aizgāja līdz gultai un ar vienu kustību atsita atpakaļ reizē pārklāju, segu un virspalagu. Gultasveļa nebija svaiga. Vai Mērija Džeina tajā gulējusi? Vienalga.

Viņa, rokas pie sāniem piespiedusi, izstiepās gultā taisnām kājām tā, ka potītes saskārās. Vilijs noliecās pār viņu. Viņš ielika roku viņai starp kājām. Zinošu roku, — Līksmības ieleja, — viņš sacīja.

—   Ģērbies nost, — viņa teica.

Viņa vēroja, kā viņš norauj kaklasaiti un atpogā kreklu. Kad viņš kreklu novilka, viņa ieraudzīja, ka zem tā viņam ir ārstnieciskā korsete ar āķiem un auklam. Tā sniedzās gandrīz līdz pleciem un turpinājās vēl zem bikšu jostas. Tad tādēļ viņš turas tik taisni, jaunais kapteinis. Mēs nosēdāmies bez šasijām un pamatīgi atsiiāmies pret zemi. Karavīra bargi sodītā miesa.

—   Vai tu jau kādreiz esi bijusi gulta ar vīrieti, kas valkā korseti? — Vilijs j.autāja, sākdams piņķerēt korsetes auklas.

—   Neatceros gan, ka būtu, — viņa atbildēja.

—   Tas ir īslaicīgi, — viņš samulsis turpināja, — vēl pāris mēnešu. Vismaz tā man hospitālī apgalvo. — Viņš vēl joprojām cīnījās ar auklām.

—  Vai iedegt gaismu? — viņa vaicāja.

—   Nē, to es nepārciestu.

Iezvanījās tālrunis.

Viņi saskatījās. Ne viens, ne otrs nepakustējās. Ja viņi nereaģēs, varbūt zvanīšana apklusīs.

Zvans atskanēja no jauna.

—   Varbūt man tomēr atsaukties, — viņš ieminējās.

—   Liekas gan.

Viņš nocēla klausuli no aparāta, kas atradās uz naktsgaldiņa Grētiņai pie pašas galvas: — Ja?

—   Kapteinis Ebots? — Vilijs turēja klausuli patālu no auss, tā ka Grētiņa visu varēja skaidri dzirdēt. Runaja vīrietis, nepārprotami noraizējies.

—   Jā, — Vilijs atteica.

—   Pēc mūsu domām, jūsu istabā ir dāma. — Majestātiskais daudzskaitlis no troņa zāles.

—   Pēc manām domām, jūs nemaldāties, — Vilijs sacīja. — Un kas par to?

—   Jums ir istaba vienai personai, — balss atbildēja.

—   Jauki, — Vilijs sacīja, — dodiet man istabu divām personām, pasakiet tikai istabas numuru.

—   Man ļoti žēl, visas istabas aizņemtas, — balss paskaidroja, — viss rezervēts līdz novembrim.

—   Paklau, Džek, — Vilijs teica, — iedomāsimies, ka šī ir istaba divām personām, ierakstiet to manā rēķinā.

—  Diez vai tas būs iespējams, — balss turpināja. — 777. istaba ir viengultas numurs, domāts tikai vienai personai. Diemžel jaunajai dāmai jāiet projām.

—   Jaunā dāma te nedzīvo, Džek, — Vilijs neatlaidas, — viņa neaizņem istabu. Viņa atnākusi ciemos. Turklāt viņa ir mana sieva.

—   Vai jums ir laulības apliecība, kaptein?

—  Mīļā, — Vilijs skaļā balsī jautāja, turēdams klausuli Grētiņai virs galvas, — vai tev ir klāt mūsu laulības apliecība?

—   Palika mājās, — Grčtiņa atteica pie pašas klausules.

—  Vai es tev neteicu, ka ceļā tā vienmēr jāņem līdzi? — īsts laulātā vīra sašutums.

—   Piedod, mīļais! — Grētiņa žēlabaini atsaucās.

—   Viņa to atstājusi mājās, — Vilijs paziņoja tālrunī. — Rit mēs jums to parādīsim. Palūgšu, lai man to atsūta ar steidzamo pastu.

—  Kaptein, viesnīcas noteikumi neatļauj jaunām dāmām uzturēties vīriešu numuros, — balss atgādinaja.

—   Kopš kura laika? — Vilijs sāka skaisties. — Sis ūķis ir slavens no Ņujorkas lidz Bangkokai ar to, ka te var patverties suteneri, sacīkšu derībnieki, narkotisko vielu tirgotāji un zagtu mantu pārdevēji. Godīgs policists varētu piepildīt veselu cietumu ar jūsu viesiem vien.

—  Mums ir jauna direkcija, — balss atteica, — esam iekļauti ļoti respektablu viesnīcu sērijā. Ja pēc piecām minūtēm jaunā dama neaizies, kaptein, es ieradīšos pie jums.

Grētiņa izlēca no gultas un vilka kājās biksītes.

—   Nē, — Vilijs čukstus lūdza.

Viņa tam maigi uzsmaidīja.

—  Vācies pie velna, Džek! — Vilijs iebrēca tālrunī un ar troksni nosvieda klausuli. Mežonīgi raustīdams auklas, viņš vilka ciet korseti. — Ej nu par tādiem neliešiem karot! — viņš pukojās. — Un citur šai nolādētajā pilsētā nav iespējams atrast istabu ne par naudu, ne par mīļiem vārdiem.

Grētiņa iesmējās. Vilijs mirkli viņā noraudzījās un arī sāka smieties. — Nākamreiz, — viņš sacīja, — dieva dēļ, neaizmirsti paņemt līdzi laulības apliecību.

Cienīgi, roku rokā viņi izsoļoja cauri vestibilam, izlikdamies, ka nav piedzīvojuši sakāvi. Puse no visiem, kas uzturējās vestibilā, izskatījās pēc viesnīcas detektīviem, un nebija iespējams pateikt, kurš bija runājis pa tālruni.

Šķirties vēl negribējās, tādēļ viņi aizgāja uz Brodveju, pie kāda kioska nodzērās apelsīnu sulu, izbaudīdami liego tropu aromātu ziemeļu platuma grādos, tad devās tālāk līdz 42. ielai, iegāja kinoteātrī, kur filmas rāda visu nakti, apsēdās starp klaidoņiem, bezmiega mocītiem ļaudīm, perversiem tipiem un kareivjiem, kas gaidīja autobusu, un noskatījās «Sastingušo mežu» ar Hamfriju Bogartu.

Kad filma beidzās, viņiem vēl joprojām negribējās šķirties, tādēļ viņi kājām aizgāja visu garo ceļu līdz kopmītnei — garām klusām, tukšām celtnēm, kas izskatījās kā krituši cietokšņi.

Blāzmoja jau rīts, kad viņi skūpstījās pie Y. W. C. A. kopmītnes. Vilijs ar nicināšanu noraudzījās uz masivo, tumšo ēku, pie kuras durvīm dega spuldze, gaismodama kārtīgām jaunām dāmām ceļu uz viņu kārtīgajām gultām. — Kā tu domā, vai šīs celtnes mūžsenaja, slavenajā vēsturē cilvēki te kādreiz ir arī mīlējušies? — viņš jautāja.

—   Šaubos gan, — viņa atbildēja.

—   Sermuļi skrien pār muguru, vai ne? — viņš drūmi noteica. Tad pagrozīja galvu. — Dons Zuāns, — viņš piebilda, — mīlnieks korsetē. Vienreizēji…

—   Neņem visu tik traki pie sirds, — viņa mierināja, — būs vel citas naktis.

—   Piemēram?

—   Piemēram, kā šī, — viņa atteica.

—   Kā šī, — viņš atžirbis atkārtoja. — Dienu es kaut kā pārcietīšu. Pavadīšu laiku darbodamies. Piemēram, meklēdams viesnīcu. Vienalga, Koniailendā, Babilonā vai Pelembejā, bet sameklēšu. Kapteinim un misis Ebotiem. Karalienes Viktorijas vārdā, neaizmirsti paņemt līdzi koferīti. Sabāz tur iekšā vecus «Time» eksemplārus, ja gadījumā mums kļūtu garlaicīgi un iegribētos kaut ko palasīt.

Vēl pēdējais skūpsts — un viņš devās projām dzedrajā rītausmā mazs un uzvarēts. Laime, ka viņam arī šovakar vēl būs mugurā formas tērps. Civilās drēbēs tērptam, gan neviens viesnīcas administrators nenoticētu, ka viņš jau sasniedzis precēta vīra vecumu.

Kad viņu vairs nevarēja saredzēt, Grētiņa uzkāpa līdz kopmītnes ieejai un iegāja iekšā. Vecā dāma pie lodziņa viszinoši viņā noraudzījās, bet Grētiņa paņēma atslēgu un novēlēja dežurantei «arlabunakti», it kā rītausma, kas lauzās iekšā pa logiem, būtu tikai viltus pilns optisks māns.

8. nodaļa

Klotilde mazgāja viņam matus, bet viņš sēdēja tēvoča Harolda un tantes Elzas lielajā vannā, no viņa miesas kāpa karstā ūdens garaiņi, acis viņš bija pussnaudā tīksmīgi aizvēris kā dzīvnieks, kas sauļojas uz klints. Tēvocis Harolds, tante Elza un abas meitenes pavadīja savu kārtējo divu nedēļu atvaļinājumu Saratogā, un visa māja piederēja Tomam un Klotildei. Bija svētdiena un darbnīca slēgta. Tālumā dunēja baznīcas zvans.

Veiklie pirksti masēja viņa galvu un ar smaržīgām putām viegli glauda viņa pakausi un kaklu. Klotilde pati par savu naudu aptiekā bija nopirkusi viņam īpašas ziepes. Ar sandalkoka smaržu. Kad tēvocis Harolds atgriezīsies, Tomam atkal vajadzēs mazgāties ar vecajām, labajām tualetes ziepēm par pieciem centiem gabalā. Tēvocim Haroldam rastos aizdomas, ja viņš saostu sandalkoka smaržu.

—   Tagad noskalojies, Tomij, — Klotilde sacīja.

Toms atlaidās ūdenī un palika guļam, kamēr viņas pirksti rosīgi kustējās pa viņa matiem, skalojot āra ziepju putas. Sprauslādams viņš iznira no ūdens.

—   Nu kārta nagiem, — sacīja Klotilde. Viņa nometās ceļos pie vannas un ar suciņu berza nost ādā un aiz nagiem ieēdušos melno eļļu. Klotilde bija kaila, un tumšie mati kaskādē krita pār viņas zemajām, pilnīgajām krūtīm. Pat ceļos nometusies, viņa neizskatījās pēc kalpones.

Rokas viņam kļuva sārtenas, nagi gaiši, bet Klotilde tikai berza un berza; putās mirguļoja viņas laulības gredzens. Beidzot, pēc pēdējās pamatīgās pārbaudes, Klotilde nolika suku uz vannas malas. — Un tagad pārējo, — viņa noteica.

Toms piecēlās vannā kājās. Arī Klotilde piecēlās un sāka viņu ziepēt. Viņai bija platas, stingras .gūžas un spēcīgas kājas. Āda viņai bija tumša, un ar plakano degunu, izcilnajiem vaigu kauliem un garajiem, gludajiem matiem viņa Tomam atgādināja vēstures grāmatās redzētos attēlus, kur indiāņu meitenes mūžamežos sveic pirmos baltos līdumniekus. Uz labās rokas delma viņai bija rēta — robots pusmēness. Vīrs viņai reiz bija iesitis ar malkas pagali. Tas noticis sen, viņa paskaidroja. Kanādā. Par vīru viņa nevēlējās runāt. Lūkojoties uz Klotildi, Toms juta kaklā dīvainas spazmas, un viņš nezināja, vai viņam gribas smieties vai raudāt.

Ar mātes maigumu viņam pieskārās vieglas, mīļas rokas — ar mātes maigumu, tomēr tā, kā mātes nemēdz pieskarties. Smaržīgās, slīdīgās ziepes, ik pieskāriens — solījums. Viņā ieskanējās vesels orķestris. Kokinstrumenti un flautas. Pastāvīgi klausoties tantes Elzas atskaņotāju, viņš bija iemīlējis Vāgneru. «Mazais mežonēns pie mums sāk civilizēties,» vīram reiz sacīja tante Elza, lepodamās ar savu ietekmi kultūras joma.

—   Un nu kājas, — Klotilde teica.

Viņš paklausīgi uzcēla kāju uz vannas malas kā pie kalēja aizvests zirgs. Neraizēdamās par saviem matiem, viņa ieziepēja

Toma kāju pirkstus un noberza tos ar frotē lupatiņu tik bijīgi, it kā spodrinātu baznīcas sudrablietas. Viņš juta, ka pat kāju pirksti spēj sagādāt baudu.

Pa to laiku viņa bija nomazgājusi arī otru kāju, un viņš stāvēja, garaiņos vizēdams. Klotilde viņu vērīgi aplūkoja. — Zēna ķermenis, — viņa sacīja.— Tu izskaties kā svētais Sebastjans. Tikai bez bultām. — Tas nebija joks. Viņa nekad nejokoja. Tā bija pirmā reize, kad viņam kāds teica, ka viņa ķermenim piemīt vēl cita vērtība, izņemot parastās funkcijas. Viņš zināja, ka ir stiprs un kustībās ātrs, ka viņa ķermenis lieti noder spēlēm un cīņai, bet viņam ne prātā nebūtu ienācis, ka par to varētu priecāties, vienkārši to uzlūkojot. Viņam mazliet sametās kauns, ka uz krūtīm vēl nebija spalvu un arī lejāk apmatojums visai trūcīgs.

Veikli viņa sastiprināja sev matus mezglā uz galvas. Tad arī iekāpa vannā, paņēma ziepju gabalu — un uz viņas ādas iezaigojās putas. Viņa ieziepēja visu ķermeni, darīja to nopietni, bez koķetērijas. Pēc tam viņi abi ielaidās vannā un gulēja mierīgi viens otra skavās.

Ja tēvocim Haroldain, tantei Elzai un abām meitenēm Saratogā uzkristu kāda sērga, viņš paliktu šajā mājā Elīzijā uz visiem laikiem.

Kad ūdens kļuva vēsāks, viņi izkāpa no vannas, Klotilde paņēma vienu no tantes Elzas peldudvieļiem un noberza Tomu sausu. Kamēr viņa mazgāja vannu, viņš iegāja Džordeiku guļamistabā un apgūlās tikko uzklātajā gultā ar tīro, cietināto gultas veļu.

Aiz logiem, kam bija nolaistas priekšā žalūzijās, dūca bites, zaļie aizkari pārvērta guļamistabu par krēslainu alu, kumode pie sienas bija kuģis zaļā jūrā. Tūkstoš krustu viņš ar prieku būtu aizdedzinājis par vienu šādu pēcpusdienu.

Viņa ienāca istabā kailām kājām, matus atkal izlaidusi pār pleciem. Viņas sejā bija tā maigā, atsvešinātā, sevī noslēgusies izteiksme, kuru viņš tik ļoti mīlēja, pēc kuras ilgojās.

Viņa apgūlās viņam līdzās. Sandalkoka smaržas vilnis. Viņas roka liegi pieskārās viņam. Mīlas pieskāriens, maigums, kaut kas nepiedzīvots, vienreizējs, bezgala atšķirīgs no dvīņu skolasskuķu kārībām un Makinleja ielas sievietes profesionālajiem kairinājumiem tur, tālajā Portfilipā. Likās gluži neticami, ka pasaulē ir kāds, kas vēlas viņam šādi pieskarties.

Liegi un maigi viņš paņēma viņu, kamēr aiz loga puķu kastēs pa ziediem zuzēja bites. Viņš pagaidīja viņu, tagad jau izskolots, spēcīgā indiānietes ķermeņa ātri un labi izskolots, un, kad

viss bija beidzies, viņi gulēja līdzās, un viņš zināja, ka spelu viņas labā izdarīt visu, ko vien un kad vien viņa lūgtu.

—  Paliec tepat. — Vēl pēdējais skūpsts u'z kakla bedrītes. — Kad viss bus gatavs, es tevi pasaukšu.

Viņa izslīdēja no gultas, un viņš dzirdēja viņu vannas istaba ģērbjamies, tad klusu nokāpjam lejā un aizejam uz virtuvi. Pilus ļjateicības un pilns rūgtuma viņš gulēja un raudzījās griestos. Cik neciešami, ka viņam tikai sešpadsmit gadu! Nekā viņš nespēja viņas labā izdarīt. Viņš varēja pieņemt viņas dāsno atdošanos, varēja naktī iezagties viņas istabā, bet nevarēja pat iziet ar viņu kopā parkā pastaigāties vai uzdāvināt viņai nieka lakatiņu, jo kāds varētu sākt mēļot vai tantes Elzas vanaga acs ieraudzīt līdz galam neizstumtā kumodes atvilktnē kambarītī aiz virtuves līdz šim neredzēto lakatiņu. Viņš nevarēja aizvest viņu projām no šī spaidu darbu nama, kur viņai jāvergo. Kaut jel viņam būtu divdesmit gadu…

Svētais Sebastjans …

Klusēdama viņa ienāca istabā, tad aicināja: — Nāc ēst!

Gultā gulēdams, viņš teica: — Kad man būs divdesmit, es atgriezīšos un tevi aizvedīšu.

Viņa pasmaidīja. — Mans vīrieti, — viņa sacīja un neapzināti pagrozīja laulības gredzenu pirkstā. — Nekavējies. Lai ēdiens neatdziest.

Viņš iegāja vannas istabā, apģērbās un nokāpa lejā virtuvē.

Uz virtuves galda starp viņu abu vietām bija ziedi. Flokši. Tumši zili. Viņa kopa arī dārzu. Puķes viņai padevās. «Mana Klotilde ir īsts dārgums,» viņš bija dzirdējis tanti Elzu sakām, «rozēm šogad ir divreiz lielāki ziedi.»

—  Tev vajadzētu pašai sava dārza, — Toms sacīja, apsēzdamies savā vietā. Ko viņš nespēja dot viņai īstenībā, to dāvāja iztēlē. Kājas viņam bija kailas un tīkami izjuta vēso, gludo linoleju. Vēl mitrie mati kārtīgi sasukāti, biezās, gaišās cirtas vizēja tumšāk nekā parasti. Viņa visu gribēja glītu un spodru — katlus un pannas, mahagonija mēbeles, priekšnamus, zēnus. Tas bija mazumiņš, ko viņš spēja viņai dot.

Viņa nolika viņam priekšā šķīvi ar zivju zupu.

—  Es teicu, ka tev vajadzētu pašai sava dārza, — viņš atkārtoja.

—   Streb zupu, — viņa sacīja un apsēdās viņam pretī.

Otrā ēdienā bija gabaliņš izmeklēti maigas jēra ciskas ar jaunajiem kartupeļiem, kas bija cepti vienā pannā ar gaļu un pārkaisīti ar pētersīļiem. Piedevām pilna bļodiņa sviestā sautētu kāršpupiņu un ar tomātiem sajaukti kraukšķīgi galviņsalāti.

Turpat blakus stāvēja Šķīvis ar tikko ceptām, vēl siltām smalkmaizītēm, saldkrējuma sviests un krūze ledaini auksta piena.

Dziļā nopietnībā viņa noraudzījās, kā viņš ēd, un pasmaidīja, ja viņš pasniedza šķīvi, palūgdams vēl. Kamēr ģimene bija atvaļinājumā, viņa ik rītu devās uz kaimiņpilsētiņu pati par savu naudu iepirkties. Elīzijas veikalnieki droši vien steigtos izstāstīt misis Džordeikai par dārgo gaļu un rūpīgi izraudzītajiem retajiem augļiem, kas patērēti dzīrēs viņas prombūtnē.

Saldajā ēdienā bija vaniļas saldējums, ko Klotilde bija pasteigusies pagatavot no paša rīta, ar karstu šokolādes mērci. Viņa zināja, kas viņas mīlniekam garšo. Savu mīlu viņa bija pieteikusi ar divām šķiņķa un tomātu sviestmaizēm. Tās piepildījums prasīja apliecinājumu ar bagātākiem mielastiem.

—   Klotild, — Toms ierunājās, — kādēļ tu strādā šeit?

—   Kur gan lai es strādātu? — viņa pārsteigta jautāja. Viņa runāja klusi, nekad nepacēla balsi. Viņas valodā skanēja viegls Kanādas franču akcents.

—   Vienalga, kur. Veikalā. Fabrikā. Tikai ne par kalponi.

—  Man patīk strādāt mājā. Vārīt ēdienu, — viņa sacīja. — Nemaz arī nav tik ļauni. Tava tante pret mani izturas labi. Viņa prot novērtēt manu darbu. Viņa laipni uzņēma mani pie sevis. Es atbraucu uz šejieni pirms diviem gadiem, nepazinu neviena cilvēka, man nebija ne graša pie dvēseles. Man ļoti patīk abas mazās meitenes. Viņas allaž ir tik tīras. Ko es iesāktu veikalā vai fabrikā? Esmu ļoti gausa saskaitīšanā un atskaitīšanā, un no mašīnām man bail. Man patīk strādāt mājā.

—   Svešu ļaužu mājā, — Toms noteica. Viņam likās neciešami, ka abi resnvēderi varēja izrīkot Klotildi, kā vien tiem iepatikās.

—  Šonedēļ, — viņa sacīja, — tā ir mūsu māja.

—   Mēs nekad nevaram kopā iziet.

—   Kas par to? — viņa paraustīja plecus. — Kā mums trūkst?

—  Mums viss jādara slepus! — viņš iesaucās. Viņš sāka dusmoties uz Klotildi.

—  Kas par to? — Viņa atkal paraustīja plecus. — Dzīvē ir daudz kas, ko vērts darīt slepus. Ne viss labais tiek izklāstīts atklātībā. Varbūt man patīk noslēpumi. — Viņas seja iestarojās maigā smaidā, kāds tik reti tur atplauka.

—   Šodien pat… — viņš stūrgalvīgi turpināja, cenzdamies sēt Klotildē dumpības sēklu, izkustināt viņu no miermīlīgās, zemnieciskās padevības. — Pēc tāda.. . tāda banketa kā šis, — viņš pamāja ar roku uz galdu. — Nav pareizi. Mums vajadzētu kaut kur aiziet, kaut ko uzsākt, nevis nokvernēt mājās.

—   Kas tad būtu jādara? — viņa nopietni jautāja.

—   Parkā ir orķestra koncerts, — viņš sacīja, — un tad vēl beisbola sacīkstes.

—   Mūzikas man pietiek no tantes Elzas atskaņotāja, — viņa teica, —un tu vari aiziet uz beisbolu un pēc tam pastāstīt man, kas uzvarēja. Man būs ļoti labi tepat — apkopšos un gaidīšu tevi mājās. Kamēr vien tu atgriezies pie manis, Tomij, es nekā cita nevēlos.

—   Bez tevis es šodien nekur neiešu, — viņš sacīja, atteikdamies no tālākas ciņas. Viņš piecēlās. — Noslaucīšu traukus.

—   Nav vajadzīgs, — viņa atteica.

—   Es noslaucīšu traukus, — viņš autoratitīvi atkārtoja.

—   Mans vīrieti. — viņa noteica. Un atkal pasmaidīja, pacēlusies pāri jebkādai godkārei, paļaudamās tikai uz savas sirds vientiesību.

Nākamajā vakarā, braukdams ar savu veco divriteni no darba uz mājām, viņš brauca garām pilsētas bibliotēkai. Paklausīdams pēkšņam impulsam, viņš apstājās, pieslēja divriteni ietves malā un iegāja bibliotēkā. Parasti viņš nelasīja gandrīz nekā, nevīžoja izlasīt pat sporta lappusi avīzē un bibliotēkās bieži nemēdza iegriezties. Varbūt tas bija neapzināts protests brālim un māsai, kas pastāvīgi urbās grāmatās un bija dažādu ērmotu ideju pilni.

Klusums bibliotēkā un nelaipnais skatiens, ar kādu bibliotekāre nopētīja viņa eļļām notrieptās drēbes, radīja viņā neveiklības sajūtu, un viņš klīda starp plauktiem neziņā, kurā no šiem sējumu tūkstošiem-atrast meklēto informāciju. Pēdīgi tomēr vajadzēja vien iet pie galda un pajautāt bibliotekārei.

—   Piedodiet, — viņš to uzrunāja. Viņa pašlaik zīmogoja kartītes, ar vieglu, ātru rokas kustību piespriezdama grāmatām cietumsodu.

—   Jā? — viņa nelaipni pacēla skatienu. Vienā acu uzmetienā viņa pazina grāmatu nemīļotāju.

—   Gribu uzzināt kaut ko par svēto Sebastjanu, kundze, — viņš sacīja.

—   Ko īsti jūs gribat par viņu uzzināt?

—   Tāpat vien… kaut ko, — viņš atbildēja, nožēlodams, ka šeit iegriezies.

—   Palūkojieties Britu enciklopēdijā, — bibliotekāre pamācīja. — Uzziņu literatūras zālē. No SARS līdz SORC. — Sī dāma savu bibliotēku pārzināja teicami.

—   Sirsnīgi pateicos, kundze. — Viņš nolēma turpmāk darbnīcā pārģērbties un ar Koina smilšu ziepēm noberzt vismaz eļļu no rokām. Arī Klotildei tas būs pa prātam. Nav nekādas vajadzības ļaut pret sevi izturēties kā pret suni, ja no tā var izvairīties.

Pagāja desmit minūtes, līdz viņš atrada Britu enciklopēdiju.

Viņš izvilka sējumu — no SARS līdz SORC, aizgaja pie galda, apsēdās un sāka meklēt. SEA—URCHIN — SEA—WOLF, SEAWRACK, SEBASTIANO DEL PIOMBO. Ar ko tikai cilvēki nenoņemas!

Te nu tas bija: «SEBASTIAN, St., kristiešu moceklis, kura piemiņas dienu svin 20. janvārī.» Tikai viena rindkopa. Laikam jau nebūs bijis diez kāds nozīmīgais.

«Pēc tam kad strēlnieki bija atstājuši viņu guļam, uzskatīdami par mirušu,» Toms lasīja, «kāda dievbijīga sieviete — Irēne — naktī atnāca, lai viņu apbedītu, bet, atradusi, ka viņš vēl dzīvs, aiznesa viņu uz savām mājām un apkopa brūces. Tikko izveseļojies, viņš steidzās sacelties pret ķeizaru, kurš lika viņu nekavējoties sagūstīt un šaust ar rīkstēm līdz nāvei.»

Žēlīgā debess — divreiz, Toms nodomāja. Katoļi tiešām ir jukuši. Tomēr viņš joprojām nezināja, kādēļ, apskatīdama viņu kailu vannā, Klotilde bija pieminējusi svēto Sebastjanu.

Viņš lasīja tālāk: «Sv. Sebastjanu visbiežāk piesauc aizsargāšanai pret mēri. Jaunais un skaistais karavīrs kļuvis par iecienītu sižetu sakrālajā glezniecībā, kur visbiežāk attēlots kails, smagi, kaut arī ne nāvīgi ievainots ar bultām.»

Toms domīgi aizvēra grāmatu: «Jauns un skaists karavīrs, visbiežāk attēlots kails…» Tagad viņš zināja. Klotilde. Brīnišķīgā Klotilde! Tā viņu mīlēja bez vārdiem, bet pauda savu mīlu ar savu reliģiju, ar savu pavārmākslu, ar savu miesu, ar visu.

Līdz šim brīdim viņš sevi bija uzskatījis par smieklīga izskata šņurdujainu puiku ar neinteresantu un bezkaunīgu ģīmi. Svētais Sebastjans. Kad viņš nākamreiz sastaps tos abus skaistos, Rūdolfu un Grētiņu, tad varēs droši skatīties tiem acīs. Vecāka, pieredzējusi sieviete mani ir salīdzinājusi ar svēto Sebastjanu, jaunu un skaistu karavīru. Pirmo reizi kopš aiziešanas no mājām viņš nožēloja, ka vēl šovakar pat nesatiks brāli un māsu.

' Viņš piecēlās un nolika grāmatu atpakaļ. Gribēja jau iet projām, bet tad atcerējās, ka arī Klotilde ir kādas svētās vārds. Viņš vēlreiz pārmeklēja enciklopēdiju un izņēma no plaukta sējumu — no CASVIR līdz COLE.

Nu jau iepraktizējies, viņš atri vien atrada to, ko meklēja: «CLOTILDA, ST. (mirusi 544), Burgundijas karaļa Cilperika meita un franku karaļa Klovisa sieva.»

Toms iedomājās Klotildi, kas svīst Džordeiku virtuvē pie plīts un mazgā tēvoča Harolda apakšveļu, un ir skumja. «Burgundijas karaļa Cilperika meita un franku karaļa Klovisa sieva.» Cilvēki, dodami saviem bērniem vārdu, nedomā par nākotni.

Viņš izlasīja atlikušo tekstu, taču šķita, ka Klotilde nav bijusi nekāda varonīgā mocekle, tikai piegriezusi kristīgajai ticībai savu viru, cēlusi baznīcas un tamlīdzīgi darbojusies, bez tam ar visu ģimeni nokļuvusi grūtībās. Grāmatā nebija nekas rakstīts par priekšnoteikumiem, kādus viņa izpildījusi, lai iekļūtu svēto kārtā.

Toms nolika grāmatu, vēlēdamies tikt drīzāk mājās. Tomēr viņš apstājās pie bibliotekāres galdiņa, lai pateiktu: — Paldies, kundze. — Viņš sajuta saldu smaržu. Uz galda stāvēja trauks ar narcisēm — zaļi šķēpi ar baltiem ziediem raibos oļos. Tad, lāgā neapzinādamies, kādēļ, viņš ieteicās: — Vai es, lūdzu, varētu izņemt lasītāja kartīti?

Bibliotekāre izbrīnījusies pavērās viņā: — Vai esat jau bijis abonents kādā bibliotēkā?

—  Nē, kundze. Man līdz šim trūka laika lasīšanai.

Dāma mazliet divaini viņu noskatīja, tomēr izņēma tīru kartīti un pajautāja viņa vārdu, vecumu, adresi. To visu viņa ērmotā, atgāzeniskā rakstā atzīmēja uz kartītes, uzspieda datumu un pasniedza kartīti Tomam.

—  Vai es varu jau tūliņ dabūt grāmatu? — viņš vaicāja.

—  Ja vēlaties, — viņa atteica.

Viņš aizgāja atpakaļ pie Britu enciklopēdijas un izņēma no plaukta sējumu — SARS līdz SORC. Viņš gribēja pamatīgi izstudēt un iegaumēt attiecīgo rindkopu. Bet, kad viņš piegāja pie galdiņa, lai grāmatu piereģistrētu, bibliotekāre nepacietīgi papurināja galvu. — Lieciet to tūliņ atpakaļ, — viņa sacīja, — no uzziņu literatūras zāles mēs grāmatas uz mājām nedodam.

Viņš aiznesa sējumu atpakaļ. Tā viņi cilvēkam pievāvuļo pilnas ausis: lasi, lasi, bet, kad nu beidzot tu saki: okei, es lasīšu, tad iebāž tev degunā kādu stulbu noteikumu, viņš sašutis nodomāja.

Taču, iziedams no bibliotēkas, viņš vairākkārt paplikšķināja ar plaukstu pa bikšu aizmugurējo kabatu, priecādamies, ka tur atrodas cietais kartona četrstūrītis.

Vakariņās bija cepta vista, kartupeļu biezenis un ābolu kompots, bet uzēdām vēl melleņu plātsmaize. Viņi abi ar Klotildi ēda virtuvē, daudz nerunādami.

Kad vakariņas bija paēstas un Klotilde piecēlās novākt traukus, viņš piegāja viņai klāt, apskāva viņu un teica: — Klotilda. Burgundijas karaļa Cilperika meita un franku karaļa Klovisa sieva.

Klotilde pavērās viņā platām acīm: — Ko tas nozīmē? — Es gribēju uzzināt, kur cēlies tavs vārds, — viņš sacīja. — Aizgāju uz bibliotēku. Tu esi karaļa meita un karaļa sieva.

Klotilde, rokas viņam ap vidu aplikusi, ilgi noraudzījās viņā. Tad noskūpstīja viņu uz pieres pateicīgi, it kā viņš būtu viņai pārnesis dāvanu.

II

Pītajā ķeselē uz papardēm jau gulēja divas plankumotas zivtiņas. Kā Boilens bija teicis, foreļu upitē netrūka. Teritorijas vienā malā, kur upīte ietecēja Boilenu daļā, bija uzcelts dambis. No turienes tā vijās visapkārt muižas zemei līdz otram dambim, kas bija nosprostots ar stiepļu sietu, lai zivis netiktu ārā. Tālāk upīte pa daudzām kaskādēm aizplūda uz Hudzonu.

Rūdolfam kājās bija krietni apvalkātas korda bikses un pa vecam pirkti ugunsdzēsēju gumijas zābaki, gan pārāk lieli; šādā ietērpā viņš droši varēja lauzties gar krastmalu uz 'priekšu, nebaiļoties no asiem ērkšķiem un bieziem brikšņiem. Ceļš no tuvsatiksmes autobusa galapunkta līdz kalnam bija tāls, tomēr atmaksājās. Viņa_ privātā foreļu upe. Taču Rūdolfs makšķerēdams muižas teritorijā nebija manījis ne Boilenu, ne kādu citu cilvēku. Upīte nevienā vietā nepiellkumoja kungu mājai tuvāk par piecsimt jardiem.

Iepriekšējā nakti bija lijis, un arī pašreiz vēlīnās pēcpusdienas gaiss šķita lietus piemircis. Strauts bija mazliet saduļķojies un foreles tramīgas. Taču Rūdolfam patika iet lēnītēm pret straumi, viegli ieslidināt makšķeri paša izraudzītās vietās; apkārtnē nevienas dvēseles, un vienīgā skaņa — ūdens gulgošana, plūstot pāri akmeņiem. Pēc nedēļas atsāksies skola, un viņš centās pēdējās brīvdienas maksimāli izmantot.

Pa ūdeni brizdams, viņš bija nonācis pie viena no abiem dekoratīvajiem tiltiņiem, kad izdzirda zvirgzdus ieņirkstamies zem gājēja soļiem. Uz tiltiņu veda nezālēm aizaugusi taka. Viņš ieritināja auklu un gaidīja. Boilens bez cepures, zamša žaketē, ar raibu kašmira šalli ap kaklu un puszābakiem kājās nāca pa taku un apstājās pie tiltiņa. — Hallo, mister Boilen! — Rūdolfs sveicināja. Viņš jutās mazliet neveikli, ieraugot saimnieku, un iedomājās, varbūt Boilens jau aizmirsis, ka uzaicinājis viņu upītē paspiningot, vai arī izteicis to tikai tāpat vien pieklājības pēc, bez nopietna nodoma.

—   Kožas labi? — Boilens jautaja.

—   Divas jau ir somā.

—  Nemaz nav slikti tādā dienā kā šī. Ar vizuli, — sacīja Boilens, vērojot saduļķoto ūdeni.

—  Vai jūs pats makšķerējat? — Rūdolfs piebrida tuvāk krastam, lai nebūtu tik skaļi jārunā,

—   Agrāk pamakšķerēju gan, — Boilens atteica. — Negribu traucēt. Iznācu pastaigāties. Atpakaļ nākšu pa šo pašu ceļu. Ja būsiet vēl tepat, varbūt darīsiet man prieku un neatteiksieties kopā ar mani glāzīti iedzert?

—  Pateicos, — Rūdolfs sacīja. Viņš nepateica, vai gaidīs vai ne.

Pamājis ar roku sveicienu, Boilens aizgāja.

Rūdolfs apmainīja vizuli pret jaunu, ko bija iespraudis savas vecās brūnā filca platmales lentē. So platmali viņš vienmēr lika galvā, kad gāja makšķerēt lietainā dienā. Mezglus viņš sēja veikli un ātri, nezaudējot laiku. Varbūt viņš dienas būs ķirurgs un nosies aizšūtās brūces. «Man šķiet, māsiņ, pacients dzīvos.» Cik gadu? Trīs pirmsklīnikas praksē, četri medicīnas skolā, vēl divi par asistentu. Kur gan ņemt tik daudz naudas? Liec prātu mierā!

Trešajā iemetienā zivs piekodās. Pret brūno ūdeni uzkūlās netīri baltas putas. Laikam paprāva. Rūdolfs dancināja zivi ļoti piesardzīgi, cenzdamies turēt to tālāk no akmeņiem un ūdenī iemudžinātajām krūmu saknēm. Viņš nejuta, cik ilgs laiks pagājis. Divreiz zivs jau gandrīz bija rokā, taču abas reizes aizšāvās projām ar visu auklu. Trešajā vilcienā viņš juta, ka tā sāk pagurt. Viņš brida ar ķeramo tīkliņu tai pakaļ. Ledaini aukstais ūdens iesmēlās ugunsdzēsēju zābakos. Tikai tad, kad forele jau spārdījās tīkliņā, viņš pamanīja, ka Boilens atgriezies, stāv uz tiltiņa un viņu vēro.

—   Bravo! — Boilens uzsauca, kad Rūdolfs, zābakiem šļakstot, atgriezās krastā. — Lieliski nostrādāts!

Rūdolfs nosita foreli, un Boilens pienāca klāt, noskatīdamies, kā viņš zivi ieliek tarbā pie pārējām. — Es to nekad nespētu, — Boilens sacīja, — kaut ko ar savām rokām nogalināt. — Viņam rokās bija cimdi. — Izskatās kā sīciņas haizivtiņas, — viņš piebilda, — vai jums tā neliekas?

Rūdolfam tās izskatījās pēc forelēm. — Es nekad neesmu haizivis redzējis, — viņš noteica. Tad noplūca vēl dažas papardes un sabāza tās apkārt zivīm. Būs tēvam foreles brokastīs'. Tēvam foreles garšo. Lai tiek kā pateicība par dzimšanas dienā uzdāvināto spiningu!

—  Vai jūs kādreiz makšķerējat ari Hudzonā? — Boilens jautāja.

—   Reizēm. Dažkārt nārsta laikā lidz šejienei atklīst lielās zivis.

—  Mans tēvs savos zēna gados Hudzonā ķēris lašus, — Boilens sacīja. — Vai varat iedomāties, kāda izskatījās Hudzonā, kad te vēl dzīvoja indiāņi? Pirms Rūzveltiem, Krastos lāči un lūši, un klintājā brieži.

—   Es šad tad pa kādam briedim ieraugu, — Rūdolfs atteica. yiņam nekad nebija ienācis prātā iztēloties, kāda izskatījās Huv:Zona, kad to savās kanoe vagoja iroki.

—  Apdraud sējumus, bieži apdraud sējumus, — uzbilda Boilens.

Rūdolfam gribējās apsēsties, noaut kajas un izliet no zābakiem ūdeni, bet viņš atcerējās, ka zeķes ir salāpītas, un viņam nepavisam nepatika demonstrēt Boilenam mātes rupjo lāpījumu.

It kā nolasījis viņa domas, Boilens ieteicās: — Man šķiet, jums vajadzētu novilkt un iztukšot zābakus. Ūdens taču ir ļoti auksts.

—   Ir gan. — Rūdolfs novilka vispirms vienu, tad otru zābaku. Boilens nelikās redzam. Viņš skatījās uz aizaugušo mežu, kas piederēja viņa dzimtai kopš Pilsoņu kara laikiem. — Agrāk no šejienes varēja saredzēt māju. Briksnāja nebija. Teritoriju ziemu un vasaru kopa desmit dārznieki. Tagad te reizi gadā ierodas tikai štata zvejniecības ļaudis. Strādniekus vairs nevar sadabūt. Un nav jau arī nekādas jēgas kaut ko darīt. — Viņš nolūkojās uz pundurozolu un apšu biezo lapotni. — Nevērtīgi krūmi, — viņš noteica. — «Mūža mežs, kur ļaunums vienīgais ir Cilvēks.» Kas tā sacījis?

—   Longfello, — Rūdolfs atteica, vilkdams zābakus uz galīgi samirkušajām kapzeķēm.

—  Jūs laikam daudz lasāt? — Boilens vaicāja.

—  To mēs mācījāmies skolā, — Rūdolfs negribēja dižoties.

—   Priecājos dzirdēt, ka mūsu izglītības sistēma nepamet novārtā dzimtenes putnus un to vienkāršās melodijas, — Boilens sacīja.

Atkal runā kā no grāmatas, Rūdolfs nodomāja. Ko viņš ar to grib panākt? Longfello Rūdolfam ne visai patika, bet kāpēc Boilens iedomājās būt tik augstprātīgs? Kādas poēmas tad tu pats esi uzrakstījis, kundziņ?

—   Starp citu, domāju, ka man mājās ir pāris vecu zvejnieku zābaku — tādi lidz gurniem. Dievs zina, kad es tos nopirku. Ja jums tie derēs, varēsiet ņemt. Kādēļ negribat atnākt līdzi un tos pielaikot?

Rūdolfs bija domājis doties tieši mājup. Līdz autobusam bija krietns gabals, ko iet, un viņš bija ielūgts pie Džūlijas vakariņās. Pēc tam viņi gribēja aiziet uz kino. Bet tādi gari zābaki… Jauni maksā pāri'par divdesmit dolāriem.., — Pateicos, ser, — viņš sacīja.

—   Nesakiet man «ser», — Boilens aizrādīja, — jūtos vecs arī bez ta.

Viņi sāka iet pa aizaugušo taku uz mājas pusi. — Dodiet man panest somu, — Boilens ieteicās.

—   Nav taču smaga, — Rūdolfs pretojās.

—  Lūdzu, — neatlaidās Boilens, — tad vismaz man liksies, ka esmu šodien padarījis kaut ko derīgu.

Viņš ir skumīgs,_ Rūdolfs pārsteigts domāja. Tiešām skumīgs — kā mana māte. Viņš pasniedza tarbu Boilenam, kurš to pārmeta pār plecu.

Māja stāvēja pašā paugura virsotnē — milzīgs, nevienam nevajadzīgs gotisks cietoksnis, apaudzis ar efejām, patvērums pret bruņās kaltiem karotājiem un kursa krišanos biržā.

—   Smieklīga, vai ne? — Boilens nomurmināja.

—   Jā, — Rūdolfs piekrita.

—   Jūs burvīgi protat izvēlēties vārdus, manu zēnT — Boilens iesmējās. — Nāciet nu iekšā! — viņš atvēra smagās ozolkoka parādes durvis.

Mana māsa staigājusi pār šo slieksni, Rūdolfs nodomāja.

Vajadzētu griezties atpakaļ.

Tomēr viņš to nedarīja.

Viņi iegāja lielā, tumšā hallē ar marmora grīdu; no halles augšup veda platas vītņu kāpnes. Tūliņ parādījās vecs vīrs pelēkā alpakas žaketē ar tauriņkaklasaiti, it kā Boilens, ienākdama mājā, būtu sacēlis viļņus, kas nekavējoties atšūpoja pie viņa kalpotājus.

—   Labvakar, Pērkins! — Boilens sveicināja. — Sis ir misters Džordeiks, jauns mūsu ģimenes draugs.

Pērkinss tikko manāmi palocījās. Viņš izskatījās anglisks. Sejā izteiksme «Par karali un tēvzemi!». Viņš paņēma Rūdolfa saņurcīto platmali un nolika sienmalē uz galda tik svinīgi kā vainagu uz karaļa kapa.

—   Vai jūs, Pērkins, būtu tik laipns aiziet uz arsenālu, — Boilens sacīja, — un pameklēt, vai tur nav mani vecie brienamzābaki? Misters Džordeiks ir makšķernieks. — Viņš pavēra tarbu; — Kā pats redzat.

Pērkinss aplūkoja zivis. — Brangi lielas, ser. — Karaļnama virtuves pārzinis.

—   Vai ne? — abi vīrieši pameta viens otram teikumus kā bumbiņas kādā spēlē, kuras noteikumi Rūdolfam nebija zināmi. — Aiznesiet tās pavārienei, Pērkins. Un pajautājiet, vai viņa nevar tās sagatavot vakariņām. Jūs taču paliksiet uz vakariņām, Rūdolf?.

Rūdolfs vilcinājās. Viņš netiks pie Džūlijas. Bet galu galā viņš taču makšķerēja Boilena upītē un dabūs pāri brienamzābaku. — Ja vien es drīkstu piezvanīt, — viņš ieminējās.

—    Protams, — Boilens atteica. Un tad Pērkinsam: — Pasakiet pavārienei, ka būsim divi. — Akselam Džordeikam foreles brokastīs netiks. — Un pie viena, — Boilens turpināja, — nonesiet pāri siltu kapzeķu un dvieli misteram Džordeikam. Viņam galīgi samirkušas kājas. Tagad viņš to nejūt, jo ir jauns, bet, kad pēc gadiem četrdesmit čurnēs pie kamīna, gan tad matīs reimatismu kaulos tāpat kā jūs un es un atcerēsies šo pēcpusdienu.

—    Labi, ser, — Pērkinss sacīja un aizgāja uz virtuvi vai arsenālu, vai dievszin kurieni.

—    Liekas, jūs jutīsieties labāk, ja novilksiet zābakus tepat, — Boilens sacīja. Tas bija pieklājīgs, mājiens Rūdolfam, ka nebūtu vēlams, ja viņš ar slapjām kājām pielāčotu visu māju. Rūdolfs novilka zābakus. Un klusībā sodījās par salāpītajām kapzeķēm.

—   Iesim šeit, — Boilens atgrūda ar kokgriezumiem rotātas, augstas divviru durvis, kas veda uz mājas iekšieni. — Ceru, ka Pērkinss būs bijis tik prātīgs un iekūris kamīnu. Šī māja ir dzestra pat jaukās dienās. Labākajā gadījumā te valda novembra temperatūra. Tādā dienā kā šī, kad viss samircis lietū, cilvēks aiz aukstuma grab kā kaulu kambaris.

Cilvēks… cilvēks… Rūdolfs domāja, vienās zeķēs ieiedams pa durvīm, ko Boilens viņam turēja atvērtas. Cilvēks var saskābt pats savā sulā.

Istaba bija lielākā, ko Rūdolfs jebkad kādā mājā bija redzējis. Un tajā nepavisam nebija kā novembrī. Augstajiem logiem priekšā bija aizvilkti tumši sarkani samta aizkari, plauktos gar sienām kārtīgi saliktas grāmatas, pie sienām daudz gleznu, košās deviņpadsmitā gadsimta drānās tērptu dāmu un cienījamu vecāku vīriešu portreti. Vairākās lielās ieplaisājušās eļļas gleznās Rūdolfs sazīmēja netālās Hudzonas ielejas ainavas, kas droši vien gleznotas tajos laikos, kad šai pusē vēl bija tikai meži un tīrumi. Istabā stāvēja flīģelis, uz kura izklaidus gulēja lērums nošu albumu, tālāk pie sienas galds ar pudelēm. Bija arī milzīga tahta un vairāki dziļi, ar ādu pārvilkti atzveltņu krēsli, un lasāmgaldiņš ar žurnālu kaudzi. Milzīgs persiešu paklājs bālās krāsās, droši vien simtiem gadu vecs, kurš Rūdolfa neprašas acīm šķita izmīts un nodilis. Pērkinss patiesi bija iekūris lielo kamīnu. Trīs milzu šķilas sprakstēdamas dega uz augstajām kamīna restēm, un sešas vai septiņas lampas dažādās vietās piešķīra istabai maigu vakara noskaņu. Šai pašā mirklī Rūdolfs izlēma, ka arī viņam reiz būs tāda istaba kā šī.

—   Brīnišķīga istaba, — viņš vaļsirdīgi atzinās.

—   Pārāk liela vienam, — Boilens sacīja. — Cilvēks mētājas tajā kā dieva nepieņemts. Es sajaukšu mums pa glāzei viskija.

—   Pateicos, — Rūdolfs sacīja. Viņa māsa pasūtīja viskiju Portfilipas restorāna bārā. Tagad viņa atradās Ņujorkā — šā vīrieša dēj. Vai tas labi vai slikti? Viņa rakstīja, ka esot dabūjusi darbu. Teātrī. Paziņošot viņam, kad lugu sāks izrādīt. Viņai bija jauna adrese. No kopmītnes aizgājusi. Lai nekā nesakot mātei un tēvam. Viņa pelnot sešdesmit dolāru nedēļā.

—  Jūs gribējāt piezvanīt, — Boilens teica, liedams glāzēs viskiju. — Tur — uz galda pie loga.

Rūdolfs pacēla klausuli un gaidīja, kamēr pieteiksies telefoniste. Skaista, gaišmataina sieviete nemodernā frizūrā smaidīja viņam pretī no sudraba ietvara uz flīģeļa. — Numuru, lūdzu, — atsaucās telefoniste.

Rūdolfs nosauca Džūlijas numuru. Viņš cerēja, ka Džūlijas nebūs mājās un viņš varēs vienkārši kādam pateikt, kas sakāms. Gļēvulība. Vēl viens mīnusa punkts personiskajā grāmatvedībā.

Pēc diviem signāliem tomēr atsaucās Džūlijas balss.

—   Džūlij … — viņš iesāka.

—   Rūdij! — Džūlijas prieks, izdzirdot viņa balsi, viņam iedzēla kā pārmetums.

—   Džūlij, — viņš turpināja, — par šovakaru. Kaut kas atgadījies …

—   Kas atgadījies? — viņas balss skanēja ledaini. Tiešām jābrīnās, kā gan jauna meitene, kas prata vīterot kā cīrulis, pēkšņi nākamajā teikumā spēja likt balsij noklaudzēt kā dzelzs vārtiem aizcērtoties.

—   Nevaru tev šai mirklī paskaidrot, bet…

—   Kādēļ nevari šai mirklī paskaidrot?

Viņš raudzījās pāri istabai Boilena mugurā. — Nevaru, nu, — viņš noteica. — Un kādēļ mums nenorunāt uz rītvakaru? Rādīs to pašu filmu un …

—   Skrien ratāl — Viņa nolika klausuli.

Viņš satriekts vēl mirkli pagaidīja. Kā gan meitene var būt tik… tik kategoriska? — Jauki, Džūlij, — viņš runāja atvienotajā tālrunī. — Redzamies rīt. Atāl — Itin labi notēlots. Viņš nolika klausuli.

—   Nāciet pēc glāzesl — Boilens uzsauca pāri istabai. Telefona sarunu viņš nepieminēja ne ar vārdu.

Rūdolfs aizgāja pie viņa un paņēma glāzi. — Prozitl — Boilens sacīja un iedzēra malku.

Ar «prozit» Rūdolfs atbildēt nespēja, tomēr dzēriens viņu sasildīja un arī earša nebiia pretīga.

—   Tas man šodien pirmais malks, — Boilens teica, klidzinādams ledu savā glāzē. — Paldies, ka piebiedrojāties. Vienatnē es nedzeru, bet iedzert vajadzēja. Man bija nogurdinoša, apnicīga pēcpusdiena. Lūdzu, apsēdieties, — viņš pamāja uz lielajiem atpūtas krēsliem pie kamīna. Rūdolfs apsēdās, bet Boilens palika stāvam kamīna malā, atspiedies pret zimzi. Uz kamīna stāvēja drukns, no māla veidots ķīniešu zirgs. — Visu pēcpusdienu mani nomocīja apdrošināšanas sabiedrības ļaudis, — Boilens turpināja. — Par to stulbo ugunsgrēku Uzvaras dienā, drīzāk gan naktī. Vai jūs arī redzējāt degošo krustu?

—   Esmu par to dzirdējis, — Rūdolfs atbildēja.

—   Jocīgi, ka viņi izvēlējās tieši manu zemi, — Boilens sacīja. — Neesmu ne katolis, ne melnādainis, ne jūds. Sā apvidus kukluksklans būs saņēmis aplamu informāciju. Tie no apdrošināšanas nebeidza mani tincināt — vai man esot īpaši ienaidnieki. Varbūt jūs pilsētā esat kaut ko dzirdējis?

—   Nē, — Rūdolfs piesardzīgi atteica.

—  Nešaubos, ka man ir. Ienaidnieki, es domāju. Bet tie atklāti nepiesakās. Traki žēl, ka krusts neatradās tuvāk mājai. Būtu tīrā svētība, ja šitais mauzolejs būtu nodedzis. Bet jūs jau nemaz nedzerat.

—   Esmu gauss dzērājs, — Rūdolfs noteica.

—   Mans vectēvs būvēja mūžībai, — Boilens sacīja, — un man par to jācieš. — Viņš pasmējās. — Piedodiet, ja pārāk daudz sarunāju. Bet šeit ir tik maz iespējas parunāties ar cilvēku, kas jel ko apjēdz no tā, ko viņam saka.

—   Kādēļ tad jūs šeit dzīvojat? — Rūdolfs apjautājās ar īstu jauna cilvēka loģiku.

—   Esmu notiesāts, — Boilens tēlotā melodramatismā atbildēja. — Esmu piekalts pie klints, un putni plosa manas aknas. To jūs ari pazīstat?

—   Prometejs.

—   Paskat! To arī māca skolā?

—  Jā. — Es zinu vēl daudz ko citu, mister, Rūdolfam gribējās pateikt.

—   Sargieties no dzimtas! — Boilens brīdināja. Viņš savu glāzi bija iztukšojis ātri un aizgāja to piepildīt no jauna. — Kādam vienmēr jāmaksā par dzimtas nepiepildītajām cerībām. Vai arī jūs esat dzimtas upuris, Rūdolf? Vai jums ir senči, kurus nedrīkst pievilt?

—   Man senču nav, — Rūdolfs atteica.

—   īsts amerikānis, — sacīja Boilens. — A, te nu ir tie zābaki.

Pērkinss ienāca istabā, nesdams pāri garu gumijas zābaku, dvieli un gaišzilas vilnas kapzeķes. — Nolieciet vien visu tepat, Pērkins, — Boilens sacīja.

—  Labi, ser. — Pērkinss nolika zābakus Rūdolfam pa rokai, dvieli pāri krēsla rokas atzveltnei, bet zeķes uz galdiņa blakus krēslam.

Rūdolfs novilka slapjās zeķes, un Pērkinss tās paņēma, kaut gan Rūdolfs bija nodomājis tās iebāzt kabatā. Viņam nebija ne jausmas, ko Pērkinss iesāks ar nolāpītajām, samirkušajārn kokvilnas kapzeķēm. Viņš noslaucīja dvielī kājas. Dvielis smaržoja pēc lavandas. Tad apāva iedotās kapzeķes. Tās bija mīkstas un pūkainas. Piecēlies viņš uzvilka zābakus, kuru stulmi tiešām sniedzās līdz gurniem. Vienam zābakam ceļgalā bija trīsstūrains ieplīsums. Rūdolfs nodomāja, ka nebūtu pieklājīgi to pieminēt.

—   Pašā laikā! — viņš nopriecājās. Piecdesmit dolāru, vismaz piecdesmit dolāru, viņš nodomāja. Zābakos viņš jutās kā d'Artaņans.

—  Es tos laikam nopirku pirms kara, — Boilens paskaidroja, — kad mani pameta sieva un es sadomāju nodoties makšķerēšanai.

Rūdolfs uzmeta viņam ašu skatienu, lai redzētu, vai viņš joko, taču Boilena acīs neredzēja ne mazākās humora dzirkstelītes.

—   Lai nebūtu vientuļš, es toreiz iegādājos suni. Lielu īru vilkusuni. Brutu. Burvīgu dzīvnieku. Viņš pie manis sabija piecus gadus. Bijām viens otram ļoti pieķērušies. Bet tad viņu kāds noindēja. Manu surogātu. — Boilens īsi iesmējās. — Vai jūs zināt, ko nozīmē surogāts, Rūdolf?

Apriebušies šie skolmeistara jautājumi. — Jā, — viņš atteica.

—  Protams, — Boilens sacīja. Definīciju viņš Rūdolfam nenoprasīja. — Jā, laikam jau man tomēr ir ienaidnieki. Vai arī suns bija medījis kāda kaimiņa vistas.

Rūdolfs novilka zābakus un turēja tos rokā, lāgā nezinādams, ko ar tiem tālāk iesākt. — Nolieciet tos kaut kur, — Boilens pamācīja. — Pērkinss tos ieliks mašīnā, kad vedīšu jūs uz mājām. Kas tad tas? — Viņš bija ieraudzījis vainu. — Diemžēl tie ir saplīsuši.

—   Par to nekas. Nodošu tos savulkanizēt, — Rūdolfs sacīja.

—   Nē. Atstāsim tos Pērkinsa ziņā. Viņam patīk labot un lāpīt. — To Boilens izteica tā, it kā Rūdolfs, piesolīdams nodot zābakus labošanā, gribētu laupīt Pērkinsam lielu prieku. Boilens atkal piegāja pie bāra. Dzēriens viņam nelikās pietiekami stiprs, un viņš to papildināja ar viskiju. — Vai gribat apskatīt māju, Rūdolf? — Viņš nemitīgi sauca Rūdolfu vārdā.

—   Labprāt, — Rūdolfs atbildēja. Viņam ļoti gribējās redzēt telpu, kas tika nosaukta par arsenālu, Vienīgais arsenāls, ko viņš jebkad bija redzējis, atradās Bruklinā, kur reiz bija aizbraucis uz vieglatlētu salidojumu.

—    Ejam, — Boilens aicināja, — varbūt jums tas lieti noderēs, kad pats kļūsiet par senci. Varēsiet rast ierosmi, kā paspīdzināt savus pēcniekus. Glāzi ņemiet līdzi.

Hallē stāvēja liela bronzas skulptūra — tīģeriene, iekampusies ar nagiem liela ūdensbifeļa mugurā. — Māksla, — sacīja Boilens. — Ja es būtu patriots, būtu to atdevis pārkausēšanai lielgabalā. — Viņš atvēra milzīgas, ar kokā grieztiem kupidoniem un ziedu vijām rotātas durvis. — Balles zāle, — viņš naskaidroja un nospieda elektrības slēdzi.

Telpa bija gandrīz tikpat liela kā vidusskolas vingrotava. Pie divstāvu augstuma griestiem karājās audeklā ietīta kristāla lustra. Tajā dega tikai dažas spuldzes; gaisma, kas spiedās cauri audeklam, bija vārga un tāda kā apputējusi. Gar apgleznotajām paneļu sienām stāvēja desmitiem ar audeklu pārvilktu krēslu.

_ Mans tēvs stāstīja, ka viņa māte šeit sapulcinājusi septiņus

simtus viesu. Orķestris spēlējis valšus. Divdesmit piecus dažādus valšus. Tīri branga ballīte — ko, Rūdolf? Vai jūs vēl spēlējat pie «Džeka un Džilas»?

—   Nē, — Rūdolfs sacīja, — mūsu trīs nedēļas pagājušas.

—   Burvīga meitene tā mazā… kā viņu sauc?

.— Džūlija.

-— Pareizi, Džūlija. Viņa mani nevar ciest, vai ne?

—   Viņa to nav teikusi.

—Pasakiet viņai, ka man viņa šķiet burvīga. Es to saku no visas sirds.

—   Pateikšu.

—   Septiņi simti viesu, — Boilens atkārtoja. Viņš pacēla rokas, it kā turētu dejā apskautu partneri, un negaidot pagriežas sīkā, lēkājošā valša solī. No glāzes, ko viņš turēja rokā, izšļakstijgs viskijs. — Debitanšu ballēs es biju ļoti kārots. — Viņš izvilka no kabatas mutautiņu un noslaucīja roku. — Varbūt es pa ts arī reiz sarīkošu balli. Vaterlo priekšvakarā. Vai par to arī jums viss zināms?

—  Jā, — Rūdolfs atteica. — Velingtona virsnieki. Es redzēju filmu ar Bckiju Sarpu. — Viņš bija lasījis arī Baironu, taču negribēja Boilena priekšā plātīties.

—   Vai esat lasījis «Parmas klosteri»?

—   Nē.

—   Izlasiet, kad būsiet mazliet vecāks, — Boilens ieteica, pārlaizdams pēdējo skatienu pustumšajai balles zālei. — Nabaga Stendāls, kas nonīka Civitavekijā un, atstādams nākotnei hipotēku, nomira bez laurieml

Labi jau, labi, ka arī tu esi izlasījis kādu grāmatu. Un lumcr viņš jutās glaimots. Kā nekā — literāra saruna.

—   Portfilipa ir mana Civitavekija, — Boilens turpināja. Viņi atkal izgāja hallē. Boilens izslēdza spuldzes. Vēlreiz paskatīja* atpakaļ audekliem segtajā tumsā. — Pūču perēklis, — viņš noteica. Atstājis zāles durvis vaļā, viņš devās uz mājas olni spārnu. — Te ir bibliotēka, — viņš paskaidroja un atvēra durvis. Tā bija milzu telpa, visas sienas vienās grāmatās. Smaržoja pēc ādas un putekļiem. Boilens aizvēra durvis. — Izdevumi grezna iesējumā. Viss Voltērs. Kiplings. Tādi vien.

Viņš atvēra kādas citas durvis. — Arsenāls, —• Boilens paziņoja, iedegdams gaismu. — Jebkurš cits to būtu nosaucis par ieroču istabu. Bet mans vectēvs bija vīrs ar plašu vērienu.

Telpa bija iekārtota ar pulēta sarkankoka mēbelēm, slēgtās vitrīnās aiz stikla glabājās vienstobra un divstobru bises. Sienas bija izrotātas ar trofejām: briežu ragiem un izbāztiem fazāniem, kuru garās astes mirguļot mirguļoja. Putekļi visā telpā rūpīgi noslaucīti. Sarkankoka kabinetskapji ar misiņa klamburiem piešķīra telpai kuģa kajītes izskatu.

—   Vai jūs šaujat, Rūdolf? — Boilens jautāja, jāteniski apsēzdamies uz segliem līdzīga, ar ādu apvilkta krēsla.

—   Nē. — Rūdolfam pirksti niezēt niezēja, kā gribējās pieskarties šiem skaistajiem ieročiem.

—   Es jums iemācīšu, ja gribēsiet, — Boilens piesolījās. — Kaut kur teritorijā jābūt māla baložu šautuvei. Nav jau te vairs nekā sevišķa, ko medīt, — pa trusim, retumis uzgādās kāds briedis. Medību sezonā es dzirdu blīkšķam šāvienus visapkārt mājai. Malumednieki, bet cīnīties pret tiem ir velti. — Viņš pārlaida skatienu istabai. — Piemērota vieta pašnāvībai, — viņš noteica. — Jā, savā laikā te bija medību lauki. Paipalas, irbes, ba loži, brieži. Kur tie gadi, kad neesmu bisi rokās paņēmisl Varbūt, apmācot jūs, ari mani no jauna modīsies interese. Vīrišķīgs sports. Vīrietis — mednieks. — Viņa runasveids liecināja, cik augstu viņš ar šiem vārdiem vērtē pats sevi. — Laužot ceļu dzīvē, jums laba strēlnieka slava kādreiz var noderēt. Kāds pui sis, kuru pazinu koledžas laikā, ieprecējās vienā no Ziemeļkaro līnas bagātākajām ģimenēm tādēļ vien, ka viņam bija laba acs un droša roka. Kokvilnas austuves. Tās, es gribēju teikt, bija naudas avots. Rīvs bija viņa uzvārds. Nabadzīgs puisis, bet ar labām manierēm; tā viņš to panāca. Vai jūs gribētu būt bagāts, Rūdolf?

—   Jā.

—   Ko domājat iesākt pēc koledžas?

—   Nezinu, — Rūdolfs atteica, — viss atkarīgs no tā, kādas būs izredzes.

—   Es jums ieteiktu tieslietas, — Boilens sacīja. — Sī ir juristu valsts. Un ar katru gadu vēl vairāk kļūst par tādu. Vai jūsu māsa man nestāstīja, ka skolā esat debašu komandas kapteinis?

—  Es piedalos debašu komandā. — Atgādinājums par māsu modināja Rūdolfā piesardzību.

—  Varbūt aizbrauksim kādu dienu abi uz Ņujorku viņu apciemot? — Boilens ieminējās.

Izejot no ieroču istabas, Boilens sacīja: — Likšu Pērkinsam sakārtot šautuvi un pasūtīšu dažus māla baložus. Kad viss būs gatavs, es jums piezvanīšu.

—   Mums nav tālruņa.

—   Pareizi, — Boilens attapās, — man šķiet, ka reiz jau izšķirstīju abonentu grāmatu. Nu, uzrakstīšu zīmīti. Adresi atceros. — Viņš uzmeta paviršu skatienu marmora kāpnēm. — Tur, augšā, nekā interesanta nav, — viņš sacīja, — guļamistabas. Lielākā daļa noslēgtas. Manas mātes augšstāva dzīvojamā istaba. Tagad tur neviens nedzīvo. Ja jūs mani uz brīdi atvainosiet, uziešu augšā pārģērbties vakariņām. Jūtieties kā mājās. Uzpildiet savu glāzi. — Viņš izskatījās sakucis, ejot pa lokveida kāpnēm augšup uz citiem stāviem, kur viņa jauno viesi nekas nevarēja interesēt, ja nu vienīgi jaunais viesis gribētu redzēt gultu, kurā māsa zaudējusi jaunavību

III

Rūdolfs atgriezās dzīvojamā istabā un vēroja, kā Pērkinss klāj vakariņu galdu pie kamīna. Priestera rokas, kas rīkojas ar biķeriem un glāzēm. Vestminsteras katedrāle. Dzejnieku kapi. No sudraba ledusspainīša rēgojās ārā pudele. Atkorķēta sarkanvīna pudele uz bufetes.

—   Es piezvanīju, ser, — Pērkinss sacīja, — zābaki būs gatavi nākamtrešdien. »

—   Paldies, mister Pērkins, — Rūdolfs atteica.

—   Priecājos pakalpot, ser.

Divdesmit sekundēs divreiz «ser». Pērkinss atkal pievērsās svētajam vakarēdienam.

Rūdolfam gribējās čurāt, bet viņš neuzdrošinājās par to ieminēties tāda formāta vīram ka Pērkinss. Bez skaņas Pērkinss izslīdēja no istabas. Rolroiss, ne cilvēks. Rūdolfs piegāja pie loga, mazliet atvilka aizkarus un paraudzījās ārā. No ielejas krēslā

rdās bālganas miglas vāli. Viņš iedomājās par savu brāli Tomu, kas no āra pa logu glūn uz kailu vīrieti ar divām glāzēm rokā.

Rūdolfs iesūca pāris malku no savas glāzes. Viskijs reibināja. Varbūt viņš kādudien ieradīsies un nopirks šo māju ar Pērkinsu un visu pārējo. Sī taču ir Amerika.

Atgriezās Boilens. Viņš bija vienīgi apmainījis zamša žaketi pret korda žaketi. Atstājis mugurā rūtoto vilnas kreklu un ap kaklu kašmira šallīti. — Negribēju tērēt laiku, iedams vannā, — Boilens sacīja, — ceru, ka neņemsiet (aunā. — Viņš piegāja pie bāra. Odekolons, ar ko viņš bija aplaistījies, izplatīja ap viņu skurbudvesmu.

—  Ēdamistabā ir kā pagrabā, — sacīja Boilens, palūkodamies uz galda kamīna priekšā. Viņš atkal piepildīja sev glāzi. — Reiz šeit pusdienoja prezidents Tafts. Pusdienas sešdesmit godaviesiem. — Boilens aizgāja pie flīģe|a un, nolicis glāzi uz klavierēm, apsēdās uz soliņa. Viņš piesita dažus akordus. — Vai jūs gadījumā nespēlējat vijoli, Rūdolf?

—   Nē.

—   Vai kādu citu instrumentu, izņemot trompeti?

—   īstenībā — nē. Varu vienīgi noplinkšķināt kādu melodiju uz klavierēm.

—   Zēl. Mēs būtu varējuši pamēģināt duetā. Taču nevaru iedomāties nevienu duetu klavierēm un trompetei. — Boilens sāka spēlēt. Rūdolfs bija spiests atzīt, ka viņš spēlē labi. — Plates dažkārt apnīk, — Boilens teica. — Vai šo gabalu pazīstat, Rūdolf? — Viņš turpināja spēlēt.

—   Nē.

—   Sopens. Noktirne re bemola mažorā. Vai zināt, kā Sūmanis raksturoja Sopēna mūziku?

—   Nē. — Rūdolfam gribējās, lai Boilens nerunātu, bet tikai spēlētu. Mūzika viņam patika.

—   Puķu klusināta lielgabalu dunoņa, — Boilens teica. — Vai kaut kā tamlīdzīgi. Man šķiet, tas bija Sūmanis. Ja mūzika jādefinē, tad, manuprāt, šis nav no sliktākajiem formulējumiem.

Ienāca Pērkinss un paziņoja: — Vakariņas gatavas, ser.

Boilens pārtrauca spēlēšanu un piecēlās. — Vai jūs, Rūdolf, negribat aiziet uz tualeti, nomazgāt rokas un tā tālāk?

Beidzot. — Pateicos, labprāt.

—   Pērkins, — Boilens sacīja, — parādiet misteram Džordeikam ceļu.

—   Lūdzu, ser, nāciet, — Pērkinss aicināja.

Kamēr Pērkinss izvadīja Rūdolfu no istabas, Boilens no jauna apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt no tās vietas, kur bija pārtraucis.

Vannas istaba, kas atradās netālu no galvenās ieejas, bija liela telpa ar vitrāžas logu, kas tai piešķīra baznīcas noskaņu. Kamēr Rūdolfs atviegloja pūsli, līdz viņam atlidoja Sopē'na melodijas. Viņš nožēloja, ka piekritis palikt uz vakariņām. Viņu nepameta sajuta, ka Boilens liek viņam kaut kādas lamatas. Boilens ar savu klavieru spēli, garajiem zābakiem un viskiju, ar valodām par dzeju un šaušanu, un degošo krustu, un noindēto suni bija pārāk sarežģīts cilvēks. Rūdolfs juta, ka nepratīs tikt ar viņu galā. Un sāka atskārst, kādēļ Grētiņai likās, ka no tāda jābēg projām.

Atgriežoties hallē, viņam ar varu nācās apspiest impulsīvu vēlēšanos klusām izzagties ārā pa parādes durvīm. Ja vien viņš varētu, neviena neredzēts, tikt pie saviem zābakiem, viņš to izdarītu. Bet nebija iespējams aiziet līdz pieturai un kāpt autobusā vienās zeķēs. Boilena zeķēs.

Sopēna mūziku baudīdams, viņš atgriezās dzīvojamā istabā. Boilens pārtrauca spēlēšanu, piecēlās un, visai svinīgi Rūdolfa elkoni pieturēdams, aizveda viņu pie galda, kur Pērkinss lēja glāzēs baltvīnu. Foreles bija izsautētas tādā kā buljonā un gulēja dziļā vara traukā. Rūdolfs jutās vīlies. Viņam garšoja ceptas foreles.

Viņi sēdēja viens otram pretī. Katram pie šķīvja bija trīs glāzes un vesels lērums nažu un dakšiņu. Pērkinss pārvietoja foreles uz sudraba šķīvja, uz kura jau atradās mazi vārīti kartupelīši. Pērkinss sniedza šķīvi Rūdolfam, un Rūdolfs ņēma piedāvāto ļoti piesardzīgi, samulsis par daudzajiem galda piederumiem, tomēr cenzdamies izturēties brīvi.

—   Truit au bleu, — Boilens sacīja. Rūdolfs ar labpatiku konstatēja, ka Boilenam ir slikta izruna, vismaz tā gaužām atšķīrās no mis Leno izrunas. — To mūsu pavāriene pieprot itin labi.

—  Zilās foreles, — Rūdolfs uzbilda, — šādā veidā tās gatavo Francijā. — Šoreiz viņš nespēja atturēties pretī kārdinājumam padižoties, īpaši dzirdot Boilena akcentu.

—   Kā jūs zināt? — Boilens jautāja, viņā raudzīdamies. — Vai esat bijis Francijā?

—  Nē. No skolas. Mēs ik nedēļu saņemam franču avīzīti skolēniem, un reiz tur bija raksts par forelēm.

Boilens sevi aprūpēja dāsni. Viņam bija laba ēstgriba. — Tu parle franзais?

Rūdolfam ausīs iedzēla tu. Kādā vecā franču gramatikas grāmatā, ko viņš reiz tika šķirstījis, bija paskaidrots, ka šo vietniekvārdu vienskaitļa otrajā personā lieto, uzrunājot kalpotājus, bērnus, ierindas kareivjus un sociālā rangā zemākas personas,

—   Un petit peu.

— Moi, j'йtais en France quand j'йtais jeune, — Boilens sacīja savā cietajā izrunā. — Avec mes parents. J'ai vecu mon premier amour а Paris. Quand c'йtait? Mille neuf cent vingthuit, vingt-neuf. Comment s'appelait-elle? Anne? Annette? Elle

йtait dйlicieuse.

Iespējams, ka viņa bija burvīga, šī Boilena pirmā mīla, Rūdolīs nodomāja, ar prieku izbaudīdams snobismu visā pilnībā, bet par viņa izrunu gan tā nav rūpējusies.

—   Tu as l'envie d'yaller? En France? — Boilens pārbaudīdams turpināja Rūdolfu iztaujāt. Viņš bija teicis, ka drusku protot franciski, un Boilens tagad centās viņu izaicināt.

—   J'irai, je suis sыr, — Rūdolfs atbildēja, atcerēdamies, kā to būtu izrunājusi mis Leno. Viņš labi prata atdarināt. — Peutкtre aprиs l'Universite. Quand le pays sera rйtabli.

— Žēlīgā debess, — Boilens sacīja, — jūs jau runājat kā īsts francūzis!

—   AAan bija laba skolotāja. — Pēdējais kompliments nabaga mis Leno. Tai franču slampai.

—   Varbūt jums vajadzētu izmēģināt roku diplomātiskajā dienestā. — Boilens ieminējās, — tur mums derētu daži jauni, apdāvināti cilvēki. Tikai tad vispirms lūkojiet apprecēt bagātu sievu. Atalgojums ir drausmīgs. — Viņš iedzēra mazu malciņu vīna.

—   Man ļoti gribējās dzīvot tur, Parīzē. Bet dzimta bija citādās domās. Vai mana izruna stipri ierūsējusi?

—   Šausmīgi, — Rūdolfs atbildēja.

Boilens pasmējās. — Jaunības tiešums. — Tad kļuva nopietns.

—  Varbūt tā ir ģimenes iezīme. Jūsu māsa ir tāda pati. Brītiņu viņi ēda klusēdami. Rūdolfs uzmanīgi vēroja, kā

Boilens rīkojas ar nazi un dakšiņu. Bagāts cilvēks ar labām manieīēm.

Pērkinss novāca zivju ēdiena traukus un servēja nākamo ēdienu — karbonādi ar ceptiem kartupeļiem un zaļajām pupiņām. Rūdolfs vēlējās, kaut varētu atsūtīt māti uz šās mājas virtuvi mazliet pamācīties. Pērkinss ar sarkanvīnu vairāk manipulēja nekā iepildīja glāzēs. Rūdolfs klusībā sev jautāja, vai Pērkinsani kaut kas zināms par Grētiņu. Droši vien viss. Nez kas tur, augšstāva istabā, klāj gultu?

—   Vai viņa dabūjusi darbu? — Boilens iejautājās, it kā viņu saruna nemaz nebūtu pārtrūkusi. — Man viņa sacīja, ka esot nolēmusi kļūt par aktrisi.

—   Nezinu, — Rūdolfs atteica, nevēlēdamies nekā Izpaust.

—  Pēdējā laikā viņa man nav rakstījusi.

—   Vai domājat, ka viņai varētu būt panākumi? — Boilens neatlaidās. — Vai esat redzējis viņu tēlojam?

—   Vienreiz. Skolas uzvedumā. — Šekspīrs, izkropļots, nopentērēts, pašdarinātos kostīmos. Septiņi cilvēka mūži. Zēns, kas tēloja Zaķu, nemitīgi grābstījās ap bārdu, lai pārliecinātos, vai tā vēl turas. Grētiņa svešāda un skaista un apspīlētajās biksēs nepavisam nelīdzinājās jaunam vīrietim, taču tekstu viņa runāja skaidri.

—   Vai viņai ir talants? — Boilens vaicāja.

—   Domāju, ka ir. Viņai piemīt kaut kas. Tiklīdz viņa parādījās uz skatuves, publikā neviens vairs neklepoja.

Boilens iesmējās. Rūdolfs saprata, ka izrunājies bērnišķīgi. — Es gribēju sacīt… — viņš mēģināja atkal stingri nostāties uz kājām, — varēja just, ka skatītāji koncentrē uzmanību tieši uz viņu — daudz vairāk nekā uz pārējiem tēlotājiem. Man šķiet, tas ir talants.

—   Katrā ziņā, — Boilens pamāja. — Viņa ir izcili skaista meitene. Bet brālis laikam to nespēj pamanīt.

—   O, esmu gan to pamanījis, — Rūdolfs sacīja.

—   Tiešām? — Boilens izklaidīgi noteica. Likās, ka viņš zaudējis interesi. Viņš pamāja Pērkinsam, lai novāc traukus, aizgāja pie liela atskaņotāja un uzlika Brāmsa Otro klavierkoncertu, turklāt ļoti skaļi, tā ka neiznāca sarunāties līdz pat maltītes beigām. Piecu šķirņu siers uz koka paplātes. Salāti. Plūmju torte. Nav brīnums, ka Boilenam tāds apaļš vēders.

Rūdolfs slepus paskatījās pulksteni. Ja drīz tiktu no šejienes ārā, viņš, iespējams, vēl pagūtu nokļūt pie Džūlijas. Uz kino iet būtu par vēlu, bet viņš cerēja, ka Džūlija varbūt viņam piedotu neierašanos norunātajā laikā.

Pēc vakariņām Boilens pie mokas dzēra konjaku un uzlika plati ar simfoniju. Rūdolfs no ilgās makšķerēšanas bija noguris. Divas glāzes izdzertā vīna darīja prātu mazliet miglainu un uzdzina miegu. Boilens bija laipns, bet vēss. Rūdolfam likās, ka Boilens jūtas vīlies, jo Rūdolfs nekā nestāstīja par Grētiņu.

Boilens sēdēja, atlaidies dziļajā krēslā, pievērtām acīm, pilnīgi nodevies mūzikai, šad tad iesūkdams pa malciņam konjaka. Tikpat labi viņš tur varētu sēdēt vienatnē, īgni domāja Rūdolfs, vai kopā ar savu īru vilkusuni. Droši vien tie abi kopā te pavadīja dažu sirsnīgu vakarstundu, pirms kaimiņi izlika indi. Varbūt viņš nolēmis pieņemt mani par savu suni.

Plate iečarkstējās, un, kad troksnis atkārtojās, Boilens īgni sarāvās. Tad piecēlās un izslēdza atskaņotāju. — Piedodiet, —1 viņš teica Rūdolfam. — Tā tehnikas laikmets atriebjas Sūmanim. Vai man tagad aizvest jūs uz pilsētu?

— Paldies, tas būtu jauki, — Rūdolfs pateicīgi sacīja.

Boilens palūkojās uz Rūdolfa kājām. — O, — viņš atjēdzās, —tā taču jūs nekur nevarat aiziet.

—   Ja jūs atdotu manus zābakus …

—   Esmu pārliecināts, ka tie iekšpusē vēl slapji, — Boilens sacīja. — Pagaidiet brītiņu šeit. Es kaut ko sameklēšu. — Viņš izgāja no istabas un uzkāpa augšstāvā.

Rūdolfs vēlreiz pamatīgi apskatīja istabu. Cik labi būt bagātam! Nez vai viņš vēl kādreiz šo istabu redzes. Tomass to vienreiz redzējis, kaut arī netika aicināts iekšā. Viņš nomīca lejā viesistabā galigi pliks, un tā būšana viņam nokaru ja s hdz ceļiem, gatavais ērzelis; viņš sajauca divas glāzes viskija un sauca uz otro stāvu: «Grētiņ, tu nāksi lejā, vai uznesi dzeramo tev augšā?»

Tagad, kad viņam pašam bija izdevies dzirdēt Boilenu runājam, Rūdolfs konstatēja, ka Toms ļoti precīzi bija atdarinājis šā cilvēka balsi. Bija uztvēris Boilena manieri izteikt jaiil.aji.imus tā, it kā tie nemaz nebūtu jautājumi.

Rūdolfs papurināja galvu. Ko gan tajā laikā domāja Grētiņa? Man patika tas, viņš atkal dzirdēja māsas balsi Portfiļipas bārā. Man tas palika labāk, nekā jebkas mūžā ir paticis.

Viņš sāka nemierīgi staigāt pa istabu. Pacēla nule spēlētās plates apvāku. Sūmaņa Trešā — Reinas simfonija. Vismaz kaut ko viņš šodien iepazinis. Nu viņš pazīs šo simfoniju, ja kādreiz atkal gadīsies to dzirdēt. Viņš pacilāja pēdu garās sudraba šķiltavas. Uz tām bija monogramma «T. B». Bagātnieku plātīšanās ar dārgām lietām, kas nabadzīgajiem nenozīmē nenieka. Viņš uzšķīla uguni. Uzšāvās liesma. Degošais krusts. Ienaidnieki. Izdzirdīs Boilena soļus atbalsojamies uz halles marmora grīdas, viņš aši apdzēsa liesmu un nolika šķiltavas vietā.

Ienāca Boilens. Rokā viņam bija viegla ceļasoma un pāris mahagonija krāsas mokasīnu. — Pielaikojiet šos, Rūdolf, — viņš sacīja.

Mokasīni bija veci, bet skaisti nospodrināti, ar biezām zolēm un ādas saitēm. Rūdolfam tie derēja kā uzlieti. — Re, — Boilens sacīja, — jums arī ir šaura pēda. — Viens aristokrāts sarunājās ar otru.

—   Pēc pāris dienām atnesīšu tos atpakaļ, — teīca Rūdolfs, kad viņi devās ārā.

—   Nepūlieties, — sacīja Boilens, — tie ir mūžveci. Es tos nevalkāju.

Rūdolfa spinings, kārtīgi salikts, tāpat ari zivju tarba un tīkliņš bija novietoti buika pakaļējā sēdeklī. Ugunsdzēsēju zābaki, iekšpusē vēl mitri, stāvēja uz grīdas aiz priekšējā sēdekļa.

Boilens iemeta ceļasomu pakaļējā sēdeklī, un viņi iesēdās mašīnā. Rūdolfs bija paņēmis hallē no galda savu veco platmali, taču nebija uzdrošinājies Pērkinsa klātbūtnē to likt galvā. Boilens ieslēdza radio, Ņujorka raidīja džeza mūziku, un viņi nesarunājas līdz pat Vanderhofa ielai. Apturējis buiku pretī maiznīcai, Boilens izslēdza radio.

—   Klāt esam, — viņš noteica.

—   Sirsnīgs paldies, — sacīja Rūdolfs, — par visu.

—   Paldies jums, Rūdolf, — atteica Boilens. — Šī bija atspirdzinoša diena. — Kad Rūdolfs satvēra durtiņu rokturi, Boilens pasniedzās un viegli pieturēja viņa roku.

—   Sakiet, lūdzu, — vai gribat izdarīt man pakalpojumu?

—   Protams.

—   Tur, tajā somā… — Boilens, stūri neatlaizdams, pagrieza galvu uz aizmugures sēdekļa pusi, norādot uz ceļasomu, — tur ir kaut kas, ko es ļoti labprāt gribētu nodot jūsu māsai. Vai jūs to varētu izdarīt?

—   Es gan nezinu, kad viņu satikšu, — Rūdolfs minstinājās.

—   Nav steidzami, — Boilens sacīja. — Viņai tas gan noderētu, bet īpašas steigas nav.

—  Okei, — Rūdolfs noteica. Tas taču nenozīmēja izpaust Grētiņas adresi vai tamlīdzīgi. — Nodošu. Kad gadīsies viņu sastapt.

—  Tas būtu ļoti mīļi no jums, Rūdolf. — Viņš palūkojās pulkstenī. — Nav sevišķi vēls. Vai negribat braukt man līdzi un kaut kur kādu malku iedzert? Pašreiz nav ne mazākās vēlēšanās atgriezties vienam pašam tajā drūmajā mājā.

—   Alan no rīta drausmīgi agri jāceļas, — Rūdolfs aizbildinājās. Viņš gribēja palikt viens un pārdomāt par Boilenu gūtos iespaidus, apsvērt briesmas un varbūtējās priekšrocības, kas gaidāmas no pazīšanās ar šo cilvēku. Viņš nevēlējās noslogoties vēl ar jauniem iespaidiem — redzēt Boilenu piedzērušu, Boilenu varbūt flirtējam ar kādu sievieti, Boilenu uzsmaidām matrozim. Sī doma viņam pēkšņi uzplaiksnīja prātā. Boilens — pederasts? Varbūt mēģina tuvoties viņam? Smalkās rokas uz klavieru taustiņiem, dāvanas, apģērbi, kas drīzāk atgādina kostīmus, šķietami nejaušie pieskārieni.

—   Ko nozīmē «agri»? — Boilens vaicāja.

—   Piecos, — Rūdolfs atbildēja.

—   Žēlīgā debess! — Boilens iesaucās. — Ko gan cilvēks dara, piecēlies piecos no rīta?

—   Es ar divriteni izvadāju tēva klientiem maizītes, — Rūdolfs paskaidroja.

—     Saprotu, — Boilens noteica, — laikam jau kādam ir jāizvadā maizītes. — Viņš iesmējās. — Tikai jūs neizskatāties pēc maizīšu izvadātāja.

—  Tas nav mans galvenais dzīves uzdevums, — sacīja Rūdolfs.

—   Kas ir jūsu galvenais dzīves uzdevums, Rudolf? — Boilens izklaidīgi izslēdza mašīnas ugunis. Mašīnā bija tumšs, jo viņi bija apstājušies tieši zem ielu apgaismes spuldzes. Arī pagrabā nespīdēja gaisma. Tēvs vēl nebija ķēries pie naktsdarba. Ja pajautātu tēvam, vai tēvs atbildētu, ka viņa galvenais dzīves uzdevums ir maizīšu cepšana?

—   Es vēl nezinu, — Rūdolfs atteica. Un tad agresīvi noprasīja: — Kāds ir jūsējais?

—   Es nezinu, — Boilens atbildēja. — Vēl nezinu. Varbūt jūs to redzat?

—   Nē. — Sis cilvēks bija saskaldīts neskaitāmās ļoti dažādās šķautnēs. Rūdolfs juta — ja būtu vecāks, viņš varbūt prastu saliedēt priekšstatus par Boilenu vienā kopīgā rakstā.

—   žēl, — Boilens sacīja. — Cerēju, ka jaunības skaidrais skatiens varbūt spēj saredzēt to, ko nespēj ieraudzīt pats.

—   Cik vecs jūs īstenībā esat? — Rūdolfs jautāja. Boilens tik daudz runāja par pagātni, ka likās, viņa mūžs aizsniedzas tālu, tālu pagājušos laikos, līdz indiāņiem, līdz prezidentam Taftam un vēl sirmākā senatnē. Bet tad Rūdolfs sāka domāt, ka Boilens varbūt nemaz nav tik vecs, drīzāk gan vecmodīgs.

—   Cik jūs man dotu, Rūdolf? — Boilens smaidīdams jautāja.

—   Nezinu, — Rūdolfs vilcinājās. Viņam visi, kas pārsnieguši trīsdesmit piecu gadu vecumu, šķita apmēram vienādi veci, izņemot pavisam sirmus vecīšus, kas klidzināja uz priekšu ar spieķi pie rokas. Viņu nekad nepārsteidza bēru sludinājumi, kur bija rakstīts par trīsdesmit piecu gadu vecumā mirušiem cilvēkiem. — Piecdesmit?

Boilens iesmējās. — Jūsu māsa bija laipnāka, — viņš sacīja, — daudz laipnāka.

Visas sarunas atgriežas pie Grētiņas, nodomāja Rūdolfs. Boilens nespēja vien beigt par Grētiņu runāt. —• Nu, bet cik vecs jūs galu galā esat?

—   Četrdesmit, — Boilens sacīja, — man tikko palika četrdesmit. Vēl visa dzīve priekšā. Diemžēl, — viņš sarkastiski piebilda.

Tev jābūt sasodīti pašpārliecinātām, lietojot vārdu «diemžel», nodomāja Rūdolfs.

—   Kā jums šķiet, Rūdolf, kāds jūs būsiet, kad jums bus četrdesmit? — Boilens it kā jokodams pavaicāja. — Līdzīgs man?

—   Nē, — Rūdolfs atteica.

—   Gudrais jaunekli. Es pieņemu, ka jūs tātad negribētu būt tāds kā es?

—   Nē. — Saņem, ko pats gribēji.

—   Kālab ne? Jūs mani nosodāt?

—   Mazliet, — Rūdolfs atteica, — bet ne tādēļ.

—   Kādēļ tad jūs negribat būt man līdzīgs?

— Man gribētos tādu istabu kā jūsējā, — Rūdolfs sacīja,

—   man patiktu, lai man būtu nauda kā jums, tādas grāmatas kā jums un tāda mašīna. Man patiktu runāt, kā jūs runājat — vismaz dažreiz —, un zināt tik daudz, kā jūs zināt, un aizceļot uz Eiropu, kā jūs varat.,.

—   Bet…

—  Jus esat vientuļš, — Rūdolfs sacīja. — Jūs esat noskumis.

—  Jūs turpretim esat nolēmis četrdesmit gadu vecumā nebūt vientuļš un noskumis?

—  Jā.

—  Jums bus mīļa, skaista sieva, — Boilens runaja tādā balsī, kādā mēdz bērniem stāstīt pasakas, — un tā ik vakaru sagaidīs jūs stacijā, lai pēc grūtas darbadienas pilsētā aizvestu jūs mājup, un jums būs jauki, gudri bērni, kuri mīlēs jūs un kurus jūs aizvadīsiet nākamajā karā, un …

—   Es nedomāju precēties, — Rūdolfs viņu pārtrauca.

—  Ak tā, — Boilens sacīja, — jūs tātad esat papētījis iestādījumu, ko sauc par laulību. Es gan gribēju apprecēties. Un apprecējos. Gribēju, lai to tukšo pili kalnā pieskandina bērnu smiekli. Kā būsiet pamanījis, neesmu precējies un tajā mājā ir ļoti maz jebkādu smieklu. Bet vēl nav par vēlu… — Viņš izņēma no savas zelta etvijas cigareti un uzšķīla uguni. Šķiltavas liesmiņas gaismā viņa mati izskatījās sirmi un ēnas ievagoja sejā dziļas grumbas. — Vai māsa jums teica, ka es viņu bildināju?

—  Jā.

—   Vai viņa sacīja, kādēļ nav ar mieru precēties?

—   Nē.

—   Vai viņa jums teica, ka bija mana mīļākā?

Sis vārds Rūdolfam likās netīrs. Ja Boilens būtu sacījis: «Vai viņa jums stāstīja, ka esmu viņu piegulējis?» — viņš neturētu uz Boilenu tik ļaunu prātu kā tagad. Tad nerastos iespaids, ka Grētiņa ir tikai vēl kāds priekšmets, kas pieder Boilenarn.

—   Jā, — viņš atbildēja, — stāstīja.

—   Jūs to nosodāt? — Boilens asi noprasīja,

—   Jā.

—   Kādēļ?

—   Jūs esat viņai par vecu.

—   Tas ir mans zaudējums, ne viņas, — Boilens atteica.

—   Vai, sastapis viņu, pateiksiet, ka bildinājums paliek spēkā?

—   Nē.

Boilens izlikās atbildi nedzirdējis. — Pasakiet viņai, — viņš turpināja, — ka nespēju gulēt gultā bez viņas. Atklāšu jums noslēpumu, Rūdolf. Tovakar uz «Džeku un Džilu» es neaizgāju nejauši. Parasti, kā varat gan iedomāties, es tamlīdzīgas vietas neapmeklēju. Noņēmos izdibināt, kur jūs spēlējat. Mašīnā izsekoju jums. Es visur meklēju Grētiņu. Varbūt man kādu brīdi iešāvās prātā muļķīga ideja, ka brālī atradīšu daļiņu-no māsas.

—   Es labāk iešu gulēt, — Rūdolfs cietsirdīgi noteica. Viņš atvēra mašīnas durtiņas un izkāpa. Tad pasniedzās līdz aizmugures sēdeklim un paņēma spiningu, tīkliņu, tarbu un ugunsdzēsēju zābakus. Viņš uzlika galvā ķēmīgo filca platmali. Boilens sēdēja un smēķēja, šauri samiegtām acīm caur dūmiem vērdamies Vanderhofa ielas spuldžu taisnajās virtenēs, kas atgādināja zīmēšanas stundās rādīto perspektīvu. Paralēles, kas veda uz bezgalību, kur taisnes sastopas vai nesastopas — kā kuro reizi.

—   Lūdzu, neaizmirstiet somu, — Boilens atgādināja.

Rūdolfs paņēma somu. Tā bija pavisam viegla, it kā tur nekā

nebūtu iekšā. Kaut kāda jauna zinātniska ellesmašīna.

—   Paldies par burvīgo apciemojumu, — Boilens sacīja,

—  bīstos, ka labākā daļa no tā tika man. Mans devums ir tikai pāris vecu, saplīsušu gumijas zābaku, kurus es tikpat vairs nebūtu valkājis. Padošu jums ziņu, kad māla baložu šautuve būs kārtībā. Brauciet laimīgs, jaunais, neprecētais maizīšu izvadātaj! Domāšu par jums piecos no rīta. — Viņš iedarbināja motoru un aizbrauca.

Rūdolfs noskatījās, kā aizmugures sarkanās uguntiņas aiztraucās pretī bezgalībai, divi dvīņusignāli, kas brīdināja: «Stop!» — tad atslēdza namdurvis līdzās maiznīcai un iestiepa visu savu bagāžu priekšnamā. Viņš uzgrieza gaismu un paskatījās uz somu. Slēdzis bija vaļā. Atslēdziņa karājās ādas saitītē pie roktura. Cerēdams, ka māte nav dzirdējusi viņu ienākam, viņš atvēra somu.

Somā viņš ieraudzīja nevīžīgi iemestu koši sarkanu kleitu. Rūdolfs to pacēla un aplūkoja pamatīgāk. Tā bija no mežģīnēm un, skaidri redzams, ar ļoti dziļu izgriezumu. Viņš centās to iedomāties māsai mugurā, kad redzams gandrīz viss.

—   Rūdolf! — māte ērkšķīgā balsī uzsauca no augšstava.

—   Jā, mamm. — Viņš aši nodzēsa gaismu. — Es tūliņ atgriezīšos. Aizmirsu nopirkt vakara avīzes. — Paņēmis somu, viņš izmetās ārā no priekšnama, pirms māte pagūtu nokāpt lejā. Viņš nezināja, ko cenšas aizsargāt — pats sevi, Grētiņu vai māti.

Viņš aizsteidzās pie Badija Vestermana, kas dzīvoja vienu kvartālu tālāk, Vestermanu māja bija liela un veca. Badija māte atļāva ansamblim pagrabstāvā samēģināties. Rūdolfs uzsvilpa. Badija māte bija sirsnīga, jautra sieviete, kam zēni patika, un pēc mēģinājumiem cienāja tos ar pienu un plātsmaizi. Taču šovakar Rūdolfs nevēlējās viņu sastapt. Viņš noraisīja atslēdziņu no roktura, aizslēdza somu un iebāza atslēdziņu kabatā.

Pēc brīža iznāca Badijs. — Hei, — viņš uzsauca, — kas noticis? Ko tev savajadzējies nakts vidū?

—   Paklau, Badij, — Rūdolfs sacīja, — vai tu pāris dienu šito nepaglabātu? — Viņš sniedza Badijam somu. — Tur ir dāvana Džūlijai, un man negribētos, ka mana vecā kundze to ierauga. — Itin ticami samelots. Ikvienam taču zināms, kādi skopuļi ir Džordeiki. Badijs zināja arī, ka misis Džordeikai nepaliktu, ja Rūdolfs sāktu pīties ar meitenēm.

—  Okei, — Badijs vienaldzīgi atteica un paņēma somu.

—« Centīšos tev kādreiz to ar labu atmaksāt, — Rūdolfs sacīja,

—   Pietiks jau, ja tu, spēlējot «Slardust», nepaķersi vienu toni par zemu. — Badijs bija ansambļa labākais mūziķis un tāpēc drīkstēja tā izrunāties. — Vai vēl kas?

—   Nē.

—   Starp citu, — Badijs ieteicas, — es šovakar redzēju Džūliju. Gāju garām ķinltim. Viņa pašreiz slīdēja iekšā. Ar vienu čali, ko es nepazinu. Vecs. Vismaz divdesmit divi. Apvaicājos, kur tu esi, un viņa atteica, ka nezinot un arī nevēloties zināt.

—   Paldies, — Rūdolfs noteica.

—   Nav nekādas jēgas atstāt tevi pilnīgā neziņā, — Badijs sacīja. — Līdz ritami — Viņš ar somu iegāja iekšā.

Rūdolfs aizgāja līdz uzkožamo veikalam nopirkt vakara avīzes. Viņš apsēdās pie letes un, lasīdams sporta lappusi, izdzēra glāzi piena un apēda divus pīrādziņus. Giganti šāsdienas spēlē uzvarējuši. Bet vispār Rūdolfs nespēja izšķirties, vai diena bijusi laba vai slikta.

IV

Tomass noskūpstīja Klotildi un pateica «arlabunakti». Viņa gulēja apsegusies, mati klaidā pār visu spilvenu. Viņa iededza gaismu, lai viņš redzētu iziet pa durvīm un neuztriektos kaut kam virsū. Klotildes sejā atvizēja liegs smaids, kad viņa pieskārās Tomasa vaigam. Pavisam klusu viņš atvēra durvis un tikpat klusu tās aiz sevis aizvēra. Kad Klotilde nodzēsa lampu, gaišā svītra zem durvīm pazuda.

Viņš izgāja cauri virtuvei priekšnamā un piesardzīgi kāpa augšup pa tumšajām trepēm, nesdams rokā puloveru. Tēvoča Harolda un tantes Elzas guļamistabā valdīja pilnīgs klusums. Parasti no turienes skanēja tāda krākšana, ka visa māja līgojās. Laikam tēvocis Harolds apgūlies uz sāniem. Saratogā neviens nomiris nebija. Tēvocis Harolds, dzerdams minerālūdeņus, bija atbrīvojies no trim mārciņām svara.

Tomass uzkāpa pa šaurajām trepītēm bēniņos, atvēra sava kambarīša durvis un iededza gaismu. Uz viņa gultas sēdēja tēvocis Harolds svītrotā pidžamā.

Acis spožajā gaismā samirkšķinādams, tēvocis Harolds sagaidīja viņu ar dīvainu smaidu. Viņam trūka četru augšējo priekšzobu. Plati viņš vakaros mēdza izņemt.

—   Labvakar, Tomij! — tēvocis Harolds sveicināja. Bez plates viņš runāja šļupstus.

—   Hallo, tēvoci Harold! — Tomass atņēma. Viņš apzinājās, ka mati izspūruši un ka viņš smaržo pēc Klotildes. Taču nesaprata, ko šeit meklē tēvocis Harolds. Šī bija pirmā reize, kad tēvocis te uzkāpis. Tomass nojauta, ka uzmanīgi jāpārdomā, ko teikt un kā teikt.

—   Ir jau krietni vēls, ko, Tornij? — tēvocis Harolds sacīja. Viņš runāja klusu.

'— Tiešām? — Tomass noteica. — Nepaskatījos pulkstenī. — Viņš stāvēja pie durvīm pa gabaliņu no tēvoča Harolda. Istabiņa bija tukša. Viņam nekādu mantu nebija. Uz kumodes gulēja bibliotēkas grāmata. Bibliotekāre bija teikusi, ka viņam tā patikšot. Tēvocis Harolds savā svītrotajā pidžamā aizpildīja visu kambarīti; gulta vidū, kur viņš sēdēja, bija ielīkusi.

—   Ir jau gandrīz viens, — tēvocis Harolds aizrādīja. Pa tukšo zobu starpu šķīda siekalas. — Augošam zēnam, kam no rīta agri jāceļas un visu dienu jāstrādā, tā ir vēla stunda. Augošam zēnam nepieciešams miegs, Tomij.

—   Es nepamanīju, ka ir jau vēls, — Tomass aizbildinājās.

—   Kādas izpriecas tu esi atradis, kas tevi, tik jaunu puiku, aizkavē līdz vieniem naktī, Tornij?

—   Es tāpat vien klaiņoju pa pilsētu.

—   Pilsētas spožās ugunis, — noteica tēyocis Harolds. — Ohaijo štata Elīzijas spožās ugunis.

Tomass izlikās nožāvājamies un izstaipījās. Viņš nometa_ puloveru uz vienīgā krēsla. — Nāk miegs, — viņš sacīja, — jālien tikai drīzāk gultā.

—   Tomij, — tēvocis Harolds, siekalām šķīstot, šļupstēja,

tev taču te ir labas mājas, ko?

—   Skaidrs,

—   Tu dabū labi paēst, ēd to pašu, ko ēdam mēs,

—   Ar ēdienu viss ir normāli.

—   Tev ir kārtīgas mājas un drošs jumts virs galvas?

—   Nesūdzos. — Arī Tomass sāka runāt klusu. Nebūtu nekādas jēgas uzmodināt tanti Elzu un piepulcēt konferencei ari viņu.

—   Tu dzīvo pieklājīgā, tīrā mājā, — tēvocis Harolds neatlaidās, — visi pret tevi izturas kā daždien pret ģimenes locekli. Tev ir pašam savs velosipēds.

—   Nesūdzos.

—   Tev ir labs darbs. Tu saņem pieauguša strādnieka algu. Tu mācies amatu. Drīz sāksies bezdarbs, jo mājās atgriežas miljoniem vīriešu, bet mehāniķim darbs atradīsies vienmēr. Vai nav iiesa?

—   Es spēju pats parūpēties par sevi, — Tomass atteica.

—   Tu spēj pats par sevi rūpēties, — sacīja tēvocis Harolds. *— Ceru, ka tā ir. Tu esi mana miesa un asins. Kad tēvs piezvanīja, es taču tevi pieņēmu bez vārda runas. Portfilipā tu biji iekūlies nepatikšanās, Tomij, vai ne, bet tēvocis Harolds tevi pieņēma, nekā nejautājis, — viņš un tante Elza tevi pieņēma.

—   Tur, mājās, sanāca tādas nelielas zicpītes, — Tomass sacīja, — nekas nopietns.

—   Es nejautāju, — tēvocis Harolds ar augstsirdīgu žestu izslēdza visas aizdomas par iztaujāšanu. Pidžama pavērās. Virs bikšu gumijas atsedzās desu ēdāja un alus dzērāja vēdera gaišrozā tauku krokas. — Ko es par to prasu no tevis? Kaut ko neiespējamu? Pateicību? Nē. Pavisam maz. Tikai to, lai jauns zēns uzvestos pieklājīgi un normālā laikā atrastos gultā. Pats savā gultā, Tomij.

Ak no tās puses vējš pūš, Tomass nodomāja. Tas maitasgabals zina. Viņš neteica ne vārda.

—   Sī ir kārtīga, tīra māja, Tomij, — teica tēvocis Harolds. — Mūsu ģimene bauda cieņu. Tavu tanti uzņem pilsētas labākajos namos. Tu būtu pārsteigts, ja es tev pateiktu, cik liels ir mans bankas konts. Man piedāvāja no republikāņu partijas balotēties Kolumbusā, kaut arī neesmu šajā valstī dzimis. Abas manas meitenes ir ietērptas… tu nesameklēsi otras divas jaunkundzītes, kam būtu tādas drānas. Viņas ir paraugskolnieces. Palūdz kādu dienu — un es tev parādīšu viņu liecības un pastāstīšu, ko par viņām domā skolotāji. Ik svētdienu viņas iet uz svētdlniskolu. Es pats viņas mašīnā turp aizvedu. Šķīstās, jaunās dvēselītes, viņas dus kā eņģeļi tieši zem šīs istabas, Tomij.

Tas man viss skaidrs, — Tomass sacīja. Lai jau vecais dliilbenis izvāvuļojas!

—   Tu neklaiņoji šonakt līdz vieniem pa pilsētu, Tomij, —• k-vocis Harolds dziļās skumjās turpināja, — es zinu, kur tu biji. Man slāpa. Gribēju paņemt no ledusskapja pudeli alus. Es «l/.irdēju skaņas. Tomij, man kauns to pat pieminēt. Zēns tavā vecumā, tajā pašā mājā, kur dzīvo manas meitas…

—   Nu, un tad? — Tomass spītīgi noprasīja. Iedomājoties tēvoci Haroldu aiz Klotildes istabiņas durvīm, viņam sašķebinājās dūša.

—  Nu, un tad? Vai tas ir viss, ko tu spēj pateikt, Tomij? Nu, un tad?

—   Ko tu gribi, lai es sacītu? — Viņš vēlējās, kaut varētu pateikt, ka mīl Klotildi, ka tas ir labākais, ko viņš savā sadraņķotajā mūžā piedzīvojis, ka arī Klotilde mīl viņu un, ja vien būtu vecāks, viņš Klotildi aizvestu no tēvoča Harolda tīrās, nolādētās mājas, no godājamās ģimenes, no gaišmatainajām paraugmeitiņām. Bet viņš, protams, to nevarēja sacīt. Vispār nevarēja nekā sacīt. Likās, paša mēle viņu nosmacēs.

—   Es gribu, lai tu pasaki, ka nožēlo nešķīstības, ko tā neizglītotā, viltus pilnā zemnieksieva ar tevi izdarījusi, — tēvocis Harolds čukstēja. — Gribu, lai tu apsoli, ka nekad vairs viņai nepieskarsies. Ne šajā namā, ne citur.

—   Es nekā neapsolu, — Tomass atteica.

—   Esmu pret tevi labs, — tēvocis Harolds sacīja, — esmu smalkjūtīgs. Runāju mierīgi, Tomij, runāju kā saprātīgs cilvēks, kas ir ar mieru piedot. Negribu celt traci. Negribu, lai tante Elza uzzinātu, ka viņas māja ir apgānīta, ka viņas bērniem ir saskare ar… ach, man trūkst vārdu, Tomij!

—  Es nekā neapsolu, — Tomass atkārtoja.

—   Okei. Tu nekā neapsoli, — sacīja tēvocis Harolds. — Tev arī nekas nav jāapsola. Tieši no šīs istabas es nokāpšu lejā un aiziešu uz kambarīti aiz virtuves. Viņa man apsolīs visu — vari būt drošs.

—   Tā tu domā. — Pat paša ausīs Tomasam šie vārdi skanēja muļķīgi un bērnišķīgi.

—   Es to zinu, Tomij, — tēvocis Harolds čukstēja, — viņa apsolīs visu. Viņa ir spīlēs. Kurp viņa ies, ja es viņu atlaidīšu? Brauks atpakaļ uz Kanādu pie sava vīra, tā žūpas, kas viņu meklē jau divus gadus, lai varētu piekaut līdz nāvei?

—   Darba pietiek visur. Viņai nemaz nav jābrauc uz Kanādu.

—   Tā tev liekas. Atradies starptautisko likumu zinātājs! — tēvocis Harolds sacīja. — Tev šķiet, ka viss ir tik vienkārši. Domā, es neziņošu policijai?

—   Kas tad policijai par daļu?

—   Tu esi bērns, Tomij. Pinies ar precētu sievu kā pieaudzis vīrietis, bet prātiņā vēl esi tīrais bērns. Viņa ir pavedusi mazgadīgo, Tomij. Mazgadīgais esi tu. Tev ir sešpadsmit gadu. Tas ir noziegums, Tomij. Smags noziegums. Mēs dzīvojam civilizētā zemē. Sajā zemē bērnus sargā likums. Pat ja viņu neieslodzīs cietumā, tad tomēr izraidīs kā nevēlamu ārzemnieci, kas paved mazgadīgus puišeļus. Viņa nav Savienoto Valstu pilsone. Viņu aizsūtīs atpakaļ uz Kanādu. Par to rakstīs avīzēs. Tur viņu sagaidīs laulātais draugs. O jā, — tēvocis ITarolds sacīja, — viņa apsolīs visu. — Viņš piecēlās. — Man tevis žēl, Tomij. Nav jau tava vaina. Tev tas iedzimts. Tavs tēvs allaž bijis maukuris. Man bija kauns ar viņu uz ielas sastapties. Un tava māte, ja tu to vēl nezini, ir bandubērns. Viņu uzaudzināja mūķenes. Pajautā viņai kādreiz, kas bijis viņas tēvs. Kaut vai māte. Ej nu gulēt, Tomij! — Viņš mierinot uzplikšķināja Tomasam pa plecu. — Tu man patīc. Gribētos redzēt tevi izaugam par krietnu cilvēku, kas darītu godu ģimenei. Viss, ko daru, ir tevis paša labā. Ej liecies pie miera!

Tēvocis Harolds izlāčoja no istabas, baskājains resnvēderis svītrotā pidžamā, un viņam bija rokā visi ieroči.

Tomass nodzēsa gaismu. Viņš iekrita uz mutes gultā. Tad no visa spēka iebelza pa spilvenu.

Nākamajā rītā Tomass nogāja lejā ļoti agri, cerēdams sastapt Klotildi un parunāties. Taču tēvocis Harolds sēdēja ēdamistabā pie galda un lasīja avīzi.

— Labrīt, Tomij! — viņš sacīja, uz mirkli pacēlis skatienu. Mutē viņam bija visi zobi. Viņš ar troksni strēba kafiju.

Klotilde ienesa Tomasam apelsīnu sulu. Viņa pat nepaskatījās uz viņa pusi. Seja viņai bija tumša un noslēgta. Tēvocis Harolds nepalūkojās uz Klotildi. — Šausmas, kas notiek Vācijā! — viņš ierunājās. — Berlīnē izvaro sievietes. Krievi. Tādu brīdi viņi gaidījuši simt gadu. Cilvēki slēpjas pagrabos. Ja es jaunos gados nebūtu sastapis tavu tanti Elzu un atbraucis uz šejieni, dievs vien zina, kur tagad atrastos.

Klotilde ienesa Tomasam ceptas olas ar šķiņķi. Viņš centās izlasīt kaut kādu vēsti viņas sejā. Vēsts nebija.

Paēdis brokastis, Tomass piecēlās. Vajadzēs atgriezties kaut kad vēlāk, dienā, kad neviena nebūs mājās. Tēvocis Harolds pacēla skatienu no avīzes. — Pasaki Koinam, ka būšu pusdesmitos, — viņš teica. — Man jāaiziet uz banku. Un atgādini — apsolīju misteram Dunkanam, ka viņa mašīna līdz pusdienlaikam Itūs nomazgāta.

Tomass pamāja un izgāja no istabas tai brīdī, kad lejā nonāca abas tuklās, bālās meitenes. — Mani eņģelīši! — viņš dzirdēja dūdojam tēvoci Haroldu, kad meitenes iegāja ēdamistabā un, laburītu vēlēdamas, noskūpstīja tēvu.

Izdevība radās pulksten četros pēcpusdienā. Meitenēm bija jāierodas pie zobārsta kārtējo reizi pārbaudīt zobu skavas, un lante Elza viņas vienmēr veda turp ar ģimenes otru mašīnu. Tēvocis Haralds, kā Tomass zināja, atradās mašīnu skates zālē. Klotilde būs mājās viena.

—   Pēc pusstundas būšu atpakaļ, — viņš paziņoja Koinam, — man jāsatiek kāds cilvēks.

Koins neizskatījās iepriecināts, bet lai jau.

Kad viņš ar divriteni piebrauca, Klotilde pašreiz laistīja mau'riņu. Diena bija saulaina, un šļūtenes rasinātais ūdens mirguļoja visās varavīksnes krāsās. Mauriņš nebija liels un zaļoja liepas paēnā. Klotilde bija ģērbusies baltā uzsvārcī. Tante Elza vēlējās, lai viņas kalpones izskatītos kā medicīnas māsas. Tas •liecināja par tīrību. Manā mājā jūs varat ēst pusdienas uz grīdas tikpat kā pie galda;

Klotilde paskatījās uz Tomasu tikai īsu mirkli, kad viņš nolēca no divriteņa, un turpināja laistīt mauriņu.

— Klotild, — Tomass sacīja, — ienāc iekšā! Man ar tevi jāparunā.

—   Es laistu mauriņu. — Viņa pagrieza šļūtenes ventili, rasinātājs koncentrēja ūdeni līdz strūklai, ko viņa pavērsa uz petūņiju dobi mājas priekšā.

—   Paskaties uz mani! — viņš sacīja.

—   Vai tev nav jābūt darbā? — Viņa joprojām stāvēja novērsusies.

—   Vai viņš vakarnakt bija lejā pie tevis? — Tomass vaicāja, t— Mans tēvocis.

—   Un tad?

—   Vai tu viņu ielaidi istabā?

—   Tā ir viņa māja, — Klotilde atteica. Balsī skanēja spīts.

—  Vai tu viņam kaut ko apsolīji? — Viņš pats dzirdēja, cik $kaļi un asi runā, tomēr citādi nespēja.

—    Kāda tam nozīme? Ej atpakaļ pie darba. Cilvēki mūs var ieraudzīt,

—   Vai tu viņam kaut ko apsolīji?

—   Es teicu, ka vienatnē ar tevi vairs nesastapšos, — viņa nesaudzīgi atbildēja.

—   Tu taču nedomā to nopietni? — Tomass lūdzās.

—   Pavisam nopietni. — Viņa atkal pagrieza ventili. Viņas pirkstā uzmirdzēja laulības gredzens. — Starp mums viss ir cauri.

—   Nē, navl — Tomasam gribējās viņu sagrābt un sapurināt. — Pie velna! Ej prom no sitās mājas! Dabū citu darbu! Es arī aiziešu un…

—   Nerunā blēņas! — viņa asi attrauca. — Viņš taču tev apskaidroja manu noziegumu, — rūgtā zobgalībā viņa uzsvēra pēdējo vārdu. — Viņš var panākt manu izraidīšanu. Mēs neesam Romeo un Džuljeta. Mēs esam skolaspuika un ķēkša. Ej atpakaļ pie darba!

—   Vai tu nevarēji viņu atrunāt? — Tomass bija izmisis. Viņš baidījās, ka tūliņ nokritīs zemē un sāks raudāt turpat Klotildes acu priekšā.

—   Veltas pūles. Viņš ir ātrs dusmās, — Klotilde sacīja. — Un greizsirdīgs. Runāt ar greizsirdīgu vīrieti ir tas pats, kas runāt ar mājas sienu vai koku.

—   Greizsirdīgu? — Tomass neizpratnē jautāja. — Ko tu ar to gribi sacit?

—   Divus gadus viņš cenšas tikt manā gultā, — Klotilde rāmi atteica. — Naktīs, kad sieva aizmigusi, viņš nozogas lejā un skrāpējas pie durvīm kā kaķis.

—   Treknais riebeklis! — Tomass iesaucās. — Nākamreiz es viņu tur sagaidīšu.

—   Negaidīsi vis, — Klotilde sacīja. — Nākamreiz, tavai zināšanai, viņš tiks iekšā.

—   Tu viņu laidīsi iekšā?!

—   Es esmu kalpone, — viņa atbildēja, — un dzīvoju kalpones dzīvi. Es negribu zaudēt darbu vai iet cietumā, vai braukt atpakaļ uz Kanādu. Liec prātu mierā! Ailes kaputtl Bija divas skaistas nedēļas. Tu esi jauks zēns. Man žēl, ka esmu sagādājusi tev nepatikšanas.

—   Labi, labi!. — viņš kliedza. — Es nepieskaršos nevienai sievietei, kamēr…

Balss viņam aizžņaudzās, viņš nespēja izteikt vairāk ne vārda, aizskrēja pie divriteņa un pa kaklu pa galvu aizdrāza, atstādams Klotildi laistām rozes. Viņš neatskatījās. Tādēļ arī neredzēja asaras lāsojam uz tumšās, izmisušās sejas.

Svētais Sebastjans, dāsni bultu sadurstīts, brauca uz remontdarbnīcu. Rīkstes būs vēlāk.

9. nodaļa

I

Iznākusi no Astotās ielas metro stacijas, viņa iegāja nopirkt sešas pudeles alus un tad vēl iegriezās tīrītavā izņemt Vilija uzvalku. Krēsloja. Tā bija novembra agrā krēsla, gaiss dzestrs. Cilvēki, mēteļos ieģērbušies, soļoja naski. Kāda meitene garās biksēs un lietusmētelī, lakatiņu ap galvu apsējusi, laiski slāja viņai pa priekšu. Meitene izskatījās kā tikko no gultas iztraususies, kaut gan bija jau sestā pēcpusdienas stunda. Griničā cilvēki ceļas augšā, cikos viņiem ienāk prātā. Tas bija viens no šī rajona jaukumiem, tāpat ari vēl tas, ka te dzīvoja gandrīz tikai jauni cilvēki. Reizēm, iedama pa ielām un redzēdama visapkārt vienīgi jaunas sejas, viņa nodomāja: «Te ir manas īstās mājas.»

Lietusmētelī tērptā meitene iegāja Korkorāna grillbārā. To Grētiņa pazina it labi. Tuvākajā apkārtnē viņa pazina vismaz desmit bārus. Liela daļa viņas dzīves tagad noritēja bāros.

Stiepdama smagās alus pudeles lielajā, brūnajā papīra kulē un Vilija uzvalku rūpīgi pārlikusi pār roku, viņa steidzās uz Vienpadsmitās ielas pusi. Viņa cerēja, ka Vilijs būs mājās. Nekad gan nevarēja paredzēt — būs vai nebūs. Viņa tikko atgriezās no otrā sastāva mēģinājuma, uņ astoņos viņai vajadzēja būt atpakaļ izrādē. Nikolss un režisors bija viņai uzdevuši iemācīties lomas tekstu un apgalvojuši, ka viņai esot talants. Lugai bija viduvēji panākumi. Jādomā, to rādīs līdz jūnijam. Ik izrādē viņa peldkostīmā trīsreiz pārgāja pār skatuvi. Publika ikreiz smējās, bet smiekli skanēja nervozi. Kad autors pirmoreiz atklātajā ģenerālmēģinājumā izdzirda smieklus, viņš pārskaitās un gribēja Grētiņu no lugas izsvītrot, bet Nikolss un režisors autoru pārliecināja, ka smiekli nākot lugai par labu. Dažkārt viņa ģērbtuvē saņēma visai nepārprotamas vēstules un telegrammas ar ielūgumu vakariņās un divi lāgi bija saņēmusi pat rozes. Viņa nekad nevienam neatbildēja. Pēc izrādes ģērbtuvē vienmēr sēdēja Vilijs, noskatījās, kā viņa no visa auguma nomazgā grimu un pārģērbjas ielas drēbēs. Gribēdams viņu paķircināt, Vilijs dažkārt izsaucās: «Ak dievs, kādēļ esmu precējies! Es citēju.»

Viņa paša šķiršanās, kā viņš teica, virzoties uz priekšu gausi.

Vina iegāja kāpņu telpā un palūkojās, vai kaut kas nav iemests vēstuļu kastītē. EBOTS — D20RDEIKA. Mazo kartīti viņa pati bija ar blokburtiem uzrakstījusi.

Ar savu atslēgu viņa atslēdza gaiteņa iekšējās durvis un skriešus uzskrēja līdz trešajam stāvam. Tiklīdz viņa pārkāpa pār mājas slieksni, tā vienmēr sāka steigties. Vēl mazliet aizelsusies no skrējiena pa kāpnēm, viņa atvēra dzīvokļa durvis. Tās veda tieši dzīvojamā istabā. — Vilij! — viņa pasauca. Dzīvokli bija tikai divas nelielas istabiņas — tātad nebija nekādas vajadzības saukt. Bet viņa to darīja, lai rastu izdevību izrunāt Vilija vārdu.

Uz izsēdētās tahtas viņa ieraudzīja Rūdolfu ar alus glāzi rokā.

—   O! — Grētiņa iesaucās.

Rūdolfs piecēlās. — Hallo, Grētiņ! — viņš sveicināja. Tad nolika glāzi un, pasniecies pāri somai ar alus pudelēm un Vilija uzvalkam, noskūpstīja māsu uz vaiga.

—   Rūdij, — viņa sacīja, atbrīvojusies no somas un pārlikusi Vilija uzvalku pār krēsla atzveltni. — Kāds vējš tevi šurp atpūtis?

—   Es piezvanīju — un tavs draugs mani ielaida, — Rūdolfs atbildēja.

—   Tavs draugs pašlaik ģērbjas, — no otras istabas atsaucās Vilijs. Mājās viņš bieži vien visu dienu nodzīvoja peldmētelī. Dzīvoklītis bija tik mazs, ka vienā istabā skaidri varēja sadzirdēt visu, kas otrā tika runāts. Virtuves nišu no dzīvojamās istabas noslēpa bīdāms aizsegs. — Tūliņ iešu, — Vilijs guļamistabā runāja, — pagaidām saņem gaisabuču.

—   Es traki priecājos tevi redzēt! — Grētiņa novilka mēteli un cieši apskāva Rūdolfu. Tad pakāpās atpakaļ un viņu pamatīgi apskatīja. Dzīvojot kopā un redzot diendienā, viņa nemaz nebija pamanījusi, cik viņš glīts — tumšmatains, stalts, caurpogājamā zilā kreklā un bleizerā, kuru viņa tam uzdāvināja dzimšanas dienā. Un skumjas, skaidras, zaļganas acis.

—   Vai varētu būt, ka tu esi izaudzis? Pāris mēnešos?

—   Pagājis gandrīz pusgads, — viņš pārlaboja. Vai tas bija pārmetums?

—   Nāc, — viņa aicināja, — apsēdies! — Viņa novilka brāli sev blakus uz tahtas. Netālu no durvīm stāvēja neliela ādas ceļasoma. Tā nepiederēja ne Vilijām, ne viņai, un tomēr viņai likās, ka ir jau kaut kur to redzējusi.

—   Stāsti nu visu, — viņa lūdza. — Kas mājās jauns? Debestiņ, cik jauki ir tevi atkal redzēt! — Tomēr viņai pašai likās, ka balss neskan īsti dabiski. Būtu viņa zinājusi, ka Rūdolfs gatavojas braukt ciemos, viņa būtu to pabrīdinājusi par Viliju. Galu galā viņam vēl ir tikai septiņpadsmit gadu, un, neka

ļauna nenojaušot, atnākt pie māsas un ieraudzīt, ka tā dzivo kopā ar vīrieti… Ebots — Džordeika.

—   Mājās nekā sevišķi jauna nav, — sacīja Rūdolfs. Ja varbūt arī bija samulsis, viņš to neizrādīja. Viņa varētu mācīties savaldību no Rūdija. Viņš iedzēra pāris mazu malciņu alus.

—   Kā vienīgais mājās palikušais es tagad saņemu abu vecāku mīlestību.

Grētiņa iesmējās. Nekādas vajadzības raizēties. Viņa nebija iedomājusies, ka viņš tik pieaudzis.

—   Kā mammai? — Grētiņa apvaicājās.

—   Vēl joprojām lasa «Vējiem līdzi», — Rūdolfs atteica.

—  Viņa slimoja. Dakteris esot konstatējis vēnu iekaisumu.

Vēstis par priecīgu dzīvi un labklājību pie dzimtā pavarda,

Grētiņa nodomāja. — Kas tad stāv veikalā? — viņa jautāja.

—   Kāda misis Kadehija, — Rūdolfs atbildēja. — Atraitne. Viņai jāmaksā trīsdesmit dolāri nedēļā.

—   Tas nu gan tēti iepriecina! — Grētiņa piebilda.

—   Pārāk laimīgs viņš nav.

—   Kā viņam klājas?

—   Godīgi sakot, — Rūdolfs teica, — es nebrīnītos, ja viņš būtu slimāks nekā mamma. Mēnešiem viņš vairs nav izgājis pagalmā paboksēt maisu un, man šķiet, arī pa upi nav īries kopš tavas aizbraukšanas.

—   Kas viņam kait? — Grētiņa jautāja, pārsteigta, ka dzirdētais viņai patiesi sagādā raizes.

—   Nezinu, — Rūdolfs atteica, — viņš gluži vienkārši ne par ko neinteresējas. Bet tu jau pazīsti tēvu. Viņš nekad nekā nesaka.

—   Vai par mani viņi kādreiz runā? — Grētiņa piesardzīgi ievaicājās.

—   Ne vārda.

—   Un par Tomasu?

—   Gājis, aizgājis un aizmirsts, — Rūdolfs atteica. — Nekad neesmu varējis izdibināt, kas tur īsti bija. Viņš, protams, arī neatraksta ne rindiņas.

—   Mūsu ģimene, — Grētiņa noteica. Mirkli viņi sēdēja klusēdami, atdodot pelnīto godu Džordeiku klanam. — Nu… — Grētiņa pirmā atguvās, — kā tev patīk mūsu miteklis? — Viņa pamāja ar roku, norādot uz dzīvokli, ko viņa un Vilijs bija noīrējuši ar visām mēbelēm. Mēbeles izskatījās tādas, it kā būtu savāktas pa bēniņiem, bet Grētiņa bija nopirkusi dažus podus istabas puķu un pie sienām saspraudījusi litogrāfijas un tūrisma afišu. Indiānis sombrero uz maza ciematiņa fona. Apmeklējiet Ņūmeksiku!

—   Tas ir ļoti jauks, — Rūdolfs dziļā nopietnībā atbildēja.

—   Tas ir bezdievīgi nožēlojams, — Grētiņa sacīja, — bet tam ir viena milzu priekšrocība. Tas neatrodas Portfilipā.

—   Saprotu, ko tu domā, — Rūdolfs atteica. Viņai gribējās, lai viņš neizskatitos tik nopietns. Klusībā viņa prātoja, kādēļ gan brālis atbraucis viņu apciemot.

—   Un kā klājas tai jaukajai meitenei? — Viņa jautāja samāksloti nopietnā balsī. — Džūlijai, vai ne?

—  Jā, Džūlijai, — Rūdolfs sacīja. — Mums iet brīžiem labi, brīžiem slikti.

Vilijs, matus ķemmēdams, ienāca istabā. 2aketes viņam mugurā nebija. Grētiņa bija no viņa atvadījusies pirms piecām stundām, bet, ja viņi tagad būtu divi vien, viņa mestos viņam ap kaklu kā pēc gadiem ilgas atšķirtības. Pārliecies pār tahtas galu, Vilijs aši noskūpstīja Grētiņu. Rūdolfs pieklājīgi piecēlās.

—   Sēdi, sēdi nost, Rūdij, — Vilijs sacīja, — mierastāja netiek prasītai

īsu mirkli Grētiņa izjuta nožēlu, ka Vilijs padevies tik mazs augumā.

—   A, — Vilijs noteica, ieraudzīdams alu un izgludināto uzvalku, — es viņai jau pirmajā iepazīšanās dienā sacīju, ka viņa reiz būs laba sieva un māte. Vai alus ir auksts?

—   Mhm.

Vilijs ņēmās atvērt pudeli: — Rūdij?

—   Man pagaidām pietiks ar to pašu, — Rūdolfs noteica, atkal apsēzdamies.

Vilijs ielēja alu glāzē, no kuras jau bija dzerts un kurā vēl varēja redzēt putu paliekas. Vilijs dzēra krietni daudz alus.

—    Varam runāt atklāti, — Vilijs pasmaidīdams teica, — es Rūdijam visu paskaidroju. Pateicu, ka mēs tikai tehniski dzīvojam grēkā. Teicu, ka esmu lūdzis tavu roku un ka tu mani esi atraidījusi, tomēr ne uz ilgu laiku.

Tas bija tiesa. Viņš bija lūdzis, lai Grētiņa precas ar viņu. Un bieži vien viņa pat noticēja, ka viņš to domā nopietni.

—   Vai tu pastāstīji, ka esi precējies? — viņa jautāja. Viņa katrā ziņā gribēja, lai Rūdolfam nepaliktu neviens neatbildēts jautājums, pirms viņš dodas projām.

—   Pastāstīju, — Vilijs sacīja. — No mīļoto sieviešu brāļiem es neslēpju nekā. Mana apprecēšanās bija jaunības untums, mazs, garāmskrejošs mākonītis — ne lielāks par plaukstu. Rūdijs ir inteliģents puisis. Viņš saprot. Viņš dzīvē tiks tālu. Viņš dejos mūsu kāzās. Viņš mūs uzturēs, kad būsim veci.

Šoreiz viņai no Vilija jokiem kļuva neveikli. Kaut gan viņa bija Vilijām stāstījusi par Rūdiju, par Tomasu un vecākiem, šī tomēr bija pirmā reize, kad viņam iznāca sastapties ar viņas ģimenes pārstāvi, un viņa baiļojas, ka tā būtu pārslodze Vilija nerviem.

Rūdolfs neteica ne vārda.

—   Kā tu atbrauci uz Ņujorku, Rūdij? — viņa iejautājās, lai sagādātu Vilijām aizsegu.

—   Mani paņēma līdzi mašīnā, — Rūdolfs atbildēja. Skaidrs, ka viņam bija kaut kas sakāms, par ko viņš negribēja runāt, Vilijām klātesot. — Mums pēcpusdienā nebija stundu.

—   Kā iet pa skolu? — Tikko izteikusi jautājumu, viņa nobijās, ka tas varbūt izklausījies pazemojoši, apmēram tā, kā mēdz apjautāties paziņu bērniem, kad nav nekā cita, par ko runāt.

—   Okei. — Ar to Rūdolfs uzskatīja skolas tematu par izbeigtu.

—   Rūdij, — ierunājās Vilijs, — ko tu domā par mani kā svaini?

Rūdolfs mierīgi uz viņu paskatījās. Vērtējošas, zaļganas acis.

—  Es jūs nepazīstu.

—   Pareizi, Rūdij, neko nevajag izpaust. Tas ir mans lielākais posts. Esmu pārāk atklāts. Kas uz sirds, tas uz mēles. — Vilijs ielēja sev alu. Viņš nespēja nosēdēt mierā. Rūdolfs, gluži pretēji, šķita rimts, pašpārliecināts, apcerīgs. — Es apsoliju Rūdijam aizvest viņu šovakar uz tavu izrādi, — Vilijs sacīja.

—  Uz Ņujorkas lielāko grāvēju.

—   Tā ir muļķīga izrāde, — Grētiņa teica. Viņai nepavisam nepatika doma, ka brālis redzētu viņu gandrīz kailu defilējam tūkstoš skatītāju acu priekšā. — Pagaidi, līdz tēlošu svēto Zannu.

—   Man tikpat nebūtu laika iet, — Rūdolfs sacīja.

—   Un lūdzu viņu arī pēc izrādes uz vakariņām, — Vilijs teica,

—  bet viņš aizbildinājās, ka esot solījies būt citur. Palūko, vai tu nevari viņu pierunāt! Man viņš patīk. Jūtos saistīts ar viņu tūkstoš saitēm.

—   Pateicos, kādu citu vakaru, — Rūdolfs atvairījās. — Grētiņ, tajā somā es tev kaut ko atvedu, — viņš norādīja uz mazo ceļasomu. — Mani palūdza tev to nodot.

—   Kas tas ir un no kā? — Grētiņa vaicāja.

—   No kāda cilvēka, ko sauc par Boilenu, — Rūdolfs atteica.

—   O! — Grētiņa pieskārās Vilija rokai. — Man gribētos glāzi alus, Vilij. — Viņa aizgāja pie somas. — Dāvana. Vai nav jauki? — Viņa paņēma somu, nolika to uz galda un atvēra. Ieraudzījusi, kas tajā iekšā, viņa saprata, ka jau visu laiku bija to zinājusi. Viņa pielika kleitu sev klāt. — Biju aizmirsusi, ka tā ir tik sarkana, — viņa mierīgi sacīja.

—   Svētā dievmāte! — Vilijs iesaucās.

Rūdolfs vērīgi pētīja viņus abus — vispirms vienu, tad otru.

—  Atmiņa no manas izlaidīgās jaunibas, — Grētiņa ierunājās. Tad paplikšķināja Rūdolfam pa roku. — Viss kārtibā, Rudij, — viņa teica. — Vilijs zina par misteru Boilenu. Visu.

—   Es viņu nošaušu kā suni, — Vilijs dižojās. — Bez brīdinājuma. 2ēl, ka esmu nodevis savu B-17.

—  Vai man to paturēt, Vilij? — Grētiņa šaubīdamās jautāja.

—   Protams. Ja vien tā Boilenam nepiestāv labāk kā tev.

Grētiņa nolika kleitu. — Kā tas gadījās, ka viņš lūdza tevi to

atvest man? — viņa jautāja Rūdolfam.

—  Nejauši ar viņu iepazinos, — Rūdolfs paskaidroja. — Mēs šad tad sastopamies. Es viņam neizpaudu tavu adresi, un tad viņš mani palūdza …

—   Saki viņam, ka es joti pateicos, — Grētiņa teica. — Pasaki, ka, kleitu valkājot, es domāšu par viņu.

—  To tu pati vari viņam pateikt, ja vēlies, — Rūdolfs sacīja. — Viņš mani atveda. Un tagad sēž vienā bārā Astotajā ielā un gaida mani.

—   Kālab mums visiem neaiziet uz neizdzert ar to Čali pa glāzei? — iejaucās Vilijs.

—  Es negribu dzert nevienu glāzi kopā ar viņu, — Grētiņa atteica.

—   Vai man viņam to pateikt? — Rūdolfs apvaicājās.

—   Jā.

Rūdolfs piecēlās. — Bus jāiet, — viņš teica, — es apsolīju drīz atgriezties.

Arī Grētiņa piecēlās. — Neaizmirsti somu, — viņa atgādināja.

—   Viņš teica, lai tu to paturot.

—   Man tās nevajag. — Grētiņa pasniedza brālim mazo, eleganto somu. Viņš negribīgi to saņēma. — Rūdij, — Grētiņa ziņkārīgi jautāja, — vai tu ar Boilenu tiecies bieži?

—   Pāris reižu nedēļā.

—   Tev viņš patīk?

—   Skaidri nezinu, — Rūdolfs atteica, — esmu no viņa daudz ko iemācījies.

—   Esi uzmanīgs! — Grētiņa brīdināja.

—  Neraizējies. — Rūdolfs pastiepa Vilijām roku: — Ardievu! Paldies par alu.

Vilijs sirsnīgi paspieda Rūdolfam roku. — Tagad, kad tu zini, kur dzīvojam, — viņš sacīja, — brauc ciemos labi bieži. Es to saku no sirds.

—   Braukšu, — Rūdolfs atteica.

Grētiņa viņu noskūpstīja. — Man ļoti nepatīk, ka tu tik ātri skrien projām.

—   Es drīz atkal atbraukšu uz Ņujorku, — Rūdolfs teica, — to es tev apsolu.

Grētiņa izvadīja viņu ārā. Likās, viņš gribēja vēl kaut ko sacīt, taču beidzot tikai mazliet nervozi pamāja un ar somu rokā sāka kāpt lejup. Grētiņa vilcinādamās aizvēra durvis.

—   Viņš ir jauks, tas tavs brālis, — Vilijs sacīja, — es vēlētos izskatīties kā viņš.

—   Tu izskaties pietiekami labi, — Grētiņa atteica. Viņa noskūpstīja Viliju. — Neesmu mūžsen tevi skūpstījusi.

—   Sešas garas stundas, — apstiprināja Vilijs. Viņi skūpstījās vēl.

—   Sešas garas stundas, — viņa smaidot atkārtoja. — Lūdzu, esi vienmēr mājās, kad es pārnāku.

—   Padarīšu to par savu principu, — Vilijs solījās. Viņš pacilāja sarkano kleitu un kritiski to aplūkoja. — Jābrīnās, ka tāds jauns puika kā tavs brālis liekas tik Joti pieaudzis.

—   Varbūt pat pārāk.

—   Kādēļ tu tā saki?

—   Nezinu. — Viņa iedzēra malciņu alus. — Viņš visu pārāk rūpīgi apdomā. — Viņa atcerējās tēva neparasto devību pret Rūdolfu, atcerējās, kā māte augiem vakariem stāvēja pie gludināmā dēļa, nopūlēdamās ar Rūdolfa krekliem. — Viņš izmanto savu saprātu, lai kaut ko gūtu.

— Kas vainas, — Vilijs sacīja, — cik labi būtu, ja es tā prastu izmantot savējo!

—   Par ko jūs abi runājāt pirms manas pārnākšanas? — viņa jautāja.

—   Slavējām tevi.

—   Labi, labi, bet par ko vēl?

—   Viņš apjautājās par manu darbu. Man liekas, viņš brīnījās, kāpēc gan māsas sirdsmīļais gaišā dienas laikā kvern mājās, kamēr māsiņa nopūlas, pelnot dienišķās maizes riecienu. Ceru, ka man izdevās viņa bažas izkliedēt.

Vilijs strādāja jaunā žurnālā, ko tikko bija sācis izdot kāds viņa draugs. Tas bija radiožurnāls, un Vilija darbs galvenokārt bija noklausīties dienas programmas; viņš labāk to darīja mājās nekā mazajā, sasmakušajā redakcijas istabiņā. Viņš pelnīja deviņdesmit dolāru nedēļā, un kopā ar Grētiņas sešdesmit viņi iztika gluži labi, kaut gan nedēļas beigās vienmēr bija tukšā, jo Vilijām patika ēst restorānos un līdz vēlai naktij dirnēt bāros.

—   Vai tu viņam pastāstīji, ka raksti lugu? — Grētiņa apvaicājās.

—  Nē. Ļaušu viņam pašam to atklāt. Kādreiz.

Vilijs viņai vēl nebija savu lugu rādījis. Pagaidām esot uzrakstījis tikai pusotra cēliena, turklāt teicās visu pārrakstīt pilnīgi no jauna.

Vilijs pielika kleitu sev klāt un sāka staigāt kā manekene, pārspīlēti gorīdams gurnus. — Dažkārt prātoju, kāda meitene no manis būtu iznākusi. Kā tu domā?

—   Nekāda, — viņa sacīja.

—   Pielaiko. Lai redzam, kā izskatās. — Viņš pasniedza Grētiņai kleitu. Viņa to paņēma un iegāja guļamistabā, jo tur skapja durvīs bija spogulis, kur varēja sevi apskatīt visā augumā. Pirms aiziešanas viņa gultu bija kārtīgi saklājusi, bet tagad pārklājs bija saburzīts. Vilijs laikam pēc lenča nosnaudies. Kopā viņi dzīvoja tikai nedaudz ilgāk par diviem mēnešiem, tomēr Grētiņa jau bija iepazinusi un apziņā kā sevišķus dārgumus uzkrājusi Vilija paradumus. Viņa drēbes mētājās pa visu istabu. Korsete nosviesta uz grīdas pie loga. Vilkdama nost puloveru un svārkus, Grētiņa smaidīja. Vilija bērnišķīgā nekārtība viņai likās aizkustinoša, un viņa labprāt visu savāca un piekopa.

Rāvējslēdzi aizvilkt nācās diezgan grūti. Kleitu viņa bija uzvilkusi tikai divas reizes — vienreiz veikalā un otrreiz Boilena guļamistabā, lai to demonstrētu Boilenam. īsti valkājusi viņa to nebija. Tagad viņa kritiski aplūkoja sevi spogulī. Viņai likās, ka izgriezumā mežģīnes pārāk maz aizsedz krūtis. Atspulgs rādīja nobriedušu, sarkanā kleitā tērptu sievieti, ņujorkieti, kas apzinās savu pievilcību, sievieti, kas, pārspējot konkurenci, droši var rādīties jebkurā vietā. Viņa atlaida vaļā matus, kas tumšā klaidā izplūda pār pleciem. Dienu darbā viņa tos bija uzspraudusi ērtā mezglā galvvidū.

Pametusi vēl pēdējo skatienu spogulī, viņa atgriezās dzīvojamā istabā. Vilijs pašreiz taisija vaļā jaunu alus pudeli. Grētiņu ieraudzījis, viņš iesvilpās. — Tu mani biedē, — viņš sacīja.

Viņa pāris reižu pagriezās, tā ka svārki noviļņoja vien. — Vai tev liekas, ka es varētu to valkāt? — viņa jautāja. — Vai nav mazliet par kailu?

—   Die-viš-ķi, — viņš, balsienus stiepdams, noteica. — Lieliskākā kleita! Tik apburoša, ka ikviens vīrietis steigšus gribēs tev to novilkt. — Viņš piegāja viņai klāt. — Domāts, darīts, — viņš sacīja, — džentlmenis palīdz dāmai atvilkt rāvējslēdzi. — Viņš parāva rāvējslēdzi un novilka kleitu Grētiņai pār galvu. Viņa rokas bija aukstas no alus pudeles, un viņa neviļus nodrebēja. — Ko mēs vēl darām šajā istabā? — viņš jautāja.

Viņi iegāja guļamistabā un aši noģērbās. Toreiz, kad viņa bija uzvilkusi kleitu, lai parādītos Boilenam, viņi tika darijuši gluži tāpat. No atbalss izvairīties nav iespējams.

Vilijs viņu mīlēja liegi un maigi, gandrīz tā, it kā viņa būtu trausls veidojums, kas teju, teju var sabirzt. Reiz pašā tuvības mirklī viņai iešāvās prātā vārds bijīgi — un viņa iesmējās. Viņa neatklāja Vilijām, kādēļ smējusies. Pret Viliju viņa izturējās pavisam citādi nekā pret Boilenu. Boilens bija viņu pārspējis, izdzēsis. Mīlas akts kļuva par kaislu, intensīvu sagrāves ceremoniju, par turnīru ar uzvarētāju un zaudētāju. Pēc Boilena viņa atguvās pamazām, it kā atgriežoties no gara ceļojuma, sašutusi par savas personības izvarošanu. Ar Viliju tas notika maigi, mīļi un bezgrēcīgi. Tas dabiski iekļāvās viņu kopdzīves plūdumā. Nebija tās neprātīgās atraisītības un aizraušanās, līdz kādai viņu noveda Boilens un pēc kā viņa tik mežonīgi alka. Ar Viliju viņa bieži vien nemaz nepiedzīvoja kulmināciju, bet tas nebija svarīgi.

—   Mīļotais, — viņa klusi nomurmināja, un viņi gulēja klusēdami.

Pēc brītiņa Vilijs piesardzīgi apgriezās uz muguras — un viņi gulēja līdzās, nemaz nesaskardamies, tikai saķērušies rokās kā bērni.

—   Es tā priecājos, ka tu biji mājās! — viņa sacīja.

—   Es vienmēr būšu mājās, — viņš atteica.

Viņa paspieda Vilija roku.

Ar otru roku viņš pasniedzās pēc cigaretēm uz naktsgaldiņa, un viņa atraisīja savus pirkstus no viņējiem, lai viņš varētu uzšķilt sērkociņu. Viņš gulēja uz muguras ar galvu uz plānā spilvena un smēķēja. Istaba bija tumša, gaisma iespīdēja vienīgi pa atvērtajām durvīm no dzīvojamās istabas. Viņš izskatījās pēc zēna, kam neizbēgt no soda, ja viņu pieķertu smēķējam. — Nu, — viņš sacīja, — kad tu savu esi panākusi, mēs varētu mazliet aprunāties. Ko tu šodien esi piedzīvojusi?

Grētiņa vilcinājās. Vēlāk, viņa nodomāja. — Viss kā parasti. Gaspārs atkal mēģināja tuvoties. — Gaspārs bija galvenās lomas tēlotājs un reiz kāda mēģinājuma starphrīdī palūdza Grētiņu savā ģērbtuvē, it kā lai izlasītu dažas rindas, un tur vārda tiešākajā nozīmē nometa viņu uz tahtas.

—   Vecais Gaspārs zina, kas ir labs, ja ko labu ierauga, — it omulīgi noteica Vilijs.

—   Vai tev neliekas, ka tev vajadzētu ar viņu parunāt un pateikt, lai liek tavu meiteni mierā? — Grētiņa jautāja. -— Vai varbūt iekraut viņam pa ģīmi?

—   Viņš mani nosistu, — Vilijs, nemaz nekaunēdamies, sacīja, — viņš taču ir divreiz lielāks par mani.

—   Esmu iemīlējusies gļēvulī, — teica Grētiņa un noskūpstīja viņu uz auss.

—   Jaunām, vientiesīgām lauku meičām tā atgadās. — Vilijs labsajūtā pūta gaisā dūmus. — Ar to meitenēm jātiek pašām galā. Ja tu esi pietiekami pieaugusi, lai naktī rādītos lielajā pilsētā, tad esi arī pietiekami pieaugusi, lai sevi aizstāvētu.

—   Es piekautu katru, kas mēģinātu tuvoties tev, — Grētiņa sacīja.

Vilijs iesmējās: — Par to esmu pārliecināts.

—   Šodien teātrī bija iegriezies Nikolss. Pēc mēģinājuma viņš teica, ka varbūt nākamgad jaunajā lugā varētu man dot lomu. Lielu lomu, viņš teica.

—   Tu kļūsi par zvaigzni. Tavs vārds mirdzēs neonā, — Vilijs sacīja. — Tu aizmetīsi mani kā novalkātu tupeli.

Labāk tagad nekā vēlāk, viņa nodomāja. — Es laikam nevarēšu nākamajā sezonā strādāt, — viņa sacīja.

—   Kālab ne? — Viņš pacēlās uz elkoņa un ziņkāri palūkojās uz Grētiņu.

—   Šorīt biju pie ārsta, — viņa teica, •— esmu stāvoklī.

Viņš cieši ieskatījās viņai sejā, it kā to pētīdams. Tad piecēlās un nospieda cigareti. — Man slāpst, — viņš sacīja. Un stīvām kājām izkāpa no gultas. Grētiņa redzēja garās rētas ēnu viņa muguras lejasdaļā. Viņš uzvilka vecu kokvilnas ritasvārku un izgāja dzīvojamā istabā. Grētiņa dzirdēja, kā viņš ielej glāzē alu. Pilnīgi iztukšota viņa tumsā atlaidās guļus. Viss pagalam. Viņa atcerējās nakti, kad tas droši vien notika. Viņi vēlu, gandrīz četros, atgriezās mājās pēc dedzīgiem strīdiem pie kaut kādiem cilvēkiem. Trakākais, ka strīds notika par Japānas ķeizaru Hirohito. Visi bija krietni iedzēruši. Arī viņa bija apskurbusi un aizmirsa padomāt par piesardzību. Parasti viņi, mājās atgriezušies, bija pārāk noguruši, lai vēl nodotos mīlestībai. Tai vienā sasodītajā naktī viņi nebija pārāk noguruši. Un viss Japānas ķeizara dēļ. Ja Vilijs kaut ko sacīs, viņa domāja, teikšu, ka taisīšu abortu. Viņa zināja, ka nemūžam netaisīs abortu, bet Vilijām viņa to pateiks.

Vilijs atgriezās guļamistabā. Viņa iededza gaismu pie gultas. Sai sarunai jātiek pienācīgi apgaismotai. Tas, ko viņa redzēs Vilija sejā, būs nozīmīgāks nekā tas, ko viņš sacīs. Viņa pārvilka sev pāri segu. Vilija vecais kokvilnas rītasvārks plandīja ap viņa trauslo augumu. Rītasvārks bija no mazgāšanas pavisam izbalojis.

—   Klausies, — Vilijs sacīja, apsēdies uz gultas malas.

— Klausies vērīgi. Es dabūšu šķiršanos vai arī to bābieti nositīšu. Pēc tam mēs apprecēsimies un es pabeigšu zīdaiņu kopšanas un barošanas kursus. Jūs mani sapratāt, mis Džordeika?

Viņa pētīja Vilija seju. Tajā viss bija kārtībā. Vēl labāk nekā kārtībā.

—   Es jūs sapratu, — viņa klusi sacīja.

Viņš noliecās pār Grētiņu un noskūpstīja viņu uz vaiga. Viņa satvēra Vilija rītasvārka piedurkni. Ziemsvētkos viņa uzdāvinās viņam jaunu rītasvārku. Zīda.

II

Boilens ar tvīda mēteli mugurā stāvēja pie bāra un stingi blenza glāzē, kad Rūdolfs, nokāpis dažus pakāpienus, ienāca no Astotās ielas ar nelielo ceļasomu rokā. Pie bāra stāvēja tikai vīrieši, vairums no tiem laikam homoseksuāļi.

—   Es redzu, ka atgriežaties ar somu, — Boilens sacīja.

—   Viņa to negribēja.

—   Un kleitu?

—   Kleitu viņa paņēma,

—   Ko jūs dzersiet?

—   Glāzi alus, lūdzu.

—  Vienu alu, lūdzu, — Boilens sacīja bārmenim. — Es turpināšu to pašu viskiju.

Boilens palūkojās savā atspulgā spoguli, kas atradās aiz bāra letes. Viņa uzacis bija gaišākas nekā iepriekšējā nedēļā. Seja tumši iedegusi, it kā viņš mēnešiem būtu gulšņājis kādā dienvidu pludmalē. Divi trīs homo bija tikpat brūni iedeguši. Rūdolfs tagad zināja, ka Boilens sauļojas ar kalnusaules aparātu. «Es visu laiku cenšos izskatīties iespējami veselīgs un pievilcīgs,» Boilens kādreiz bija paskaidrojis Rūdolfam, «pat tad, ja nedēļām nesatieku neviena cilvēka. Tas ir zināms veids, kā saglabāt pašcieņu.»

Rūdolfs bija tik melnīgsnējs, ka spēja sevi cienīt arī bez kalnusaules.

Bārmenis nolika dzērienus viņiem priekšā uz letes. Boilenam, glāzi paceļot, mazliet drebēja roka. Rūdolfs domās minēja, cik glāžu viskija Boilens jau iztukšojis.

—   Vai jūs viņai teicāt, ka esmu te? — Boilens vaicāja.

—  Jā.

—   Viņa atnāks?

—   Nē. Vīrietis, kas bija pie viņas, gribēja nākt un iepazīties ar jums, bet viņa negribēja. — Nebija nekādas jēgas izvairīties no godīgas atbildes.

—   Ak tā, — Boilens sacīja, — vīrietis, kas bija pie viņas …

—   Viņa dzīvo kopā ar kādu cilvēku.

—   Saprotu, — Boilens neskanīgi noteica, — ilgi viņa nav gaidījusi.

Rūdolfs dzēra alu.

—   Jūsu māsa ir pārlieku juteklīga sieviete, — Boilens sacīja. — Bīstos, ka tas pie laba gala nevedīs.

Rūdolfs klusēdams turpināja sūkt alu.

—   Varbūt viņi ir precējušies?

—   Nē. Viņš pagaidām vēl ir precējies ar citu sievieti. Boilens atkal labu brīdi raudzījās savā spoguļattēlā. Drukns

jauns puisis melnā džemperī ar augstu apkakli, stāvēdams gabaliņu tālāk pie letes, uztvēra spogulī Boilena skatienu un pasmaidīja. Boilens pagrieza galvu sānis, pievērsdamies Rūdolfam:

—   Kāds tas puisis ir? Jums viņš patīk?

—   Jauns, — Rūdolfs atbildēja. — Likās diezgan patīkams. Joko vienā gabalā.

—  Joko vienā gabalā… — Boilens atkārtoja. — Kāpēc lai viņš nejokotu? Kāds viņiem dzīvoklis?

—   Divas mēbelētas istabas mājā bez lifta.

—   Jūsu māsai piemīt romantiska nevērība pret naudu, — Boilens sacīja. — Vēlāk viņa to nožēlos. Tāpat kā nožēlos daudz ko citu.

—   Viņa izskatījās laimīga. — Rūdolfam riebās Boilena pareģojumi. Viņš nevēlējās, lai Grētiņai kaut ko vajadzētu nožēlot.

—   Ar ko tad tas jaunais cilvēks nodarbojas? Jums izdevās to uzzināt?

—   Raksta kādam radiožurnālam.

—   O, — Boilens noteica, — no tās sugas.

—   Tedij, — teica Rūdolfs, — ja gribat dzirdēt manas domas — jums vajadzētu viņu aizmirst.

—   Balstoties uz savu bagāto pieredzi, — Boilens sacīja,

—   jūs man dodat padomu viņu aizmirst.

—   Okei, — Rūdolfs attrauca, •— pieredzes man nav. Bet es viņu redzēju. Redzēju, kādām acīm viņa uz to puisi skatās.

—   Vai jūs viņai teicāt, ka es vēl joprojām gribētu viņu apprecēt?

—   Nē. Tas ir kaut kas, ko labāk jūs pats varat viņai pateikt. Un jūs taču nedomāsiet, ka varēju ar viņu par to runāt tā puiša klātbūtnē?

—   Kālab ne?

—   Tedij, jūs par daudz dzerat.

—  Tiešām? — Boilens jautāja. — Iespējams. Jūs negribētu kopā ar mani griezties atpakaļ un apciemot māsu, ko?

—   Jūs zināt, ka es to nevaru, — Rūdolfs atteica.

—  Nē, jūs nevarat, — sacīja Boilens. — Jūs esat tāds pats kā visi jūsu ģimenē. Ne velna jūs nevarat.

—  Paklausieties, — Rūdolfs apskaitās. — Es varu gan. Varu iesēsties vilcienā un braukt uz mājām. Tūliņ.

—   Piedodiet, Rūdolf, — Boilens pastiepa roku un pieskārās Rūdolfa delmam. — Es te stāvēju, sev iestāstīdams, ka viņa kopā ar jums ienāks pa tām durvīm, bet viņa neienāca. Sliktas uzvedības pamatā ir vilšanās. Tādēļ nekad nevajag pašam radīt situāciju, kas var sagādāt vilšanos. Piedodiet. Uz mājām jūs, protams, nebrauksiet. Mēs izmantosim jūsu brīvestību un šonakt uzdzīvosim. Dažus kvartālus no šejienes ir labs restorāns; sāksim ar to. Bārmeni, lūdzu, rēķinu!

Viņš nolika uz bāra dažas naudaszīmes. Jauneklis melnajā džemperī pienāca pie viņiem. — Vai drīkstu kungus ielūgt uz kādu glāzīti? — viņš smaidīja un nenolaida acis no Rūdolfa.

—  Jūs esat muļķi, — Boilens rāmi konstatēja.

—   Labāk pazūdi kokos, dārgumiņ! — jauneklis ieteica.

Bez brīdinājuma Boilens viņam iezvēla — pamatīgi, tieši pa degunu. Puisis atmuguriski atsitās pret bāra leti, pa degunu viņam sāka tecēt asinis.

—   Ejam, Rūdolf, — Boilens mierīgi aicināja.

Viņi tika ārā no bāra, iekams bārmenis vai kāds cits īsti apjēdza, kas noticis.

—  Esmu te bijis tikai pirms kara, — Boilens sacīja, kad viņi gāja uz Sestās avēnijas pusi, — tajā laikā apmeklētāju kontingents bija citāds.

Pēc vakariņām restorānā, kur rēķins, kā Rūdolfs ievēroja, pārsniedza divpadsmit dolārus, viņi aizbrauca uz kādu naktsklubu, kas atradās pagrabstāvā. — Jūs varbūt radīsiet ierosmi savam ansamblim, — Boilens sacīja, — te spēlē viens no labākajiem orķestriem pilsētā. Un gandrīz aizvien ir kāda jauna nēģeru dziedātāja.

Naktsklubs bija stāvgrūdām pilns, galvenokārt ar jauniem cilvēkiem. Viņu vidū bija daudz nēģeru. Tomēr Boilens par labu dzeramnaudu dabūja galdiņu pie nelielās dejasgrīdas. Mūzika bija apdullinoši skaļa un brīnišķīga. Vienīgais, uz ko «River Five» puišus šis orķestris varētu ierosināt, būtu samest visus savus instrumentus upē.

Rūdolfs, pilnīgi nodevies mūzikai, sajūsmā saliecās uz priekšu un nenolaida acis no nēģera, kas pūta trompeti. Boilens sēdēja, atlaidies krēslā, un tukšoja viskija glāzes. Arī Rūdolfs bija pasūtījis viskiju, jo kaut ko vajadzēja pasūtīt, bet glāze neskarta stāvēja uz galdiņa. Boilens pa visu vakaru bija tik daudz dzēris, ka droši vien vairs nebūs spējīgs vadīt mašīnu, un Rūdolfs saprata, ka jāpatur skaidra galva, lai varētu sēsties pie stūres. Boilens Portfilipas apkārtnē bija viņam iemācījis vadīt mašīnu.

—  Tedij! — Pie galdiņa pienāca sieviete īsā vakarkleitā ar kailām rokām un pleciem. — Tedij Boilen, es jau domāju, ka esi nomiris.

Boilens piecēlās. — Hallo, Sisij, — viņš sacīja, — es neesmu nomiris.

Sieviete viņu apskāva un noskūpstīja uz lūpām. Boilens nepatikā aizgrieza galvu. Rūdolfs, lāgā nesaprazdams, ko darīt, piecēlās.

—   Kur tu visu laiku biji noslēpies? — Sieviete mazliet atkāpās, tomēr neatlaida Boilena piedurkni. Viņa bija bagātīgi apkārusies ar rotaslietām, kas mirguļoja trompetes reflektētajā rampas gaismā. Rūdolfs neprata noteikt, vai dārgakmeņi ir īsti vai ne. Viņa bija pārmērīgi kosmetizēta, ar izēnotiem plakstiem un koši sarkanām lūpām. Smaidīdama viņa visu laiku skatījās uz Rūdolfu. Boilens pat negrasījās viņus iepazīstināt, un Rūdolfs nezināja — sēsties vai palikt stāvot. — Mūžība pagājusi, — sieviete turpināja, atbildi negaidīdama un nekautri lūkodamās Rūdolfā. — Dzirdētas vistrakākās valodas. Tīrā apgrēcība, ka paši tuvākie un mīļākie cilvēki vienkārši pazūd no redzes loka. Nāc pie mūsu galdiņa! Visa banda kopā! Sjūzija, Džeks, Karina … Viņi visi traki ilgojas tevi satikt. Tu izskaties brīnišķīgi, mīļumiņi Mūžam jauns. Iedomājies — satikt tevi tādā vietā kā šī. Tā taču ir īsta augšāmcelšanās! — Viņa joprojām apveltīja Rūdolfu ar nekautru smaidu. — Ņem savu skaisto, jauno draugu līdzi! Man šķiet, mīlulīt, es lāgā nesadzirdēju viņa vārdu.

—   Atļaujiet iepazīstināt, — Boilens uzsvērti oficiāli sacīja,

—   misters Rūdolfs Džordeiks — misis Saika.

—   Saviem draugiem — Sisija, — sieviete papildināja.

—   Viņš tiešām ir fantastisks. Nav ko ņemt ļaunā, mīļumiņ, ja esi pārorientējusi

—  Nekļūsti taču vēl stulbāka, nekā dievs tevi radījis, Sisij! — Boilens sacīja.

Sieviete iesmējās. — Redzu, ka tu esi tāds pats sūdabrālis, kāds bijis, Tedij, — viņa teica. — Atnāc nu pie galdiņa un vismaz sasveicinies ar mūsējiem! — Pamājusi ar roku, viņa pagriezās un stūrēja cauri galdiņu džungļiem uz zāles viņu galu.

Boilens apsēdās un pamāja arī Rūdolfam, lai sēstas. Rūdolfs juta, ka nosarkst. Par laimi, bija pārāk tumšs, lai kāds to ievērotu.

Boilens izdzēra viskija glāzi. — Stulbs sievišķis, — viņš noteica. -7 Pirms kara man bija ar viņu dēciņa. Viņa stipri novecojusi. i— Boilens runādams neskatījās uz Rūdolfu. — Ejam projām, — viņš sacīja, — te ir drausmīgi trokšņaini. Un pārāk daudz mūsu melno brāļu visapkārt. Gandrīz kā uz vergu kuģa pēc veiksmīgām cilvēku medībām.

Viņš pamāja viesmīlim, palūdza rēķinu, samaksāja; viņi saņēma no garderobistes mēteļus un izgāja ārā. Misis Saika, saviem draugiem — Sisija, bija pirmais cilvēks, ar kuru Boilens iepazīstināja Rūdolfu, izņemot, protams, Pērkinsu. Ja Boilenam ir tādi draugi, tad viegli saprast, ka viņš labāk uzturas savā kalnā gluži viens. Rūdolfs nožēloja, ka sieviete bija pienākusi pie galdiņa. Paša nosarkšana sāpīgi atgādināja, ka viņš vēl ir jauns un zaļš. Bez tam viņam būtu paticis tur sēdēt visu nakti un klausīties trompetistā.

Viņiem vajadzēja paieties uz Austrumiem līdz Ceturtajai avēnijai, kur bija atstāta mašīna; viņi gāja garām tumšiem veikalu skatlogiem un bāriem, no kuriem spīdēja gaisma, skanēja mūzika un skaļas sarunas.

—   Ņujorka ir histēriska, — Boilens sacija, — līdzīga nepiepildītai, neirastēniskai sievietei. Sī pilsēta ir vecīga nimfomāne. Žēlīgā debess, cik laika esmu te velti nositis! — Sievietes negaidītā parādīšanās viņu acīm redzami bija izsitusi no līdzsvara. — Man jālūdz jums piedošana par to draņķīgo sievišķi, — viņš sacīja.

—   Man tas neko nenozīmē, — Rūdolfs atteica. Nozīmēja gan, taču viņš nevēlējās, lai Boilens domā, ka tas viņu satraucis.

—  Cilvēki ir riebīgi, — Boilens turpināja, — glūnīgums ir amerikāņa sejas standartizteiksme. Kad nākamreiz brauksim uz pilsētu, paņemiet lidzi savu meiteni. Jūs esat pārāk smalkjūtīgs zēns, lai tiktu nagos tādiem salašņām.

—   Es viņu uzaicināšu, — Rūdolfs sacīja. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka Džūlija nebrauks. Viņai nepatika Rūdolfa draudzēšanās ar Boilenu. Viņa Boilenu dēvēja par Plēsoņu un par Ūdeņraža Pārskābes Vecīti.

—   Varbūt paaicināsim Grētiņu un viņas draugu, es vēl pāršķirstīšu savas vecās piezīmju grāmatiņas un pārbaudīšu, vai kāda no tām meitenēm, ko senāk pazinu, vēl ir dzīva, — un sarīkosim balli.

—  Tas būs jautri, — Rūdolfs sacīja, — kā «Titānika» bojāeja.

Boilens pasmējās: — Jaunības skaidrā iztēles spēja! Jūs esat vērtīgs zēns. — Viņa balsī skanēja sirsnība. — Ja jums palaimēsies, jūs dienās būsiet vērtīgs vīrietis.

Viņi bija. aizgājuši līdz mašīnai. Starp vējstiklu un šlauķīti bija iesprausta zīmīte — sods par neatļautu mašīnas novietošanu. Boilens pat neieskatījies to saplēsa.

—   Ja gribat, es braukšu, — Rūdolfs ieminējās.

—   Neesmu piedzēries, — Boilens asi atteica un apsēdās pie stūres.

III

Tomass sēdēja izļodzītajā krēslā, ko bija atslējis pret darbnīcas sienu, košļāja zāles stiebru un skatījās uz kokmateriālu laukumu. Diena bija saulaina, un gaisma ar metāla spožumu atstarojās uz pēdējām rudens lapām, kas vēl turējās gar šosejas malu augošajos kokos. Līdz pulksten diviem vajadzēja ieeļļot kādu automobili, bet Tomass nesteidzās. Iepriekšējā vakarā viņam vidusskolas deju sarīkojumā bija iznācis kautiņš, tagad sāpēja viss ķermenis un rokas bija satūkušas. Dejas laikā viņš nemitīgi bija aplaudējis vienam vidusskolas futbola komandas uzbrucējam, atņemdams partneri, jo meitene visu vakaru ar viņu koķetēja. Uzbrucējs gan tika brīdinājis, lai Tomass vācas projām, bet viņš nerimās. Viņš zināja, ka viss beigsies ar izkaušanos, taču, redzot, ka futbolista platā seja sadrūma arvien vairāk, kamēr Tomass dejoja ar šā meiteni, Tomasā pamodās sensenais izjūtu sajaukums — tīksme, bailes, varaskāre, salts satraukums. Pēdīgi viņi abi — Tomass un futbolists — izgāja no vingrotavas, kur notika sarīkojums. Futbolkomandas uzbrucējs bija gatavais briesmonis ar lielām, smagām dūrēm, turklāt ļoti izveicīgs. Tas maitasgabals Klods būtu aiz sajūsmas pielaidis bikses, ja būtu bijis klāt. Galu galā Tomass futbolistu nolika gar zemi, taču pašam visas ribas bija kā salauztas. Tas viņam kopš vasaras Elīzijā bija ceturtais kautiņš.

Šovakar viņam norunāta satikšanās ar futbolista meiteni.

Tēvocis Harolds iznāca no mazā kantoriša, kas atradās aiz benzīna uzpildes tanka. Tomass zināja, ka viņš par saviem kautiņiem nosūdzēts tēvocim Haroldam, bet tēvocis Harolds viņam nebija ne vārda pārmetis. Tēvocis Harolds zināja ari, ka vēl pirms pulksten diviem jāieeļļo mašīna, bet arī par to nebilda ne vārda, lai gan Tomass pēc tēvoča sejas izteiksmes redzēja, cik sāpīgi tam ir noraudzīties, kā Tomass, pret sienu atspiedies, košļā zāles stiebru. Tēvocis Harolds vairs ne par ko neizteica pārmetumu. Pēdējā laikā tēvocis Harolds izskatījās pavisam ne

lāgi — viņa apaļais, sārtais ģīmis dzeltenīgs un sakrities, bet izteiksme tajā kā cilvēkam, kurš jebkuru brīdi gaida eksplodējam bumbu. Bumba bija Tomass. Tikai viens niecīgs mājiens tantei Lizai par to, kas norisinās starp tēvoci Haroldu un Klotildi, — un Džordeiku ģimenes mājā krietni ilgi neskanētu Tristana un Izoldes dziedāšana. Tomasam ne prātā nenāca dot tantei Elzai mājienu, bet to viņš tēvocim Haroldam neteica. Lai pasvīst vien!

Tomass vairs neņēma ēdamo līdzi no mājām. Trīs dienas pec kārtas viņš, uz darbu iedams, bija atstājis virtuvē uz galda guļam papīra kulīti ar augļiem un Kjotildes sagatavotajām sviestmaizēm. Klotilde nebilda ne vārda. Pēc trim dienām viņa saprata — un no rita viņam sviestmaizes vairs netika noliktas. Viņš ēda uzkodu veikaliņā, kas atradās šosejas malā. Tagad viņš varēja to atļauties. Tēvocis I-Iarolds maksāja viņam nedēļā desmit dolāru vairāk. Stulbenis!

—   Ja kāds mani meklē, — tēvocis Harolds sacīja, — būšu izstāžu zālē.

Tomass joprojām raudzījās pāri šosejai un košļāja zāles stiebru. Tēvocis Harolds nopūtās, iesēdās mašīnā un aizbrauca.

No darbnīcas skanēja virpas dūkoņa: tur strādāja Koins. Kādu svētdienu Koins lejā pie ezera bija noskatījies vienā Tomasa kautiņā un kopš tā laika izturējās gaužām laipni un, ja Tomass kādreiz laikā kaut ko nepadarīja, izdarīja to viņa vietā. Tomass apsvēra, vai mašīnu, kas līdz pulksten, diviem jāieeļļo, neatstāt Koinam.

Savā 1940. gada fordā piebrauca misis Dornfelda un apstājās pie benzīna tanka. Tomass piecēlās un lēnām, neizrādīdams ne mazāko steigu, slāja turp.

—   Hallo, Tomij! — misis Dornfelda uzsauca.

—   Hallo!

—   Lūdzu, Tomij, uzpildi, — misis Dornfelda palūdza. Viņa bija gadus trīsdesmit veca apaļīga blondīne ar zilām pievilta bērna acīm. Viņas vīrs strādāja par kasieri bankā; tas bija ļoti izdevīgi, jo viņa vienmēr zināja, kur vīrs darbalaikā atrodas.

Tomass pakāra šļūteni, aizskrūvēja mašīnas benzīna tvertni un sāka spodrināt vējstiklu.

—   Būtu jauki, ja tu šodien atnāktu ciemos, Tomij, — misis Dornfelda sacīja. Tā viņa allaž mēdza uzbildināt — aiziet ciemos. Viņai bija afektēta valoda, turklāt viņa runāja, lūpām trīsot, acim mirkšķinoties un rokām nemitīgi plivinoties.

—   Iespējams, ka divos varēšu atbrīvoties, — Tomass sacīja. Misteram Dornfeldam pusdivos vajadzēja atgriezties savā aizrestotajā kasiera sprostā.

—  Tad jau iznāks jauka, ilga ciemošanās! — priecājās misis Dornfelda.

—  Ja tikai varēšu atbrīvoties. — Tomass vēl nezināja, kāds viņam pēcpusdienā būs garastāvoklis.

Viņa pasniedza Tomasam piecu dolāru banknoti un, kad viņš izdeva atlikumu, satvēra viņa roku. Laiku pa laikam viņa pēc ciemošanās iebāza Tomasam kabatā desmitnieku. Laikam taču misters Dornfelds nespēja viņai dot nekā, itin nekā.

Kad viņš atgriezās no apciemojumiem pie misis Dornfeldas, viņa krekla apkaklīte vienmēr bija notriepta ar lūpu krāsu, un viņš kreklu tīšām nolika tā, lai Klotilde, savācot mazgājamo veļu, to redzētu. Klotilde nekad neieminējās par lūpu krāsu. Nākamajā dienā krekls bija kārtīgi izmazgāts, izgludināts un nolikts uz viņa gultas.

Nekas un neviena nespēja viņam līdzēt. Ne misis Dornfelda, ne misis Berimena, ne dvīņumāsas, ne citas. Visas gatavās cūkas. Neviena nespēja palīdzēt viņam pārvarēt jūtas pret Klotildi. Klotilde droši vien visu zināja — šajā smirdošajā mazpilsētā neko nebija iespējams noslēpt —, un viņš cerēja, ka Klotildei sāp. Vismaz tikpat stipri, cik viņam. Bet, ja arī sāpēja, viņa to neizrādīja.

—   Pulksten divos — laimes stunda, — nočivināja misis Dornfelda.

No tādiem vārdiem patiesi var uznākt vemiens.

Misis Dornfelda iedarbināja motoru un aizplivinājās. Tomass aizgāja atpakaļ un apsēdās pie sienas pieslietajā krēslā. No darbnīcas, rokas slaucīdams, iznāca Koins. — Kad es biju tavos gados, — Koins sacīja, noraudzidamies pakaļ pa šoseju aizbraucošajam fordam, — skaidri zināju, ka man nemūžam neceltos, ja es ietu pie precētas sievas.

—   Man ceļas, — Tomass atteica.

—  Tā jau rādās. — Koins nebija slikts puisis. Tomasa septiņpadsmitās dzimšanas dienas svinībām viņš cēla galdā veselu pudeli burbona, un par abiem viņi to pēcpusdienā iztukšoja.

Tomass patlaban ar maizes kumosiņu saslaucīja no šķīvja-, šniceles mērci, kad veikalā ienāca policists Džo Kuncs. Pulkstenis rādija bez desmit minūtēm divi, un veikals bija gandrīz tukšs — tikai divi zāģētavas strādnieki beidza azaidu un veikalnieks Eliāss berza cepamās restes. Tomass vēl nebija izšķiries — iet vai neiet ciemos pie Bertas Dornfeldas.

Kuncs piegāja pie letes, kur Tomass sēdēja, un jautājai — Tomass Džordeiks?

—   Hallo, Džo! — Tomass atsaucās. Kuncs pāris reižu nedēļā mēdza iegriezties papļāpāt. Viņš pastāvīgi dievojās, ka metīšot policijas dienestu pie malas, jo alga esot nožēlojama.

—   Tu atzīsti, ka esi Tomass Džordeiks? — Kuncs atkārtoja oficiālā policista balsī.

—   Kas noticis, Džo? — Tomass nekā nesaprata.

—   Es, dēls, šķiet, tev kaut ko jautāju, — atteica Kuncs, izslējies tā, ka formas tērpam bezmaz šuves sprāga pušu.

—   Jūs taču zināt, kā mani sauc, — Tomass brīnījās. — Kurā vietā jāsmejas?

—   Tu nāksi rnan līdzi, dēls, — Kuncs noteica. — Man ir apcietināšanas orderis uz tava vārda. — Viņš sagrāba Tomasa delmu virs elkoņa. Eliāss pārstāja berzt restes, abi zāģētavas puiši aizmirsa celt kumosu pie mutes, veikalā valdīja absolūts klusums.

—   Esmu pasūtījis plātsmaizi un tasi kafijas, — Tomass teica, — un aizvāciet ķepas, Džo!

—   Cik viņš jums parādā, Eliās? — Kuncs jautāja, cieši turēdams Tomasu.

—   Ar kafiju un plātsmaizi vai bez kafijas un plātsmaizes? — Eliāss jautāja.

—   Bez.

—   Septiņdesmit piecus centus, — atteica Eliāss.

—   Samaksā, dēls, un nāc — tikai mierīgi! — Kuncs nokomandēja. Kādu apcietināt viņam neiznāca vairāk kā reizes divdesmit gadā, tādēļ viņš centās to darīt priekšzīmīgi.

—   Okei, okei, — Tomass sacīja. Viņš nolika uz letes septiņdesmit piecus centus. — Jēziņ, — viņš piebilda, — Džo, jūs man izlauzīsiet roku!

Kuncs steidzīgi izveda viņu no veikala. Pīts Spinelli, Džo partneris, sēdēja pie patruļas mašinas stūres, motors darbojās.

—   Pīt, — Tomass viņu uzrunāja, — sakiet Džo, lai viņš laiž mani vaļā.

—   Aizveries, puika! — Spinelli noteica.

Kuncs iestūma Tomasu aizmugurē, pats apsēdās viņam blakus — un patruļas mašīna aizbrauca uz pilsētu.

— Apsūdzība skan: izvirtība ar mazgadīgiem, — paziņoja seržants Horvāts. — Mums ir ar zvērestu apliecināts iesniegums. Vediet viņu projām, puiši!

Tomass stāvēja starp Kuncu un Spinelli. Katrs turēja viņu aiz vienas rokas. Viņu aizveda un iestūma kamerā. Tomass

paskatījās rokaspulkstenī. Divdesmit pāri diviem. Bertai Dornfeldai šodien jāiztiek bez ciemiņa.

Cietuma vienīgajā kamerā bija vēl viens ieslodzītais, kārns gadus piecdesmit vecs vīrs, apaudzis ar vismaz astoņas dienas neskūtu bārdu. Apcietināts par malumedniecību. Viņš pastāstīja Tomasam, ka šī esot divdesmit trešā reize, kad viņš iesēdināts par stirnu šaušanu.

IV

Harolds Džordeiks nervozi pastaigājās pa peronu šurp un turp. Tieši šovakar vilcienam vajadzēja kavēties! Viņu mocīja grēmas, un viņš bailīgi paspaidīja vēderu. Uztraukums viņam vienmēr iedarbojās tieši uz vēderu. Un kopš vakardienas, kad pustrijos pēcpusdienā Horvāts viņam piezvanīja no cietuma, laiks bija pagājis vienos uztraukumos. Viņš nebija gulējis ne mirkli, jo Elza augu nakti mirka asarās un ik pa brīdim ņēmās izmisīgi vaimanāt, ka viņi apkaunoti uz visu mūžu, ka viņa vairs nevarēšot ļaudīs rādīties, ka viņš bijis neaprakstāms muļķis, paņemdams mājās tādu meža zvēru.

Elzai bija taisnība: viņš nevarēja noliegt, ka patiesi bijis stulbenis un ka viņam pārāk laba sirds. Lai radi, kur radi, bet tajā pēcpusdienā, kad Aksels piezvanīja no Portfilipas, viņam vajadzēja pateikt «nē».

Viņš domāja par Tomasu, kurš tagad cietumā dod vaļā kā vājprātīgs, bez kauna un nožēlas atzīstas visā, nosauc uzvārdus. Kas lai zina, ko tikai tas puika nepateiks, ja jau reiz sācis runāt? Viņš zināja, ka mazais riebeklēns viņu ienīst. Kas tādam aizliegs pastāstīt par «melnā tirgus» taloniem, par kosmetizētajām lietotajām mašīnām ar motoru, kas izturēs labi ja simt jūdžu, par nelegāli paaugstinātajām jauno mašīnu cenām, apejot cenu kontroli, par ventiļu un kolbu remontu mašīnām, kurām īstenībā nebija lielākas vainas kā aizsērējusi sprausla? Varbūt pat par Klotildi? Ielaid tikai tādu zeņķi savā mājā — un jau tu esi kļuvis par viņa gūstekni. Grēmas grieza tēvocim Haroldam vēderā kā ar nazi. Viņš sāka svist, kaut gan stacijā bija auksti un zēģelēja ass vējš.

Viņš cerēja, ka Aksels atvedīs krietnu naudas žūksni. Un dzimšanas apliecību. Viņš bija aizsūtījis Akselam telegrammu, kurā lūdza piezvanīt, jo Akselam mājās tālruņa nav. Mūsu laikos! Telegrammu viņš bija sacerējis iespējami draudīgu, lai justos drošs, ka Aksels tiešām piezvanīs, un tomēr jutās pat mazliet pārsteigts, kad tālrunis iezvanījās un klausulē atskanēja brāļa balss.

Viņš izdzirda vilcienu iegriežamies līkumā pie stacijas un nervozi atkāpās tālāk no perona malas. Nebūtu brīnums, ja viņam pašreizējā satraukumā uznāktu sirdslēkme un viņš sabruktu turpat uz vietas.

Vilciens lēnām piebrauca, apstājās, no tā izkāpa daži cilvēki un aizsteidzās skaudrajā vējā. Vienu mirkli viņam sirds pamira bailēs. Viņš neredzēja Aksela. Aksels jau ari nebija normāls tēvs: visu laiku, kopš Tomass dzīvoja Elīzijā, brālis ne reizes nebija atrakstījis ne Tomasam, ne viņam pašam. Tāpat ari māte, kārnā, iedomīgā nezināmas palaistuves meita. Un brālis ar māsu arī ne. Ko gan var gaidīt no tādas ģimenes?

Tad viņš ieraudzīja liela auguma vīrieti strādnieka cepurē un lētā vējjakā klibojam uz viņa pusi. Ir gan mode ģērbties! Harolds nopriecājās, ka metas jau krēsla un tuvumā tik maz cilvēku. Toreiz, kad aicināja Akselu kļūt par kompanjonu uzņēmumā, viņš gan laikam nebūs bijis pie pilna prāta.

—   Nu, es atbraucu, — Aksels sacīja. Viņi nesarokojās.

—  Sveiks, Aksel! — teica Harolds. — Sāku jau uztraukties, ka neatbrauksi. Cik tev ir līdzi?

—   Pieci tūkstoši dolāru, — Aksels atbildēja.

—   Ceru, ka pietiks, — sacīja Harolds.

—  Jāpietiek, — asi atteica Aksels, — vairāk man nav. — Viņš izskatās vecs, Harolds nodomāja, un sanīcis. Harolds nemaz neatcerējās, ka brālis tik stipri klibo.

Kopā viņi izgāja cauri stacijai pie Ilarolda mašīnas.

—  Ja gribi satikt Tomiju, — Harolds ieminējās, — tev būs jāpagaida līdz rītam. Pēc sešiem vakarā apmeklētājus nepielaiž.

—   Es to suņabērnu acīs negribu redzēt, — Aksels atteica.

Harolds gan nodomāja, ka pat pašreizējos apstākļos nav pareizi nosaukt pašam savu dēlu par suņabērnu, taču neteica nekā

—  Vai esi ēdis pusdienas, Aksel? — viņš apjautājās. — Elzai droši vien ledusskapī kaut kas atrastos.

—   Netērēsim laiku, — Aksels sacīja. — Kam jādod nauda?

—  Tēvam — Ābrahamam Ceizam. Viņš ir viens no iespaidīgākajiem vīriem mūsu pilsētā. Tavs dēls arī atradis isto, ko izraudzīties! — Harolds rūgti piebilda. — Kāds skuķēns no tabrikas viņam nelikās pietiekami labs.

—   Vai viņš ir žīds? — Aksels noprasīja, kad viņi sēdās mašīnā.

—   Ko? — Harolds apjucis atjautāja. Tā tikai vēl trūka, tas gan vareni palīdzētu visu nokārtot, ja piedevām izrādītos, ka Aksels ir nacists.

—   Kādēļ?

—  Ābrahams, — Aksels paskaidroja.

—  Nē. Tā ir viena no senākajām dzimtām pilsētā. Viņiem te pieder gandrīz viss. Tu vari būt laimīgs, ja viņš pieņems tavu naudu.

—  Jā, — noteica Aksels, — laimīgs gan.

Harolds atpakaļgaitā izbrauca no stāvvietas un sāka braukt uz Ceizu nama pusi. Tas atradās savrupmāju rajonā netālu no Džordeika mitekļa. — Es runāju ar viņu pa tālruni, — Harolds sacīja, — pateicu, ka tu brauc. Pēc balss spriežot, viņš bija gluži kā bez prāta. Nevarēju viņam to ņemt ļaunā. Ir jau traki, atnākot mājās, uzzināt, ka viena meita ir stāvoklī. Bet abas! Turklāt viņas ir dvīņumāsas.

—  Tad viņi varēs iepirkt zīdaiņu pūriņus par vairumtirdzniecības cenām! — Aksels iesmējās. Viņa smiekli skanēja kā skārda trauka atsišanās pret izlietni. — Dvīnes. Tomass gan tad bijis krietni nodarbināts!

—  Tu jau nezini ne pusi no viņa varoņdarbiem, — Harolds sacīja, — viņš bez tam piekāvis vismaz duci cilvēku. — Baumas, lidz tās pa pilsētas garo tenku ķēdi nokļuva līdz Haroldam, bija krietni pārspīlētas. — Tīri brīnums, ka viņš jau agrāk nav ticis cietumā. Visi no viņa baidās. Ir taču gluži dabiski — ja kādam par šo joku jāmaksā, tad tas būs viņš. Bet kas cietis? Es un Elza.

Aksels nelikās ne zinis ne par sava brāļa, ne viņa sievas ciešanām. — Kā viņi zina, ka vainīgs mans puika?

—   Māsas atzinušās tēvam. — Harolds sāka braukt lēnāk. Viņš nesteidzās sastapties ar Ābrahamu Ceizu. — Viņas, tās dviņumāsiņas, ir ielaidušās ar visiem pilsētas zēniem un r.r labu daļu pieaugušo vīriešu — to zina visi, bet, kad jānosauc kāds vārdā, tad pirmais, protams, būs tavs Tomijs. Viņas taču neteiks, ka tas bijis jaukais kaimiņu puisēns vai policists Džo, vai Harvardas students, kura vecāki divreiz nedēļā pie Ceiziem spēlē bridžu. Visu uzgrūž melnajai avij. Abas mazās nekrietneles nav muļķes. Un tavs dēls viņām iestāstījis, ka viņam ir deviņpadsmit gadu. Plātīzers! Mans advokāts apgalvo, ka pusaudžus, kam vēl nav astoņpadsmit, nevar apsūdzēt par izvirtību ar nepilngadīgiem.

—   Par ko tad visa brēka? — Aksels jautāja. — Man ir viņa dzimšanas apliecība.

—  Nedomā, ka tas ir tik vienkārši, — Harolds paskaidroja. — Misters Ceizs zvēr, ka varot noturēt puiku cietumā kā mazgadīgo noziedznieku, līdz tas kļūst divdesmit vienu gadu vecs. Un to viņš tiešām var. Tas nozīmē četrus gadus. Un nedomā, ka Tomijs uzlabos savu stāvokli, ja policistiem pateiks, ka personiski pazīst divdesmit puišu, kas ielaidušies ar tiem skuķiem, un iesniegs sarakstu. Tas tikai visus saniknotu. Tas darītu kaunu pilsētai, un viņi liks Tomijam par to samaksāt. Arī man un Elzai. Sis ir mans veikals, — viņš automātiski piebilda. Viņi brauca garām mašīnu izstāžu zālei. — Būšu priecīgs, ja man neietrieks ķieģeli logā.

—   Vai tu draudzējies ar Ābrahamu?

—   AAan reizēm iznāk darišana ar misteru Ceizu, — Harolds atteica. — Es viņam pārdevu linkolnu. Nevaru gluži teikt, ka mēs saejamies vienās un tajās pašās aprindās. Viņš stāv rindā uz jaunu merkūriju. Es varētu rīt pat pārdot simt mašīnu, ja būtu piegāde. Nolādētais karš! Tu nevari iedomāties, kādas grūtības man bija jāpārcieš šajos četros gados, lai noturētos virs ūdens. Un tagad, kad sāku mazliet uzelpot, atkal šī ķibele.

—   Neizskatās, ka tev klātos tik ļauni, — Aksels piebilda.

—   Izskats jāsaglabā. — Viens bija skaidrs. Ja Aksels kaut uz mirkli iedomājies aizņemties naudu, tad viņš rūgti vilsies.

—   Kas galvo, ka Ābrahams nepaņem no manis naudu un tomēr neiebāž manu puiku cietumā?

—   Misters Čeizs ir vīrs ar vārdu, — Harolds sacīja. Viņam pēkšņi uzmācās drausmīgas bailes, ka Aksels var sākt misteru Ceizu godāt par Ābrahamu viņa paša mājā. — Viņam ir visa pilsēta kabatā. Policija, tiesneši, mērs, partijas organizācija. Ja viņš sacīs, ka lieta jāizbeidz, tad to izbeigs.

—  To es viņam tiešām ieteiktu, — sacīja Aksels. Viņa balsī ieskanējās draudi, un Harolds atcerējās, cik varmācīgs zēns bija Aksels viņu bērnības laikā Vācijā. Aksels bija karojis un nogalinājis cilvēkus. Tas nebija civilizēts cilvēks — ar savu skarbo, slimīgi bālo seju un svelošo naidu pret visiem, pat pret paša miesu un asini. Harolds sāka prātot, vai tikai nav pieļāvis kļūdu, ziņodams brālim un atsaukdams to uz Elīziju. Varbūt labāk būtu bijis pamēģināt visu nokārtot pašam. Bet viņš zināja, ka būs jāmaksā, un tas viņu iedzina panikā. Grēmas viņu sagrāba no jauna, kad viņi piebrauca pie baltās mājas, kur dzīvoja Ceizu ģimene.

Abi vīri piegāja pie namdurvīm, un Harolds piezvanīja. Viņš noņēma platmali un turēja to pie krūtīm tā, it kā sveicinātu valsts karogu. Aksels savu žokejnīcu paturēja galvā.

Durvis atvērās, un tajās parādījās istabene. Misters Ceizs viņus gaidot, viņa sacija.

— Viņi savāc miljoniem stalti noaugušu jaunu puišu… — Malumednieks zelēja tabakas kumšķi un runādams ik pa brīdim iespļāva skārda bundžā, kas stāvēja viņam blakus uz grīdas. — …stalti noaugušu puišu un aizsūta, lai tie cits citu sakropļo vai nokauj ar necilvēciskiem iznicināšanas ieročiem, un pēcāk viņi paši sevi apsveic, nokar sev krūtis ar medāļiem un drasē pa pilsētas lielākajām ielām, bet mani iesloga cietumā un sauc par sabiedrības ienaidnieku tālabad vien, ka es laiku pa laikam paklaiņoju pa Amerikas mežiem un nošauju kādu bucēnu ar savu 1910. gada 22. kalibra vinčesteru. — Malumednieks bija kalnietis no apvidus starp Misūri un Arkanzasu un runāja kā ceļojošs lauku sludinātājs.

Kamerā bija četras lāviņas, katrā pusē pa divām. Malumednieks, kuru sauc par Deivu, gulēja uz savas lāviņas un Tomass uz otras pie pretējās sienas. No Deiva plūda visai spēcīga smaka, un Tomass centās turēties pienācīgā attālumā. Viņi bija kopā pavadījuši kamerā divas dienas, un Tomass jau zināja krietni daudz par Deivu, kas dzīvoja viens pats būdā pie ezera un tagad priecājās, ka ieguvis pastāvīgu klausītāju. Deivs bija ieradies no kalniem un sācis strādāt Dotroitā automobiļu rūpnīcā, un pēc piecpadsmit nostrādātiem gadiem nolēmis, ka pietiek. — Es strādāju lakotavā, — Deivs stāstīja, — ķimikāliju smirdoņā un pekles karstumā, un upurēju sava mūža atlikušās dienas, lai lakotu automašīnas, kur vizināties tipiem, kas man ne vella nenozīmēja, un pienāca pavasaris, un kokiem saplauka lapas, un pienāca vasara, tika ievākta raža, un pienāca rudens, un pilsētas kungi ērmotās cepurēs, ar medību atļaujām kabatā un brīnumplintēm brauca uz mežu un šāva stirnas, bet es no gadalaikiem nemanīju nenieka — tikpat labi es būtu varējis būt pieķēdēts pie staba visdziļākajā bedrē. Es esmu kalnietis un jutos pavisam panīcis, līdz vienā jaukā dienā sapratu, kurp ved mans ceļš, un aizgāju mežos. Mūža atlikušās dienas jātērē ar apdomu, dēls. Pasaulē ir viltīgi iekārtots tā, lai ikviens cilvēka bērns tiktu pieķēdēts pie dzelzs staba melnā pekles caurumā, un neļauj sev apmānit acis, ja šie to būšanu izkrāso visās varavīksnes krāsās un ar velnišķīgiem stiķiem lūko tev iestāstīt, ka bedre neesot bedre un stabs nemaz neesot dzelzs stabs, un ķēde neesot ķēde. «.General Motors» prezidents savā debesskrāpja fantastiskajā kabinetā bija tāpat pieķēdēts tikpat dziļā bedrē kā es, violetu laku krēpodams, savā lakotavā.

Deivs izspļāva tabakas sulu skārda bundžā blakus lāviņai. Spļāviens it muzikāli noskanēja pret bundžas sienu.

VMB

—   Es neprasu daudz, — Deivs turpināja, — laiku pa laikam kādu stirnu buku un meža smaržu nāsis. Es nevienu nevainoju par to, ka mani ietupina, tas ir viņu amats tāpat kā medīšana manējais, un negaužos par tiem pāris mēnešiem, ko pavadu te aiz restēm. Viņi brīnumainā kārtā parasti noķer mani ap to laiku, kad tuvojas ziema un cietums man patiešām nav par nastu. Taču, lai viņi saka ko sacīdami, es tikpat nekad nejutīšos kā noziedznieks. Esmu amerikānis, kas Amerikas mežos pārtiek no Amerikas stirnu bukiem. Ja viņiem tur, pilsētnieku mednieku klubos, patīk sacerēt dažādus noteikumus, lai sacer. Visiem tie neder, vienkārši neder.

Viņš atkal nospļāvās. — Bet ir viena būšana, kas inan visu laiku jaucas pa galvu, — tā ir liekulība. Rau, vienreiz tas pats tiesnesis, kas man piesprieda sodu, ēda cepeti no tā paša buka, kuru es pirms nedēļas biju nošāvis, saproti, ēda pats savā majā, viņa paša ķēkša to bija nopirkusi par viņa naudu. Liekulība ir vēzis amerikāņu dvēselē. Padomā pats par savu lietu, dels. Ko tu esi izdarījis? Tikai to, ko ikviens — un viņi to zina būtu darījis tāpat kā tu, ja vien radusies iespēja: tev piedāvāja labu, sulīgu sāna gabaliņu, un tu to apēdi. Tavos gados, dēls, gurnus dida nemiers, un tur nelīdz neviena likumu grāmata. Varu saderēt, ka tas pats tiesnesis, kas grasās tev nolaupīt gadus, tas pats tiesnesis, ja vien abas jaunās skuķes ar apaļajiem dibentiņiem, par kurām tu man stāstīji, būtu devušās tam tiesnesim rokās un ja tas tiesnesis skaidri zinātu, ka neviens viņus neredzēs, — viņš būtu ņēmies tos apaļos dibentiņus aploki kā dulns āzis. Akurāt kā tas tiesnesis, kas ēda mana buka cepeti. Deivs sašutumā vēlreiz nospļāvās. — Veču likumi. Ko tāds jauns sprukstiņš jēdz no mazgadīgo pavešanas? Liekulība, dēls, liekulība, dēls, liekulība, uz kuru pusi vien acis griez!

Pie kameras durvīm parādījās Džo Kuncs un tās atvēra. — Nāc ārā, Džordeik! — viņš sacīja. Kopš Tomass bija izstāstījis tēvoča Harolda sagādātajam advokātam, ka arī Džo Kuncs pinies ar dvīņumāsām, un Kuncs to uzzinājis, viņš vairs pārāk draudīgi neizturējās. Viņš bija precējies un triju bērnu tēvs.

Horvātā kabinetā Tomasu gaidīja Aksels Džordeiks kopā ar tēvoci Haroldu un advokātu. Advokāts bija jauns cilvēks ar raižpilnu, piņņainu seju un biezām brillēm. Tēvu Tomass nekad nebija redzējis tik slikti izskatāmies, pat todien ne, kad viņam iesita.

Viņš gaidīja tēva sveicienu, bet Aksels klusēja, tad arī viņš neteica nekā.

—  Tomas, — ierunājās advokāts, — priecājos, ka varu paziņot — lieta nokārtota tā, ka visi apmierināti.

—  Jā-ā, — Horvāts, sēdēdams pie rakstāmgalda, noteica. Pārāk apmierināts viņš neizskatījās.

—   Jūs esat brīvs cilvēks, Tomas, — sacīja advokāts.

Tomass šaubīdamies uzlūkoja piecus istabā sapulcējušos vīrus.

Nekādu sajūsmu viņš nevienā sejā neredzēja. — Tas nozīmē, ka vāru vienkārši iet no šejienes projām?

—   Tieši to, — advokāts apstiprināja.

—  Ejam, — noteica Aksels Džordeiks. — Esmu jau tā šajā nolādētajā pilsētā izķēzījis pārāk daudz laika. — Viņš strauji pagriezās un izkliboja ārā.

Tomasam vajadzēja piespiesties, lai lēnām sekotu tēvam. Viņam mežonīgi gribējās mesties projām, cik vien ātri kājas nes, iekams kāds nav apdomājies.

Arā bija saulaina pievakare. Kamerai nebija logu, un tur nebija jūtams, kāds ārā laiks. Tēvocis Harolds so|oja Tomasam vienā pusē, tēvs — otrā. Tikpat kā jauna apcietināšana.

Viņi iekāpa tēvoča Harolda mašīnā. Aksels apsēdās blakus brālim uz priekšējā sēdekļa, un visa aizmugure palika Tomasam vienam pašam. Viņš nekā nejautāja.

—  Es tevi izpirku, ja gadījumā gribi zināt, — ierunājās tēvs. Viņš nepagriezās atpakaļ, bet runāja tieši vējstiklā. — Piecus tūkstošus dolāru es samaksāju tam Seilokam par viņa gaļas mārciņu. Pieņemu, ka ne par vienu piegulēšanu visā vēsturē nav tik dārgi samaksāts.

Tomasam gribējās pateikt, ka viņam žēl, ka viņš cer kādreiz nākotnē tēvam to atlīdzināt. Bet vārdi aizķērās kaklā.

—   Neiedomājies, ka es to darīju tevis labā, — tēvs sacīja, — vai, šeku, Harolda labā …

—   Lūdzu, Aksel… — Harolds mēģināja iebilst.

—  Jūs abi varētu šovakar pat izlaist garu — un man pat ēstgriba nesabojātos, — tēvs turpināja. — To es darīju tā vienīgā mūsu ģimenes locekļa dēļ, kurš ir kaut ko vērts, — tava brāļa Rūdolfa dēļ. Negribu, lai viņam jāiziet dzīvē ar dzirnakmeni kaklā, ar brāli cietumnieku. Bet šī ir pēdējā reize, kad gribu tevi redzēt vai kaut ko par tevi dzirdēt. Es tagad sēdīšos vilcienā un braukšu uz mājām — un ar to viss starp tevi un mani izbeigts. Saproti?

—   Saprotu, — Tomass neskanīgi atteica.

—  Arī tu aizbrauksi no pilsētas, — tēvocis Harolds sacīja Tomasam. Balss viņam drebēja. — Tas bija mistera Ceiza noteikums, un es viņam, protams, piekritu. Aizvedīšu tevi uz mājām, tu sakravāsi savas mantiņas un šonakt vairs zem mana jumta negulēsi. Vai arī to tu saprati?

— Jā, jā, — Tomass atteica. Lai viņi iesāla savu plholnl Briesmīgi tā kādam vajadzīga!

Vairāk runāts netika. Kad tēvocis ITarolds apturēja mašīnu pie stacijas, tēvs, ne vārda neteicis, izkāpa un aizkliboja, atsladams mašinas durtiņas vaļā. Tēvocim Haroldam vajadzēja pa stiepties, lai aizcirstu durtiņas.

Tukšajā pažobeles istabiņā uz Toma gultas bija nolikts mazs, nobružāts koferītis. Tomass to pazina. Tas piederēja Klotildei. Gultas drēbes bija novāktas un matracis saritināts, it kā tante Elza bītos, ka tikai viņam neienāktu prātā tur kādu brītiņu vēl nosnausties. Tantes Elzas un meiteņu mājās nebija. Lai izvairītos no infekcijas, tante Elza bija aizvedusi meitenes uz kino.

Tomass ātri sameta savu mantību koferītī. Daudz jau nebija. Daži krekli, apakšveļa un zeķes, otrs kurpju pāris un pulovers. Viņš novilka darba tērpu, kurā bija apcietināts, un uzvilka jauno, pelēko uzvalku, ko tante Elza viņam bija uzdāvinājusi dzimšanas dienā.

Viņš pārlaida skatienu istabai. Uz galda gulēja bibliotēkas grāmata. Bibliotēka bija sūtījusi atklātnes ar paziņojumu, ka turēšanas termiņš izbeidzies un ka par katru nokavēto dienu jamaksā divi centi. Nu jau viņš droši vien bibliotēkai parādā vismaz desmit dolārus. Viņš iemeta grāmatu koferī. Piemiņa no Elizijas Ohaijo štatā.

Viņš aizvēra koferi un devās lejā uz virtuvi. Gribēja pateikties Klotildei par čemodāniņu. Bet viņas virtuvē nebija.

Viņš izgāja priekšnamā. Tēvocis Harolds stāvēja ēdamistaba un tiesāja lielu gabalu plātsmaizes. Rokas, cepumu pie mutes ceļot, trīcēja. Tēvocis Harolds vienmēr mēdza ēst, kad bija sanervozējies. — Ja tu meklē Klotildi, — tēvocis Harolds ierunājas, — vari nepūlēties. Es viņu kopā ar tanti Elzu un meitenēm aiz sūtīju uz kino.

Labi, labi, Tomass nodomāja, vismaz esmu palīdzējis vii.iaī tikt uz kino. Tomēr kaut kāds labums.

—   Vai tev nauda ir? — tēvocis Harolds vaicāja. — Negribu, ka tevi aizturētu par klaidonību un ka man vēlreiz vajadzētu to visu pārciest. — Viņš rija plātsmaizi milzu kumosiem.

—  Man ir nauda, — Tomass atteica. Viņam bija divdesmit viens dolārs un sīknauda.

—   Labi. Atdod atslēgu.

Tomass izņēma atslēgu no kabatas un nolika uz galda. Viņam uznāca impulsīva vēlēšanās ietriekt atlikušo plātsmaizi tēvocim Haroldam ģīmī.

Viņi skatījās viens otra. Tēvocim Haroldam gar zodu nokrita ābola drupatiņa.

— Noskūpsti Klotildi no manis, — Tomass sacīja un ar Klotildes koferīti rokā izgāja pa durvīm.

Viņš aizgāja uz staciju un nopirka par divdesmit dolāriem biļeti aizbraukšanai no Elīzijas Obaijo štatā.

10. noda(a

Kaķis, kaktā tupēdams, ļaunīgi acis mirkšķinot, viņu vēroja. Kaķim bija vienalga, ko nist. Ar to pašu naidu, ar to pašu slepkavīgo alkainību dzeltenajās acis kaķis uzlūkoja ikvienu, kas naktī nokāpa pagrabā, lai strādātu svelmainajā karstumā. Kaķa neatlaidīgā, saltā blīnēšana padarīja Rūdolfu gluži nervozu, kad viņš šāva krāsnī plātnes ar apalīšiem. Viņš jutās nelāgi, ja kāds, kaut vai dzīvnieks, izrādīja pret viņu nepatiku. Viņš bija centies iemantot kaķa simpātijas ar papildu piena bļodiņu, ar maigumu, ar labināšanu: «Mīļo mincīt,» — taču kaķis zināja, ka nav nekāds «mīļais mincītis», un gulēja kaktā, asti šaudīdams un slepkavīgas domas perinādams.

Aksels bija jau trīs dienas projām no mājām. No Elīzijas nebija saņemtas nekādas ziņas, un Rūdolfs nezināja, cik nakšu vēl viņam vajadzēs kāpt lejā pagrabā un karstumā un miltu putekļos mocīties ar mīklas mīcīšanu, kamēr notirpa rokas, ar plātņu krāsnī šaušanu un ārā vilkšanu. Viņš nesaprata, kā tēvs to spēj izturēt. Gadu gadā. Rūdolfs jau pēc trim naktīm bija nomocījies pie gala: zem acīm no pārguruma sametušies zili loki, un vaigi iekrituši. Bez tam viņam ik rītu vajadzēja sēsties uz divriteņa un maizītes izvadāt. Bet pēc tam iet uz skolu. Rīt paredzēts svarīgs kontroldarbs matemātikā, bet viņš nebija paguvis sagatavoties, turklāt viņš matemātikā nemaz nebija pārāk stiprs.

Svīzdams, ar milzīgajām, ietaukotajām plātnēm cīnoties, ar miltiem, gluži kā ar kaļķiem, nojauktajiem kailajiem delmiem un seju — viņš bija kļuvis par sava tēva rēgu un grīļojās zem tā soda smagās nastas, ko tēvs bija nesis seštūkstoš nakšu. Labais dēls, uzticīgais dēls. Nospļauties! Viņš rūgti nožēloja, ka bija sācis pirmssvētku dienās nākt tēvam ceptuvē palīgā, jo tad bija vislielākais pieprasījums, un puslīdz apguvis tēva amatu. Tomass bija gudrāks. Lai ģimene brauc uz elli! Vienalga, kādā ķezā Tomass iekūlies (Aksels, saņēmis telegrammu no Elīzijas, nepastāstīja, kas noticis), Tomasam tomēr droši vien pašreiz klājas labāk nekā apzinīgajam dēlam svelmainajā pagrabā.

Un Grētiņa — par sešdesmit dolāriem nedēļā viņai tikai trīsreiz vakarā jāpastaigājas pa skatuvi…

Pēdējās trijās naktīs Rūdolfs bija aptuveni aplēsis Džordeiku maiznīcas peļņu. Vidēji apmēram sešdesmit dolāri nedēļā, kad bija atskaitīti telpu īres un pārējie izdevumi, kā arī trīsdesmit dolāri atraitnei, kas strādāja veikalā, kopš māte nīkuļoja.

Viņš atcerējās rēķinu par vairāk nekā divpadsmit dolāriem, ko Boilens samaksāja restorānā, un visu pārējo par dzērieniem izdoto naudu.

Boilens bija aizbraucis divus mēnešus atpūsties Houbsaundā, Floridā. Tagad, kad karš beidzies, dzīve atkal iegriezās normālā gultnē.

Viņš iešāva krāsnī nākamo plātni.

Viņu pamodināja balsis. Viņš novaidējās. Vai tik drīz jau pieci? Automātiski viņš izlēca no gultas. Tad pamanīja, ka ir pilnīgi apģērbies. Truli papurināja galvu. Kādēļ viņam drēbes mugurā? Miglainām acīm palūkojās rokaspulkstenī. Bez ceturkšņa seši. Tad atcerējās. Nebija taču nemaz rīts. Viņš bija pārnācis no skolas un atkritis gultā mazliet nosnausties, pirms ķersies pie naktsdarba. Viņš izdzirda tēva balsi. Tēvs acīmredzot atgriezies, kamēr viņš gulēja. Pirmā doma bija savtīga: šonakt man nevajadzēs strādāt.

Viņš no jauna atgūlās.

Abas balsis — viena spalga un satraukta, otra klusa un, šķiet, saprātīga — skanēja no lejas. Viņa tēvs un māte strīdējās. Viņš bija pārāk noguris, lai par to interesētos. Taču miegs vairs nenāca — troksnis lejā bija par lielu — un viņš ieklausījās.

Mērija Džordeika pārvācās. Nekur tālu. Tikai uz Grētiņas istabu gaiteņa otrā pusē. Ar sāpošajām kājām viņa steberēja turp un atpakaļ, nesdama kleitas, veļu, džemperus, kurpes, sukas, bērnu fotogrāfijas, kur tie uzņemti mazotnē, Rūdolfa piemiņas albumus, šujamlietu kastīti, «Vējiem līdzi», saņurcītu «Camch paciņu, vecas rokassomas. Visu, kas viņai piederēja, viņa vāca ārā no istabas, kuru nīda divdesmit gadus, un krāva kaudzē 11/. Grētiņas neklātās gultas, ar katru jaunu nastu saceldama mazu putekļu mākonīti.

Surp un turp klamzādama, viņa skaitīja dumpīgu monologu: — Nu ir cauri ar to istabu. Divdesmit gadu par vēlu, bet nu ir cauri. Neviens ar mani nerēķinās, tādēļ no šī brīža es iešu pati savu ceļu. Nepieļaušu vairs, ka muļķis mani izrīko. Tāds muļķis, kas izbraukā pusvalsti, lai atgrūstu piecus tūkstošus dolāru pilnīgi nepazīstamam cilvēkam. Visā mūžā iekrāto. Manā mūžā. Es vergoju dienu dienā. Nenosliecos sev nenieka, pirms laika kļuvu veca, lai to naudu iekrātu. Manam dēlam vajadzēja iestāties koledžā, manam dēlam vajadzēja kļūt par džentlmeni. Bet nu viņš vairs nekur netiks, ne par ko nekļūs, jo manam lieliskajam laulātajam draugam iegribējās parādīt, kas viņš par varena viru un kā ar vieglu roku var pamest tūkstoš dolāru banknotes Ohaijo miljonāram, lai tikai viņa cienījamais brālis un šā resnā sieva nejustos neveikli, kad savā linkolnā brauks uz Operu.

—   Es to nedarīju ne brāļa, ne viņa resnās sievas labad, — monologu pārtrauca Aksels Džordeiks. Viņš sēdēja uz gultas, rokas viņam slābi nokarājās starp ceļiem. — Es tev jau paskaidroju. Tas notika Rūdija labā. Kāda viņam jēga iestāties koledžā, ja vienā jaukā dienā tiktu zināms, ka viņa brālis sēž cietumā?

—    Cietumā viņam ir īstā vieta, — sacīja Mērija Džordeika un piebilda: — Tomasam. Visīstākā vieta. Ja tu domā paškiest piecus tūkstošus ikreiz, kad viņam draudēs cietums, tad slēdz tūliņ ciet savu maiznīcu un kļūsti par naftas magnātu vai baņķieri. Varu saderēt, ka tu juties lieliski, kad atdevi tam tipam naudu. Tu juties lepns. Tavs dēls. Kauls no tava kaula. Līdz matu galiem pilns ar seksu. Potents. Neizlaiž mērķi no acīm. Viņam par maz vienā reizē padarīt grūtu vienu skuķi. Kur nu, viņš taču ir Aksela Džordeika dēls! Divas uzreiz — tā pieņemts ģimenē, no kuras viņš cēlies. Nu, ja Aksels Džordeiks turpmāk gribēs pierādīt, kāds supermenis viņš ir gultā, lai tad pameklē arī sev pāris dvīņumāsas! Sajā mājā viņam pielikts punkts. Mans ciešanu ceļš nostaigāts.

—   Ak Jēziņ, — Džordeiks noteica, — ciešanu ceļš!

—    Dubļi, dubļi! — Mērija Džordeika ķērca. — No paaudzes paaudzē. Tava meita arī ir palaistuve; es pati redzēju naudu, ko viņa par pakalpojumiem bija saņēmusi no vīriešiem, šai pašā mājā — astoņi simti dolāru. Redzēju to pati savām acīm, viņa tos slēpa vienā grāmatā. Astoņi simti dolāru. Tavi bērni pieprasa augstu maksu. Lai iet, arī es pieprasīšu tādu pašu samaksu! Ja tu no manis ko gribēsi, ja gribēsi, lai es eju stāvēt veikalā, ja gribēsi tikt manā gultā — maksā. Tai sievietei mēs maksājam trīsdesmit dolārus nedēļā, bet viņa padara tikai pusdarbu un vakaros iet,uz mājām. Trīsdesmit dolāru nedēļā ir mana cena. Es neprasu dārgi. Tikai — vispirms gribu saņemt līdz šim nopelnīto. Trīsdesmit dolārus nedēļā par divdesmit gadiem. Esmu sarēķinājusi. Trīsdesmit tūkstoši dolāru. Uzliec galdā trīsdesmit tūkstošus, tad es ar tevi runāšu! Agrāk ne.

Viņa bija savākusi pēdējo drēbju paunu un izsteidzās no istabas. Iegājusi Grētiņas istabā, viņa aizcirta durvis.

Džordeiks nogrozīja galvu, tad piecēlās un uzkliboja augšstāvā pie Rūdolfa.

Rūdolfs ar vajā acīm gulēja gultā.

—   Jādomā, tu visu dzirdēji, — Džordeiks sacīja.

—   Jā, — Rūdolfs atteica.

—   Atvaino.

—   Jā.

—    Nu, tad nokāpšu lejā veikala apskatīties, kas tur notiek, — sacīja Džordeiks, pagriezies uz iešanu.

—   Vakarā noiešu tev palīgā, — Rūdolfs piedāvājās.

—   Izgulies, — Džordeiks sacīja, — negribu tevi ceptuvē ne redzēt.

Viņš izgāja.

10. nodaļa

1946

I

Vestermanu mājas pagrabstāvā valdīja puskrēsla. Telpa bija pārvērsta par kaut ko līdzīgu alai, un tur notika saiešanas. Ari šovakar bija viesības; ap divdesmit zēnu un meiteņu dejoja, čubinājās pa kaktiem vai tāpat vien klausījās Benija Gudmena platē iespēlēto «Paper Doll».

Ansamblis «River Five» bija mēģinājumus pārtraucis, jo vairāki puiši, atgriezušies no armijas, bija nodibinājuši savu orķestri, kas saņēma vairāk piedāvājumu. Rūdolfs nespēja vainot klubus, kas līga otru orķestri. Puiši bija vecāki un spēlēja daudz labāk nekā «River Five».

Alekss Deilijs un Lila Belkempa, cieši kopā sakļāvušies, dejoja pašā istabas vidū. Viņi stāstīja, ka jūnijā, tikko beigšot skolu, apprecēšoties. Aleksam bija deviņpadsmit gadu un ar mācīšanos gāja diezgan grūti. Lilai nebija nekādas vainas, mazliet pārspīlēta un aušīga, bet citādi nekādas vainas. Rūdolfs prātoja, vai tikai viņa māte nav deviņpadsmit gadu vecumā bijusi tāda kā Lila. Viņš vēlējās, kaut būtu ierakstījis lentē mātes monologu, ko viņa norunāja tovakar, kad tēvs atgriezās no Elīzijas, lai varētu dot Aleksam to noklausīties. To vajadzētu likt noklausīties visiem topošajiem jaunajiem vīriem. Varbūt viņi tad tik traki netrauktos tikt drīzāk pie altāra.

Džūlija sēdēja Rūdolfam klēpī vecā, aizlūzušā atpūtas krēslā vienā alas kaktā. Arī vairākas citas meitenes sēdēja zēniem vergoju dienu dienā. Nenosliecos sev nenieka, pirms laika kļuvu veca, lai to naudu iekrātu. Manam dēlam vajadzēja iestāties koledžā, manam dēlam vajadzēja kļūt par džentlmeni. Bet nu viņš vairs nekur netiks, ne par ko nekļūs, jo manam lieliskajam laulātajam draugam iegribējās parādīt, kas viņš par varenu viru un kā ar vieglu roku var pamest tūkstoš dolāru banknotes Ohaijo miljonāram, lai tikai viņa cienījamais brālis un šā resnā sieva nejustos neveikli, kad savā linkolnā brauks uz Operu.

—   Es to nedarīju ne brāļa, ne viņa resnās sievas labad, — monologu pārtrauca Aksels Džordeiks. Viņš sēdēja uz gultas, rokas viņam slābi nokarājās starp ceļiem. — Es tev jau paskaidroju. Tas notika Rūdija labā. Kāda viņam jēga iestāties koledžā, ja vienā jaukā dienā tiktu zināms, ka viņa brālis sēž cietumā?

—   Cietumā viņam ir īstā vieta, — sacīja Alērija Džordeika un piebilda: — Tomasam. Visīstākā vieta. Ja tu domā pašķiest piecus tūkstošus ikreiz, kad viņam draudēs cietums, tad slēdz tūliņ ciet savu maiznīcu un kļūsti par naftas magnātu vai baņķieri. Varu saderēt, ka tu juties lieliski, kad atdevi tam tipam naudu. Tu juties lepns. Tavs dēls. Kauls no tava kaula. Līdz matu galiem pilns ar seksu. Potents. Neizlaiž mērķi no acīm. Viņam par maz vienā reizē padarīt grūtu vienu skuķi. Kur nu, viņš taču ir Aksela Džordeika dēls! Divas uzreiz — tā pieņemts ģimenē, no kuras viņš cēlies. Nu, ja Aksels Džordeiks turpmāk gribēs pierādīt, kāds supermenis viņš ir gultā, lai tad pameklē arī sev pāris dvīņumāsas! Sajā mājā viņam pielikts punkts. Mans ciešanu ceļš nostaigāts.

—   Ak Jēziņ, — Džordeiks noteica, — ciešanu ceļš!

—   Dubļi, dubļi! — Mērija Džordeika ķērca. — No paaudzes paaudzē. Tava meita arī ir palaistuve; es pati redzēju naudu, ko viņa par pakalpojumiem bija saņēmusi no vīriešiem, šai pašā mājā — astoņi simti dolāru. Redzēju to pati savām acīm, viņa tos slēpa vienā grāmatā. Astoņi simti dolāru. Tavi bērni pieprasa augstu maksu. Lai iet, arī es pieprasīšu tādu pašu samaksu! Ja tu no manis ko gribēsi, ja gribēsi, lai es eju stāvēt veikalā, ja gribēsi tikt manā gultā — maksā. Tai sievietei mēs maksājam trīsdesmit dolārus nedēļā, bet viņa padara tikai pusdarbu un vakaros iet,uz mājām. Trīsdesmit dolāru nedēļā ir mana cena. Es neprasu dārgi. Tikai — vispirms gribu saņemt līdz šim nopelnīto. Trīsdesmit dolārus nedēļā par divdesmit gadiem. Esmu sarēķinājusi. Trīsdesmit tūkstoši dolāru. Uzliec galdā trīsdesmit tūkstošus, tad es ar tevi runāšu! Agrāk ne.

Viņa bija savākusi pēdējo drēbju paunu un izsteidzās no istabas. Iegājusi Grētiņas istabā, viņa aizcirta durvis.

Džordeiks nogrozīja galvu, tad piecēlās un uzkliboja augšstāvā pie Rūdolfa.

Rūdolfs ar vaļā acīm gulēja gultā.

—   Jādomā, tu visu dzirdēji, — Džordeiks sacīja.

—   Jā, — Rūdolfs atteica.

—   Atvaino.

—   Jā.

—   Nu, tad nokāpšu leja veikala apskatīties, kas tur notiek, — sacīja Džordeiks, pagriezies uz iešanu.

—   Vakarā noiešu tev palīga, — Rūdolfs piedāvājās.

—   Izgulies, — Džordeiks sacīja, — negribu tevi ceptuvē ne redzēt.

Viņš izgāja.

11. nodaļa

1946

I

Vestermanu mājas pagrabstāvā valdīja puskrēsla. Telpa bija pārvērsta par kaut ko līdzīgu alai, un tur notika saiešanas. Ari šovakar bija viesības; ap divdesmit zēnu un meiteņu dejoja, čubinājās pa kaktiem vai tāpat vien klausījās Benija Gudmena platē iespēlēto «Paper Doll».

Ansamblis «River Five» bija mēģinājumus pārtraucis, jo vairāki puiši, atgriezušies no armijas, bija nodibinājuši savu orķestri, kas saņēma vairāk piedāvājumu. Rūdolfs nespēja vainot klubus, kas līga otru orķestri. Puiši bija vecāki un spēlēja daudz labāk nekā «River Five».

Alekss Deilijs un Lila Belkempa, cieši kopā sakļāvušies, dejoja pašā istabas vidū. Viņi stāstīja, ka jūnijā, tikko beigšot skolu, apprecēšoties. Aleksam bija deviņpadsmit gadu un ar mācīšanos gāja diezgan grūti. Lilai nebija nekādas vainas, mazliet pārspīlēta un aušīga, bet citādi nekādas vainas. Rūdolfs prātoja, vai tikai viņa māte nav deviņpadsmit gadu vecumā bijusi tāda kā Lila. Viņš vēlējās, kaut būtu ierakstījis lentē mātes monologu, ko viņa norunāja tovakar, kad tēvs atgriezās no Elīzijas, lai varētu dot Aleksam to noklausīties. To vajadzētu likt noklausīties visiem topošajiem jaunajiem vīriem. Varbūt viņi tad tik traki netrauktos tikt drīzāk pie altāra.

Džūlija sēdēja Rūdolfam klēpī vecā, aizlūzušā atpūtas krēslā vienā alas kaktā. Arī vairākas citas meitenes sēdēja zēniem klēpī, tomēr Rūdolfam labāk būtu gribējies, lai Džūlija to nedarītu. Viņam nepatika doma, ka citi viņu redz un var uzminēt, kā viņš jūtas. Pastāvēja taču ari jūtas, ko negribējās citiem izrādīt. Viņšjiespēja iedomāties, ka Tedijs Boilens, vienalga, kādā vecuma, butu Jāvis meitenei publiski sēdēt viņam klēpī. Bet pietiktu dot Džūlijai kaut mazāko mājienu, lai viņa eksplodētu.

Džūlija pieglaudās un noskūpstīja viņu. Rūdolfs ari noskūpstīja meiteni, un tas viņam sagādāja baudu, tomēr viņš vēlējās, lai Džūlija to nedarītu.

Viņa bija pieteikusies Bernāra koledžā un droši vien tiks uzņemta. Skolā viņai bija labas sekmes. Viņa gribēja, lai Rūdolfs lūko iekļūt Kolumbijas koledžā, tad viņi Ņujorkā būtu tuvu kaimiņos. Rūdolfs izlikās, ka viņš domā par Harvardu vai Jēlu. Viņš neparko nespēja saņemties un pateikt Džūlijai, ka viņam no studēšanas nekas neiznāks.

Džūlija, galvu viņam zem zoda paslēpusi, piekļāvās ciešāk. Viņa sāka murrāt, par to Rūdolfam allaž sanāca smiekli. Pāri Džūlijas galvai viņš noraudzījās citos pārīšos. Viņš droši vien bija vienīgais zēns šinī sabiedrībā, kas vēl nebija gulējis ar meiteni. Badijam Vestermanam, Deilijam un Kesleram, tāpat lielākajai daļai pārējo jau bija pieredze, kaut arī viņš pieļāva iespēju, ka daži no viņiem, par šo jautājumu runādami, melo. Taču ne tikai ar to vien viņš atšķīrās no pārējiem. Nez vai viņš tiktu ielūgts, ja puiši zinātu, ka viņa tēvs nogalinājis divus cilvēkus, ka brālis sēdējis apcietinājumā par izvarošanu, bet māsa gaida bērnu (viņa bija atrakstījusi: labāk pateikt, lai pēc tam nebūtu šausmīgs pārsteigums) un dzīvo kopā ar precētu vīrieti, ka māte pieprasījusi, lai tēvs maksā trīsdesmit tūkstošus dolāru, ja grib tikt pie viņas gultā.

Nav ne mazāko šaubu, ka Džordeiki ir savdabīgi ļaudis.

Pienāca Badijs Vestermans un sacīja: — Paklau, mīlīši, augšistabā ir punšs, sviestmaizes un kūkas!

— Paldies, Badij, — pateicās Rūdolfs. Kaut jel, velns parāvis, Džūlija izraustos viņam no klēpja!

Badijs gāja tālāk, nesdams tīkamo vēsti citiem pārīšiem. Ar Badiju viss kārtībā. Viņš iestāsies Kornvelas koledžā, pēc tam studēs tieslietas, jo viņa tēvam šepat pilsētā ir solīda advokāta prakse. Jaunais ansamblis bija uzaicinājis Badiju spēlēt pie viņiem basu, taču Badijs aiz solidaritātes pret «River Five» atteicās. Rūdolfs neticēja, ka solidaritāte noturēsies ilgāk par trim nedēļām. Badijs ir dzimis muzikants, pats sacīja: «Tie puiši prot spēlēt,» — un nevar gribēt, lai viņš noturas mūžīgi, īpaši vēl tādēļ, ka «River Five» tiek pie uzstāšanās labākajā gadījumā reizi mēnesī.

Noraudzīdamies sanākušajos zēnos, Rūdolfs saprata, ka ikviens no viņiem zina, ko darīs tālāk. Keslera tēvam pieder aptieka, un Keslers pēc koledžas vēl pastudēs farmāciju, bet vēlāk pārņems tēva aptieku. Stārleta tēvs ir nekustamu īpašumu mākleris, un Stārlets iestāsies Harvardā, pēc tam tirdzniecības augstskolā, lai pēcāk ar gudru padomu palīdzētu tēvam taisīt naudu. Losona ģimenei pieder mašīnbūves rūpnīca, Losons studēs par inženieri. Pat Deilijs, kuram pārāk grūta galva, lai studētu, iesaistīsies sava tēva instalācijas piederumu firmā.

Rūdolfam tēva maizes krāsns pavēra milzu iespējas. «Es kļūšu par labības tirgoni,» — vai varbūt: «Esmu nolēmis izceļot uz Vāciju un tur iestāties armijā. Mans tēvs ir vācu armijas veterāns.»

Rūdolfs juta mostamies slimīgu skaudību pret visiem draugiem. Atskaņotājā Benijs Gudmens spēlēja klarneti, un skaņas plūda kā sudraba filigrāns. Rūdolfs apskauda arī viņu. Varbūt spēcīgāk nekā jebkuru citu.

Šādā vakarā nav grūti saprast, kādēļ tiek aplaupītas bankas.

Viņš vairs neies ne uz vienām viesībām. Viņš tajās neiederas, kaut ari neviens cits to nezina.

Viņam gribējās iet uz mājām. Viņš jutās noguris. Sajās dienās viņu pastāvīgi māca nogurums. Vajadzēja no rītiem ne tikai izbraukt kārtējo maršrutu ar divriteni, izvadājot maizītes, bet pēc stundām ik dienu no četriem līdz septiņiem nostāvēt aiz letes. Atraitne bija izlēmusi, ka nevarot pilnu darbadienu strādāt, ka viņai mājās jāaprūpējot bērni. Rūdolfam tas nozīmēja atteikšanos no sporta treniņiem, no debašu vakariem, arī atzīmes slīdēja uz leju, jo viņam vairs nepietika spēka mācībām. Bez tam viņš drīz pēc ziemsvētkiem bija sasaldējies un laikam nīkuļos visu ziemu.

—   Džūlij, — viņš ierunājās, — iesim uz mājām.

Viņa pārsteigta izslējās.

—   Vēl taču ir agrs, — viņa sacīja, — un viesības ir jaukas.

—  Zinu, zinu, — viņš attrauca nepacietīgāk, nekā pats bija gribējis. — Man vienkārši gribas iet projām.

—  Pie manis arī nevaram nekā iesākt, — viņa teica, — pie manējiem sanākuši bridža spēlētāji. Ir taču piektdiena.

—   Man tikai gribas iet uz mājām, — viņš paskaidroja.

—  Tad ej vien! — Viņa piecēlās kājās un dusmīgi uzlūkoja Rūdolfu. — Gan jau es kādu atradīšu, kas mani pavadīs uz mājām.

Rūdolfs izjuta lielu kārdinājumu izteikt visu, par ko bija domājis. Varbūt tad viņa saprastu.

—   Drausmīgi! — sacīja Džūlija. Viņai sakāpa asaras acīs. — 5i ir pirmā saiešana, kur mēs kopš nezin cik mēnešiem esam atnākuši, un tu gribi iet uz mājām, kad balle nemaz vēl nav īsti sākusies.

—  Jūtos pavisam riebīgi, — viņš sacīja pieceldamies.

—   Dīvaini, — viņa brīnījās, — riebīgi tu jūties tikai tad, kad esi kopā ar mani. Bet vakaros, kad kaut kur aizej ar Tediju Boilenu, tu jūties lieliski.

—  O, Džūlij, liec Boilenu mierā, — Rūdolfs sacīja, — neesmu viņu redzējis vairākas nedēļas.

—  Kas tad vainas? Viņam izbeigušies ūdeņraža pārskābes krājumi, vai?

—   Cik asprātīgi! — Rūdolfs gurdi noteica.

Viņa strauji apgriezās uz papēža tā, ka kumeļaste noplīvoja vien, un piebiedrojās pulciņam pie atskaņotāja. Viņa bija glītākā meitene šajā sabiedrībā — strupu deguntiņu, spodra, apsviedīga, slaida un mīlama —, un Rūdolfam ļoti gribējās, iai viņa aizbrauktu kaut kur labi tālu uz pusgadu vai gadu un dotu viņam iespēju visu mierīgi izdomāt; pēc tam viņi varētu sākt no jauna.

Viņš uzkāpa augšstāvā, uzvilka mēteli un aizgāja, ne no viena neatvadījies. Atskaņotājā Džūdija Gārlenda pašlaik dziedāja «The Trolley-Song».

Vējš no upes trieca viņam sejā saltu, dzēlīgu februāra lietu. Uznāca klepus, viņš paslēpa seju mēteļa ielokā, un saltās lietus lāses ritēja no saceltās apkakles un spiedās cauri līdz miesai. Lēnām viņš soļoja uz māju pusi, un viņam gribējās raudāt. Viņam riebās strīdi ar Džūliju, kas atgadījās arvien biežāk. Ja viņi tiešām varētu nodoties mīlestībai, kļūt patiesi tuvi, nevis apmierinātos ar muļķīgo, nejēdzīgo murdzīšanos, par kuru paši pēc tam kaunējās, tad noteikti izbeigtos pastāvīgie ķīviņi — par to viņš bija pārliecināts. Bet viņš nespēja saņemties un spert izšķirošo soli. To vajadzētu slēpt, un viņi būtu spiesti melot un slapstīties kā zagļi. Viņš jau sen bija izlēmis. Visam jānotiek nevainojami vai nemaz.

Viesnīcas direktors ar plašu žestu atver durvis uz apartamentu. Tajā ietilpst balkons ar skatu uz Vidusjūru. Smaržo jasmīni un timiāns. Abi jaunie, brūni iedegušie cilvēki pārlaiž paviršu skatienu telpām, paraugās uz Vidusjūru. Uniformā tērpušies liftazēni iestiepj ādas koferus un sadala pa istabām,

—   Ģa vous plait, monsieur? — saka direktors.

—   Ģa va, — atbild iedegušais jaunais vīrietis.

Abi iedegušie jaunie cilvēki iziet uz balkona. Viņi skūpstās uz zilās debess fona. Jasmini un timiāns iesmaržojas reibinošāk.

Vai:

Maza, no baļķiem celta mājiņa augstu kalnos ar sniega kupenām visapkārt. Abi iedegušie jaunie cilvēki smiedamies nopurina sniegu no apģērba un ieiet mājiņā, kur kamīnā sprakst jautra uguns. Pat logi aizputināti. Viņi ir divi vien šajā piesnigušajā kalnu pasaulē. Abi iedegušie jaunie cilvēki noslīgst uz gridas kamina priekšā.

Vai:

Abi iedegušie jaunie cilvēki iet pa sarkano paklāju, kas noklāts uz perona. «Twentieth Century» vilciens mirgodams stāv uz sliedēm. Abi jaunie cilvēki paiet garām baltā uniformā tērptajam nesējam un iekāpj vagonā. Kupejā daudz ziedu. Smaržo rozes. Abi iedegušie jaunie cilvēki uzsmaida viens otram un nesteidzīgi dodas uz restorānvagonu iedzert.

Vai…

Iegriežoties Vanderhofa iela, Rūdolfam saltajā lietū uznāca kāsa lēkme. Esmu saskatījies pārāk daudz draņķīgu filmu, Rūdolfs nodomāja.

Cauri pagraba restēm zem maiznīcas logiem spīdēja gaisina. Mūžīgā uguns. Nezināmais kareivis Aksels Džordeiks. Ja tēvs nomirtu, iedomājās Rūdolfs, vai kāds atcerētos pagrabā nodzēst gaismu?

Turēdams namdurvju atslēgu rokā, Rūdolfs vilcinājās. Kopš mātes tāvakara vājprātīgās runas par trīsdesmit tūkstošiem dolāru Rūdolfs juta žēlumu pret tēvu. Tēvs staigāja pa māju lēnīgs un kluss — kā cilvēks, kas pēc smagas operācijas tikko iznācis no slimnīcas un jutis nāves brīdinošo pieskārienu. Aksels Džordeiks vienmēr Rūdolfam bija šķitis spēcīgs, draudīgi spēcīgs. Balss ska|a, kustības straujas, nesavaldīgas. Tagad viņa ilgajā klusēšanā, gausajās kustībās, lēnajā žestā, ar kuru viņš it kā atvainodamies, no lieka trokšņa vairīdamies, pāršķīra avīzes lapas vai ielēja krūzītē kafiju, jautās kaut kas biedējošs. Pēkšņi Rūdolfam likās, ka tēvs gatavojas nāvei. Stāvēdams tumšajā priekšnamā, uzlicis roku uz kāpņu margām, viņš pirmo reizi kopš bērnu dienām jautāja pats sev, vai mīl tēvu vai ne.

Viņš aizgāja atpakaļ pie maiznīcas durvīm, atslēdza tās, izgāja cauri veikalam dibenistabā un nokāpa pagrabā.

Tēvs nestrādāja, bet bezdarbīgi sēdēja uz sola, blenzdams krāsnī; viskija pudele stāvēja viņam blakus uz grīdas. Kaķis saritinājies gulēja kaktā.

— Labvakar, tēt! — Rūdolfs sveicināja.

Tēvs gausi pagrieza galvu uz viņa pusi un pamāja.

—   Nonācu lejā paskatīties, vai nav kas darāms.

—  Nē, — tēvs atteica. Viņš pastiepa roku, paņēma pudeli un ievilka mazu malciņu. Tad sniedza pudeli Rūdolfam: — Negribi?

—   Paldies! — Rūdolfam nekārojās viskija, bet viņam likās, ka tēvam patiktu, ja viņš piedāvājumu nenoraidītu. Pudele bija gluma no tēva sviedriem. Viņš iedzēra. Degvīns svilināja muti un rīkli.

—  Tu esi galīgi samircis, — tēvs sacīja.

—   Arā līst.

—  Novelc mēteli. Nesēdēsi taču te slapjā mētelī.

Rūdolfs novilka mēteli un pakāra uz sienā iedzīta āka. — Kā tev klājas, tēt? — viņš apvaicājās. Agrāk viņš nekad nebija tēvam tā jautājis.

Tēvs klusi nogrudzināja, bet neatbildēja. Tad ievilka vēl malku no pudeles.

—   Ko tu šovakar darīji? — Aksels jautāja.

—   Biju viesībās.

—   Viesībās, — Aksels pamāja. — Tu pūti trompeti?

—   Nē.

—   Ko cilvēki musu dienās dara viesībās?

—   Nezinu. Dejo. Klausās mūziku. Blēņojas.

—   Vai es tev esmu stāstījis, ka puikas gados gāju uz deju stundām? — Aksels vaicāja. — Ķelnē. Ar baltiem cimdiem rokās. Tur mani mācīja paklanīties. Ķelne bija skaista vasarā. Varbūt vajadzētu braukt atpakaļ uz turieni? Viņiem jāsāk celt visu no jauna, varbūt tā man ir īstā vieta. Grausts pie graustiem.

—   Nevajag, tēt, — Rūdolfs lūdza, — nerunā tā.

Aksels atkal iedzēra. — Man šodien bija viesis, — viņš sacīja, — misters Harisons.

Misteram Harisonam piederēja māja, kurā viņi dzīvoja. Ik mēneša trešajā datumā viņš ieradās iekasēt īres naudu. Viņam bija vismaz astoņdesmit gadu, taču viņš nekad nenokavēja īres naudas iekasēšanu. Ieradās personiski. Bet šai dienā nebija trešais datums, tādēļ Rūdolfs saprata, ka apciemojumam bijis svarīgs iemesls. — Ko viņš gribēja? — Rūdolfs jautāja.

—  Namu plēsīs nost, — sacīja Aksels. — Te celšot dzīvojamo namu bloku ar veikaliem apakšstāvā. Portfilipa aug. Progress paliek progress, teica misters Harisons. Viņam astoņdesmit gadu, bet viņš domā par progresu. Jaunceltnē viņš ieguldīs lielu naudu. Ķelnē namus grauj ar bumbām. Amerikā to dara ar naudu.

—   Kad mums jāvācas ārā?

—  Ne drīzāk kā oktobrī. Tik agri misters Harisons esot paziņojis tādēļ, lai dotu man iespēju sameklēt vietu citur. Ļoti smalkjūtīgs večuks mūsu misters Harisons.

Rūdolfs pārlaida skatienu labi pazīstamajām saplaisājušajām sienām, krāsns dzelzs durtiņām, logam, kas atradās zem restēm uz ietves. Dīvaini bija iedomāties, ka māja, kuru viņš pazinis visu mūžu, driz vairs nebūs, ka tā vienkārši nozudis. Vienmēr viņš domāja, ka aizies no šīs mājas. Nekad viņam pat prātā nebija ienācis, ka māja varētu aiziet no viņa.

—   Ko tu domā darīt? — viņš jautāja tēvam.

Aksels paraustīja plecus. — Varbūt viņiem Ķelnē noderētu maiznieks. Ja man pagadītos kādā lietainā naktī upmalā satikt piedzērušu angli, es varbūt tiktu pie ceļanaudas, ar ko aizbraukt atpakaļ uz Vāciju.

—   Ko tu runā, tēt?! — Rūdolfs asi iesaucās.

—   Tādā kārtā jau es tiku uz Ameriku, — Aksels mīligi atbildēja. — Izsekoju piedzērušu angli, kas Sankt-Pauli kvartālā Hamburgā plātījās ar naudu, un iegrūdu viņam nazi ribās. Viņš turējās pretī. Angļi jau nekad neiztiek bez kaušanās. Bet es viņu nodūru, paņēmu viņa maku un pašu iesviedu kanālā. Es taču tev teicu, ka esmu ar nazi nogalinājis cilvēku, todien, kad bijām pie tavas Iranču valodas skolotājās, atceries?

—   Jā, — Rūdolfs sacīja.

—   Vienmēr esmu gribējis tev to izstāstīt, — Aksels teica.

—   Ikreiz, kad kāds no taviem draugiem lielīsies, ka viņa senči Amerikā ieceļojuši ar «Mayflower», tu varēsi teikt, ka tavs sencis te ieradies ar piecmārciņu banknotēm piestūķētu maku. Tā bija miglaina nakts. Tas anglis laikam bija pavisam jucis, blandīdamies pa Sankt-Pauli ar tādu naudu ķešā. Varbūt viņš bija iecerējis piegulēt visas tā rajona ielasmeitas un baidījās, ka varētu aptrūkt naudas. Tādēļ, rau, es saku — ja man gadītos arī te, upmalā, satikt tādu angli, es varbūt aizbrauktu atpakaļ uz Vāciju.

Žēlīgā debess, sarūgtināts nodomāja Rūdolfs, te tev nu bija — nokāpt lejā un mīļi patērzēt ar tētiņu viņa darbavietā …

—   Ja tev iznāktu nogalināt kādu angli, — tēvs turpināja,

—  tu taču arī gribētu par to pastāstīt savam dēlam, ko?

—  Manuprāt, tev nu gan nevajadzētu celt tādas atmiņas gaismā, — Rūdolfs sacīja.

—  01 — Aksels noteica. — Vai domā mani nodot policijai? Biju piemirsis, ka tu esi ļoti principiāls.

—  Tēt, tev vajadzētu to aizmirst. Nav nekādas vajadzības par to domāt pēc tik ilgiem gadiem. Ko tev tas dod?

Aksels neatbildēja. Viņš domīgi iedzēra malku no pudeles.

—   O, es atceros vēl daudz ko citu, — viņš atkal ierunājās.

—   Naktīs man te ir pārpārēm laika atcerēties. Atceros, kā aiz bailēm pietaisīju bikses pie Māsas. Atceros, kā smirdēja mana kāja, kad otro nedēļu gulēju lazaretē. Atceros, kā stiepu divsimt mārciņu smagus kakao maisus Hamburgas dokos, kad brūce kajā ik dienu no jauna atvērās un asiņoja. Atceros, ko teica anglis, pirms viņu iegrūdu kanālā. «Klau,» viņš sacīja, «tu taču to nedarīsi!» Atceros savu kāzu dienu. Varētu tev pastāstīt arī par to, bet tev varbūt interesantāk būs to noklausīties mātes variantā. Atceros kāda vīra — Ābrahama Ceiza sejas izteiksmi, kad noliku viņam priekšā uz galda piecus tūkstošus dolāru, lai viņam vieglāk pārdzīvot, ka meitas piegulētas. — Viņš atkal iedzēra.

—   Divdesmit sava mūža gadus, — viņš turpināja, — esmu vergojis, lai izpirktu tavu brāli no cietuma. Tava māte skaļi pasludināja, ka, pēc viņas domām, esmu rīkojies aplam. Vai ari tu domā, ka izdarīju aplam?

—  Nē, — Rūdolfs sacīja.

—   Tev tagad sāksies grūtas dienas, Rūdij, — Aksels teica.

—   Piedod, vienmēr gribēju tikai labu.

—  Gan izkulšos, — Rūdolfs sacīja. Taču nepavisam nebija pārliecināts, ka izkulsies.

—  Pelni naudu, — Aksels teica. — Neļauj nevienam sevi apmuļķot. Nedomā ne par ko citu. Neklausies blēņās, ko šie raksta avīzēs par Citām Vērtībām. To bagātnieki sludina nabagajiem, lai nabagi nepārgrauž šiem rīkli, kamēr šie grābj naudu. Esi kā Ābrahams Ceizs, ar tādu pašu sejas izteiksmi, kāda bija viņam, kad viņš pievāca manu naudu. Cik tev noguldīts bankā?

—   Simt sešdesmit dolāru, — Rūdolfs atbildēja.

—   Turies pie tiem! — Aksels piekodināja. — Nešķiries ne no viena centa. Pat tad ne, ja es, badu mirdams, atvilktos pie tavām durvīm un lūgtos kādu grasi vienai vienīgai maltītei. Nedod man ne centa!

—   Tu, tēt, pārāk satraucies. Kādēļ negribi iet augšā un likties gultā? Es palikšu te un pastrādāšu.

—  Tev te nav ko meklēt. Ja gribi, nokāp kādreiz lejā parunāties. Bet pie šī darba neķeries. Tev ir kas labāks, ko darīt. Ej un mācies. Mācies, cik vien vari iemācīties. Tēvu grēki. Cik paaudzēs tie tiek piemeklēti? Mans tēvs mēdza pēc pusdienām ēdamistabā lasīt bībeli. Es tev neatstāju nekādu mantu, toties atstāju bagātīgu grēka mantojumu. Divus nogalinātus vīrus. Neskaitāmas staigules. Un to, ko esmu nodarījis tavai mātei. Un to, ka ļāvu Tomam augt kā nezālei grāvmalā. Un diezin ko dara Grētiņa? Māte laikam kaut ko zina. Vai tu viņu kādreiz satiec?

—  Jā, — Rūdolfs atbildēja.

—   Ko viņa dara?

—   Tev nepatiktu to dzirdēt, — Rūdolfs atteica.

—   Skaidrs, — sacīja tēvs. — Dievs visu vēro. Es baznīcā neeju, bet zinu, ka dievs visu vēro. Dievam pierakstīts viss par Akselu Džordeiku un viņa pēcnācējiem.

—   Nerunā tā! — Rūdolfs viņu pārtrauca. — Nekā dievs nevēro. — Viņa ateisms bija stabils. — Tev vienkārši nav palaimējies. Rīt viss var griezties par labu.

—   Izpērc savus grēkus, saka dievs. — Rūdolfam radās sajūta, ka tēvs vairs nerunā ar viņu, ka gluži to pašu viņš neskanīgā balsī — itin ka miegā — varētu runāt arī tad, ja atrastos pagrabā viens pats. — Izpērc savu vainu, grēciniek, es piemeklēšu tavus grēkus pie tevis un taviem bērniem. — Viņš ievilka lielu malku degvīna, tad nopurinājās, it kā viņam būtu pārskrējušas saltas tirpas. — Ej gulēt, — viņš sacīja, — man jāstrādā.

—   Arlabunakti, tēt! — Rūdolfs paņēma mēteli no āķa. Tēvs neatbildēja, palika sēžam ar tukšu skatienu un pudeli rokā.

Rūdolfs kāpa augšā. Jēziņ, viņš domāja, un man visu laiku likās, ka jukusi ir māte.

II

Aksels iedzēra vēl malku degvīna, tad stājās pie darba. Neatņēmies viņš nostrādāja visu nakti. Neviļus viņš atskārta, ka, kustēdams pa pagrabu, visu laiku kaut ko dungo. Sākumā nevarēja atcerēties, kas tā par melodiju. Viņš īgņājās, ka vārdi nenāk prātā. Tad pēkšņi atminējās. Tā bija dziesma, ko, virtuvē strādādama, mēdza dziedāt viņa māte.

Arī viņš pats klusi sāka dziedāt:

— Schlaf, Kindlein, schlaf, Dein Vater hьt' die Schaf, Die Mutter hьt' die Ziegen, Wir wollen das Kindlein wiegen.

Mātes valoda. Viņš aizceļojis pārāk tālu. Bet varbūt ne pietiekami tālu.

Atlika iešaut krāsnī pēdējo plātni. Viņš atstāja to uz galda, aizgāja pie plaukta un noņēma no tā kādu bundžu. Uz etiķetes bija biedinošais galvaskauss ar krustām saliktiem kauliem. No bundžas viņš izgrāba karotīti pulvera. To aiznesa pie galda un uz labu laimi paņēma vienu izveidoto mīklas pikucīti. Rupigi viņš iemīcīja indi maizītē un nolika maizīti atpakaļ vecajā vietā. Mans vēstījums pasaulei, viņš nodomāja.

Kaķis viņu vēroja. Viņš iešāva maizīšu plātni krāsni, aizgāja pie izlietnes, novilka kreklu, nomazgāja rokas, seju, tad nomazgājās viss līdz vidum. Noslaucījās maisa gabala un no jauna apģērbās. Apsēdās ar seju pret krāsni un pacēla pie lūpām gandrīz tukšo pudeli.

Viņš dungoja dziesmiņu, ko māte bija dziedājusi virtuvē, kad viņš vēl bija mazs zēns.

Kad maizītes bija izcepušas, viņš izvilka plātni no krāsns un atstāja atdzesēt. Visas maizītes izskatījās gluži vienādas.

Tad viņš izslēdza krāsni gāzi, uzvilka mugurā lietusmēteli un uzmauca galvā žokejnīcu. Viņš uzkāpa maiznīcā un izgāja ārā. Izlaida arī kaķi. Bija tumšs, vēl joprojām lija. Vējš bija kļuvis skaudrāks. Viņš iespēra kaķim, un tas aizskrēja.

Viņš kliboja uz upmalu.

Atslēdza noliktavas sarūsējušo slēdzeni un iededza gaismu. Paņēmis laiviņu, viņš to aiznesa uz pussabrukušo piestātni. Upe bija nemierīga, ar baltām viļņu cepurēm, un plūda ar svelpjošu šņākoņu. Piestātnes līcī ūdens bija rāms: to sargāja izliekts mols. Viņš nolika laiviņu zemē, aizgāja atpakaļ pēc airiem, nodzēsa gaismu un aizspieda patentatslēgu. Airus viņš aiznesa uz piestātni un nolika ūdensmalā, tad iestūma laivu ūdenī. Bez pūlēm viņš iekāpa laivā un iestiprināja airus duļļos.

Viņš atstūmās no krasta un pavērsa laivu pret upes klaju. Straume satvēra laiviņu, un viņš sāka vienmērīgi cilāt airus, virzot laivu uz upes vidu. Viņš irās pa straumi, viļņi sitās laivā, lietus viņam šaustīja seju. Jau pēc īsa brīža laiva bija dziļi iegrimusi ūdenī. Viņš turpināja vienmērīgi cilāt airus, bet upe strauji traucās pretī Ņujorkai, līčiem, atklātajam okeānam.

Kad viņš sasniedza upes vidu, laiviņa jau bija gandrīz zem ūdens.

Apgāzto laivu atrada nākamajā dienā netālu no Lāču kalna. Akselu Džordeiku neatrada.

OTRĀ DAĻA

.

1. nodaļa

Dominiks Džozefs Agostīno sēdēja pie rakstāmgalda savā kabinetā aiz vingrotavas; atšķīris avīzē sporta lappusi, viņš lasija rakstu par sevi. Bena Frenklina tipa lasāmbrilles piešķīra viņa apaļajai, rētu izvagotajai kādreizējā boksera sejai ar salauzto degunu un mazajām, tumšajām acīm maigu, apcerīgu izteiksmi. Pulkstenis rādīja trīs, bija pēcpusdienas klusā stunda, tīkamākais brīdis, kad vingrotavā neviena nebija. Darbs sāksies tikai ap pieciem, kad viņam būs jāvada vingrošanas nodarbības kluba biedriem, galvenokārt pusmūža biznesmeņiem, kas ieradīsies pacīnīties pret vidukļa briedumu. Pēc tam sekos pāris boksa raundu ar dažiem godkārīgiem kluba biedriem, visu laiku uzmanoties, lai tikai kādam neiebelztu pārāk sāpīgi.

Raksts par viņu bija ievietots ietvarā iepriekšējā vakara avīzes sporta lappusē. Sportā nekas ievērojams nebija noticis. «Red Sox» komandas pilsētā nebija, neko nespēlēja arī citur, ar kaut ko lappusi vajadzēja piepildīt.

Dominiks bija dzimis Bostonā un sporta gaitās tika dēvēts par Džo Agosu, Bostonas skaistuli, jo viņam nebija spēcīgs sitiens, tādēļ vajadzēja vienā gabalā lēkāt, lai netiktu noguldīts uz dēļiem. Divdesmito gadu beigās un trīsdesmito sākumā viņam bija gadījies cīnīties ar vairākiem labiem vieglā svara bokseriem, un sporta reportieris, pārāk jauns, lai būtu redzējis viņu cīnāmies, bija uzrakstījis intriģējošu apcerējumu par viņa cīņām ar tādiem bokseriem kā Kansoneri un Maklarnins tajās dienās, kad šie bokseri tikko sāka kļūt slaveni. Reportieris rakstīja, ka Dominiks vel joprojām esot labā formā; tas isti neatbilda patiesībai. Reportieris citēja Dominiku, kurš jokodams esot ieminējies, ka daži jaunākie ekskluzīvā «Revere» kluba biedri sporta treniņos sagādājot viņam diezgan grūtus brīžus un viņš sākot domāt, ka tuvākajā nākotnē vajadzēs nolīgt palīgu vai iegādāties beisbolista masku, lai pasargātu sejas skaistumu. Viņš to nemaz nebija teicis jokojot. Raksts bija draudzīgs un attēloja Dominiku kā boksa zelta laikmeta veterānu, kas ringā pavadītajos gados Iemācījies raudzīties uz dzīvi filozofa acīm. Tā kā viņš bija līdz pēdējam centam zaudējis visu nopelnīto naudu, tad nekas cits neatlika kā kļūt par filozofu. Par to viņš reportierim neko netika teicis, un arī rakstā tas nebija minēts.

Iezvanījās tālrunis uz rakstāmgalda. Runāja durvju sargs. Lejā stāvot kāds puisis un gribot viņu sastapt. Dominiks teica, lai sūtot puisi augšā.

Puisim varēja būt gadu divdesmit vai deviņpadsmit, viņš bija ģērbies izbalējušā puloverā un tenisa čībās. Viņam bija gaiši mati, zilas acis un bērna ģīmis. Dominikam puisis atgādināja Džimiju Maklarninu, kurš reiz Ņujorkā vienā mačā bija viņu gandrīz pārplēsis vidū pušu. Puisim bija eļļas traipi uz rokām, taču Dominiks ievēroja, ka viņš centies tos nomazgāt. Skaidrs, ka no kluba biedriem neviens šo puisi nebija uzaicinājis uz treniņu vai tenisa partiju.

—   Kas tad nu būtu? — Dominiks noprasīja, lūkodamies puisi pāri Frenklina briļļu ietvariem.

—   Es vakarvakarā izlasīju avīzi, — puisis atbildēja.

—  Un tad? — Dominiks, vienmēr ļoti laipns un smaidīgs pret kluba biedriem, dažkārt atveldzēja sirdi, izturoties strupi pret tiem, kas nebija kluba biedri.

—   Izlasīju, ka jums dažkārt kļūstot par grūtu, mister Agostīno, savos gados cīnīties ar jaunākajiem kluba biedriem un tā tālāk, — puisis sacīja.

—   Un tad?

—  Iedomājos, ka jums varētu noderet palīgs, — sacīja puisis.

—   Tu esi bokseris?

—  Ne gluži, — puisis teica, — bet man labprāt gribētos par tādu kļūt. Es drausmīgi bieži čikstos un kaujos… — viņš iesmējās, — un iedomājos, ka itin labi varētu to darīt par samaksu.

—  Nāc! — Dominiks piecēlās un noņēma brilles. Viņš izgāja no kabineta un devās cauri vingrotavai uz ģērbtuvi. Puisis viņam sekoja. Ģērbtuve bija tukša, tikai tās uzraugs Cārlijs, pie durvim sēdēdams, snauda, atspiedis galvu uz dvieļu kaudzes.

—   Vai tev drēbes ir līdzi?

—   Nē.

Dominiks iedeva viņam vecu treniņtērpu un Čību pāri. Viņš vēroja puisi, kamēr tas pārģērbās. Garas kājas, masīvi, nolaideni pleci, drukns kakls. Simt piecdesmit, varbūt simt piecdesmit piecas mārciņas svara. Stingras rokas. Ne grama tauku.

Dominiks ieveda viņu vingrotavas kaktā pie matračiem un pasvieda viņam boksa cimdus. Cārlijs pienāca klāt sasaitēt abiem cimdus.

—   Paskatīsimies, puis, ko tu spēj, — sacīja Dominiks. Viņš pacēla rokas. Cārlijs ar interesi viņu vēroja.

Puisis, protams, turēja rokas pārāk zemu, un Dominiks pāris reižu trāpīja viņam ar taisnajiem kreisās rokas sitieniem. Taču puisis nesamulsa un gāja Dominikam virsū.

Pēc trim minūtēm Dominiks nolaida rokas un sacīja: — Okei, pietiks. — Viņš dažas reizes bija puisim iebelzis jūtami un nobloķējis to, kad tas viņam pietuvojās, tomēr puika bija neiedomājami apsviedīgs, un abas reizes, kad viņam izdevās trāpīt Dominikam, sitiens ķēra sāpīgi. Puisis bija sava veida cīkstonis. Dominiks gan vēl nezināja, kāda veida, bet katrā ziņā cīkstonis.

—   Tagad paklausies, puis, — Dominiks sacīja, kamēr Cārlijs raisīja vajā cimdu saites, — šī iestāde nav krogs. Sis te ir džentlmeņu klubs. Un džentlmeņi nenāk uz šejieni sāpes ciest. Viņi nāk patrenēties un apgūt vīrišķīgo pašaizsargāšanās mākslu. Ja tu viņiem metīsies virsū tā, kā meties uz mani, tu šeit nenoturēsies pat vienu dienu.

—   Skaidrs, — atteica puisis. — Saprotu. Es tikai gribēju parādīt, ko spēju.

—   Nekā daudz tu nespēj, — Dominiks sacīja, — pagaidām. Bet tev ir ātra reakcija, un tu proti kustēties. Kur tu pašreiz strādā?

—   Strādāju Bruklinā, — puisis sacīja, — garāžā. Gribētos darbu, ko var strādāt, nenoķēpājot rokas.

—   Kad tu varētu sākt šeit?

—   Tūliņ. Šodien. No garāžas aizgāju pirms nedēļas.

—   Cik tev tur sanāca?

—   Piecdesmit dolāru nedēļā, — atbildēja puisis.

—   Man šķiet, varēšu tev maksāt trīsdesmit piecus, — Dominiks sacīja, — toties tu varēsi uzsliet saliekamo gultu masāžas telpā un tur pārnakšņot. Tev vajadzēs palīdzēt baseina un matraču tīrīšanā un uzturēt kārtībā inventāru.

—   Okei, — puisis piekrita.

—   Vari palikt, — Dominiks sacīja. — Kā tevi sauc?

—   Tomass Džordeiks, — atbildēja puisis.

—   Tikai — lai neizceltos nekādas nepatikšanas, Tom! — Dominiks piekodināja.

Labu laiku tiešām nebija nekādu nepatikšanu. Viņš bija veikls un paklausīgs un līdztekus nolīgtajam darbam labprāt aizskrēja visur, kur vajadzēja kaut ko padarit Dominikam vai kluba biedriem, uzskatīja par godalietu laipni smaidīt, ar sevišķu uzmanību izturējās pret gados vecākiem vīriem. Kluba klusinātā, mantīga, draudzīgā atmosfēra viņam patika, un, ja nebija ko darīt vingrotavā, viņš labprāt pakavējās lasītavā un spēju istabā, kur bija augsti griesti, sienas ar tumšiem koka paneļiem, dziļi ādas klubkrēsli un apkvēpušas eļļas gleznas ar Bostonas attēliem no burinieku laikiem. Darbs bija viegls, ar gariem pārtraukumiem, kuros viņš nedarīja nekā, tikai sēdēja un klausījās Dominika atmiņas par boksera gaitām.

Dominiks neinteresējās par Toma pagātni, un Toms viņu neapgrūtināja ar stāstiem par mēnešiem ilgo klaidoņa dzīvi, par naktspatversmēm Klīvlendā, Cincinati un Čikāgā, par darbu benzīna uzpildes stacijā vai par īso bridi, ko viņš bija nostrādājis par liftazēnu kādā viesnīcā Sirakjūsā. Viesnīcā viņš labi nopelnīja, palīdzēdams prostitūtām iekļūt numuros, līdz pienāca brīdis, kad viņam vajadzēja izraut nazi suteneram no rokas, jo suteners iedomājās, ka viņa meičas dod pārāk lielu dzeramnaudu jaukajam zēnam ar bērnišķīgo seju un pārlieku viņu lutina, kad nebija aizņemtas savu pienākumu pildīšanā. Toms nestāstīja Dominikam arī to, ka bija apstrādājis piedzērušos un numuros pievācis bez uzraudzības atstātu naudu, turklāt darījis to — vienīgi riska valdzināts, nevis iedzīvošanās nolūkā, jo nauda viņu sevišķi neinteresēja.

Dominiks viņam iemācīja trenēties pie smilšu maisa, un bija traki jauki lietainā pēcpusdienā, kad vingrotavā neviena nebija, apstrādāt smilšu maisu — straujāk, aizvien straujāk — un dzirdēt sitienu krusas atbalsi tukšajā zālē. Sad tad, kad Dominikā pamodās godkāre un kluba locekļu nebija klāt, viņš uzvilka boksa cimdus, paaicināja Tomasu un pamācīja, kā apvienot kombinācijas, kā izšaut uz priekšu labo roku, kā izmantot galvu un elkoņus, kā turēties uz pilnas pēdas, kā izvairīties no sitieniem, pieliecoties uz priekšu vai pasitoties sānis, nevis raujoties atpakaļ. Tomēr trenēties ar kluba biedriem Dominiks Tomasam neļāva, jo vēl nejutās par viņu īsti drošs un nevēlējās piedzīvot incidentus. Toties tenisa treneris aicināja Tomasu uz laukumu, dažās nedēļās apmācīja viņu par labu spēlētāju un, ja kādam no vājākajiem kluba biedriem pietrūka partnera, ļāva Tomasam piedalīties spēlē. Viņš bija veikls un kustīgs un prata zaudēt, bet, ja uzvarēja, tad drīz vien iemācījās spēlēt tā, lai ur.vara izskatītos sīvi izcīnīta; šādā veidā viņš ik nedēļu nopelnīja divdesmit — trīsdesmit dolāru dzeramnaudas.

Viņš iedraudzējās ar kluba pavāru, jo atrada drošus sakarus marihuānas iegādei un pats pavāram to iepirka, tādēļ nepagāja ilgs laiks, kad viņš visas maltītes dabūja par velti.

Smalkjūtīgi viņš turējās nomaļu, kad kluba biedri — juristi, biržasviri, rēderi un rūpniecības uzņēmumu vadītāji — sarunājās.

Viņš iemācījās precīzi nodot ziņas, ko saņēma pa tālruni no viņu sievām un mīļākām, neļaudams manīt, ka apjēdz, par ko ir runa.

Iedzeršana viņam bija vienaldzīga; arī tas patika kluba biedriem, kas pēc treniņa labprāt pie bāra iebaudīja pa glāzei viskija.

Savu uzvedību viņš neplānoja, neko necentās ar to panākt; viņš gluži vienkārši saprata, ka labāk iemantot solīdo pilsoņu — kluba patronu simpātijas nekā nelabvēlību. Viņš Amerikas plašumā bija dzīvojis pārāk nemierīgu, pārāk klaidonīgu dzīvi, vienmēr bija sanākušas kaut kādas nepatikšanas, kas viņu allaž no jauna iedzina atpakaļ klaidonībā. Viņam patika mierīgā, drošā dzīve un draudzīgā atmosfēra klubā. Viņš saprata, ka tā nav karjera, bet ka tas ir viens labs, mierīgs gads. Viņš nebija godkārīgs. Kad Dominiks ieminējās, ka gribētu viņu pieteikt amatieru sacensībām, lai redzētu, ko viņš spēj, viņš veco bokseri no tā atrunāja.

Ja uzmācās nemiers, viņš aizgāja uz pilsētas centru, noskatīja kādu prostitūtu, pavadīja kopā ar to nakti, samaksādams godīgi nopelnītu naudu par godīgu pakalpojumu bez jebkādām komplikācijām nākamajā dienā.

Bostona viņam patika gluži labi, vismaz tikpat labi kā jeb¬kura cita vieta, kaut gan dienā viņš daudz pa pilsētu nestaigāja, jo diezgan droši zināja, ka izdota pavēle viņa apcietināšanai par kaušanos un miesas bojājumu nodarīšanu — sekas pēdējai pēc¬pusdienai Bruklinas garāžā, kad meistars viņam bija uzbrucis ar uzgriežņu atslēgu. No garāžas viņš: bija devies tieši uz savu naktsmītni, desmit minūtēs savācis mantiņas un pateicis dzīvokļa saimniecei, ka aizbrauc uz Floridu. Tad apmeties Y.C.M.A.  kop¬mītnē un pavadījis tur veselu nedēļu, līdz izlasīja avīzē rakstu par Dominiku.

Kluba biedru vidū bija gan tādi, kas viņam patika, gan arī tādi, kas nepatika, bet viņš centās izturēties vienādi laipni pret visiem. Tuvāk iepīties viņš negribēja ne ar vienu. No visām tuvākām saistībām viņš bija piedzīvojis vienīgi nepatikšanas. Viņš centās neuzzināt neko par kluba biedriem, bet nav iespējams neizveidot priekšstatu par cilvēku, ja redzi viņu kailu, ar resnu vēderu un kādas dāmas saskrāpētu muguru vai īgņājamies par zaudētu tenisa partiju.

Dominiks vienlīdz stipri neieredzēja visus kluba biedrus bez izņēmuma, taču tikai tādēļ, ka tiem bija nauda, bet viņam ne. Dominiks bija dzimis Bostonā un runāja kā visi bostonieši, tomēr garā viņš joprojām svīda muižas īpašnieka tīrumos Sicīlijā un perināja plānus, kā nodedzināt kunga pili un pārgriezt rīkli visiem tā ģimenes locekļiem. Protams, savus dedzinātāja un slepkavnieka sapņus viņš mācēja noslēpt aiz šķietamas sirsnības, allaž uzslavēdams kluba biedru labo izskatu, kad tie atbrīvojušies no liekā svara, un izlikdamies jūtam līdzi visām to kaitēm un indevēm.

—   Skat, tur nāk Masačūsetsas lielākais blēdis, — viņš pačukstēja Tomasam, kad ģērbtuvē ienāca dižmanīga izskata sirms džentlmenis, un tūliņ skaļi uzrunāja ienācēju: — Cik jauki, ser, ka esat atgriezies! Mēs stipri izjutām jūsu prombūtni. Jūs, šķiet, esat pārāk nostrādājies.

—   Ak, darbs, darbs … — ienācējs atteica, skumji pagrozīdams galvu.

—   Es zinu, ko tas nozīmē, ser, — Dominiks atteica, tikpat skumīgi nogrozīdams galvu. — Nāciet mazliet patrenēties ar hantelēm, pēc tam aizejiet kārtīgi izsautēties, izpeldieties baseinā un ļaujiet sevi izmasēt. Jūs redzēsiet, nogurums būs kā ar roku atņemts un šonakt jūs gulēsiet kā jaunpiedzimis bērniņš.

Tomass vērīgi skatījās un klausījās, mācīdamies no Dominika izlikšanās mākslu. Viņam patika cietsirdīgais eksbokseris, kurš, par spīti liekulīgajai pieglairnibai, dziļi sirdi bija anarhists un laupītājs.

Tomasam patika arī kāds sirsnīgas, vienkāršas dabas vīrs, uzvārdā Rīds, tekstilkoncerna prezidents, kas labprāt saspēlēja ar Tomasu tenisu un aicināja viņu līdzi uz laukumu arī tad, ja netrūka citu spēlētāju, kam nebija partnera. Rīdām bija apmēram četrdesmit pieci gadi, viņš bija smagnējs, tomēr spēlēja labi, un viņi abi ar Tomasu diezgan godīgi dalījās uzvarās; pirmajās partijās parasti uzvarēja Rīds, kas sāka zaudēt tikai tad, kad pagura. — Jaunas kājas paliek jaunas kājas, — Rīds smiedamies mēdza sacīt, dvielī slaukot nosvīdušo seju, kad viņi pēc laukumā pavadītas stundas kopā gāja uz dušas telpu. Viņi regulāri spēlēja tenisu trīsreiz nedēļā; pēc atdzesēšanās Rīds vienmēr pacienāja Tomasu ar kokakolu un iespieda viņam saujā piecus dolārus. Viņam piemita viena īpatnība. Žaketes labajā sānkabatā viņš pastāvīgi nēsāja kārtīgi salocītu simt dolāru banknoti. — Simt dolāru banknote man reiz izglāba dzīvību, — Rīds pastāstīja Tomasam. Reiz kādā naktsklubā viņš bija iekļuvis drausmīgā ugunsgrēkā, kur aizgāja bojā daudz cilvēku. Rīds gulējis durvju tuvumā līķu kaudzē, tikko spēdams pakustināt locekļus, pārbīlī pilnīgi zaudējis balsi. Tad izdzirdīs, kā ugunsdzēsēji sāk stiept projām līķus, un ar pēdējiem spēkiem iebāzis roku bikšu kabatā, kur glabājis simt dolāru banknoti. Kaut kā viņam izdevies izvilkt naudu no kabatas un atbrīvot vienu roku. Ugunsdzēsēji pamanījuši roku ar cieši sažņaugto naudaszīmi vārgi kustamies. Viņš jutis, ka no rokas viņam izvelk naudu, pēc tam ugunsdzēsējs pavācis nost līķus un aizgādājis viņu drošībā. Divas nedēļas viņš nogulējis slimnīcā bez valodas, tomēr palicis dzīvs un ieguvis nesatricināmu ticību simt dolāru naudaszīmei. Viņš deva Tomasam padomu, ja vien iespējams, pastāvīgi turēt simt dolāru banknoti viegli aizsniedzamā kabatā.

Bez tam viņš ieteica Tomasam taupīt naudu un to izdevīgi ieguldīt vērtspapīros, jo jaunas kājas nepaliek jaunas mūžīgi.

Nepatikšanas atgadījās, kad Tomass bija nostrādājis trīs mēnešus. Viņš juta, ka kaut kas nav kārtībā, kad pavēlu vakarā atgriezās no tenisa partijas ar Brūsteru Rīdu un iegāja pārģērbties. Nekādu īpašu pazīmju nebija, tomēr viņš juta, ka viņa drēbes pārcilātas, it kā kaut ko meklējot. Maks bija pa pusei izvilkts no bikšu kabatas, itin kā tas būtu izvilkts un pēc tam steigā iebāzts atpakaļ. Tomass atvēra maku un paskatījās tajā. Viņš zināja, ka makā jābūt četriem piecniekiem, un tie tur arī bija. Žurnāls, kuru viņš bija lasījis un ar priekšvāku uz augšu atstājis virsējā plauktā, tagad atvērts gulēja citā plauktā.

Vienu mirkli Tomass apsvēra, vai skapi turpmāk neslēgt ciet, bet tad nodomāja — velns parāvis, ja šajā klubā kāds ir tik trūcīgs, ka tam jāzog no manis, lai zog vesels! Viņš novilka treniņtērpu, ielika čibas skapī, ietinās dvielī un aizgāja uz dušas telpu, kur Rīds jau līksmi plunčojās.

Atgriezies no dušas, viņš atrada skapja durvju iekšpusē piespraustu zīmīti. Dominika rokrakstā tur stāvēja rakstīts: «Pēc darba beigām gaidu Tevi savā kabinetā, D. Agostīno.»

Lakoniskais teksts un fakts, ka zīmīte vispār rakstīta, kaut viņi ar Dominiku pēcpusdienā bija vismaz desmit reižu tikušies, lika nojaust nepatikšanas. Kaut ko oficiālu, iepriekš izdomātu. Te nu bija, viņš nodomāja un gandrīz jau gribēja saģērbties un pazust uz visiem laikiem. Taču tad nolēma citādi: paēda virtuvē vakariņas, pēc tam, it kā nekas nebūtu noticis, ģērbtuvē patērzēja ar tenisa treneri un Cārliju. Precīzi pulksten desmitos, kad kiubu slēdza, viņš iegāja Dominika kabinetā.

Dominiks lasīja žurnālu «Life», nesteidzīgi pāršķirdams lapas. Viņš pacēla acis, aizvēra žurnālu un kārtīgi nolika to uz rakstāmgalda stūra. Tad viņš piecēlās un palūkojās vingrotavā, lai pārliecinātos, ka tur neviena nav, pēc tam aizvēra kabineta durvis. — Apsēdies, puis, — viņš sacīja.

Tomass apsēdās un gaidīja, līdz Dominiks būs ieņēmis savu vietu aiz rakstāmgalda,

—   Kas noticis? — Tomass jautāja.

—   Daudz kas, — Dominiks atbildēja. — Velns murdā. Mani tirpināja visu dienu.

—   Kāds tam sakars ar mani?

—  To es tagad gribu izdibināt, — Dominiks sacīja. — Nav nekādas jēgas runāt aplinkiem, puis. Kāds velk no svešiem makiem ārā naudu. Slīpēts viriņš, kas izvelk pa naudiņai te no viena maka, te no otra, bet nekad nepaņem visu. Sitie mūsu treknie nekrietneļi ir tik bagāti, ka vairums nemaz nezina, cik naudas viņiem kabatā, un, ja kāds apjēdz, ka viņam trūkst desmitnieka vai visu divdesmit, viņš domā, ka ir to kaut kur izsējis vai, pēdējoreiz skaitot, pārskaitījies. Bet viens vīrs nekad nekļūdās. Tas nelietis Grīnings. Viņš apgalvo, ka vakar, kamēr viņš ar mani boksējies, viņam no skapīša izzagti desmit dolāri, un šodien viņš visu dienu nav izlaidis telefona klausuli no rokām, apzvanījis visus kluba biedrus, un, ko domājies, piepeši visi atjēgušies, ka ari viņi pēdējos mēnešos apzagti.

—  Nu, bet kāds tam sakars ar mani? — jautāja Tomass, kaut gan skaidri redzēja, kāds tam sakars ar viņu.

—  Grīnings izskaitļojis, ka tas sācies tikai pēc tam, kad tu esi atnācis pie mums strādāt.

—   Baigais sūdabrālis! — Tomass nikni noteica. Grīnings bija apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis ar saltām acīm, strādāja biržas māklera kantorī un trenējās ar Dominiku boksā. Savā laikā viņš kādā Rietumu skolā bija boksējies pussmagajā svarā un centās turēties formā; Dominiku viņš nesaudzēja un ik nedēju trijos divminūšu raundos gāja tam virsū bez žēlastības. Pēc treniņiem ar Grīningu Dominiks, neuzdrīkstēdamies uzbrukt no visa spēka, aizvien jutās kā sadauzīts un bija vienos zilumos.

—   Skaidrs, ka sūdabrālis, — Dominiks apstiprināja. — Viņš mani šodien piespieda pārmeklēt tavu skapīti. Par laimi, neatradām neviena desmitnieka. Un tomēr viņš grib ziņot policijai un izteikt savas aizdomas pret tevi.

—   Un ko jūs uz to teicāt? — Tomass jautāja.

—  Es viņu atrunāju, — Dominiks sacīja, — teicu, ka pats aprunāšos ar tevi.

—  Tagad jūs ar mani runājat, — Tomass sacīja. — Ko gribat zināt?

—   Vai tu esi to naudu ņēmis.

—   Nē. Vai jūs man ticat?

Dominiks nevarīgi paraustīja plecus: — Nezinu. Bet kāds taču, velns lai parauj, to ir paņēmis!

—   Ģērbtuvē augu dienu apgrozās lērums cilvēku. Cārlijs, tas puisis no baseina, treneri, kluba biedri, jūs …

—   Pievaldies, puis, — Dominiks viņu apsauca, — tu neesi te atnācis jokus dzīt!

—   Kādēļ tad tieši es? — Tomass jautāja.

—   Es jau tev teicu. Viss sācies pēc tavas atnākšanas. Žēlīgā debes, viņš sāk gvelzt par priekškaramo atslēgu pierīkošanu skapīšiem. Simt gadu te neviens nav nekā noslēdzis. Bet nu šie ņemas tā, it kā pāri veltos lielākais noziedzību vilnis kopš Džeses Džeirna laikiem.

—   Kas man jādara? Jāiet projām?

—   Ne jau, — Dominiks papurināja galvu. — Tikai esi piesardzīgs. Uzturies vienmēr ar kādu kopā. — Viņš nopūtās. — Var jau būt, ka viss pāriet ar godu. Sasodītais neģēlis Grīnings ar savu desmitnieku … Nāc līdzi! — Viņš gurdi piecēlās un izstaipījās. — Izmaksāšu tev kausu alus. Cik draņķīga diena!

Kad Tomass iegāja ģērbtuvē, tā bija tukša. Viņš bija aizsūtīts uz pastu, tādēļ ģērbies ielas drēbēs. Pašlaik notika kluba iekšējās sacensības tenisā, visi sagājuši augšstāvā skatīties. Visi, izņemot vienu kluba biedru — Sinkleru, kurš arī spēlēja komandā, bet vēl nebija pienākusi viņa kārta. Viņš jau bija saģērbies spēlei, ar baltu svīteri mugurā. Sinklers bija garš, slaids jauneklis, Harvardā ieguvis jurista grādu; arī viņa tēvs bija kluba biedrs. Ģimene bija ļoti bagāta un viņu vārds bieži lasāms laikrakstos. Jaunais Sinklers strādāja Bostonā tēva kantori, un Tomass bija dzirdējis kluba biedrus runājam, ka jauūais Sinklers esot lielisks advokāts un dzīvē tālu tikšot.

Taču mirklī, kad Tomass tenisa kurpēs klusi tuvojās pa gaiteni, jaunais Sinklers stāvēja pie atvērta skapīša un patlaban bija iebāzis roku tur pakārtas žaketes iekškabatā, no kuras izvilka kabatas portfelīti. Tomass skaidri nezināja, kam skapītis pieder, bet zināja, ka tas nepieder Sinkleram, jo Sinklera skapītis atradās telpas otrā pusē tikai trīs skapīšus atstatu no viņējā. Sinklera parasti jautrā, sārtā seja bija saspringta, bāla un nosvīdusi.

Mirkli Tomass vilcinājās, apsvērdams, vai izdotos pazust, pirms Sinklers viņu ievērojis. Taču Sinklers, tikko izvilcis kabatas portfelīti, pacēla galvu un ieraudzīja Tomasu. Viņi, acis nenolaiduši, raudzījās viens uz otru. Tomass strauji pieskrēja Sinkleram klāt un satvēra to aiz rokas. Pieķertais smagi elsa, it kā nule būtu noskrējis gargabala distanci.

—   Labāk lieciet to atpakaļ, ser, — Tomass čukstēja.

—   Labi, — Sinklers sacīja, — tūliņ atlikšu. — Ari viņš runāja čukstus.

Tomass nelaida vaļā satverto roku. Viņš drudžaini domāja. Ja viņš Sinkleru nodos, darbs tik un tā pagalam, gan jau ieganstu sagudros. Pārējiem kluba biedriem būtu gaužām neērti diendienā tikties ar kalpotāju, kurš apkaunojis vienu no viņu vidus. Ja nenodotu … Tomass centās iegūt laiku. — Jūs taču zināt, ser, — viņš sacīja, — ka aizdomās tur mani.

—  Piedodiet, man ļoti žēl. — Tomass juta, ka Sinklers trīc pie visām miesām, tomēr necenšas izrauties.

—  Jums jāizpilda trīs noteikumi, — Tomass sacīja. — Jāatliek maks atpakaļ un jāapsolās turpmāk nagus nepalaist.

—   Es apsolu, Tom. Esmu jums ļoti pateicīgs …

—  Tūliņ jūs pierādīsiet, cik pateicīgs esat, mister Sinkler, — Toms sacīja. — Jūs šeit pat izrakstīsiet man parādzīmi par pieciem tūkstošiem dolāru un izpirksiet to triju dienu laikā skaidrā naudā.

—  Jūs esat bez prātal — Sinklers iesaucās, un viņam nosvīda piere.

—   Negribat? — noprasīja Tomass. — Es kliegšu.

—  Uz to tu droši vien esi spējīgs, mazais nelieti, — Sinklers sacīja.

—   Satiekamies Turēnas viesnīcas bārā ceturtdienas vakarā pulksten vienpadsmitos, — Tomass teica, — un jūs maksāsiet.

—  Es būšu, — Sinklers runāja tikko sadzirdami. Tomass palaida vaļā viņa roku un noskatījās, kā Sinklers iebāž maku atpakaļ žaketes kabatā. Tad paņēma piezīmju grāmatiņu, kurā mēdza ierakstīt sīkos izdevumus kluba biedru labā, atšķīra tīru lappusi un pasniedza Sinkleram zīmuli.

Sinklers noraudzījās pie deguna piebāztajā piezīmju grāmatiņā. Tomass saprata: ja Sinklers spētu savaldīt nervus, viņš mierīgi varētu pagriezties un aiziet, un pasmieties, ja Tomass iedomātos kādam par notikušo pastāstīt. Bet kaut kāda aizdomu ēna tomēr paliktu. Taču Sinklers nespēja savaldīt nervus. Viņš paņēma piezīmju grāmatiņu un ierakstīja tur, kā teikts.

Tomass paraudzījās uz ierakstu un iebāza piezīmju grāmatiņu kopā ar zīmuli kabatā. Tad viņš klusītēm aizvēra skapīša durvis un devās uz augšstāvu noskatīties sacensības.

Pēc piecpadsmit minūtēm Sinklers gāja laukumā un pārliecinoši uzvarēja pretinieku.

Vēlāk Tomass ģērbtuvē apsveica viņu ar uzvaru.

Turēnas bārā viņš ieradās bez piecām minūtēm vienpadsmitos. Uzvalkā, ar apkaklīti un kaklasaiti. Šovakar viņš gribēja izskatīties kā džentlmenis. Bārā bija tumšs, aizņemta tikai trešā daļa galdiņu. Viņš piesardzīgi apsēdās pie galdiņa kaktā, no kurienes varēja pārredzēt ieeju. Kad pienāca viesmīlis, viņš pasūtīja pudeli alus. Pieci tūkstoši dolāru, viņš domāja, pieci tūkstoši… Tieši tik daudz tie bija atņēmuši viņa tēvam, un tagad viņš no tiem atņems šo naudu atpakaļ. Viņš iedomājās, diez vai Sinkleram vajadzēja iet pie sava tēva izprasīt naudu un paskaidrot, kādēļ viņam tā vajadzīga. Droši vien ne. Sinkleram, jādomā, uz paša vārda noguldīts tik daudz, ka piecus tūkstošus skaidrā viņš var saņemt desmit minūtēs. Tomasam nebija nekas pret Sinkleru. Sinklers bija patīkams jauneklis ar jauku, laipnu skatienu, klusu balsi un labām manierēm un šad tad bija Tomasam iemācījis vairākus labus paņēmienus tenisā, bet viņa dzīve būtu sagandēta, ja kļūtu zināms, ka viņš ir kleptomāns. Tā nu apstākļi sagadījušies.

Tomass lēnām sūca alu un uzmanīja ieeju. Trīs minūtes pēc vienpadsmitiem durvis atvērās un pa tām ienāca Sinklers. Viņš meklēdams vērās pustumšajā telpā, un Tomass piecēlās. Sinklers pienāca pie galdiņa, un Tomass sacīja: — Labvakar, ser!

—   Labvakar, Tom! — Sinklers mierīgi atņēma un apsēdās uz sola pie sienas, tomēr mēteli nenovilka.

—   Ko jūs dzersiet? — Tomass jautāja, kad pienāca viesmīlis.

—   Viskiju ar ūdeni, lūdzu, — Sinklers sacīja savā laipnajā Harvardas manierē.

—   Un man vēl pudeli alus, lūdzu, — piebilda Tomass.

Brītiņu viņi klusēdami sēdēja viens otram līdzās. Sinklers pa-

bungoja ar pirkstiem pa galdiņu un pārlaida skatienu telpai,

—   Jūs bieži nākat uz šejieni? — viņš jautāja.

—   Sad tad iegriežos.

—   Vai esat kādreiz te sastapis kādu no mūsu kluba?

—   Nē.

Pienāca viesmīlis un atnesa dzērienus. Sinklers kā izslāpis iedzēra krietnu malku. — Informācijas labad jums jāzina, — Sinklers sacīja, — es naudu nezogu tādēļ, ka man tās vajadzētu.

—   Zinu, — atteica Tomass.

—   Esmu slims, — Sinklers sacīja. — Tā ir slimība. Es eju pie psihiatra.

—   Prātīgi darāt, — Toms apstiprināja.

—   Vai jums nav žēl tā apieties ar slimu cilvēku?

—   Nē, — Toms atbildēja, — nē, ser.

—   Jūs esat rūdīts zellis, ko?

—   Ceru, ka esmu, — Tomass sacīja.

Sinklers pavēra mēteli, iebāza roku kabatā un izvilka garu, biezu aploksni. Viņš to nolika uz sola starp viņiem. — Tur ir viss, kā nākas, — viņš sacīja, — jums nav jāpūlas pārskaitīt.

—   Esmu pārliecināts, ka viss ir, kā nākas, — Tomass atteica, Viņš iebāza aploksni žaketes kabatā.

—   Es gaidu, — sacīja Sinklers. Tomass izņēma parādzīmi un nolika uz galda. Sinklers uz to paskatījās, tad saplucināja un papīra driskas sameta pelnutraukā. Viņš piecēlās. — Pateicos par viskiju, — viņš sacīja. Garām bāra letei viņš gāja uz durvīm — glīts, patīkams jauneklis, no kura starot staroja laja audzināšana, smalkums, bagātība un veiksme.

Tomass noskatījās viņam pakaļ un nesteidzīgi izdzēra alu. Samaksājis tēriņu, viņš izgāja vestibilā un paņēma istabu vienai naktij. Tur viņš, aizslēdzis durvis un aizvilcis aizkarus, pārskaitīja naudu. Visa summa bija samaksāta pavisam jaunās simt dolāru banknotēs. Viņam iešāvās prātā, ka tās varbūt iezīmētas, bet konstatēt to nevarēja.

Viņš saldi izgulējās divguļamajā gultā, no rīta piezvanīja Dominikāni, teikdams, ka viņam darīšanās jāaizbraucot uz Ņujorku un darbā viņš atgriezīšoties tikai pirmdienas pēcpusdienā. Kopš sācis strādāt klubā, viņš nebija izmantojis nevienu brīvdienu, tādēļ Dominikāni atlika vienīgi piekrist, piebilstot, ka pirmdien katrā ziņā jābūt atpakaļ.

Smīlāja lietus, kad vilciens piestāja stacijā, un Portfilipa pelēkajā, rudenīgajā dūmakā Tomasam, izejot no stacijas, neizskatījās pievilcīgāka par atmiņā saglabāto.

Stacijas laukums nebija daudz mainījies. Māja, kur atradās restorāns, bija pārkrāsota, un liels radioaparātu un televizoru veikals jaunā, dzeltenā ķieģeļu ēkā sludināja portatīvo radioaparātu izpārdošanu. Upe dvakoja tāpat kā senāk; šo smaku Tomass nebija aizmirsis.

Viņš būtu varējis paņemt taksometru, taču pēc ilgajiem prombūtnes gadiem vēlējās paieties kājām. Dzimtās pilsētas ielas viņam palīdzēs sagatavoties — kam īsti, to viņš pats lāgā nezināja.

Viņš pagāja garām autoostai. Pēdējais brauciens kopā ar brāli Rūdolfu. Tu smirdi kā meža zvērs.

Viņš pagāja garām Bernsteina universālveikalam, savas māsas un Boilena satikšanās vietai. Kailais vīrietis, degošais krusts. Laimīgās zēnu dienu atmiņas.

Viņš pagāja garām zēnu skolai. No kara pārnākušais ar malāriju slimais kareivis, samuraja zobens un japāņa galva, no kuras strūkloja asinis.

Neviens viņam neuzsauca sveicienu. Apnicīgajā lietū visi steidzās, visas sejas bija noslēgušās un svešas.

Viņš pagāja garām Sv. Anselma baznīcai, Kloda Tinkera tēvoča baznīcai. Dieva laime, ka neviens viņu neredzēja!

Viņš iegriezās Vanderhofa ielā. Sāka līt stiprāk. Viņš aptaustīja uzpampumu žaketes iekškabatā, kur atradās aploksne ar naudu. Iela bija pārvērtusies. Uzcelta četrstūraina, cietumam līdzīga ēka, kurā, šķiet, ievietojusies kāda fabriķele, vai. Vairāki kādreizējie veikali bija aizsisti ar dēļiem, bet uz pārējo veikalu izkārtnēm lasāmi uzvārdi, kurus viņš nepazina.

Viņš gāja, galvu nodūris, lai lietus necērtas acīs, un, kad beidzot pacēla galvu, apstājās, aiz pārsteiguma palika mēms: tur, kur bija atradusies maiznica, stāvējis nams, kurā viņš piedzimis, tagad pacēlās universālveikals un virs tā trīs apdzīvojami stāvi. Viņš izlasīja reklāmas transparentus skatlogos. Šāsdienas piedāvājums: ribu gabaliņi, iēra plecs. Sievietes ar iepirkumu somām gāja iekšā, nāca ārā pa durvīm, kur, ja Džordeiku māja vēl būtu uz vietas, atrastos galvenā ieeja.

Tomass ielūkojās pa dažiem logiem. Pie kases galdiem sēdēja meitenes, kas mainīja naudu. Nevienu no tām viņš nepazina. Nebūtu nekādas jēgas iet iekšā Viņš nevēlējās pirkt ne ribu gabaliņus, ne jēra plecu.

Lāgā nesaprazdams, ko iesākt, viņš gāja tālāk. Kaimiņmājas remontdarbnīca bija pārbūvēta, īpašnieka uzvārds svešs, arī no strādniekiem viņš sejā nevienu nepazina. Taču tad pamanīja, ka netālu no stūra vecajā vietā vēl joprojām ir Džardīno augļu un dārzeņu veikals. Viņš iegāja un pagaidīja, līdz kāda veča izstrīdēsies ar misis Džardīno par kāršu pupiņām.

Kad vecā sieva izgāja, misis Džardīno pievērsās viņam. Viņa bija maza auguma bezveidīga sieviete ar niknu, līku degunu un kārpu ar divām cietām, garām spalvām uz virslūpas. — Lūdzu, — misis Džardīno sacīja, — ko jums?

—   Misis Džardīno, — Tomass ierunājās, nolocīdams žaketes apkakli, lai izskatītos respektablāks, — jūs droši vien mani neatceraties, bet es kādreiz biju… nu, kā lai saka, gandrīz jūsu kaimiņš. Mums piederēja maiznīca. Džordeiks.

Misis Džardīno nopētīja viņu ar tuvredzīgām acīm: — Kuramais tad jūs bijāt?

—   Jaunākais.

—   Ak jā. Mazais gangsterēns.

Tomass pasmaidīja par misis Džardīno parupjo joku. Bet misis Džardīno viņam neatbildēja ar smaidu. — Un ko tad jūs gribat?

—  Labu laiku neesmu šeit bijis, — Tomass atteica. — Tagad atbraucu apciemot savējos. Bet maiznīcas vairs nav.

—   To noplēsa jau pirms vairākiem gadiem, — misis Džardīno paskaidroja, sakārtodama ābolus tā, lai nebūtu redzami bojājumi. — Vai tad jūsējie nav jums nekā teikuši?

—   Mums kādu laiku nebija sakaru, — Tomass sacīja. — Vai jums ir zināms, kur viņi atrodas?

—   Kā lai es to zinātu? Viņi taču ar netīriem itāliešiem nesarunājās.

—   Paldies par to pašu, — noteica Tomass un gāja uz durvīm.

—   Pagaidiet! — uzsauca misis Džardīno. — Vai tad, kad jūs aizbraucāt, tēvs vēl bija dzīvs?

—   Jā, — Tomass atbildēja.

—   Nu viņš ir pagalam, — viņa sacīja, un balsī skanēja tāds kā gandarījums. — Noslīka. Upē. Jūsu māte aizvācās, un tagad … — balsī ietrīsējās sarūgtinājums, — tur ierīkots universālveikals, kas mums žņaudz rīkli ciet.

Ienāca pircējs, misis Džardīno sāka tam svērt kartupeļus, un Tomass izgāja no veikala.

Brīdi viņš pastāvēja pie universālveikala, bet gudrāks netika. Viņam ienāca prātā noiet līdz upei, bet arī tur viņš nekā neuzzinās. Tad viņš griezās atpakaļ uz stacijas pusi. Iegāja bankā, kas gadījās pa ceļam, un noīrēja seifu. Viņam likās, ka naudu tikpat labi var atstāt Portfilipā kā jebkur citur. Var arī iemest to upē, kur noslīcis viņa tēvs.

Viņš saprata, ka varētu aiziet uz pastu un sameklēt māti un brāli, bet nosprieda, ka nav vērts pūlēties. Viņš bija braucis, lai satiktu tēvu. Un samaksātu parādu.

2. nodaļa

1950

Ar plakano cepuri galvā un talārā Rūdolfs sēdēja spožajā jūnija saulē kopā ar citiem nomātos talāros tērptajiem koledžas absolventiem.

— Šodien, 1950. gadā, pašā gadsimta vidū, — sacīja orators, — mums, amerikāņiem, jāuzdod sev vairāki jautājumi: Ko esam sasnieguši? Ko gribam? Kur slēpjas mūsu spēks un kur mūsu vājums? Kurp mēs ejam? — Orators bija Ministru kabineta loceklis un ieradies no Vašingtonas, lai apliecinātu draudzību koledžas rektoram, ar kuru kopā bija studējis Kornvolā, reprezentatīvākā mācību iestādē.

Šodien, pašā gadsimta vidū, domāja Rūdolfs, nemierīgi grozīdamies uz zālienā noliktā saliekamā krēsla, ko tad esmu sasniedzis, ko gribu, kas ir mans spēks un kas mans vājums, kurp eju? Esmu ieguvis akadēmisku grādu, man ir četri tūkstoši dolāru parāds un mirstoša māte. Gribu būt bagāts un brīvs, un visu cienīts. Mans spēks: varu noskriet divsimt metru 23,8 sekundēs. Mans vājums? Esmu godīgs. Viņš sevi pasmaidīja, ar nevainīgu skatienu uzlūkodams Lielo Cilvēku no Vašingtonas. Kurp es eju? To tu, brālīt, man pasaki.

Orators no Vašingtonas bija mieravirs. — Militārās varas līkne visur kāpj augšup, — viņš svinīgā balsī paziņoja. — Vienīgā cerība saglabāt mieru ir vairot Savienoto Valstu militāro spēku. Lai novērstu karu, Savienotajām Valstīm nepieciešama tik liela un spēcīga armija, kas spēj ne tikai doties jebkurā pretuzbrukumā, bet arī kalpot iebiedēšanai.

Rūdolfs pārlaida skatienu savu nu jau bijušo studiju biedru rindām. Puse absolventu bija Otrā pasaules kara veterāni, kam valsts atviegloja studijas. Daudzi bija precējušies; viņu svaigi safrizētās sievas sēdēja rindā viņiem aiz muguras, dažām bija klēpī zīdaiņi, jo nebija pie kā tos atstāt dzīvojamos vagonos vai pārpildītajās mēbelētajās istabās, kur viņas bija mitinājušās, kamēr vīri cīnījās par akadēmisko grādu, ko viņiem šodien piešķīra. Rūdolfam neviļus ienāca prātā: diezin ko viņas domā par militārās varenības augšupkāpjošo līkni?

Rūdolfam blakus sēdēja Bredfords Naits, jauneklis no Tulsas ar apaļu, sārtu seju; viņš bija karojis Eiropā un bijis kājnieku seržants. Studiju laikā viņš bija Rūdolfa labākais draugs, enerģisks, atklāts zēns, cinisks un, aiz gausās Oklahomas izloksnes slēpdamies, tomēr ļoti slīpēts. Uz Vitbiju viņš bija atnācis tādēļ, ka šo koledžu bija beidzis viņa kapteinis un aizmetis par viņu labu vārdu dekānam. Kopā ar Rūdolfu viņi bija izdzēruši daudz alus, kopā gājuši makšķerēt. Breds visu laiku centās pierunāt Rūdolfu pēc koledžas beigšanas braukt viņam līdzi uz Tulsu un kopā ar viņu un viņa tēvu uzsākt naftas ieguves uzņēmumu. «Tev vēl nebūs ne divdesmit pieci, dēls, kad jau būsi miljonārs,» Breds vilināja. «Tā ir pārpilnības zeme. Savu kadiljaku kuru katru dienu varēsi nodot iemaksai par jaunu mašīnu.» Breda tēvs bija kļuvis par miljonāru, kad tam tiešām vēl nebija ne divdesmit pieci, bet pašreiz viņam klājās plāni («Vienkārši pāris reižu gadījās neraža,» kā teica Breds) un viņš nevarēja atļauties pat tik daudz kā atbraukt uz Austrumiem, lai piedalītos dēla izlaiduma svinībās.

Arī Tedija Boilena nebija klāt ceremonijā, lai gan Rūdolfs viņam tika aizsūtījis ielūgumu. Tas bija mazākais, kā viņš varēja pateikties par četriem tūkstošiem dolāru. Taču Boilens atteicās: «Diemžēl nespēju saņemties un jaukā jūnija pēcpusdienā nobraukt piecdesmit jūdžu, lai noklausītos kāda demokrāta runā maznozīmīgas lauksaimniecības skolas svētku laukumā.» Vitbijas koledža nebija lauksaimniecības skola, kaut arī tai bija visai ievērojama Lauksaimniecības fakultāte, bet Boilens vēl joprojām nespēja samierināties ar to, ka Rūdolfs 1946. gadā bija noraidījis viņa piedāvājumu finansēt studijas slavenajā Ivy-League universitātē. «Tomēr,» turpinājās vēstule Boilena spēcīgajā, stipri uzspiestajā rokrakstā, «šī diena ir jānosvin. Kad drūmā murmulēšana būs beigusies, atbrauciet pie manis, atrausim šampanieša pudelei korķi un parunāsim par Jūsu nākotnes nodomiem.»

Vairāku iemeslu dēj Rūdolfs bija izvēlējies Vitbiju un nebija riskējis ar Jēlu vai Harvardu. Pirmkārt, viņš tagad Boilenam būtu parādā krietni vairāk nekā četrus tūkstošus dolāru un, otrkārt, ar savu trūcību un necilo izcelsmi visus četrus gadus būtu bijis pārijs jauno amerikāņu lordu vidū, kuru tēvi un vectēvi bija saukuši «urā!» Harvardas-Jēlas sporta sacikstēs, kuri dejoja debitanšu ballēs un no kuriem gandrīz neviens vēl ne dienu nebija strādājis. Vitbijā nabadziba bija normāla parādība. Neparasts bija tas puisis, kas vasarā nestrādāja, lai nopelnītu naudu grāmatām un drēbēm. Vienīgie neiederīgie, izņemot tādus ieklideņus kā Breds, bija grāmatu tārpi, kas paši vairījās no pārējiem studentiem, un daži politiski noskaņoti jaunekli, kas izplatīja lapiņas ar uzsaukumiem Apvienoto Nāciju labā vai pret vispārējā obligātā karadienesta ieviešanu.

Bez tam Rūdolfs bija izvēlējies Vitbiju vēl tādēļ, ka tā atradās netālu no Portfilipas, tā ka svētdienās viņš varēja aizbraukt pie mātes, kura bija gandrīz saistīta pie istabas un kuru, vientuļu, aizdomu vajātu un pusjukušu, nedrīkstēja pilnīgi pamest novārtā. Otrā studiju gada vasarā, kad viņš dabūja darbu vakaros un sestdienās Koldervuda universālveikalā, viņš sameklēja Vitbijā lētu divistabu dzīvoklīti ar virtuves nišu un pārveda māti pie sevis. Arī tagad viņa tur gaidīja dēlu. Viņa nejūtoties pietiekami spirgta, lai ietu uz izlaiduma aktu, un bez tam apkaunošot dēlu ar savu izskatu. «Apkaunot» būtu par stipru sacīts, domāja Rūdolfs, noraudzīdamies uz savu studiju biedru glīti tērptajiem cienījama izskata vecākiem, bet māte droši vien arī nebūtu spējusi nevienu šai sabiedrībā pārsteigt ar skaistumu vai tērpu. Būt apzinīgam dēlam ir viens. Bet neskatities acis faktiem ir pavisam kas cits.

Tātad Mērijai Džordeikai, sēžot šūpuļkrēslā pie loga trūcīgajā dzīvokli, kaisot cigaretes pelnus uz šalles, ar gandrīz nekustīgām kājām, nebija lemts redzēt dēlu saņemam uz imitēta pergamenta rakstīto diplomu. No pārējiem tuviniekiem nebija klāt Grētiņa, kas nevarēja pamest Ņujorku, jo kaut kas bija atgadījies ar bērnu; Džūlija, kurai pašai todien bija izlaidums Bernāra koledžā; miesīgais brālis Tomass, kura adrese nebija zināma; Aksels Džordeiks, kas asiņu aptraipītām rokām irās pa mūžību.

Viņš bija šajā dienā viens, un tā bija gluži labi.

— Militārā varenība biedē, — skanēja skaļrunī pastiprinātā balss, — taču nedrīkst aizmirst, ka mūsu pusē ir visas pasaules ierindas cilvēku vēlēšanās pēc miera.

Ja Rūdolfs bija ierindas cilvēks, tad kabineta locekļa vārdi bija domāti viņam. Tagad, kad viņš studentu saiešanās bija dzirdējis diezgan daudz nostāstu par karu, viņš vairs neapskauda to paaudzi, kam bija lemts stāvēt Gvadalkanalā un Tunisijas smilšainajos pauguros, un pie Rapidoriveras.

Labi nostādītā, izkoptā balss turpināja skanēt četrstūrainajā laukumā, ko iežogoja koloniju stilā celtās sarkano ķieģeļu ēkas. Runā neizbēgami tika slavināta Amerika, visu iespēju zeme. Pusei jauno vīriešu, kas sēdēja un klausījās, bija tikusi dota iespēja nolikt galvu par Ameriku, taču orators šodien raudzījās nākotnē, negriezdams skatienu atpakaļ pagātnē, un iespējas, ko viņš pieminēja, zīmējās uz zinātniskās pētniecības un citu sabiedrībai derīgu darbu, uz palīdzību tām tautām visā pasaulē, kuras nav tik laimīgas kā mēs. Sis kabineta loceklis bija lāga cilvēks, un Rūdolfs priecājās, ka tāds sēž Vašingtonā tuvu valdības stūrei, tikai viņa uzskati par iespējam 1950. gadā bija mazliet pārspīlēti, evaņģēliski un vašingtoniski, gaužām piemēroti izlaiduma svētku runai, bet visai nesakritīgi ar melnos talāros sēdošo apmēram trīssimt nabaga tēvadēlu uzskatiem; tēvadēli sēdēja, gaidīdami brīdi, kad saņems diplomus no mazās, trūcīgās mācību iestādes, kas, ja vispār pazīstama, tad vienīgi ar savu Lauksaimniecības fakultāti, un prātodami, kādā veidā rit sāks pelnīt dienišķo maizi.

Priekšējā rindā, kas bija rezervēta mācību spēkiem, Rūdolfs ievēroja profesoru Dentonu, Vēstures un ekonomikas katedras vadītāju, sarosāmies krēslā un kaut ko pačukstam Angļu valodas katedras vadītājam profesoram Loidam, kas sēdēja Dentonam pie labās rokas. Rūdolfs pasmaidīja, iedomādamies, kā profesors Dentons komentē kabineta locekļa pravietisko vēstījumu. Dentons, mazs, dedzīgs, iesirms vīriņš, sarūgtināts, jo saprata, ka akadēmiskajā dzīvē viņam augstāk nepacelties, bija kaut kas līdzīgs vecmodīgam Rietumu populistam, kas lekcijās plaši, gari un ar niknu dedzību skaidroja, kā lielkapitālisti un dižbiznesmeņi jau kopš Pilsoņu kara laikiem krāpuši un nodevuši Amerikas politisko un ekonomisko sistēmu. «Amerikas ekonomika,» viņš reiz teica auditorijā, «ir īpaši sagatavots galds ar blēdīgiem kauliņiem. Likumi ar lielu rūpību izstrādāti tā, ka bagātie uzmet vienīgi sešniekus, bet visi pārējie — divniekus.»

Vismaz vienreiz semestri viņš atgādināja, ka Dž. P. Morgans — kā pats atzinies kongresa komitejai — 1932. gadā nav samaksājis nevienu centu ienākuma nodokļa. «Man gribētos, lai jūs, džentlmeņi, to neaizmirstu,» profesors Dentons sarūgtināts uzsvēra, «tāpat lai atcerētos arī to, ka tai pašā gadā es no savas pasniedzēja algas samaksāju Federālajai valdībai piecsimt divdesmit septiņus dolārus un trīsdesmit centus ienākumu nodokļa.»

Taču studentos, vismaz cik Rūdolfs secināja, šis paziņojums neradīja vēlamo efektu. Profesoram neizdevās iekvēlināt studentos sašutumu un dedzīgu vēlēšanos sabiedroties cīņā par reformu, tieši otrādi, vairums studentu, Rūdolfu ieskaitot, sapņoja par to laiku, kad paši būs sasnieguši tādu bagātību un varu, kad līdzīgi Morganam nekad nenokļūs situācijā, ko Dentons apzīmēja par «vēlētāju masas paverdzināšanu».

Un, kad Dentons nikni metās virsū «The Wall Street Journal» jaunākajā numurā publicētajām nodokļu noslēpšanas mahinācijām vai veiklām izdarībām ar naftu, nolaupot federālajai kasei miljoniem dolāru, Rūdolfs vērīgi klausījās, apbrīnodams šo mahināciju tehniku, ko Dentons izskaidroja studentiem ar lielu patiku un precizitāti gluži kā anatomiķis sekcijā, un rūpīgi visu pierakstīja, cerēdams uz to svētīto dienu, kad dievs varbūt dos viņam pašam izdevību saskarties ar līdzīgām iespējām.

Cenzdamies iegūt labas atzīmes ne tik daudz pašu atzīmju, kā varbūtēju priekšrocību dēļ nākotnē, Rūdolfs neļāva nomanīt, ka uzmanība, ar kādu viņš seko Dentona tirādēm, nav vis studenta centība, bet drīzāk gan spiegošana ienaidnieka teritorijā. Par visiem trim Dentona lekciju kursiem viņš saņēma augstāko novērtējumu, un Dentons viņam piedāvāja nākamajam gadam pasniedzēja vietu Vēstures katedrā.

Kaut arī klusībā Rūdolfs nepiekrita Dentona naivajai nostājai, Dentons tomēr bija vienīgais mācību spēks, kas Rūdolfam patika, un, pēc viņa domām, vienīgais, kas bija pratis iemācīt viņam kaut ko noderīgu.

Sīs savas domas, tāpat kā visus pārējos spriedumus, viņš nevienam neizpauda, un visi fakultātes mācību spēki viņu uzskatīja par nopietnu studentu un ļoti patīkamu, uzvedīgu jaunekli.

Orators beidza runu, pēdējā teikumā iepīdams arī dieva vārdu. Atskanēja aplausi. Tad absolventus citu pēc cita izsauca un viņiem izsniedza diplomus. Rektors starodams dalīja ar lentīti pārsietos rituļus. Viņš lepojās, ka bija piedabūjis kabineta locekli piedalīties ceremonijā. Viņš nebija lasījis Boilena vēstuli par lauksaimniecības skolu.

Tika nodziedāta himna, nospēlēts svinīgs maršs. Melnie talāri zosu gājienā slīdēja cauri vecāku un radinieku rindām. Tad izklīda ozolu lapotņu paēnā, sajaucās ar sieviešu košajiem tērpiem — un nule beigušie studenti atgādināja kovārņu baru, kas salaidušies ziedošu puķu pļavā.

Rūdolfs aprobežojās ar dažiem rokasspiedieniem. Viņam bija gaidāma nogurdinoša diena un garš vakars. Dentons viņu uzmeklēja, paspieda viņam roku. Roku jūsmīgi kratīdams, mazais, uzkumpušais vīriņš ar biezajām brillēm sudraba ietvarā atgādināja: — Jūs padomāsiet, Džordeik, vai ne?

—   Jā, ser, — Rūdolfs atteica, — paldies par jūsu laipnību. — Vecāki ļaudis jācieni. Akadēmiskā dzīve — garlaicīga, vāji atalgota. Pēc gada maģistra grāds, dažus gadus vēlāk filozofijas doktora grāds, četrdesmit piecu gadu vecumā varbūt katedras vadība. — Kārdinājums ir liels, ser. — Viņš neizjūta ne mazākā kārdinājuma.

Viņš kopā ar Bredu devās projām, lai nodotu talārus un pēc tam ietu, kā norunāts, uz mašīnu stāvvietu. Bredam piederēja pirmskara ševrolets ar atsitamu jumtu; viņa mantas jau bija sasaiņotas un saliktas bagāžniekā. Breds bija gatavs doties uz pārpilnības zemi Oklahomu. Viņi bija pirmie, kas aizbrauca no stāvvietas. Alma Mater pazuda aiz ceļa līkuma. Četri gadi. Izjūtām varēs nodoties vēlāk. Pēc divdesmit gadiem.

—   Pieturēsim uz mirkli pie veikala, — Rūdolls lūdza, — es apsolīju Koldervudam uz brītiņu ieskriet.

—   Labi, ser, — Breds, pie stūres sēdēdams, atteica. — Vai es runāju kā izglītots cilvēks?

—   Kā valdošās šķiras pārstāvis, — Rūdolfs apstiprināja.

—   Tātad šis laiks nav zaudēts, — Breds noteica. — Kā tev liekas — cik tāds kabineta loceklis gadā nopelna?

—   Piecpadsmit sešpadsmit tūkstošu, — Rūdolfs uz labu laimi minēja.

—   Sīka vienība, — Breds sacīja.

—   Plus godaamati.

—  Tas nozīmē vismaz trīsdesmit taukšķus gadā, — Breds aplēsa. — Turklāt par to nav jāmaksā nodokļi. Vai tu domā, ka to runu viņš pats sacerējis?

—   Droši vien.

—  Tad viņš saņem par daudz. — Breds sāka dungot dziesmiņu. — Vai šovakar tur skuķenes arī būs?

Grētiņa bija viņus abus ielūgusi vakarā pie sevis atzīmēt svinīgo notikumu. Arī Džulija bija uzaicināta un solījusies, ja varēs pierunāt vecākus.

—  Laikam, — Rūdolfs sacīja. — Parasti tur allaž pagadās pāris meiteņu.

—   Es vienādiņ lasu avīzēs, — Breds agresīvi sacīja, — cik samaitāta kļuvusi mūsdienu jaunatne un kā pēc kara pagrimusi morāle, bet nekā no šitā morāles pagrimuma neesmu dabūjis nobaudīt, goda vārds. Kad nākamreiz iestāšos koledžā, tai jābūt jauktu dzimumu koledžai. Manā personā tu redzi seksuāli izbadējušos mākslas bakalauru — tā ir svēta patiesība. — Viņš atkal sāka dungot.

Viņi brauca cauri pilsētai. Kopš kara beigām bija uzcelts daudz jaunu ēku, mazas fabriciņas ar zaļiem mauriņiem un puķu dobēm visapkārt, it kā tās būtu vietas atpūtai un vieglai, laimīgai dzīvei; veikalu fasādes bija pārbūvētas, lai izskatītos kā astoņpadsmitā gadsimta ciemu bodītes Anglijas grāfistēs; kādreizējā rātsnama baltā celtne bija pārvērsta par vasaras teātri. Ņujorkieši bija sākuši pirkt lauku mājas un brauca šurp nedēļas nogalēs un atvaļinājumā. Četros Rūdolfa studiju gados Vitbija bija kļuvusi pārticīgāka: golfa laukumā izveidotas deviņas jaunas bedrītes, uzradies jauns savrupmāju rajons Grīnvuda, kur ikvienam, kas gribēja celt māju, vajadzēja nopirkt vismaz divus akrus zemes.

Bija savākusies pat neliela mākslinieku kolonija, un, kad koledžas rektors mēģināja pārvilināt no citiem institūtiem mācību spēkus, viņš uzsvēra, ka Vitbija ir plaukstoša pilsēta tiklab kvalitatīvā, kā kvantitatīvā ziņā un ka tajā valda kulturāla atmosfēra.

Koldervudam piederēja neliels universālveikals pilsētas galvenās tirdzniecības ielas labākajā stūrī. Tas pastāvēja kopš 1890. gada un sākumā bija dažādu preču tirgotava miegainā koledžas ciema un tuvējo turīgo fermu apkalpošanai. Pilsētai augot un attīstoties, attiecīgi bija paplašinājies un attīstījies arī veikals. Tagad tā bija gara divstāvu celtne ar lieliem skatlogiem un visai plašu preču sortimentu. Rūdolfs bija sācis strādāt par izpalīgu, bet bija tik centīgs un rosīgs, ka Dunkanam Koldervudam, pirmā īpašnieka pēctecim, gribot negribot vajadzēja viņu paaugstināt.

Veikals vēl bija pietiekami mazs, lai ikviens darbinieks varētu pildīt vairākus pienākumus, un līdz šim Rūdolfs bija strādājis gan par pārdevēju, gan skatlogu dekoratoru, reklāmas pārzini, padomdevēju preču iepirkšanā, par konsultantu personāla pieņemšanā un atlaišanā. Vasarā, strādājot ar pilnu slodzi, viņš saņēma piecdesmit dolārus nedēļā.

Dunkans Koldervuds bija noslēgts, lakonisks jeņķis, gadus piecdesmit vecs, diezgan vēlu apprecējies, triju meitu tēvs. Viņam piederēja ne tikai veikals, bet arī laba daļa apbūves gabalu gan pašā pilsētā, gan tās apkaimē. Tieši cik daudz — to neviens nezināja. Viņš bija mazrunīgs un ļoti labi saprata dolāra vērtību. Iepriekšējā dienā viņš bija piekodinājis Rūdolfam, lai pēc izlaiduma ceremonijas iegriežoties — viņam esot interesants priekšlikums.

Breds apturēja mašīnu pie veikala durvīm.

—   Būšu pavisam īsu brītiņu, — Rūdolfs izkāpdams sacīja.

—   Nesteidzies, — Breds viņu nomierināja, — man vēl visa dzīve priekšā! — Viņš atpogāja krekla apkaklīti un atlaida vaļīgāk kaklasaiti — beidzot brīvs! Mašīnas jumts bija nolaists, un viņš tīksmīgi atlaidās saulītē puszviļus un aizvēra acis.

Ieiedams veikalā, Rūdolfs pameta skatienu uz vienu no skatlogiem, kuru pirms trim dienām bija iekārtojis. Tur bija eksponēti galdnieka darbarīki, un Rūdolfs bija tos izvietojis stingrā, mirdzošā, abstraktā rakstā, kas tomēr neradīja juceklīgu iespaidu. Laiku pa laikam Rūdolfs aizbrauca uz Ņujorku un pamatīgi nopētīja Piektās avēnijas lielo veikalu skatlogus, smeldarnies idejas.

Apakšstāvā viņu saņēma mājīga, rāma iepirkšanās noskaņa un tipiskais drānu, ādas izstrādājumu un parfīma aroms, kas viņam allaž šķita tīkams. Pārdevēji viņam uzsmaidīja un uzsauca sveicienus, kad viņš gāja cauri veikalam uz Koldervuda kabinetu. Daži pārdevēji viņu pat apsveica, un viņš pateicoties tiem pamāja. Rūdolfu veikalā labi ieredzēja, īpaši gados vecākie ļaudis. Viņi nezināja, ka Rūdolfam prasa padomu, ko pieņemt un ko atlaist.

Koldervuda kabineta durvis, kā parasts, bija vaļā. Viņam patika visu laiku ar vienu aci vērot, kas notiek veikalā. Viņš sēdēja pie rakstāmgalda un pašrocīgi rakstīja vēstuli. Viņam bija sekretāre, kuras istabiņa atradās turpat līdzās, bet gadījās šis tas tāds, ko viņš nevēlējās sekretārei izpaust. Ik dienu viņš ar roku uzrakstīja četras piecas vēstules, pats uzlīmēja markas un pats iemeta vēstuļu kastītē. Durvis uz sekretāres istabu bija ciet.

Rūdolfs palika durvis stāvam un gaidīja. Kaut arī durvis vaļā, Koldervuds nevēlējās, lai viņu darbā pārtrauc.

Koldervuds uzrakstīja teikumu līdz galam, pārlasīja uzrakstīto, tad pacēla galvu. Viņam bija bāla, gluda seja, garš, plāns deguns un atpakaļ atsukāti melni mati. Viņš apgrieza vēstuli ar aprakstīto pusi uz apakšu. Rokas viņam bija lielas kā zemniekam un neveiklas saskarsmē ar trauslām lietām un plānām papīra lapām. Rūdolfs lepojās ar savām slaidajām rokām un garajiem pirkstiem, kas izskatījās īsti aristokrātiski.

—  Nāciet iekšā, Rūdij! — Koldervuds aicināja; balss viņam bija sausa un lietišķa.

—   Labdien, mister Koldervud! — Rūdolfs, tērpies savā labākajā — tumši zilajā izlaiduma uzvalkā, iegāja kailajā istabā. Pie sienas karājās Koldervuda firmas noplēšamais kalendārs ar veikala attēlu krāsainā fotogrāfijā. Kalendārs un Koldervuda triju meitu bērnībā uzņemts fotoattēls uz rakstāmgalda bija telpas vienīgais rotājums.

Rūdolfam par pārsteigumu, Koldervuds piecēlās, apgāja apkārt rakstāmgaldam un sniedza roku. — Kā tad gāja? — viņš jautāja.

—   Kā bija paredzēts.

—   Vai esat priecīgs, ka tas nu paveikts?

—   Jūs domājat koledžu? — Rūdolfs jautāja.

—  Jā. Apsēdieties. — Koldervuds atgriezās savā vietā pie rakstāmgalda un apsēdās koka krēslā ar augstu atzveltni. Rūdolfs apsēdās uz otra cietā krēsla rakstāmgalda labajā pusē. Mēbeļu sektorā otrajā stāvā bija desmitiem polsterētu ādas klubkrēslu, bet tie bija domāti vienīgi pircējiem.

—   Liekas gan, — Rūdolfs sacīja, — liekas, ka esmu priecīgs.

—  Vairums vīru, kas šai valstī tikuši pie bagātības un kas vēl šodien kļūst bagāti, — sacīja Koldervuds, — nav gājuši augstās skolās. Vai jūs to zinājāt?

—   Jā, — Rūdolfs atbildēja.

—   Skolotos viņi nolīgst, — Koldervuds turpināja. Tas izklausījās bezmaz kā drauds. Koldervudam pašam nebija pat vidusskolas izglītības.

—  Centīšos nepieļaut, lai izglītība mani kavētu tikt pie bagātības, — Rūdolfs sacīja.

Koldervuds iesmējās — sausi, taupīgi. — Ticu, Rūdij, ka jūs to nepieļausiet, — viņš draudzigi noteica. Atvilcis rakstāmgalda atvilktni, viņš izņēma etviju, kurai uz samta vāciņa ar zelta burtiem bija uzrakstīts firmas nosaukums.

—   Lūdzu, — viņš sacīja, nolikdams kārbiņu uz rakstāmgalda, — te būs kaut kas jums.

Rūdolfs atvēra kastīti. Tajā atradās ļoti glīts Šveices cēltērauda rokas pulkstenis ar melnu zamša siksniņu. — Jūs esat ļoti laipns, ser, — Rūdolfs sacīja, cenzdamies neizrādīt pārliecīgu pārsteigumu.

—   Esat to godam nopelnījis, — atteica Koldervuds. Viņš apmulsis saraustīja šauro kaklasaites tauriņu pie baltā, cietinātā virskrekla. Devība nebija viņa raksturīgākā īpašība. — Jūs, Rūdij, esat ļoti daudz darījis veikala labā. Jums ir gaiša galva uz pleciem un ķēriens tirdzniecībā.

—   Pateicos, mister Koldervud. — Tie bija pareizie vārdi dzīves sākšanai, nevis vašingtoniska tērgāšana par militārās līknes augšupeju un palīdzību mazāk laimīgajiem brāļiem.

—   Es minēju, ka gribu jums izteikt priekšlikumu, vai ne?

—   Jā, ser.

Koldervuds mirkli vilcinājās, nokremšļojās, piecēlās un piegāja pie kalendāra. Šķita, it kā viņš gribētu vēlreiz pārbaudīt visas savas šaha figūras, pirms izdara svarīgu, izšķirīgu gājienu. Viņš, kā vienmēr, bija tērpies melnā uzvalkā ar vesti un melnos zābakos. Viņam patīkot, ka pēdas locītava tiekot stingri saturēta. — Rūdij, — viņš iesāka, — ko jūs teiktu par darbu pie manis ar pilnu slodzi?

—   Tas atkarīgs… — Rūdolfs piesardzīgi atbildēja. Piedāvājums nenāca negaidīts, un Rūdolfs jau bija izlēmis, ar kādiem noteikumiem viņš to pieņems.

—   Atkarīgs no kā? — Koldervuds agresīvi noprasīja.

—   No darba, — Rūdolfs sacīja.

—   Darbs tas pats, ko darījāt līdz šim, — Koldervuds paskaidroja, — tikai vairāk. No visa pa druskai. Vai gribat titulu?

—   Tas atkarīgs no titula.

—   Atkarīgs, atkarīgs! — Koldervuds iesaucās. Tomēr smējās.

—   Kurš izgudrojis pasaciņu, ka jaunatne esot strauja? Ko jūs teiktu par direktora vietnieku? Tāds tituls jūs apmierinātu?

—   Sākumam — jā, — Rūdolfs atbildēja.

—   Tagad man laikam vajadzētu jūs izmest ārā, — sacīja Koldervuds. Bālās acis ledaini iespīdējās.

—   Negribu, lai uzskatāt mani par nepateicīgu, — Rūdolfs atteica, — bet negribu arī iebraukt strupceļā. Man ir vairāki citi piedāvājumi un …

—   Jūs droši vien gribat taisnā ceļā drāzties uz Ņujorku tāpat kā pārējie jaunie idioti, — Koldervuds viņu pārtrauca,

—  mēneša laikā iekarot pilsētu, panākt, lai jūs ielūdz visos godos.

—   Ne sevišķi, — Rūdolfs teica. Viņš patiesi vēl nejutās nobriedis Ņujorkai. — Man patīk šī pilsēta.

—   Gluži pamatoti, — Koldervuds noteica. Izdvesdams kaut ko līdzīgu nopūtai, viņš atkal apsēdās pie rakstāmgalda. — Paklausieties, Rūdij, — viņš ierunājās, — es nekļūstu jaunāks. Ārsts man ieteic mazāk strādāt. Samazināt atbildību — tā viņš to formulē —, biežāk iet atvaļinājumā, lai paildzinātu mūžu. Parastā dakteru pļāpāšana. Man esot augsts holesterīna sastāvs. Tas ir viņu jaunais jājamzirdziņš cilvēku iebiedēšanai — holesterīns. Bet izklausās diezgan saprātīgi. Dēlu man nav… — Viņš paraudzijās uz mazo meiteņu fotogrāfiju — savu trīskārtējo vilšanos. — Kopš tēvs nomira, es visu esmu iznesis viens pats uz saviem pleciem. Palīgs man vajadzīgs. Un es negribu nevienu no tiem smalki skolotajiem, vīzdegunīgajiem zaļknābjiem, kam cits nestāv prātā kā tikai visu pārgrozīt un pēc divām nedēļām pieprasīt līdzdalību uzņēmumā. — Viņš piešķieba galvu un no kuplo uzacu apakšas palūkojās Rūdolfā. — Jūs sāktu ar simt dolāriem nedēļā. Pēc gada redzēsim, ko darīt tālāk. Vai tas ir godīgs piedāvājums?

—  Godīgs, — Rūdolfs atbildēja. Viņš bija rēķinājies ar septiņdesmit pieciem.

—  Jums būs savs kabinets, — Koldervuds turpināja. — Bijusī saiņošanas telpa otrajā stāvā. Pie durvīm plāksnīte: «Direktora vietnieks». Bet, kamēr veikals atvērts, negribu redzēt jūs kabinetā sēžam. Sitīsiet saujā?

Rūdolfs pastiepa roku. Rokasspiediens Koldervudam nebija kā cilvēkam ar paaugstinātu holesterīnu.

—  Droši vien jūs tagad vispirms gribēsiet atpūsties, — Koldervuds ieminējās, — nevaru to ņemt ļaunā. Cik jums vajadzēs — divas nedēļas, mēnesi?

—   Es būšu šeit rīt pulksten deviņos. — Rūdolfs piecēlās.

Koldervuds apjucis pasmaidīja. — Ceru, ka neesmu kļūdījies, — viņš noteica, — tātad līdz rītam!

Viņš apgrieza nepabeigto vēstuli ar rakstu uz augšu un, kad Rūdolfs izgāja ārā, no jauna paņēma lielajā, stūrainajā rokā pildspalvu.

Veikalam cauri Rūdolfs gāja lēnām, nolūkodamies uz letēm, pārdevējiem un pircējiem ar citādām — vērtētāja un īpašnieka acīm. Pie izejas viņš apstājās, noņēma savu veco, lēto rokaspulksteni un aplika jauno.

Breds, pie stūres sēdēdams, snauduļoja saulē. Kad Rūdolfs iesēdās mašīnā, viņš pacēla galvu. — Kas jauns? — viņš apjautājās.

—  Vecais man pasniedza dāvanu, — Rūdolfs pacēla roku, lai parādītu pulksteni.

—   Viņam laikam laba sirds, — Breds noteica, sākdams braukt.

—   Simt piecpadsmit dolāru, — Rūdolfs sacīja. — Piecdesmit dolāru iepirkuma cena. — Viņš nepieminēja norunu un solījumu ierasties darbā citur It pulksten deviņos. Koldervuda uzņēmums nebija pārpilnības zeme.

Mērija Džordeika sēdēja pie loga un, gaidīdama Rūdolfu, raudzījās lejā uz ielu. Viņš bija apsolījis tūliņ pēc ceremonijas pārnākt mājās un parādīt viņai diplomu. Būtu jauki sarīkot vi-

ņain nelielas svinības, bet viņa nejutās pietiekami spēcīga. Turklāt viņa nepazina Rūdolfa draugus. Nebija jau viņš bez draugiem. Tālruņa zvans skanēja itin bieži, un jaunas balsis sacīja: «.Runa Carlijs,» — vai: «Runā Breds. Vai Rūdijs mājās?» Bet viņš nezin kādēļ nekad neveda nevienu uz mājām. Tā arī vislabāk. Nekādas lepnās mājas jau šīs nebija. Divas patumšas istabas virs pārtikas preču veikala kailā sānielā, kur neauga neviens kociņš. Viņai laikam lemts visu mūžu nodzīvot virs veikaliem. Tieši pretim otrpus ielai dzīvoja nēģeru ģimene. Melnas sejas skatījās viņas logā. Salašņas un sieviešu piesmējēji. Bāreņu namā viņa bija visu uzzinājusi par tādiem.

Ar drebošu roku viņa aizkūpināja cigareti un nevīžīgi nopurināja iepriekš izsmēķēto cigarešu pelnus no šalles. Bija silta jūnija pēcpusdiena, bet viņa jutās labāk, ietinusies šallē.

Tātad Rūdolfs tomēr, visam par spīti, augstskolu pabeidzis. Koledžas absolvents, kas var staigāt ar paceltu galvu un mēroties ar ikvienu. Paldies dievam, ka gadījās Teodors Boilens. Viņa nekad nebija Boilenu sastapusi, bet Rūdolfs slavēja šo gudro, augstsirdīgo cilvēku. Taču Rūdolfs arī ir tā vērts. Ar savām manierēm un attapību. Cilvēkiem patika palīdzēt Rūdolfam. Nu viņš ticis uz ceļa. Taču, kad viņa apjautājās, ko dēls nodomājis darīt pēc koledžas beigšanas, viņš nekā noteikta neatbildēja. Bet skaidrs, ka viņam kaut kas ir padomā. Rūdolfs vienmēr visu iz-, plāno. Līdz tam brīdim, kamēr viņu nesagūstīs kāda skuķe un viņš neapprecēsies. Mērija Džordeika nodrebēja. Viņš bija labs zēns, uzmanīgāku dēlu neviena māte nevarēja vēlēties; dievs vien zina, kas būtu noticis ar viņu pēc tās nakts, kad pazuda Aksels, ja nebūtu bijis Rūdolfa. Bet, tiklīdz pie apvāršņa parādās skuķe, zēni, pat vislabākie, kļūst līdzīgi meža zvēriem un upurē visu — mājas, vecākus, karjeru — maigu acu pāra un zem brunčiem slēpta vilinājuma dēļ. Mērija Džordeika nekad nebija sastapusi viņa Džūliju, bet zināja, ka tā studē Bernāra koledžā, un zināja, ka Rūdolfs svētdienās brauc uz Ņujorku — visas tās garās jūdzes turp un atpakaļ — un atgriežas bāls, ar tumšām ēnām zem acīm, nemiera pilns un nerunīgs. Lai nu kā, ar Džūliju viņš ticies piecus gadus, un būtu laiks apskatīties pēc citas. Vajadzēs ar viņu parunāties, atgādināt, ka pienācis laiks baudīt dzīvi, jo viņa nešaubījās, ka simtiem meiteņu justos pagodinātas, ja drīkstētu mesties viņam ap kaklu.

Tiešām būtu vajadzējis padomāt par kaut ko īpašu šai dienai. Izcept plātsmaizi vai nokāpt lejā un nopirkt pudeli vīna. Bet tad būtu jāpūlas kāpt lejā un atkal augšā, būtu jārādās kaimiņiem… Gan jau Rūdolfs sapratīs. Viņš tikpat šodien brauks uz Ņujorku tikties ar draugiem. Lai vecā kvern viena pati pie loga, viņa pēkšņā sarūgtinājumā iedomājās. Tādi viņi ir, pat vislabākie.

Viņa redzēja mašīnu iegriežamies ap stūri un dzirdēja riepas, iekaucamies straujajā pagriezienā. Viņa ieraudzīja Rūdolfu, savu jauno princi, ar vējā plīvojošiem melniem matiem. Tālumā viņa redzēja labāk nekā agrāk, bet tuvumā pavisam slikti. Viņa bija atteikusies no lasīšanas, jo redze mainījās — nevienas brillesnederēja ilgāk par pāris nedēļām. Vecas acis. Viņai vēl nebija piecdesmit. Bet acis laikam nomirs agrāk par viņu pašu. Viņa. deva asarām vaļu.

Mašīna apstājās, un no tās izlēca Rūdolfs. Elegants, elegants. Skaistā tumši zilā uzvalkā. Viņam piestāvētu jebkādasdrēbes, tāds augums — plati pleci, garas kājas. Viņa atrāvās no. loga. Rūdolfs nekad nebija ne vārda bildis, bet viņa zināja, ka dēlam nepatīk viņu redzēt augu dienu sēžam pie loga un skatāmies ārā.

Ar pūlēm viņa piecēlās, šalles stūrī izslaucīja acis un aizklumburoja līdz krēslam pie ēdamgalda. Izdzirdusi Rūdolfu skrienam augšā pa kāpnēm, viņa nospieda cigareti.

Viņš atvēra durvis un ienāca istabā. — Tā, — viņš sacīja,

—   te nu tas ir. — Viņš atritināja diplomu un izklāja to mātei priekšā uz galda. — Tur rakstīts latīniski, — viņš paskaidroja.

Viņa mācēja salasīt ar gotu burtiem rakstīto vārdu un uzvārdu.

Acīs atkal sariesās asaras. — Kaut es zinātu tava tēva adresi, — viņa ierunājās, — gribētos, lai viņš šito redzētu, lai redzētu, ko tu esi sasniedzis bez viņa palīdzības.

—   Mamm, — Rūdolfs maigi teica, — viņš ir miris.

—   Sai pašā bridi viņš par mums smejas, — viņa tiepās, — esviņu pazinu labāk nekā jūs. Viņš nav miris, viņš ir aizbēdzis.

—   Mamm… — Rūdolfs vēlreiz iebilda.

—   Sai pašā brīdī viņš par mums smejas, — viņa atkārtoja..

—  Līķi taču neatrada.

—   Domā, kā gribi, — Rūdolfs noteica. — Man šis tas_ jāsaliek somā. Palikšu pa nakti Ņujorkā. — Viņš iegāja savā istabā un lika somā skūšanās piederumus, pidžamu un tīru kreklu.

—  Vai tev viss vajadzīgais ir? Kā ar vakariņām?

—   Atvēršu kādu konservu kārbu, — viņa sacīja. — Vai tubrauksi ar to puisi mašīnā?

—   Jā, — viņš atteica, — ar Bredu.

—   Vai tas ir tas puisis no Oklahomas? Tas rietumnieks?'

—   Jā.

—   Man nepatīk viņa braukšana. Viņš ir pārgalvīgs. Es rietumniekiem neuzticos. Kālab tu nebrauc ar vilcienu?

—   Nav jēgas tērēt naudu par biļeti.

—   Kāds tev labums būs no naudas, ja beigts gulēsi zem mašīnas?

—   Mamm …

—   Bez tam tu taču tagad pelnīsi daudz naudas. Tāds puisis kā tu! Ar šito, — viņa noglāstīja cieto, latīņu valodā api ākstīto papīru. — Vai tu kādreiz iedomā arī, kas notiks ar mani, ja tev atgadīsies kas ļauns?

—   Nekas man neatgadīsies. — Viņš aizvēra somu. Viņš steidzas. Viņa redzēja, ka viņš steidzas. Un atstās māti sēžam pie loga.

—   Mani izmetis mēslainē kā suni, — viņa činkstēja.

—   Mamm, — viņš lūdza, — šī ir svētku diena. Priecājies!

—   Diplomu es likšu ierāmēt, — viņa sacīja. — Papriecājies vien. Tu esi to pelnījis. Bet nelīksmo līdz rītam. Kur tu Ņujorkā apmetīsies? Vai tev zināms tālruņa numurs, ja pēkšņi ievajagas?

—   Neievajadzēsies.

—   Bet ja nu tomēr…

—   Pie Grētiņas, — viņš sacīja.

—   Pie tās netikles, — māte noteica. Viņi nerunāja par Grēliņu, kaut gan viņa zināja, ka Rūdolfs ar māsu satiekas.

—   Ak Jēziņ! — viņš iesaucās. Viņa bija pāršāvusi pār strīpu un pati to saprata, tomēr gribēja skaidri parādīt savu nostāju.

Viņš pieliecās un noskūpstīja māti, lai atvadītos un vienlaikus atvainotos par «Ak Jēziņ!». Viņa apskāva dēlu. Viņa bija iesmaržojusies ar odekolonu, ko Rūdolfs viņai bija uzdāvinājis dzimšanas dienā, jo baidījās, ka no viņas varētu garot vecas sievas smaka. — Tu man nekā neesi pastāstījis par saviem plāniem, — viņa sacīja. — Tagad taču tev dzīve tikai īsti sākas. Domāju, ka atradīsi brītiņu vaļas pastāstīt, ko esi iecerējis. Ja gribi, es uzliešu tasi tējas …

—   Rīt, mamm. Rīt es tev visu pastāstīšu. Neraizējies! — Viņš vēlreiz noskūpstīja māti, tā palaida viņu vaļā, un viņš vieglām kājām noskrēja pa kāpnēm lejā. Viņa piecēlās, aizkumuroja līdz logam un apsēdās šūpuļkrēslā — vecā dāma pie loga. Lai jau viņš redz!

Mašīna aizbrauca. Viņš pat skatienu nepameta augšup.

Visi viņi aiziet. Pat vislabākie.

Sevrolets tusnīdams uzrāpoja kalnā un iebrauca pa pazīstamajiem mūra vārtiem. Ceļmalas papeles pat saulainajā jūnija dienā radīja ap māju drūmu noskaņu. Pati maja, it ka galu gaidīdama, nīka aiz nekoptajām puķu dobēm.

ir* 259

—  Ašeru nama bojā eja, — ieminējās Breds, kad viņi, apmezdami pēdējo likumu, iebrauca pagalmā. Rūdolfs šo māju bija apmeklējis tik bieži, ka tās izskats viņam vairs nedūrās acīs. Tā bija Tedija Boilena māja, vairāk nekas. — Kas tad te dzīvo? Drakula?

—   Draugs, — Rūdolfs atbildēja. Viņš nekad nebija ar Bredu runājis par Boilenu. Boilens piederēja pie citas viņa dzīves jomas. — Ģimenes draugs. Viņš man studiju laikā palīdzēja.

—  Naudīgs? — Breds jautāja, apstādinādams mašīnu un kritiski noraudzidamies uz akmens blīvu.

—   Jā, — Rūdolfs atteica, — diezgan.

—   Vai tad viņš nevar pieņemt dārznieku?

—   Tas viņu neinteresē. Nāc, iepazīstināšu tevi ar viņu. Mūs gaida šampanietis. — Rūdolfs izkāpa no mašīnas.

—   Vai aizpogāt apkaklīti? — Breds vaicāja.

—   Jā, — Rūdolfs atbildēja. Viņš pagaidīja, līdz Breds beidza stīvēties ar podziņu un savilka kaklasaiti ciešāk. Tikai tagad Rūdolfs pirmo reizi ievēroja, ka Bredam ir īss, resns plebeja kakls.

Pāri grantētajam pagalmam viņi aizgāja līdz masīvajām ozolkoka parādes durvīm. Rūdolfs piezvanīja. Viņš priecājās, ka nav viens. Viņam negribējās tikties vienatnē ar Tediju Boilenu šodien, kad vajadzēja pateikt to, kas sakāms. Zvans neskaidri atbalsojās kaut kur tālu — kā sauciens kapā. Vai tu vēl esi dzivs?

Durvis atdarījās. Tajās stāvēja Pērkinss. — Labdien, ser! — viņš sveicināja. Kāds spēlēja klavieres. Rūdolfs saklausīja, ka tā ir Sūberta sonāte. Tedijs Boilens bija viņu ņēmis līdzi uz koncertiem Karnegiholā un ļāvis noklausīties daudzas skaņuplates, priecādamies par Rūdolfa jūsmīgo uztveri un to, cik ātri viņš iemācījās atšķirt labu izpildījumu no slikta un viduvēju no pirmšķirīga. «Pirms iepazīšanās ar jums,» viņš reiz bija teicis Rūdolfam, «es jau grasījos pilnīgi pamest mūziku, man netīk to klausīties vienam vai kopā ar cilvēkiem, kas tikai izliekas interesējamies par mūziku.»

Pērkinss veda abus jaunekļus uz dzīvojamo istabu. Pat dažu soļu garā ceļā Pērkinss prata izveidot gājienu. Breds aizmirsa savu parasto nevīžīgo gaitu un sāka iet staltāk — tik spēcīgi' viņu ietekmēja lielais, tumšais vestibils.

Pērkinss atvēra dzīvojamās istabas durvis. — Misters Džordeiks un viņa draugs, ser,_— viņš pieteica.

Boilens nospēlēja pasažu līdz galam, tad beidza. Uz galda ledusspainītī stāvēja šampanieša pudele, līdzās divas glāzes.

Boilens smaidīdams piecēlās. — Sveicināts! — viņš sacīja, sniegdams Rūdijam roku. — Priecājos jūs atkal redzēt. — Boilēns bija divus mēnešus pavadījis dienvidos, tumši iededzis, uzacis un taisnie, gaišie rnati saulē pavisam izbalojuši. Paspiez(iams Boilenam roku, Rūdolfs uz mirkli apmulsa no nelielās pārvērtības Boilena sejā, — Vai drīkstu iepazīstināt ar savu draugu? — Rūdolfs vaicāja. — Bredfords Naits — misters Boilens. Viņš ir mans studiju biedrs.

—   Sveicļnāts, mister Nait! — Boilens paspieda Bredam roku.

—   Priecājos ar jums iepazīties, ser, — Breds atbildēja stiprā Oklahomas izloksnē.

—   Tātad arī jūs šodien var apsveikt, — sacīja Boilens.

—   Tā iznāk. Vismaz teorētiski, — Breds smiedamies atteica.

—   Mums vajadzīga trešā glāze, Pērkins, — teica Boilens, pieiedams pie šampanieša spainīša.

—  Jā, ser. — Pērkinss savas neredzamās procesijas priekšgalā izgāja no istabas.

—   Vai demokrāts bija konstruktīvs? — Boilens apjautājās. — Vai pieminēja ļaundarus no lielo bagātnieku vidus?

—   Viņš runāja par atombumbu, — Rūdolfs atbildēja.

—   Tas ir demokrātu izgudrojums, — sacīja Boilens, grozīdams pirkstos pudeles korķi. — Vai viņš teica, kam to nākamreiz metīsim virsū?

—   Likās, viņš gribēja, lai tā vispār netiktu nomesta, — atteica Rūdolfs. Nezin kādēļ viņam gribējās aizstāvēt kabineta locekli. — Jāatzīst, viņš runāja saprātīgi.

—   Tiešām? — Boilens atkal ar pirkstu galiem pagrozīja korķi. — Varbūt viņš ir maskējies republikānis?

Pēkšņi Rūdolfs ieraudzīja, kas viņam Boilena sejā šķita citāds. Zem acīm vairs nebija maisiņu. Droši vien viņš tur, dienvidos, kārtīgi izgulējies, Rūdolfs nodomāja.

—  Jums ir skaista, veca māja, mister Boilen, — ierunājas Breds. Viņš visu laiku nekautrēdamies bija raudzījies apkārt.

—   Mana dzimta vienmēr bijusi pārmērīgi izšķērdīga, — nevērīgi atteica Boilens. — Jūs esat dienvidnieks, mister Nait, vai ne?

—   No Oklahomas.

—   Es reiz braucu cauri Oklahomai, — Boilens sacīja, — mani tā pagalam nomāca. Vai esat nodomājis atgriezties tur?_

—  Jau rīt pat, — Breds atbildēja, — un mēģinu ari Rūdiju pierunāt, lai brauc man līdzi.

—   Ak tā? — Boilens pievērsās Rūdolfam. — Un jus brauksiet?

Rūdolfs papurināja galvu.

—   Pareizi, — Boilens sacīja, — es tiešām nespēju jus iedomāties Oklahomā.

Pērkinss ienesa trešo glāzi un nolika to uz galda.

—   Tā, — Boilens noteica, — varam sākt. — Viņš veikli atvirzīja ap korķi aptīto stiepli. Tad saudzīgiem pirkstiem izkustināja korķikas izsprāga ar klusu paukšķi, un prasmīgi salēja putojošo dzerienu glazēs. Parasti viņš ļāva Pērkinsam atdarīt pudeles. Rūdolfs saprata, ka Boilens, personiski atkorķēdams pudeli, vēlas simboliski uzsvērt šās dienas svinīgumu.

Vienu glāzi viņš pasniedza Bredam, otru Rūdolfam, tad pacēla pats savējo. — Par nākotni, — viņš sacīja, — šo bīstamo laikaposmu!

—  Sitam koka kola nestāv ne tuvu, — noteica Breds. Rūdolfs nepatikā mazliet sarauca pieri. Breds tīšām centās rādīties neaptēsts, tā reaģēdams uz Boilena manierīgo eleganci.

—   Ir gan labāks, vai ne? — Boilens vienaldzīgi atsaucās. Viņš pagriezās pret Rūdolfu: — Vai labāk neiziesim dārzā un tur neiztukšosim atlikumu? Dzert vīnu brīvā dabā man vienmēr šķitis svinīgāk.

—   Labi, — teica Rūdolfs, — tikai mums nav daudz laika…

—   Tā? — Boilens izbrīnā jautāja. — Biju domājis, ka mēs varētu «Pie labā saimnieka» paēst pusdienas. Ielūdzu arī jūs, mister Nait.

—   Pateicos, ser, — Breds sacīja, — bet viss ir atkarīgs no Rūdija.

—   Mūs gaida Ņujorkā, — Rūdolfs paskaidroja.

—   Saprotu, — Boilens noteica. — Svinības, bez šaubām. Jaunieši.

—   Apmēram.

—  Gluži dabiski, — Boilens sacīja. — Sādā dienā… — Viņš no jauna piepildīja glāzes. — Vai māsu sastapsiet?

—   Tas notiks pie viņas. — Rūdolfs nekad nemeloja.

—   Pasveiciniet viņu, — Boilens sacīja. — Nedrīkstu aizmirst nosūtīt viņas bērnam dāvanu. Kas tad īsti ir?

—   Zēns.

Rūdolfs tai pašā dienā, kad bērns piedzima, bija pateicis Boilenam, ka tas ir zēns.

—   Kaut kāda sudrablietiņa, — Boilens sacīja, — kads trauks, no kā viņš varētu ēst savu mīļo putriņu. Manā ģimenē, — viņš paskaidroja Bredam, — bija tradīcija jaunpiedzimušam zēnam dāvināt akciju žūksni. Protams, tikai ģimenes ietvaros. Būtu nepiedienīgi, ja es kaut ko tamlīdzīgu dāvinātu Rūdolfa māsasdēlam, lai gan Rūdolfs man ir ļoti mīļš. Ja par to runājam, jāteic, esmu ļoti pieķēries arī viņa māsai, kaut pēdējos gados neesam tikušies.

—   Kad es piedzimu, tēvs pārrakstīja vienu naftas urbumu uz mana vārda, — Breds sacīja, — bet tajā nebija ne lāsītes naftas. — Viņš sirsnīgi pasmējās.

Boilens pieklājīgi pasmaidīja. — Galvenais taču ir labā griba.

—   Tikai ne Oklahomā, — sacīja Breds.

—  Rūdolf, — Boilens ieminējās, — biju domājis, ka, pusdienas ēdot, varēsim daudz ko mierīgi pārspriest, bet, tā kā jūs esat aizņemts un es gaužām labi saprotu, ka tādu vakaru kā! šis vēlaties pavadīt sava vecuma jauniešu vidū, jūs varētu tūliņ /.iedot man dažas minūtes …

—   Ja vēlaties, — ieminējās Breds, — es varu iziet uz brīdi pastaigāties.

—   Jūs esat ļoti smalkjūtīgs, — Boilens sacīja ar vieglu zobgalību balsī, — bet mums ar Rūdolfu nav nekā slēpjama, vai ne, Rūdolf?

—   Nezinu, — Rūdolfs asi atteica. Viņš nevēlējās piedalīties nekādās ērmībās, ko Boilens, iespējams, sadomājis.

—   Pastāstīšu, ko esmu izdarījis, — Boilens lietišķi sacīja. — Esmu jums nopircis biļeti ceļojumam apkārt Eiropai ar «Qeen Mary». Kuģis dodas ceļā pēc divām nedēļām, tā ka jums pietiks laika sastapties ar draugiem, izņemt pasi un nokārtot visu vajadzīgo. Esmu sastādījis nelielu plānu, atzīmējot tajā pilsētas, ko jums, manuprāt, vajadzētu apskatīt, — Londonu, Parīzi, Romu, kā jau parasts. Jūs varētu mazliet papildināt izglītību. Izglītošanās īstenībā sākas pēc koledžas pabeigšanas. Vai arī jums tā neliekas, mister Nait?

—   Nevaru, — sacīja Rūdolfs. Viņš nolika glāzi uz galda.

—   Kālab ne? — Boilens pārsteigts jautāja. — Jūs taču vienmēr esat runājis par ceļojumu uz Eiropu.

—   Kad varēšu to atļauties, — sacīja Rūdolfs.

—   Tik vien tās vainas? — Boilens iecietīgi pasmējās. — Jūs mani pārprotat. Tā ir dāvana. Man šķiet, jums tas nāks par labu. Palīdzēs mazliet noslīpēt provinciālo raupjumu, ja neņemat ļaunā, ka tā runāju. Varbūt arī es augustā dotos turp un Dienvidfrancijā jums piebiedrotos.

—   Paldies, Tedij, nevaru, — Rūdolfš sacīja.

—   Zēl. — Boilens paraustīja plecus un uzskatīja šo sarunu par izbeigtu, vienīgi piebilzdams: — Gudri cilvēki labi zina, kad pieņemt dāvanas un kad tās atraidīt. Pat sausus urbumus, — viņš pamāja Bredam. — Protams, ja jums padomā kas labāks…

—   Man ir kaut kas padomā, — Rūdolfs sacīja. Nu tikai būs, viņš nodomāja.

—   Vai drīkstu pajautāt — kas? — Boilens ielēja sev šampanieti, nelikdamies redzam abas pārējās glāzes.

_ — Rīt es sāku strādāt pie Koldervuda ar pilnu slodzi, — Rūdolfs atbildēja.

— Nabaga zēns, — Boilens noteica, — kāda drūma vasara jus sagaida! Jaatzist, ka jums ir dīvaina gaume. Jūs labāk gribat slinkām mazpilsētas namamātēm pārdot katliņus un pannas nekā aizceļot uz Dienvidfranciju. Nu, bet, ja jau esat par to izšķīries, jums droši vien ir savi apsvērumi. Un pēc tam — rudenī — esat nolēmis studēt jurisprudenci, kā reiz jums ieteicu, vai izmēģināt laimi diplomātiskā dienesta pārbaudījumos?

Jau vairāk nekā gadu Boilens daudzkārt bija mudinājis Rūdolfu izšķirties par vienu no šīm profesijām, pats dodot priekšroku jurisprudencei. «Jaunam cilvēkam, kura vienīgā aizmugure ir viņa personība un saprāts,» Boilens rakstīja Rūdolfam, «jurisprudence ir īstais ceļš uz varu un labu stāvokli. Mūsu valsts ir advokātu valsts. Labs advokāts ļoti bieži kļūst neaizstājams tām rūpniecības apvienībām, kuru labā strādā. Viņam rodas iespēja daudz ko ietekmēt un noteikt. Mēs dzīvojam sarežģītā laikmetā, kas kļūst arvien sarežģītāks. Advokāts, labs advokāts beigu beigās ir vienīgais uzticamais ceļvedis sarežģījumu juceklī un tiek attiecīgi atalgots. Pat politikā… Paraugieties, cik augsts ir juristu procents senātā! Kādēļ Jūsu karjerai nekulminēt šai virzienā? Mūsu valstij, dieva vārds, labāk noderētu vīri ar Jūsu inteliģenci un Jūsu personību nekā tie negodīgie, uzpūtīgie ampelmaņi Kapitola kalnā. Varat apsvērt arī domu par diplomātisko dienestu. Vai nu tas visiem patīk, vai nepatīk, mēs tomēr valdām šo pasauli vai mums vismaz to vajadzētu darīt. Savus labākos cilvēkus mums vajadzētu ievietot tur, kur tie spētu ietekmēt mūsu darbību un tāpat arī mūsu draugu un ienaidnieku darbību.»

Boilens bija patriots. Kaut arī pats aiz laiskuma vai izlutinātības turējās nomaļu, viņš tomēr izvirzīja ļoti stingras un augsti tikumiskas prasības tiem, kas vada valsts un sabiedrisko dzīvi. Vienīgais vīrs, kuru cildinām Rūdolfs bija Boilenu dzirdējis, bija jūrniecības ministrs Džeimss Forestols. «Arī tad, ja Jūs būtu mans dēls,» tālab bija rakstīts Boilcna vēstulē, «es jums nedotu citādu padomu. Diplomātiskajā dienestā Jums nebūtu augsts atalgojums, bet Jūs dzīvotu kā džentlmenis starp džentlmeņiem un varētu darīt godu mums visiem. Un Jums nebūtu nekādu šķēršļu izdevīgi apprecēties un pretendēt uz vēstnieka krēslu. Es ar prieku palīdzēšu Jums kā vien spēdams. Un justos pilnā mērā gandarīts, ja ik pa pāris mēnešiem Jūs mani ielūgtu vēstniecībā uz lenču, un es apzinātos, ka arī esmu mazliet pielicis roku, lai Jūsu dzīve tā ievirzītos.»

To visu Rūdolfs šai brīdī atcerējās un atcerējās arī skatienu,

ar kādu Koldervuds šo pašu pēcpusdienu bija noraudzījies savu Īriju meitu fotogrāfijā, un nomākts nodomāja — visi sev grib dēlu. Dēlu, kuram ikviens izdomājis savu — pilnīgi neiespējamu, nereālu veidolu.

—   Nu, Rūdolf, — Boilens sacīja, — jūs man vēl neatbildējāt. Kuru ceļu gribat iet?

—   Nevienu no abiem, — atbildēja Rūdolfs. — Apsolīju Koldcrvudam palikt viņa uzņēmumā vismaz gadu.

—   Skaidrs, — Boilens neskanīgi noteica. — Sevišķi augstu jūs netēmējat.

—   Tēmēju gan, — Rūdolfs sacīja, — tikai pats pēc sava prāta.

—   Anulēšu rezervēto vietu ceļojumam pa Eiropu, — Boilens teica. — Neuzkavēšu jūs ilgāk. Bija ļoti jauki ar jums iepazīties, mister Nait. Ja kādreiz ieradīsieties no Oklahomas mūsu pusē, jums kopā ar Rūdolfu atkal jāatbrauc pie manis ciemos. — Viņš izdzēra savu glāzi un izgāja no istabas. Nevainojami pieguļoša tvīda žakete, zīda šallīte — košs krāsas plankums ap> kaklu.

—   Jā… — ierunājās Breds. — Kas te īstenībā notika?

—   Viņam reiz agrāk bija kaut kas ar manu māsu, — atteica. Rūdolfs, iedams uz durvīm.

—   Nāvīgi vēsais vīriņš, ko?

—   Nē, — Rūdolfs atbildēja, — nepavisam. Ejam projām!

Braucot ārā pa vārtiem, Breds beidzot atguva valodu: — Tam; vīram ir kaut kas ērmots ar acīm. Kas tas, vellos, īsti bija? Ada izskatās tāda kā… kā… — viņš minstinājās, meklēdamsīsto vārdu, — tā kā savilkta uz sāniem. Ha, zini ko — es varu saderēt, ka viņam nupat taisīta plastiskā sejas operācija.

Protams, Rūdolfs nodomāja. Skaidrs, ka tā. Nevis lielā izgulēšanās dienvidos. — Varbūt, — viņš noteica, — ar Tediju Boilenu viss ir iespējams.

Kas ir visi šie cilvēki? — viņa domāja, pārlaizdama skatienu' pati savai viesistabai. — Dzērieni virtuvē! — viņa līksmi uzsauca kādam pārim, kas tikko bija ienākuši pa atvērtajām durvīm. Būs jāpagaida, kamēr pārnāks Vilijs un nosauks visusvārdā. Viņš bija aizgājis uz stūra bāru pēc ledus. Mājās vienmēr bija pietiekami daudz viskija, burbona, džina un sarkanvīna,, bet pastāvīgi pietrūka ledus.

Istabā bija vismaz trīsdesmit cilvēku, no kuriem viņa pazina apmēram pusi, un gan jau sanāks vēl. Cik — to viņa nezināja. Reizēm viņai likās, ka Vilijs vienkārši uzrunā cilvēkus uz ielas un ielūdz ciemos. Mērija Džeina rīkojās virtuvē pie bāra. Mērija Džeina pašreiz pārdzīvoja šķiršanos no otrā vīra, un viņu vajadzēja ielūgt katrā saiešanā. Lai nejustos kā vispārējas līdzjūtības objekts, Mērija Džeina centās būt visnotaļ noderīga: izsniedza dzērienus, skaloja glāzes, izbēra pelnutraukus un pievāca vientuļus dzīrotājus sev līdzi izguldīt savā gultā. Katrās viesībās bija vajadzīgs viens šāds cilvēks.

Gretiņa sarāvās, ieraudzījusi kādu viesi nopurinām pelnus uz grīdas un mirkli vēlāk ar papēdi saberžam smēķgalu uz paklāja. Istaba bija tik glīta, kad nebija svešo, — blāvi sārtas sienas, plauktos sakārtotas grāmatas, iecietināti aizkari, kamīns izslaucīts, spilveni uzbužināti, mēbeles nopulētas.

Viņa baidījās, ka Rūdolfam šīs viesības nepatīk, kaut gan ar savu uzvedību viņš to neizrādīja. Kā vienmēr, ja viņš atradās vienā istabā ar Džoniju Hītu, abi bija nolīduši kaktā; Džouijs runāja, Rūdolfs gandrīz visu laiku neatņēmies klausījās. Džonijam bija tikai divdesmit pieci gadi, taču viņš jau bija kāda Volstrīta biržas māklera partneris, un klīda valodas, ka arī pats uz savu roku viņš esot biržā sapelnījis krietnu bagātību. Viņš bija patīkams jauns cilvēks ar maigu balsi, necilu seju, konservatīvs, bet ar asu, aptverošu skatienu. Viņa zināja, ka Rūdolfs dažkārt atbrauc uz Ņujorku, lai paēstu ar Džoniju pusdienas vai kopā aizietu uzspēlēt beisbolu. Ikreiz, kad viņai gadījās dzirdēt abus sarunājamies, temats bija viens un tas pats: biržas kurss, uzņēmumu apvienošana, jaunas akciju sabiedrības, pašizmaksas un pārdošanas cenu starpība, iespējas izvairīties no nodokļiem. Tas viss Grētiņu neiedomājami garlaikoja, taču šķita ārkārtīgi interesējam Rūdolfu, kaut gan viņam nebija ne mazāko iespēju spekulēt biržā, ar kādu apvienoties vai nodibināt akciju sabiedrību.

Kad viņa reiz pajautāja Rūdolfam, kādēļ viņš no visiem cilvēkiem, ko sastapis viņas mājās, izraudzījies tieši Džoniju, Rūdolfs dziļā nopietnībā atbildēja: — Viņš ir vienīgais no taviem draugiem, no kura varu kaut ko mācīties.

Kas gan pazīst pats savu brāli? Taču viņa nebija gribējusi par godu Rūdolfa izlaidumam sarīkot šādas viesības, arī Vilijs iam piekrita. Bet kaut kā iegadījās, ka viesības galu galā vienmēr izvērtās tieši šādas. Viesu sastāvs gandrīz nemainīgs — aklieri, aktrises, jauni režisori, žurnālisti, manekenes, meitenes, kas :.|rad;ija «Time, Inc.» izdevniecībā, radioproducenti, reizēm kādas reklāmu aģentūras iespaidīgs pārstāvis, ar kuru vajadzēja apieties kā ar jēlu olu; Mērijai Džeinai līdzīgas, tikko šķīrušās sievietes, kas visiem stāstīja, ka viņu vīri bijuši impotenti; Ņujorkas vai Kolumbijas universitātes docenti, kas raksta romānus; jauni Volstrīta lauvas, kas izskatījās kā graustu rajonā auguši; superjuteklīga sekretāre, kas pēc trešās glāzes sāka flirtēt ar Viliju; kāds izbijis lidotājs, Vilija karabiedrs, kurš nemitīgi stāstīja par Londonu; dažs sievas pamests vīrs, kas, viesībām ieilgstot, mēģināja tuvoties viņai un beigās droši vien aizies līdzi Mērijai Džeinai.

Arī tad, ja mainījās viesu kontingents, viesību norise nemainījās. Bezgalīgas diskusijas par Krieviju un Oldžeru Hisu, un senatoru Makartiju; meitenes ar ponija frizūru dziedāja slavas dziesmas Trockim… («Dzērieni ir virtuvē!» viņa līksmi uzsauca tikko atnākušam pārim — abi iedeguši, droši vien šodien bijuši jūrmalā) …kāds, kas tikko atklājis Kīrkegārdu vai sastapis Sartru un varītēm vēlējās par to pastāstīt; cits bijis Izraēlā vai Tanžerā un gribēja pastāstīt par to. Reizi mēnesī tāda saiešana būtu itin jauka. Un, ja vien viņi nepiebārstītu ar pelniem visas malas, varbūt pat divreiz mēnesī. Visumā tie bija jauki, izglītoti jaunieši, pietiekami naudīgi, lai glīti ģērbtos un izmaksātu cits citam dzeramos, un vasarā noīrētu istabas kādā atpūtas vietā ārpus Ņujorkas. Tieši tādi ļaudis, kādus viņa sapņoja iemantot par draugiem toreiz, kad vēl bija meitene un dzīvoja Portfilipā. Bet nu tie pulcējās ap viņu gandrīz jau piecus gadus. Dzērieni virtuvē. Nebeidzamas viesības.

Apņēmīgi viņa izspiedās cauri drūzmai un sāka kāpt augšup uz jumtistabu, kur gulēja Bilijs. Pēc Bilija piedzimšanas viņi bija pārcēlušies uz augšējo stāvu vecā smilšakmens dzīvojamā namā Rietumu Divpadsmitajā ielā un izbūvējuši bēniņos plašu istabu ar jumta logu. Tur atradās ne tikai Bilija gultiņa un rotaļu stūrītis, bet arī Grētiņas darba galds. Uz tā stāvēja rakstāmmašīna un grāmatu un avīžu kaudzes. Viņai patika strādājot atrasties vienā telpā ar Biliju, un rakstāmmašīnas troksnis mazo nepavisam netraucēja, drīzāk šķita viņu iemidzinām kā klikstoša šūpuļdziesmiņa. Rakstāmmašīnas ieaijāts tehnikas laikmeta bērns.

Iedegusi galda lampu, viņa ieraudzīja, ka bērns vēl nav iemidzis. Pidžamā ietērpts, ar rotaļu žirafi uz spilvena — viņš gulēja gultiņā un, lēnām kustinādams virs galvas izslietās roķeles, it kā zīmēja neredzamus rakstus cigarešu dūmos, kas spiedās augšup no viesistabas. Dūmu dēļ Grētiņa jutās vainīga, bet nevarēja taču aizliegt cilvēkiem smēķēt tādēļ vien, ka četrus gadus vecam bērnam tas kaitīgi. Piegājusi pie gultiņas, viņa noliecās un noskūpstīja Bilijam pieri. Pretī viņai dvesmoja vannas ziepju un tikko nomazgāta bērna ādas jaukā smarža.

— Kad es izaugšu liels, — ierunājās bērns, — es nevienu nesaukšu ciemos.

Tad tu neesi sava tēva dēls, nodomāja Grētiņa, lai gan mazais izskatījās ļoti līdzīgs tēvam — gaišiem matiem un dziļām bedrītēm vaigos. Nekā no Džordeikiem. Vismaz pagaidām. Ja nu varbūt Tomass izskatījās tāds, kad bija maziņš. Viņa noliecās tuvāk bērnam un vēlreiz to noskūpstīja. — Guli nu, Bilij, — viņa sacīja.

Viņa piegāja pie sava darba galda un apsēdās, juzdamās atvieglota, ka aizbēgusi no skaļajām čalām apakšstāvā. Viņa skaidri zināja, ka neviens nepamanīs viņas aiziešanu pat tad, ja viņa paliks te, augšā, visu nakti. Viņa paņēma grāmatu no galda. Ievads psiholoģijā. Viņa laiski atšķīra grāmatu. Divas lappuses veltītas tekstam ar tintes traipiem. Pazīsti pats sevi. Pazīsti savus ienaidniekus. Pēcpusdienās viņa studēja Ņujorkas universitātes vakara nodaļā. Ja vien izturēs, viņa pēc diviem gadiem saņems diplomu. Saskarsmē ar Vilija ļoti izglītotajiem draugiem un lāgiem arī ar pašu Viliju viņu mocīja mazvērtības izjūta. Bez tam viņai patika auditorijas atmosfēra, patika nepiespiestai būt kopā ar cilvēkiem, kas neinteresējās vienīgi par naudu, stāvokli un reprezentēšanos sabiedrībā.

Teātri viņa pameta tūliņ pēc Bilija piedzimšanas. Vēlāk — tā viņa sākumā centās sev iestāstīt —, vēlāk, kad bērns paaugsies, kad viņa vairs nebūs tam pastāvīgi vajadzīga. Taču tagad zināja, ka teātrī nekad vairs neatgriezīsies. Un neizjūta to kā zaudējumu. Vajadzēja meklēt darbu, ko var darīt mājās, un viņai pavisam vienkārši palaimējās tādu atrast. Viņa sāka palīdzēt Vilijām rakstīt kritikas par radio un televīzijas programmām, kad Vilijām pašam bija apnicis to darīt, kad viņam iegadījās kāds cits darbs vai paģiras. Sākumā viņa strādāja Vilija vārdā, bet vēlāk, kad viņam žurnāla redakcijā piedāvāja administratīvu darbu ar augstāku atalgojumu, viņa materiālus sāka parakstīt ar savu vārdu. Redaktors viņai konfidenciāli atzinās, ka viņa rakstot daudz labāk nekā Vilijs, bet viņai arī pašai jau bija radies spriedums par Vilija talantu. Reiz, kārtodama skapi, viņa atrada Vilija lugas pirmo cēlienu. Tas bija drausmīgs. Viss, kas, Vilijām runājot, izklausījās asprātīgi un jocīgi, uzrakstīts kļuva pliekans. Viņa neatklāja Vilijām savas domas par viņa spējām, nedz arī to, ka ir lasījusi lugu. Tikai paskubināja Viliju pieņemt administratīvo darbu redakcijā.

Viņa palūkojās uz dzelteno papīra lapu rakstāmmašīnā. Ar zīmuli viņa bija uzšņāpusi pagaidvirsrakstu: «Ceļojošā aģenta dziesma». Viņa pārlaida skatienu lappusei. «Nevainīgais izskats,» viņa bija rakstījusi, «kas teorētiski ir nacionāla iezīme, amerikāņu kopīpašums, nodots tirgoņu pārziņā, lai viņi varētu mūs pieruimit vai censties mūs piespiest pirkt viņu preces, vienalga, vai tās mums tīkamas, derīgas vai bīstamas. Viņi mums pārdod zupas ar mickliem, brokastis ar varmācību, automašīnas ar «Hamletu», caurejas līdzekļus ar slienām…»

Viņa sarauca pieri. Nav lāgā. Turklāt bez kādas jēgas. Kas klausīsies, kas iejauksies? Amerikāņi iegādājas to, ko domājas gribam. Vairums viņas viesu tur, lejā, šādā vai tādā veidā dzīvo no tā, ko namamāte virs viņu galvām cenšas pienaglot pie kauuastaba. Alkohols, ko viņi dzer, pirkts par naudu, kas pelnīta, -dziedot slavas dziesmu ceļojošajam aģentam. Viņa izrāva papīra lapu no mašīnas, saburzīja un iemeta to papīrgrozā. Tikpat neviens to nepublicētu. Vilijs par to parūpētos.

Viņa aizgāja pie bērna gultiņas. Bērns bija apskāvis žirafi un •lizmidzis. Viņš gulēja ciešā, dziļā miegā. Ko tu pirksi, ko pārdosi, kad būsi tik vecs kā es? Kādi meli tevi gaida? Cik daudz mīlestības būs velti iztērēts?

Uz kāpnēm atskanēja soļi, un viņa steigšus pārliecās pār gultiņu, izlikdamās, ka sakārto bērnam segu. Durvis atvēra Vilijs, ledus sagādnieks. — Nevarēju saprast, kur tu esi palikusi, — viņš sacīja.

—   Uznācu atjēgties, — viņa atteica.

—  Grētiņ, — viņš pārmetoši sacīja. No iedzertā viņš bija mazliet pietvīcis un uz virslūpas viņam rasoja sviedru lāsītes. Viņam sāka mesties plika galva, piere vairāk nekā jebkad atgādināja Bēthovenu, tomēr kaut kā viņš bija saglabājis jauneklīgo izskatu. — Tie taču ir tikpat tavi draugi, cik manējie.

—   Tie nevienam nav draugi, — Grētiņa noteica, — tie ir dzērāji, vairāk nekas. — Viņa jutās riebīgi. Pārlasītais teksts vēl skaudrāk lika izjust sākotnējo neapmierinātību, kuras dēļ viņa bija uznākusi augšā. Un pēkšņi viņa apskaitās, ka bērns izskatās tik līdzīgs Vilijām. Viņā taču ir arī daļa no manis, viņa gribēja paziņot.

—   Ko tad man darīt? — Vilijs jautāja. — Dzīt visus projām?

—   Jā, dzen viņus visus projām.

—   Tu gluži labi zini, ka tas nav iespējams, — Vilijs sacīja. — Nāc lejā, mīlā. Cilvēki sāks brīnīties, kas ar tevi noticis.

—   Pasaki viņiem, ka man pēkšņi uznāca vēlēšanās pabarot bērnu ar krūti, — Grētiņa teica. — Dažās ciltīs bērnus zīda līdz septiņiem gadiem. Tie lejā zina visu. Pajautā, vai arī tas viņiem zināms.

—  Mīļā… — Viņš piegāja pie Grētiņas un apskāva viņu. Viņai nāsīs iesitās džina dvaka. — Nomierinies. Lūdzu. Tu esi kļuvusi drausmīgi nervoza.

—   Ak tu esi to pamanījis?

—   Protams, esmu. — Vilijs noskūpstīja viņu uz vaiga. Nenozīmīgs skūpsts, viņa nodomāja. Viņš divas nedēļas nebija viņai tuvojies. —_ Es zinuL kas par vainu. Tu pārpūlies. Noņemies ar bērnu, strādā, ej skolā, mācies… — Viņš visu laiku mudināja Grētiņu pamest mācības. — Ko tu gribi pierādīt? — viņš dažkārt jautāja. — Tikpat tu esi krāšņākā meitene Ņujorkā.

—   Es nedaru ne pusi no tā, ko vajadzētu, — viņa atteica. — Varbūt man iet lejā un izraudzīties piemērotu kandidātu, un uzsākt sakaru? Nervu nomierināšanai.

Vilijs atlaida viņu vaļā un atkāpās. — Asprātīgi. Ha-ha! — viņš nogrieza kā ar nazi.

—  Aiziet — atpakaļ arēnā! — viņa izsaucās un nodzēsa galda lampu. — Dzērieni virtuvē.

Viņš tumsā satvēra viņas roku. — Ko es esmu izdarījis aplam? — viņš jautāja.

—  Nekā, — viņa atteica. — Priekšzīmīgā namamāte un viņas dzīvesbiedrs atgriežas Rietumu Divpadsmitās ielas skaistumā 'un cildenumā. — Viņa izrāva savu roku un nokāpa lejā. Mirkli vēlāk ieradās arī Vilijs. Viņš bija aizkavējies, lai uzspiestu džina apdvestu skūpstu dēlam uz pieres.

Viņa redzēja, ka Rūdolfs pametis Džoniju Hītu un istabas kaktā nopietni sarunājas ar Džūliju, kura laikam bija atnākusi pa to laiku, kamēr viņa atradās augšstāvā. Rūdolfa draugs, puisis no Oklahomas, pārāk skaļi smējās par kādas sekretāres teikto. Džūlija bija uzspraudusi matus un uzvilkusi mīkstu, melnu samta kleitu. «Es nemitīgi cenšos nomākt savu sportisko izskatu,» viņa reiz atzinās Grētiņai. Šovakar viņai tas izdevies. Pārāk labi. Tik jauna meitene nedrīkstētu izskatīties tik pašpārliecināta. Grētiņa skaidri zināja, ka Džūlija un Rūdolfs vēl ne reizes nav viens ar otru gulējuši. Piecus gadus! Tas bija necilvēciski. Kaut kas nebija kārtībā ar meiteni vai ar Rūdolfu, varbūt ar abiem.

Viņa pamāja Rūdolfam, bet viņš to nepamanīja, un, kad viņa devās pie abiem, viņu ceļā apturēja kāds reklāmas darbinieks pārāk elegantā uzvalkā, ar pārāk glītu matu sakārtojumu.

—   Dārgo namamāt, — viņš angļu aktiera manierē uzrunāja Grētiņu. Viņa vārds bija Alekss Listers. Savā laikā viņš bija sācis karjeru, strādājot par kurjeru CBS, tagad tas jau sen aizmirsts. — Gribu jūs apsveikt par lieliski izdevušos vakaru.

—  Vai jūs esat piemērots kandidāts? — Grētiņa noprasīja, raudzīdamās runātājā.

—   Ko? — Listers apjucis pārlika dzēriena glāzi otrā rokā. Viņš nebija radis, ka viņam uzdod neizprotamus jautājumus.

—  Neko, — viņa atbildēja, — tāpat vien — domu plūsma. Priecājos, ka jums patīk mani zvēriņi.

—   Ļoti patīk, — Listers pārliecinoši uzspieda sava sprieduma /ūnogu šāvakara sabiedrībai. — Pateikšu, kas man vēl patīk. Jiisu raksti žurnālā.

—   Es kļūšu tikpat slavena kā Semjuels Teilors Kolridžs radio i;n televīzijas raidījumos, — viņa atteica. Listers bija viens no tiem viesiem, kurus nedrīkstēja apvainot, bet viņa šovakar izgājusi skalpu medībās.

—   Kā jūs teicāt? — Trīsdesmit sekundēs otra mīklaina frāze, un viņš jau sāka raukt pieri. — Ak jā, sapratu. — Tomēr viņļš nelikās priecājamies, ka sapratis. — Ja drīkstu izteikt savas domas, Grētiņ, — viņš turpināja, labi zinādams, ka starp Volstrītu un Sešdesmito ielu viņš jebkurā vietā drīkst izteikt jebkuru savu •domu, — es sacītu — raksti ir lieliski, tikai mazliet… nu, nu… pēc manām domām, mazliet par kodīgu. Tajos jūtams naidīgums — tas, man jāatzīst, gan piešķir tiem tīkamu asumu, taču neviļus liek domāt, ka visa mūsu rūpniecība …

—   O, — viņa mierīgi atsaucās, — jūs esat to uztvēris.

Viņš paskatījās uz Grētiņu, sekundes desmitdaļā angļu aktiera iecietīgā sejas izteiksme pārvērtās par lietišķa darījuma cilvēka seju, kas nepauda ne mazāko sirsnību. — Jā, esmu to uztvēris, — viņš sacīja, — un neesmu vienīgais, kas to pamanījis. Mūsu dienās, kad katru cilvēku aplūko gandrīz zem mikroskopa un sludinājumu devēji kļuvuši sasodīti piesardzīgi, lai neaizlaistu savu naudiņu ļaudīm, kuru motīvi neatbilst…

—   Jūs mani brīdināt? — Grētiņa ; noprasīja.

—   Varat to uztvert arī tā, — viņš sacīja, — aiz tīras draudzības.

—   Tas ir ļoti mīļi no jūsu puses, dārgais, — Grētiņa viegli pieskārās viņa rokai un maigi pasmaidīja. — Tikai bīstos, ka par vēlu. Esmu galīgi sarkana, kaisla komuniste, pārdevusies Maskavai un apņēmusies iznīcināt NBC un Metro—Goldvinu Maieru un novest Rolstona brokastu firmu līdz sabrukumam.

—  Viņa šovakar visiem lec acīs, Aleks. — Vilijs bija nostājies viņai līdzās un sažņaudza viņas elkoni. — Nāc līdzi uz virtuvi, es piepildīšu tavu glāzi.

—   Paldies, Vilij, — Listers atteica, — bet bīstos, ka man jāiet. Esmu apsolījis šovakar iegriezties vēl divās viesībās. — Viņš viegli, tikko pieskardamies, noskūpstīja Grētiņu uz vaiga. — Arlabvakaru, mīļie! 'Ceru, ka neaizmirsīsiet, ko sacīju.

—   Tas iekalts akmenī, — noteica Grētiņa.

Ar neizteiksmīgu seju un trulu skatienu viņš pagriezās uz durvju pusi, pa ceļam nolikdams glāzi uz grāmatplaukta, kur no tās pulējumā paliks traips.

—   Kas ar tevi notiek? — Vilijs klusi jautāja. — Tev apriebusies nauda?

—   Man apriebies viņš, — Grētiņa atbildēja. Viņa pameta Vi-4 liju un, apburoši smaidīdama, cauri viesu drūzmai aizgāja uz kaktu, kur sarunādamies stāvēja Rūdolfs un Džūlija. Viņi runāja pusčukstus. Viņu saspringtais noskaņojums bija it kā uzcēlis neredzamu žogu, kas nošķīra viņus no smiekliem un sarunām istabā. Džūlija, likās, teju, teju sāks raudāt, bet Rūdolfs izskatījās sevī noslēdzies un spītīgs.

—   Man tas liekas drausmīgi, — sacīja Džūlija, — jā, drausmīgi.

—   Tu šovakar esi skaista, Džūlij, — Grētiņa pienākdama viņus pārtrauca, — īsta liktenīgā sieviete.

—   Es nu gan nemaz tā nejūtos, — Džūlija drebošā balsī atteica.

—   Kas tev vainas? — Grētiņa jautāja.

—   Pasaki tu viņai, — Džūlija teica Rūdolfam.

—   Citreiz, — Rūdolfs noteica un saknieba lūpas. — Esam taču viesībās.

—  Viņš nolēmis palikt pastāvīgā darbā pie Koldervuda, —• Džūlija paskaidroja, — un sāks jau rīt.

—   Nekas nav pastāvīgs, — sacīja Rūdolfs.

—   Uz visu mūžu ieslodzīt sevi aiz letes, — Džūlija satraukta turpināja, — mazā, pusaizmigušā pilsētelē! Kāda jēga beigt koledžu, ja tas ir viss, ko no tā var gūt?

—   Es tev jau sacīju, ka neesmu nolēmis sevi kaut kur ieslodzīt uz visu mūžu, — Rūdolfs atteica.

—   Pasaki viņai arī pārējo! — Džūlija nikni iesaucās. — Ja pietiek dūšas, tad pasaki.

—   Kas tad vēl? — Grētiņa jautāja. Arī viņa jutās vīlusies. Rūdolfa izvēle tiešām bija pārāk pieticīga. Tomēr viņa izjuta zināmu atvieglojumu. Palikdams pie Koldervuda, Rūdolfs arī turpmāk rūpēsies par māti, viņai nevajadzēs ar to noņemties pašai, nedz arī lūgt palīdzību no Vilija. Sajā atvieglojuma sajūtā nebija nekā cildena, tomēr viņa nespēja noliegt to, ko izjuta.

—   Man piedāvāja dāvanu, — Rūdolfs sacīja, — ceļojumu uz Eiropu.

—   Kas tev to piedāvāja? — Grētiņa jautāja, kaut gan jau. zināja atbildi.

—   Tedijs Boilens.

—   Es zinu, ka vecāki man arī būtu atļāvuši braukt, — iejaucās Džūlija. — Mums tā varēja kļūt par skaistāko vasaru mūžā.

—   Man nav laika baudīt skaistāko vasaru mūžā, — Rūdolfs kā skaldīt noskaldīja.

—   Vai tu nevari viņu pierunāt, Grētiņ? — Džūlija lūdza.

—   Rūdij, — Grētiņa sacīja, — vai tev neliekas, ka esi par savu grūto darbu pelnījis mazliet prieka?

—   Eiropa nepazudīs, — viņš atteica, — braukšu turp, kad būšu tam nobriedis.

—    Tedijs Boilens gan laikam bija priecīgs, kad tu atraidīji viņa dāvanu, — Grētiņa sacīja.

—   Gan viņš to pārcietīs.

—   Kaut man kāds piedāvātu ceļojumu uz Eiropu, — sacīja Grētiņa, — es būtu pati pirmā klāt uz kuģa …

—    Grētiņ, vai jūs nenāktu mums palīgā, — lūdza kāds jauns vīrietis, — gribam paklausīties plates, bet ar atskaņotāju kaut kas nav kārtībā.

—   Ar jums abiem es parunāšu vēlāk, — Grētiņa atvainojās Rūdolfam un Džūlijai, — gan jau viss nokārtosies. — Kopā ar jaunekli viņa aizgāja pie atskaņotāja. Viņa noliecās pie kontaktligzdas. Nēģeru meitene, kas nāca uzkopt dzīvokli, šodien bija lietojusi putekļsūcēju un, kā parasts, izkustinājusi kontaktligzdu.

—   Man bez visa tā iznāk daudz locīties, — viņa bija atteikusi, kad Grētiņa viņu apsūdzēja nevīžībā.

Atskaņotājs ar klusu dūkoņu iedarbojās, un tad sāka skanēt pirmā plate no Dienvidjūras albuma. Jaukas amerikāņu bērnu balsis kaut kur ļoti tālu iedomātā siltā salā dziedāja «Dites-moi». Kad Grētiņa izslējās, viņa redzēja, ķa Rūdolfs un Džūlija aizgājuši. Sajās mājās veselu gadu vairs nebūs nevienu viesību, viņa nolēma. Viņa izgāja virtuvē un palūdza Mērijai Džeinai glāzi stipra viskija. Mērijai Džeinai šajā periodā bija gari, sarkani mati, intensīvi zili izēnotas acis un garas mākslīgās skropstas. Pa gabalu viņa bija žilbinoši skaista, bet tuvumā atsevišķās detaļas pārāk stipri dūrās acīs. Tomēr pašreiz, viesību trešajā stundā, kad visi vīrieši iegriezās viņas valstībā un teica viņai komplimentus, viņa — ar mirdzošajām acīm, pavērtajām koši sarkanajām lūpām, valdzinoša un izaicinoša — jutās panākumu zenītā. — Cik brīnišķīgas viesības, — viņa sacīja no viskija piesmakušā balsī, — un tas jaunais cilvēks — Alekss, kā viņu sauc…

—    Listers, — Grētiņa, viskiju dzerdama, atteica un ievēroja,, ka virtuvē valda nekārtība, bet nolēma pirms rītdienas neko neuzsākt. — Alekss Listers.

—   Viņš taču ir satriecošs, vai ne? — Mērija Džeina jūsmoja.

—   Aizņemts?

—   Šovakar ne.

—   Paldies dievam! — Mērija Džeina iesaucās. — Brīnišķīgs puisis! Visa virtuve iemirdzējās, kad viņš te ienāca. Esmu dzirdējusi par viņu šausmu lietas. Vilijs man teica, ka viņš savas draudzenes sitot. — Viņa ieirgojās. — Vai tas nav satraucoši? Vai viņam nevajag no jauna piepildīt glāzi? Es ar pilnu kausu nostāšos viņam līdzās, Mērija Džeina Heketa, uzticīgā dzērienu dāvātāja.

—   Viņš pirms piecām minūtēm aizgāja, — Grētiņa noteica, izjuzdama ļaunu prieku, ka var Mērijai Džeinai to paziņot, tai pašā laikā prātodama, kas tās par sievietēm, ar kurām Vilijām tik tuvas attiecības, lai viņas stāstītu, ka Alekss Listers viņas sitis.

—   Nu, nekas, — Mērija Džeina filozofiskā mierā noteica, — šajā dīķī ir vēl citas zivis.

Virtuvē ienāca divi vīrieši, un Mērija Džeina, sapurinot sarkanos matus, starodama viņiem uzsmaidīja un sacīja: — Sveiki, zēni! Sis bārs nekad nav slēgts.

Skaidrs, ka Mērija Džeina nav pavadījusi divas nedēļas bez mīlestības. Varbūt nemaz nav tik ļauni būt šķirtenei, Grētiņa nodomāja, atgriezdamās viesistabā.

Liegajā, siltajā jūnija vakarā Rūdolfs un Džūlija gāja uz Piektās avēnijas pusi. Viņš nebija paņēmis meiteni zem rokas.

—   Sī nav vieta, kur nopietni parunāties, — viņš sacīja, — iesim projām.

Taču arī uz ielas nekas nepavērsās uz labu. Džūlija gāja, rūpīgi vairīdamās viņam pieskarties, nāsis viņai drebēja, pilnīgās lūpas bija cieši sakniebtas. Ejot pa tumšo ielu viņai līdzās, Rūdolfs prātoja, vai nebūtu labāk šķirties no viņas tūliņ. Tikpat tas droši vien agri vai vēlu notiks, un varbūt labāk agrāk nekā vēlāk. Bet doma nekad vairs neredzēt Džūliju noveda viņu līdz izmisumam. Un tā viņš neteica nekā. Viņš zināja, ka cīņā, kas starp viņiem sākusies, labākas izredzes uzvarēt ir tam, kurš spēs ilgāk klusēt.

—  Tev tur ir meitene, — viņa pēdīgi ierunājās, — un tādēļ tu gribi palikt tai drausmīgajā pilsētā.

Viņš iesmējās.

—   Ar smiekliem tu mani neapmuļķosi. — Viņas balss bija pilna rūgtuma, tajā nebija ne atblāzmas no atmiņām par tām dienām, kad viņi kopā dziedāja vai kad viņa sacīja: es tevi mīlu.

—   Tu esi aizrāvies ar kādu lentīšu pārdevēju, kasieri vai kaut ko tamlīdzīgu. Tu visu laiku esi tur ar kādu gulējis. Es zinu.

Viņš atkal iesmējās, juzdamies spēcīgs savā šķīstībā.

—   Vai ari tu esi homo, — viņa rupji noteica. — Mēs draudzējamies piecus gadus, tu apgalvo, ka'mīli mani, bet ne reizes neesi pat mēģinājis mani mīlēt, īsti mīlēt.

—   Es netiku uzaicināts, — viņš atteica.

—   Labi, — viņa sacīja, — es tevi uzaicinu. Tūliņ. Šovakar, Esmu apmetusies Sanktmoricas viesnīcā, 923. istabā.

—   Nē, — viņš teica, vairīdamies no slazdiem, bīdamies no nevarīgas atzīšanās, ko vēlāk nožēlotu.

—   Vai nu tu esi melis, vai perverss, — viņa noteica.

—   Es gribu tevi precēt, — viņš sacīja. — Mēs varam apprecēties jau nākamnedēļ.

—   Un kur mēs pavadīsim medusmēnesi? — viņa jautāja. — Koldervuda veikala dārza mēbeļu sekcijā? Es tev piedāvāju savu šķīsto, jaunavīgo miesu, — viņa zobgalīgi turpināja, — par baltu velti. Nekādu saistību. Kādēļ jāprecas? Esmu brīva, emancipēta, kaislīga, simtprocentīga amerikāņu meitene. Nupat uzvarēju seksuālās revolūcijas viktorīnā ar desmit pret nulli.

—   Nē, — viņš sacīja, — un beidz runāt pa manas māsas modei.

—   Perversais šausmoni, — viņa sacīja, — tu gribi mani kopā ar sevi uz mūžiem aprakt tai mazpilsētā. Un es visu šo laiku domāju, ka tu esi tik gudrs un ka tevi gaida spoža nākotne. Es precēšos ar tevi. Precēšos nākamnedēļ. Ja vien tu tagad brauksi uz Eiropu un rudenī sāksi studēt tieslietas. Bet, ja tu negribi tā, tad pietiktu, ja tikai tu būtu ar mieru pārcelties šurp uz Ņujorku un strādāt šeit. Man vienalga, ko tu darītu, es arī strādāšu. Es gribu strādāt. Ko lai es iesāku Vitbijā? Augām dienām domāt par to, kādu priekšautu aizsieties, kad tu vakarā nāksi mājās?

—   Apsolu, ka pēc pieciem gadiem tu varēsi dzīvot Ņujorkā vai kur vien gribēsi.

—   Tu apsoli, — viņa sacīja. — Solīt ir viegli. Bet es negribu pat uz pieciem gadiem ļaut sevi aprakt. Es tevi nesaprotu. Ko gan tu no tā ceri iegūt?

—   Sādā veidā es par diviem gadiem apsteidzu visus no savas klases, — Rūdolfs sacīja. — Es zinu, ko daru. Koldervuds man uzticas. Viņam ir daudz lielāki kapitāli nekā veikals. Veikals ir tikai izejas punkts, pamats. Viņš to vēl nezina, bet es zinu. Ieradies Ņujorkā, es negribu būt vienkārši koledžas absolvents, turklāt tādas koledžas, par kuru neviens nekā nezina, negribu ar cepuri rokā gaidīt priekšistabā. Kad es ieradīšos Ņujorkā, mani sagaidīs pie parādes durvīm. Ilgi es esmu bijis nabags, Džūlij, un es darīšu visu, kas jādara, lai vairs nebūtu nabags.

—   Boilena audzēknītis, — Džūlija sacīja. — Viņš tevi samaitājis. Nauda! Vai tiešām nauda tev nozīmē tik daudz? Vai nauda ir viss?

—   Nerunā, ko nesaproti! — viņš atcirta.

—   Pat ja tā, — viņa teica, — tu tomēr varētu studēt tieslietas …

— Es vairāk nespēju gaidīt, — viņš sacīja, — esmu jau tik ilgi gaidījis. Esmu tik ilgi berzis skolas solu. Ja man vajadzēs •advokātu, es to nolīgšu. — Cietpaura Dunkana Koldervuda atbalss. Skolotos viņi nolīgst. — Ja tu gribi dzīvot kopā ar mani, jauki, ja ne… — bet to viņš nespēja pateikt, tikai vārgi atkārtoja: — Ja ne… Ai, Džūlij, es nezinu, es nezinu. Man liekas, ka zinu visu, zinu, kā rīkoties, bet par tevi — nezinu.

—   Es sameloju tēvam un mātei… — viņa sāka šņukstēt, — lai tikai paliktu vienatnē ar tevi. Bet tas jau neesi tu. Boilena marionete. Es eju atpakaļ uz viesnīcu. Negribu vairs nekā par tevi zināt. — Nevaldāmi raudādama, viņa apturēja taksometru. Mašīna kaucot nobremzēja, viņa atrāva durtiņas, iekāpa un pēc tam ar troksni aizcirta durtiņas.

Viņš nekustēdamies noskatījās, kā aizbrauc taksometrs. Tad pagriezās un devās atpakaļ uz viesībām. Tur bija palikusi viņa ceļasoma, un Grētiņa viņam uzklās guļvietu uz dīvāna viesistabā. Viņš atcerējās arī istabas numuru viesnīcā: 923.

Mērija Džeina saņēma alimentus un nejuta nekāda trakuma. Rūdolfs vēl nekad nebija gulējis tik platā un mīkstā gultā, un gaismā, ko izstaroja lampa uz tualetes galda (Mērija Džeina nebija ļāvusi nodzēst gaismu), varēja redzēt, ka lielo istabu ar pērļaini pelēkajām zīda tapetēm un mīksto paklāju iekārtojis dekorators ar izcilu gaumi. Tumši zaļi aizkari slāpēja ielas trokšņus, īsā priekšspēle norisa dzīvojamā istabā, kur bija augsti griesti, zeltītas Direktorijas stila mēbeles un lieli zeltīta dūmstikla spoguļi, kas ar metālisku, blāvu spīdumu atspulgoja apkampušos pārīti. — Galvenā notikuma vieta būs šeit, — bija noteikusi Mērija Džeina, atraudama muti no Rūdolfa lūpām, un, neprasot Rūdolfa piekrišanu, ievedusi viņu guļamistabā. — Aiziešu uz vannas istabu sakārtoties, — viņa sacīja un, aizspērusi kurpes, kur pagadījās, gandrīz bez grīļošanās aizgāja uz vannas istabu, no kurienes jau nākamajā mirklī kļuva dzirdama ūdens šalkoņa un rīkošanās ar tualetes piederumiem.

Rūdolfs ar nepatiku iedomājās, ka tas viss atgādina gaidīšanu ārsta kabinetā un ārstu gatavošanos nelielai operācijai; viņš brīdi vilcinājās, pirms sāka izģērbties. Kad krietni pēc pusnakts viesību namā bija palikuši vairs tikai četri vai pieci cilvēki un Mērija Džeina palūdza Rūdolfu viņu pavadīt, viņam nebija ne jausmās, ka notiks kaut kas tamlīdzīgs. No visa izdzertā viņam, mazliet reiba galva, un viņš baidījās, kas notiks, kad viņš atlaidīsies guļus. Vienu mirkli viņš apsvēra, vai nevajadzētu klusītēm izzagties ārā pa durvīm, bet Mērija Džeina, intuīcijas vai pieredzes mudināta, mīļi uzsauca: — Vēl tikai vienu minūti, mīļumiņ! Jūties kā mājās!

Tad Rūdolfs noģērbās, nolika kurpes kārtīgi vienu otrai līdzās zem krēsla, bet glīti salocītās drēbes uz tā paša krēsla sēdekļa.« Gulta bija sakārtota naktsguļai (mežģīnēm rotāti spilveni un blāvi gaišzili palagi), un viņš, viegli trīcēdams, palīda zem segas. Sādā veidā viņš vismaz jutās drošs, ka šonakt neklauvēs pie istabas durvīm kādā viesnīcā. 923.

Gulēdams zem segas, ziņkārs, mazliet nobijies, viņš aizvēra acis. Tikpat reiz tam jānotiek. Kādēļ ne šonakt?

Guļot aizvērtām acīm, viņam sāka likties, ka gulta šūpojas un griežas nevienmērīgā ritmā kā noenkurota laiva. Viņš atvēra acis tieši tanī brīdī, kad istabā ienāca Mērija Džeina, slaida, kaila, majestātiska; garš augums, mazas, apaļas krūtis un lieliski gurni, dzemdību neskarti, uzdzīvē nesabojāti. Viņa — daudzu cīņu veterāne — nostājās pie gultas un lūkojās lejup valgām, glāsmainām acīm, lampas gaismā tumši mirdzošie, sarkanie mati paloja viņam pretī.

Erekcija bija strauja un varena. Viņā uzviļņoja mulsums un lepnums, un viņš jau grasījās lūgt Mēriju Džeinu, lai nodzēš gaismu. Bet, pirms viņš paguva atvērt muti, Mērija Džeina noliecās un ar vienu pašu strauju žestu norāva viņam segu.

Liegi smaidīdama, tā stāvēja pie gultas un vēroja viņu.

—   Mazais brāli, — viņa čukstēja, — skaistais, mazais nabaga ļaužu brāli! — Tad maigām rokām pieskārās viņam. Viņš konvulsīvi sarāvās.

—   Guli mierīgi! — viņa pavēlēja. Viņas rokas kā mazi, gudri dzīvnieciņi slīdēja pa viņa ķermeni. Viņš nodrebēja. — Es teicu, guli mierīgi! — viņa skarbi uzsauca.

Viss norisinājās ātri, apkaunojoši ātri, un Rūdolfs sāka šņukstēt. Viņa nometās ceļos gultā, noskūpstīja viņu uz lūpām, un viņas rokas tagad viņam šķita neciešamas, pēc cigarešu dūmiem un parfīma smaržojošie mati smacēja.

—   Piedod, — viņš1 sacīja, kad viņa pacēla galvu, — es vienkārši neizturēju …

Viņa iesmējās« — Nelūdz piedošanu. Man tas glaimo. Es to uzskatu par komplimentu. — Viņa graciozi ieslīdēja gultā viņam līdzās un pievilka viņu sev klāt. — Nebēdā nenieka, brālīt, — viņa mierināja. Viņa nolaizīja viņam ausi, un viņam atkal pārskrēja tirpas līdz pat kāju pirkstiem. Nogalināšana ar strāvu lampas gaismā. — Es nešaubos, ka pēc īsa brītiņa tu atkal būsi formā, mazo brāli.

Kaut jel viņa nesauktu mani par mazo brāli, viņš nodomāja. Viņš nevēlējās atcerēties Grētiņu. Grētiņa bija uzmetusi viņam dīvainu skatienu, kad viņš aizgāja ar Mēriju Džeinu.

Mērijas Džeinas gaišredzība labi pazīstamajā jomā nebija apstrīdama. Nepagāja ne pāris minūšu, kad viņas rokas viņu no jauna atmodināja un viņš darīja to, kā dēļ bija uz šo gultu atvests. Viņš metās viņai virsū ar visu atturības gados uzkrājušos spēku.

Perversais šausmoni, viņš dzirdēja Džūlijas balsi, perversais šausmoni. Lai viņa atnāk šurp un pajautā šai sievietei!

—  Tava māsa teica, ka tu vēl esot nevainīgs, — sacīja Mērija Džeina.

—   Nerunāsim par to, — viņš strupi atteica.

Viņi gulēja līdzās. Mērija Džeina smēķēja, dziļi ievilkdama dūmus plaušās, un, viņai izelpojot, tie mazos mākonīšos kāpa pret griestiem.

—   Man jāatrod vēl kāds nevainīgs zēns, — viņa sacīja. — Vai tas tiešām taisnība?

—   Es jau teicu: nerunāsim par to.

—   Tātad taisnība.

—   Nu vairs ne.

—   Nu tiešām vairs ne, — viņa apstiprināja. — Kādēļ?

—   Ko nozīmē — kādēļ?

—   Tāds skaists puisis kā tu, — viņa sacīja. — Meitenes drošī vien ir kā trakas pēc tevis.

—   Viņas prot savas jūtas apvaldīt. Runāsim par kaut ko citu.

—   Kas tev ir ar to mazo, acīgo skuķīti, ar kuru tu satiecies? — Istabas numurs 923. — Kā viņu sauc?

—   Džūlija. — Viņam nepatika izrunāt Džūlijas vārdu šajā istabā.

—   Man šķiet, viņa tev skrien pakaļ.

—   Mēs bijām nolēmuši apprecēties.

—   Bijāt? Un tagad?

—   Nezinu, — viņš atteica.

—   Viņai nav ne jausmas, ko viņa zaudē. Tas laikam jums ģimenē, — Mērija Džeina sacīja.

—   Ko tu ar to domā?

—  Vilijs apgalvo, ka tava māsa gultā esot absolūti nevaldāma.

—   Vilijām vajadzētu iemācīties pievaldīt muti! — Rūdolfs bija sašutis, ka Vilijs spēj kaut ko tamlīdzīgu par savu sievu teikt sievietei, jebkurai citai sievietei, vispār kādam cilvēkam. Viņš vairs nekad nevarēs Vilijām pilnīgi uzticēties, nekad nevarēs Vilija klātbūtnē justies pilnīgi brīvi.

Mērija Džeina pasmējās. — Mēs dzīvojam lielā pilsētā, — viņa sacīja, — kur nekas nepaliek apslēpts. Vilijs man ir sens draugs. Mums bija sakars, kad viņš tavu māsu vēl nebija ne acīs redzējis. Un arī tagad šad tad piestaigā, kad viņam dekorācijas apnikušas un iegribas pārmaiņu.

—   Vai mana māsa to zina? — Rūdolfs centās nejaut balsī izpausties dusmām, kas viņā modās pret nesavaldīgo, frivolo Viliju.

—   Laikam gan ne, — Mērija Džeina mierīgi atteica. — Vilijs prot izlocīties. Kurš gan to ies apliecināt ar parakstu vai zvērestu? Vai tu kādreiz esi ar viņu gulējis — ar Grētiņu?

—   Dieva dēļ! Viņa ir mana māsa! — Paša balss viņam asi iegrieza ausīs.

—    Padomā vien — brīnums! — Mērija Džeina sacīja. — Māsa. Ja var ticēt Vilijām, būtu vērts papūlēties.

—   Tu ņirgājies par mani. — Protams, viņš nodomāja, vecāka, pieredzējusi sieviete uzjautrinās, zobojas par vientiesīgo puišeli no provinces.

—   Ne velna, — Mērija Džeina mierīgi atteica. — Mans brālis mani piegulēja, kad man bija piecpadsmit gadu. Piekrastē. Kanoe. Esi labiņš, mīļais, un sajauc man glāzē dzeramo. Viskijs ir virtuvē uz galda. Ar ūdeni. Ledus nav vajadzīgs.

Viņš izkāpa no gultas. Viņam ļoti gribējās kaut ko uzģērbt — kādu rītasvārku, pašam savas bikses, kaut vai aptīt dvieli ap vidu, vienalga, ko, lai tikai nebūtu tik klaji jārādās zinošajām, vērtējošajām, zobgalīgajām acīm. Taču zināja: tiklīdz viņš lūkos apsegt kailumu, viņa sāks smieties. Nolādēts, viņš izmisīgi nodomāja, kā gan es varēju iekulties tādā situācijā?

Istaba pēkšņi šķita auksta, un viņš juta, ka uz visa ķermeņa uzmetas zosāda. Iedams uz dzīvojamo istabu, viņš centās savaldīt drebuļus. Zeltainās spoguļu ēnās atspulgojot, viņš biezo paklāju noslāpētiem soļiem bez trokšņa devās uz virtuvi. Atradis slēdzi, viņš iededza gaismu. Liels, balts ledusskapis, kas klusi dūca, sienā iebūvēts pavards, mikseris, sulu spiede, pie baltajām sienām vara trauki, cēltērauda izlietne, trauku mazgājamā mašīna, ■skotu viskija pudele ar sarkanu plastmasu apšūtā galda vidū: amerikāņu sapnis par paraugvirtuvi neona gaismā. Viņš izņēma divas glāzes no trauku skapja (plānsienu porcelāns, puķainas tases, kafijkannas, lielas koka pipardzirnas: namamātes atribūti sievietei bez namamātes īpašībām). Viņš notecināja no krāna ūdeni, līdz sāka tecēt īsti auksts, vispirms izskaloja muti un izspļāva ūdeni tērauda izlietnē — nakts ksilofons —, tad izdzēra divas pilnas glāzes auksta ūdens. Otrā glāzē viņš ielēja krietnu lāsi viskija, tad līdz pusei uzpildīja to ar ūdeni. Pēkšņi viņš izdzirda klusus, rēgainus skrapstienus. Aiz izlietnes spraugā pazuda vairāki melni, trekni kukaiņi ar cietu apvalku. Slampa, viņš nodomāja.

Atstājis virtuvē gaismu, viņš aiznesa glāzi nama saimniecei,, kas zvilnēja savā daudz un bieži lietotajā gultā. Esam priecīgi pakalpot.

—   Cik tu mīļš! — sacīja Mērija Džeina un sniedzās pēc: glāzes, pamirdzinādama garus, sarkani nolakotus nagus. Viņa atslējās pret spilvenu, ar sarkano matu klaidu pret blāvi zilo, mežģīņoto pārvalku, un kāri dzēra. — Vai tu pats nedzersi?

—   Esmu diezgan dzēris. — Viņš pasniedzās pēc īsajām apakšbiksēm un iekāpa tajās.

—   Ko tu dari? — viņa jautāja.

—   Braukšu uz mājām. — Viņš uzvilka kreklu un jutās atvieglots, ka beidzot apsedzis kailumu. — Deviņos no rīta man jābūt darbā. — Viņš aplika jauno pulksteni. Bez ceturkšņa četri.

—  Lūdzu, — viņa ierunājās sīkā bērna balsī, — lūdzu, nedari to!

—   Man ļoti žēl, — viņš sacīja. Viņam nemaz nebija žēl. Jau doma vien, ka viņš, pilnīgi apģērbies, viens, tiks ārā uz ielas,, viņu noskaņoja līksmi.

—   Es nespēju palikt naktī viena, — viņa lūdzās.

—   Piezvani Vilijām, — viņš noteica, apsēdās, uzvilka zeķes un iekāpa kurpēs.

—   Es nespēju aizmigt, nespēju aizmigti — viņa gaudās.

Viņš nesteidzīgi sēja ciet kurpju auklas.

—   Visi mani atstāj, — viņa sūdzējās, — visi nolādētie tēviņi mani atstāj. Es darīšu visu, ko gribēsi. Paliec līdz sešiem, līdz rītausmai, līdz pieciem, lūdzu, mīļais… — viņa raudāja.

Visu mīļu nakti asaras, sieviešu izdarības, viņš salti nodomāja, pieceldamies, aizpogādams kreklu un apsiedams kaklasaiti.. Stāvēdams pie spoguļa, viņš dzirdēja aiz muguras atbalsojamies šņukstus. Spogulī viņš redzēja, ka pašam mati sajukuši un sviedros salipuši. Viņš iegāja vannas istabā. Desmitiem smaržu pudelīšu, peldeļļa, miega tabletes. Viņš rūpīgi sasukājās, izdzēsdams nakts pēdas.

Kad viņš atgriezās guļamistabā, viņa vairs neraudāja. Viņa sēdēja izslējusies un, acis šauri samiegusi, salti vēroja. Visbiju viņa bija izdzērusi, bet tukšo glāzi vēl turēja rokā.

—   Dodu tev pēdējo iespēju, — viņa skadri ierunājās.

Viņš uzvilka žaketi.

—   Arlabunakti! — viņš sacīja.

Viņa svieda viņam ar glāzi. Viņš būtu uzskatījis par pazemojumu pieliekties. Glāze ar malu atsitās viņam pret pieri, tad ietriecās spogulī virs kamīna un sašķīda uz baltās marmora karnīzes.

—   Nožēlojamais sūdabrāli! — viņa noteica.

Viņš izgāja no istabas, cauri priekštelpai un atvēra ārdurvis. Izgājis gaitenī, viņš klusi aizvēra durvis un izsauca liftu.

Liftnieks bija vecs vīrs, kurš laikam derēja šim darbam tikai klusajās nakts stundās. Kamēr lifts slīdēja lejup šahtā, liftnieks vērīgi lūkojās Rūdolfā. Nezin vai viņam viesi ir uzskaitē un vai viņš no rīta visus kārtīgi ieraksta grāmatā? — domāja Rūdolfs.

Kad lifts apstājās, vecais atvēra durvis.

—   Jums ir asinis, jaunais cilvēk, — viņš sacīja, — uz pieres.

—   Tencinu, — atteica Rūdolfs.

Liftnieks neatbildēja. Rūdolfs cauri vestibilam izgāja uz tumšās ielas. Ticis ārā, kur vērotāja vecās, ūdeņainās acis viņu vairs nevarēja redzēt, Rūdolfs izņēma no kabatas mutautiņu un noslaucīja pieri. Mutauts iekrāsojās sarkans. Visas tikšanās beidzas ar ievainojumiem. Soļiem uz ietves atbalsojoties, viņš gāja pretī Piektās avēnijas ugunīm. Uz stūra viņš apstājās un palūkojās uz plāksnīti. «63. iela». Mirkli viņš vilcinājās. Sanktmoricas viesnīca atradās Piecdesmit devītajā ielā pie parka. 923. istaba. īsa pastaiga svaigajā rīta gaisā. Vēlreiz noslaucījis ar mutautiņu pieri, viņš sāka iet uz viesnīcas pusi.

Viņš nezināja, ko darīs, tur iegājis. Lūgsies piedošanu, zvērēs: «Es darīšu visu, ko vien tu liksi,» — atzīsies, apsūdzēs, šķīstīsies, izkliegs savu mīlu, atgādinās kopīgās atmiņas, aizmirsīs saldkaisli, atjaunos maigumu, gulēs, aizmirsīsies …

Viesnīcas halle bija tukša. Nakts administrators, savā kabīnē sēdēdams, uzmeta Rūdolfam vienaldzīgu skatienu; viņš pieradis redzēt ieklīstam viesnīcā vientuļus cilvēkus no aizmigušās pilsētas.

—   923. istabu, — Rūdolfs pieprasīja komutatoram.

Viņš dzirdēja, kā telefoniste piezvana uz numuru. Pēc desmitā signāla viņš nolika klausuli. Hallē bija pulkstenis. 4.35. Pēdējie naktsbāri slēgti pirms trīsdesmit piecām minūtēm. Lēnām viņš izgāja no viesnīcas. Viens viņš šo dienu bija sācis un viens to iagad aizvadīja. Ari labi.

Viņš apturēja pretī braucošo taksometru un iekāpa. Šorīt viņš sāks pelnīt simt dolāru nedēļā. Varēja atļauties braukt taksometrā. Viņš nosauca Grētiņas adresi, bet, kad mašīna sāka traukties dienvidu virzienā, apdomājās. Negribējās sastapt Grētiņu, Viliju ne tik. Somu viņi varēs atsūtīt pa pastu. Paliecies uz priekšu,, viņš sacīja: — Piedodiet, brauciet uz Lielo Centrālo staciju.

Kaut arī veselu diennakti negulējis, viņš jutās spirgts, kad' pulksten deviņos pieteicās Dunkana Koldervuda kabinetā. Stoppulkstenim viņš pagāja garām, lai gan viņa kartīte vēl atradās ierastajā vietā. Stoppulkstenis vairs uz viņu neattiecās.

3. nodaļa

1950

Tomass sastādīja atslēgas šifru un atvēra savu skapīti. Pirms vairākiem mēnešiem katram skapītim bija pierīkota atslēga, un savus kabatas portfelīšus kluba biedriem vajadzēja atstāt' kancelejā, kur tos ielika aizzīmogotās aploksnēs un noglabāja seilā. So pasākumu bija izcīnījis Brūsters Rīds, kuram no kabatas bija izcelts talismana simtnieks tieši tajā sestdienas pēcpusdienā, kad' Tomass atradās Portfilipā. Dominiks par to priecīgi pavēstīja Tomasam, kad tas pirmdienas pievakarē atgriezās darbā. — Vismaz, — Dominiks sacīja, — tagad viņi, nelieši, zina, ka to neesi darījis tu, un nevar mani vainot, ka esmu pieņēmis darbā zagli. — Dominiks izcīnīja arī Tomasam desmit dolāru algas paaugstinājumu, tā ka nu iznāca četrdesmit pieci dolāri nedēļā.

Tomass pārģērbās tīrā treniņtērpā un apāva boksera čības. Viņš bija pārņēmis Dominika treniņa stundu piecos pēcpusdienā, un gandrīz vienmēr gadījās kāds kluba biedrs, kas viņu uzaicināja pāris raundos patrenēties. No Dominika viņš bija iemācījies izlikties agresīvs, nenodarot pretiniekam sāpes, un iemācījies, kā jārunā, lai kluba biedri noticētu, ka viņš tos apmāca boksā.

Viņš nebija aizticis Portfilipas bankas seifā noguldītos četrus tūkstošus deviņsimt dolārus un vēl joprojām, ģērbtuvē satiekoties, sauca jauno Sinkleru par seru.

Viņam patika vingrošanas nodarbības. Atšķirībā no Dominika, kas, malā stāvēdams, tikai komandēja, Tomass kopā ar vingrotājiem izpildīja visus vingrojumus — atgrūšanos ar rokām no grīdas, piecelšanos sēdus no guļus stāvokļa, riteņbraukšanu, noliekšanos līdz grīdai, ceļus nesaliecot, atspiešanos ar plaukstām pret grīdu un visu pārējo. Tas viņam palīdzēja turēties formā, un bez tam viņš uzjautrinājās, noskatoties, kā cienījamie, pašapzinīgie vīri svīda un stenēja. Arī balsij viņš iemācījās piešķirt pavēlošu skaņu, tādēļ vairs nelikās tik zēnisks kā senāk. Nu beidzot viņš rītos pamodās, nebīdamies, ka dienā viņu varētu piemeklēt kāda nelaime no viņa paša neatkarīgu apstākļu dēļ.

Kad Tomass pēc vingrošanas stundas iegāja treniņa telpā, Dominiks un Grīnings pašreiz vilka rokā boksa cimdus. Dominikāni bija iesnas, bez tam viņš iepriekšējā vakarā bija pavairāk iedzēris. Acis apsarkušas un kustības gausas. Novalkātajā treniņtērpā viņš izskatījās bezveidīgs un vecs, un sapinkātajos matos telpas spožajā apgaismojumā spīdēja plikais plankums galvvidū. Grīnings, drusku par garu savam svaram, nepacietīgi dīžājās, šad tad boksa čībās ar sausu, agresīvu švīkstoņu atsperdamies pret paklāju. Spilgtajā gaismā viņa acis šķita blāvas un ezītī apcirptie gaišie mati gandrīz platīnblondi. Kara laikā viņš bija dienējis flotē kapteiņa pakāpē un apbalvots ar augstu ordeni. Viņš bija ļoti glīts — ar taisnu degunu, stūrainu zodu un sārtiem vaigiem —, un, ja vien nebūtu no ģimenes, kas augstu paceļas pāri tāda veida karjerai, no viņa būtu iznācis gluži labs varonis mežonīgo Rietumu grāvējfilmām. Kopš tā laika, kad viņš paziņoja Dominikam, ka, pēc viņa domām, Tomass izzadzis no viņa skapīša desmit dolārus, viņš ne reizes nebija Tomasu uzrunājis un arī tagad, kad Tomass ienāca, lai uzgaidītu kluba biedru, ar kuru bija norunājis treniņu, pat nepaskatījās uz Tomasa pusi.

— Palīdzi aizsiet, Tom, — Dominiks palūdza, izstiepdams cimdotās rokas. Tomass sasēja saites. Dominiks pirms tam jau bija sasējis saites Grīninga cimdiem.

Dominiks paraudzījās lielajā pulkstenī virs zāles durvīm, lai uzņemtu laiku un aiz pārskatīšanās neboksētos bez pārtraukuma ilgāk par divām minūtēm. Tad, pacēlis cimdotās rokas, viņš, kājas vilkdams, devās pie Grīninga un teica: — Ja esat gatavs, ser . ..

Grīnings strauji metās viņam virsū. Viņš bija agresīvs, konvencionāls, skolots bokseris, kas izmantoja garās rokas, lai ar kreiso taisno trāpītu Dominikam pa galvu. Iesnu un paģiru nomocītais Dominiks tūlīt aizelsās. Viņš centās izvairīties no sitieniem, paglābjot galvu zem Grīninga zoda, pats bez sevišķas aizrautības un spēka boksēdams Grīningam pa vēderu. Grīnings negaidot atkāpās, pacēla labo roku, atvēzējās un ar zibenīgu aperkotu trāpīja Dominikam tieši pa muti.

Riebeklis, Tomass nodomāja. Taču neteica ne vārda un nenodeva sevi arī ar sejas izteiksmi.

Dominiks sēdēja uz matrača un lēnām pieskārās ar cimdu asiņainajai mutei. Grīnings pat nedomāja palīdzēt viņam piecelties, bet pakāpās atpakaļ un, rokas nolaidis, domīgi vēroja Dominiku. Tāpat sēdus Dominiks pastiepa rokas uz Tomasa pusi.

—   Novelc man cimdus, Tom, — viņš sacīja. Balss skanēja neskaidri. — Man šai dienai pietiks.

Neviens nebilda ne vārda, kad Toms pieliecās, atraisīja saites un novilka Dominikam cimdus. Viņš zināja, ka vecais bokseris negrib, lai tam palīdz piecelties, tādēļ arī nemaz nemēģināja to darīt. Dominiks gurdi piecēlās un treniņtērpa piedurknē noslaucīja muti. — Piedošanu, ser, — viņš sacīja Grīningam, — šķiet, šodien mani gurdina laika apstākļi.

—   Nekāds kārtīgs treniņš neiznāca, — sacīja Grīnings,

—   jums vajadzēja pateikt, ka nejūtaties labi. Es nemaz nebūtu ģērbies nost. Kā ar jums, Džordeik? — viņš ievaicājās. — Esmu jūs pāris reižu novērojis. Vai negribat divas minūtes pacīnīties?

Džordeik, Tomass nodomāja. Viņš zina manu uzvārdu. It kā' jautādams viņš palūkojās uz Dominiku. Grīnings nepiederēja pie resnīšiem, fizkultūras entuziastiem, kurus Dominiks viņam parasti iedalīja.

īsu mirkli Dominika tumšajās, valgajās acīs iedegās īsts sicīlieša naids. Sis bija brīdis, kad jāpielaiž uguns kunga muižai.

—   Ja misters Grīnings vēlas, Tom, — viņš sacīja, izspļaudams asinis, — pakalpo viņam.

Tomass uzvilka boksa cimdus, Dominiks sasēja saites, galvu noliecis, modru skatienu, ne vārda neteikdams. Tomasā pamodās senas izjūtas — bailes, tīksme, cīņasprieks, it kā elektriskās strāvas kņudoņa rokās un kājās. Viņš piespiedās un pāri Dominika noliektajai galvai zēniski uzsmaidīja Grīningam, kas viņu vēroja ar sastingušu seju.

Dominiks atkāpās malā. — Okei, — viņš noteica.

Grīnings gāja virsū Tomasam ar tālu uz priekšu izstieptu kreiso roku, ar labo aizsegdams zodu. Koledžas zēniņš, nicīgi nodomāja Tomass, atsizdams kreisās rokas triecienu un, sānis palecot, izvairīdamies no labās. Grīnings bija garāks par Tomasu, bet tikai astoņas vai deviņas mārciņas smagāks. Taču viņš kustējās straujāk, nekā Tomass bija aprēķinājis, un labā roka trāpīja viņam pa deniņiem. Tomass nebija pa īstam kāvies kopš pēdējās sadursmes ar meistaru Bruklinā, un pieklājīgā iesildīšanās ar miermīlīgajiem kluba džentlmeņiem nebija viņu sagatavojusi cīņai ar Grīningu. Grīnings izdarīja māņu kustību ar labo roku un tai pašā mirklī ar kreiso āķi trāpīja Tomasam pa galvu. Tas maitasgabals nejoko, Tomass nodomāja, pieliecās, ietrieca kreiso dūri Grīningam sānos, bet ar labo iebelza tam pa galvu. Grīnings paņēma Tomasu klinčā un ar labo roku sāka bungot viņam pa ribām. Grīnings bija spēcīgs, ne mazako šaubu, ļoti spēcīgs.

Tomass uzmeta ašu skatienu Dominikam, gaidīdams, vai Dominiks nedos kādu zīmi. Bet Dominiks vienaldzīgi stāvēja malā un zīmes nedeva.

Okei, Tomass tīksmīgi nodomāja, lai tad iet arī! Velns ar visu, kas notiks pēc tam!

Viņi cīnījās bez parastā divu minūšu pārtraukuma. Grīnings aprēķināja kustības, boksējās brutāli, izmantodams auguma un svara pārspēku. Tomass sitienos deva vaļu niknumam, ko ar tādām pūlēm visus pēdējos mēnešus bija apspiedis. Se tev, kapteini, viņš klusībā priecājās, mezdan-ies pretiniekam virsū, izmantodams visus paņēmienus, ko prata, še tev, bagātais zelli, še tev, policist, par taviem desmit dolāriem!

Viņiem abiem bija asiņains deguns un mute, kad Tomass beidzot deva Grīningam triecienu, kas, viņš zināja, būs beigu sākums. Grīnings, muļķīgi smaidīdams, gan vēl pacēla rokas, tomēr tikko spēja tās pavēcināt. Tomass apgāja viņam apkārt un gatavojās pēdējam — izšķirošajam belzienam, bet Dominiks nostājās starp viņiem.

—   Pagaidām pietiks, džentlmeņi, — viņš sacīja, — tā patiesi bija jauka, maza patrenēšanās.

Grīnings ātri atjēdzās. Stulbais skatiens kļuva ledaini salts,, kad viņš palūkojās uz Tomasu. — Novelciet man cimdus, Dorninik, — bija vienīgie vārdi, ko viņš pateica. Viņš pat negrasījās noslaucīt asinis no sejas. Dominiks atraisīja cimdus, un Grīnings ļoti stalti izgāja no treniņu zāles.

—   Tur aiziet mans darbiņš klubā, — noteica Tomass.

—   Laikam gan, — Dominiks piekrita, raisīdams vaļā Tomasa cimdus. — Bet tas bija to vērts. — Viņš pavīpsnāja: — Vismaz, man.

Trīs dienas nenotika nekas. Treniņu zālē, izņemot Dominiku, Grīningu un Tomasu, neviens nebija klāt bijis, un ne Tomass, ne Dominiks nevienam kluba biedram par notikušo cīņu neieminējās. Varbūt Grīnings, juzdamies pārāk neērti, ka viņu pieveicis augumā krietni mazāks divdesmit gadus vecs zeņķis, necels brēku kluba valdē.

Ik vakaru pēc kluba slēgšanas Dominiks noteica: — Vēl nekā nedzird, — un piesita pie koka.

Bet ceturtajā dienā garderobes uzraugs Cārlijs sameklēja Tomasu. — Dominiks kabinetā tevi gaida, — viņš sacīja* — tūliņ.

Tomass nekavēdamies aizgāja uz Dominika kabinetu. Dominiks sēdēja pie rakstāmgalda un patlaban noskaitīja deviņdesmit dolārus desmit dolāru banknotēs. Kad Tomass iegāja kabinetā, Dominiks pacēla galvu un skumji viņā palūkojās.

—   Te tev būs divu nedēļu alga, draudziņ, — viņš sacīja, — tev jāiet projām jau šodien. Pēcpusdienā notika valdes sēde.

Tomass iebāza naudu kabatā. Un es cerēju, ka varēšu palikt vismaz gadu, viņš nodomāja.

—   Jums vajadzēja man atļaut iegāzt viņam arī pēdējo reizi, Dom, — viņš teica.

—   Jā, — piekrita Dominiks, — vajadzēja gan.

—   Vai jums arī būs nepatikšanas?

—   Iespējams. Esi piesardzīgs, — Dominiks sacīja, — un atceries vienu: nekad neuzticies bagātajiem.

Viņi sadevās rokās. Tomass izgāja no kabineta, savāca ģērbtuvē savas mantiņas un atstāja klubu, ne no viena neatvadījies.

4. nodaļa

1954

Viņš pamodās precīzi ceturksni pirms septiņiem. Viņš nekad neuzstādīja modinātājpulksteni. Viņam tā nevajadzēja.

Dažas minūtes viņš mierīgi palika guļam. Blakusistabā krāca māte. Vējš mazliet kustināja atvērtā loga aizkarus, istabā bija auksts. Palsa ziemas rītausma spiedās caur aizkariem, saplūdinādama grāmatas un grāmatplauktu pie pretējās sienas neskaidrā, tumšā traipā.

Sī nebūs parasta diena. Iepriekšējā vakarā pēc veikala slēgšanas viņš bija iegājis Koldervuda kabinetā un nolicis šefam priekšā uz galda lielu, biezu aploksni. — Es gribētu jūs palūgt šo te izlasīt, kad jums gadīsies brīvs brīdis, — viņš sacīja Koldervudam.

Koldervuds uzmeta aploksnei aizdomīgu skatienu. — Kas tur iekšā? — viņš jautāja, ar plato pirkstu pabakstīdams aploksni.

—   Kaut kas visai sarežģīts, — Rūdolfs atbildēja, — man negribētos sākt apspriešanu, pirms neesat to izlasījis.

—   Atkal kāda no jūsu neprātīgajām idejām? — Koldervuds jautāja. Biezā aploksne, šķiet, viņu kaitināja. — Jūs atkal gribat man kaut ko uzspiest?

—   Jā, — Rūdolfs smaidīdams atteica.

—   Vai zināt, jauno cilvēk, — Koldervuds sacīja, — kopš pieņēmu jūs darbā, mana holesterīna aina ir ievērojami pasliktinājusies. Ievērojami.

—  Misis Koldervuda visu laiku mani lūdz, lai pierunāju jūs aiziet atvaļinājumā.

—   Ak tā gan? — Koldervuds nikni noņurdēja. — Viņa taču nezina, ka es jums veikalu neuzticētu ne uz desmit minūtēm. Pasakiet viņai to, kad viņa nākamreiz lūgs, lai jūs pierunājat mani aiziet atvaļinājumā. — Taču biezo aploksni viņš neatplēstu tomēr vakarā bija paņēmis līdzi uz mājām. Rūdolfs bija pārliecināts: ja vien šefs sāks lasīt to, kas atradās aploksnē, viņš neliksies mierā, kamēr nebūs izlasījis līdz galam.

Viņš vēl joprojām gulēja zem segas aukstajā istabā, gandrīz jau nolēmis šorīt tik agri necelties, bet pagulēt un izprātot, ko teikt vecajam, kad ieies kabinetā. Bet tad nosprieda — pie velna, nav ko uztraukties, jārīkojas tā, it kā šis rīts ne ar ko neatšķirtos no citiem rītiem.

Viņš nosvieda segu un, pārskrējis pāri istabai, aizvēra logu. Vilkdams nost pidžamu un uzģērbdams biezo treniņtērpu, viņš centās apvaldīt drebuļus. Pēc tam uzvilka vilnas kapzeķes un apāva tenisa kurpes ar biezām gumijas zolēm. Uzmetis virs treniņtērpa impregnētu vējjaku, viņš izgāja no dzīvokļa, klusītēm aizvērdams durvis, lai nepamodinātu māti.

Lejā pie namdurvīm viņu gaidīja Kventins Makgoverns. Arī Kventins bija treniņtērpā, virs tā uzvilcis biezu džemperi. Galvā pār ausīm uzmaukta vilnas mice. Kventinam, otrpus ielas nēģeru ģimenes vecākajai atvasei, bija četrpadsmit gadu. Viņi ik rītu kopā brauca izskrieties.

—   Hallo, Kvent! — Rūdolfs uzsauca.

—   Hallo, Rūdij! — Kvents atņēma sveicienu. — Auksts gan. Mana māte šādos rītos saka, ka mēs abi esot jukuši.

—   Kad tu pārvedīsi olimpisko medaļu, viņa dziedās citu dziesmu.

—   Skaidrs, — Kventins atteica, — man tā jau tagad skan ausīs.

Straujā solī viņi pagriezās ap stūri. Rūdolfs atslēdza garāžu, kur viņš nomāja vietu savam motociklam, un piegāja pie motocikla. Atausa miglainas atmiņas. Kādas citas durvis, cita tumša telpa, cits braucamais. Laiva vecajā noliktavā, upes izgarojumi, tēva muskuļainās rokas.

Tad viņš atgriezās Vitbijā, kur stāvēja puišelis treniņtērpā, kur bija cita vieta un nebija upes. Viņš izstūma motociklu ārā. Uzvilka vecus cimdus ar vilnas oderi, uzsēdās uz motocikla un iedarbināja motoru. Kventins uzlēca uz aizmugures sēdekļa, aptvēra Rūdolfu ap vidu, un viņi aizjoņoja pa ielu tā, ka saltais vējš sadzina asaras acīs.

Brauciens līdz universitātes sporta laukumam ilga tikai dažas minūtes. Vitbijas koledža bija kļuvusi par Vitbijas universitāti. Sporta laukums nebija nožogots, tikai vienā pusē to norobežoja koka tribīnes. Tur Rūdolfs novietoja motociklu un nometa vējjaku uz sēdekļa. — Novelc džemperi, — viņš sacīja, —• vēlāk noderēs. Citādi, atpakaļ braucot, vari saķert iesnas.

Kventins pārlaida skatienu sporta laukumam. No zaļā maura cēlās rēgaina, ledaini salta dūmaka. Viņš nodrebinājās. — Varbūt mātei taisnība, — viņš ieminējās. Tomēr novilka džemperi, un viņi sāka lēnā riksī skriet pa izdedžiem klāto celiņu.

Mācoties koledžā, Rūdolfam nekad nebija atlicis laika treniņiem. Viņam pašam dažkārt sanāca smiekli, ka tagad, būdams jauns, vadošs darbinieks, varēja sešas reizes nedēļā ik rītu atlicināt pa pusstundai skriešanas treniņam. Viņš to darīja, lai izkustētos un turētos formā, bez tam viņam patika izjust rīta klusumu, maura smaržu, vērot gadalaiku mijas, klausīties savu soļu atbalsī uz cietā skrejceliņa. Sākumā viņš skrēja viens pats, bet kādu rītu Kventins treniņtērpā sagaidīja viņu pie namdurvīm un teica: — Mister Džordeik, esmu ievērojis, ka jūs katru rītu braucat trenēties. Vai jums būtu iebildumi, ja es skrietu kopā ar jums? — Rūdolfs jau gribēja zēna lūgumu noraidīt. Augu dienu ap viņu kustēja cilvēki, tādēļ viņam patika agro rīta stundu pavadīt vienatnē. Bet Kventins turpināja: — Esmu iedalīts vidusskolas komandā četrsimt metru barjerskrējienam. Ja varētu katru rītu paskrieties, tad taču man uzlabotos laiks, Jums nevajag likties gar mani ne zinis, mister Džordeik, tikai paņemiet mani līdzi. — Viņš runāja bikli un klusu, nelūdza konsultāciju, un Rūdolfs saprata, ka zēnam bija vajadzējis varen sadūšoties, lai kaut ko tamlīdzīgu lūgtu pieaugušam baltajam cilvēkam, kas vispār tikai reizi vai divas reizes bija viņam uzsaucis hallo. Kventina tēvs bez tam strādāja pie Koldervuda — izvadāja preces. Uzlabojiet mikroklimatu darbavietā, rūpējieties par darbacilvēka labsajūtu! Demokrāti, turieties kopā! —• Okei! — viņš toreiz sacīja. — Nāc!

Torīt zēns nervozi pasmaidīja un devās Rūdolfam līdzi uz garāžu.

Iesildīdamies viņi lēnām apskrēja divus apļus, tad noskrēja simt metrus sprinta tempā, vēlreiz lēno apli, tad divsimt metrus ātri, atkal divus lēnos apļus un pēdīgi četrsimt metru distanci ar

pilnu jaudu. Kventins bija izstīdzējis, tievām kājām un skrēja skaistām, vienmērīgām kustībām. Nemaz nebija slikti ar zēnu biedros, jo tas stimulēja Rūdolfu skriet ātrāk, nekā viņš būtu skrējis, būdams uz skrejceliņa viens pats. Treniņu viņi beidza vēl ar diviem lēnajiem apļiem, tad nosvīduši uzvilka siltās virsdrēbes un cauri pilsētai, kas sāka mosties, brauca uz mājām.

—   Līdz rītam, Kvent! — Rūdolfs sacīja, novietodams motociklu ietves malā.

—   Paldies, — Kventins atteica, — līdz rītam!

Rūdolfs pamāja ar roku un iegāja mājā. Viņam zēns patika. Saltajā ziemas rītā viņi kopīgi bija pārvarējuši normālu, gluži cilvēcisku laiskumu, kopīgi izturējuši spēka pārbaudi saskarsmē ar aukstumu, ātrumu un laiku. Vasaras brīvdienās vajadzēs zēnam veikalā sameklēt kādu darbu. Viņš zināja, ka Kventinu ģimenei lieks grasis nebūs par ļaunu.

Kad viņš iegāja dzīvoklī, māte bija pamodusies. — Kāds ārā laiks? — viņa uzsauca.

—   Auksts, — viņš atbildēja, — tu nekā nezaudēsi, ja šodien neiesi ārā. — Viņi abi joprojām izlikās, it kā māte diendienā ietu ārā kā jebkurš normāls cilvēks.

Viņš iegāja vannas istabā un nodušojās vispirms ar krietni karstu, pēc tam ar ledaini aukstu ūdeni un iznāca ārā notvīcis gluži sarkans. Berzdamies dvielī, viņš dzirdēja māti rosāmies pa virtuvi — viņa spieda apelsīnu sulu un vārīja kafiju; viņas soļi skanēja tā, itin kā pa grīdu tiktu vilkts smags maiss. Viņš atcerējās savus garos sprintera soļus uz sasalušā kājceliņa un nodomāja: ja es reiz kļūšu viņai līdzīgs, palūgšu, lai mani kāds nosit.

Vannas istabā viņš uzkāpa uz svariem. Sešdesmit viens kilograms. Labi. Viņam riebās resni cilvēki. Neminēdams Koldervudam īsto iemeslu, viņš veikalā centās atbrīvoties no resniem pārdevējiem.

Pirms ģērbšanās viņš ieberza padusēs dezodorantu. Darbadiena būs gara, un veikalā ziemu allaž bija pārlieku karsti. Viņš ietērpās pelēkās flaneļa biksēs, gaiši zilā kreklā, apsēja tumši sarkanu kaklasaiti un uzvilka tumši brūnu tvīda žaketi bez plecu polsteriem. Pirmajā gadā, strādājot par direktora vietnieku, viņš mēdza valkāt solīdu, tumšu uzvalku, bet, pakāpies augstāk firmas hierarhijā, pārgāja uz mazāk oficiālu apģērbu. Savam atbildīgajam postenim viņš bija ļoti jauns, tādēļ nevēlējās radīt pompozu iespaidu. Sā paša apsvēruma dēļ viņš bija nopircis motociklu. Neviens, redzot direktora vietnieku piebraucam ar motociklu, kailu galvu, lai kāds ārā laiks, nedomās, ka šis jaunais cilvēks raugās uz sevi pārlieku nopietni. Tikai neradīt nevajadzīgu skaudību. Viņš it labi varētu atļauties automobili, tomēr deva priekšroku motociklam. Tas palīdzēja saglabāt svaigu sejas krāsu un radīja iespaidu, ka viņš daudz uzturas ārā. Iedegums, īpaši ziemā, ļāva viņam justies mazliet pārākam par bālajiem vārgdieņiem ap viņu. Tagad viņš saprata, kādēļ Boilens izmantoja kalnusaules aparātu. Pats viņš gan netaisījās pazemoties līdz. šim aparātam. Tas bija nožēlojams lakta viltojums, zināma veida kosmētika vīriešiem, un tā it viegli var izpelnīties to cilvēku nicināšanu, kas prot šādu viltojumu atšifrēt.

Viņš izgāja virtuvē, noskūpstīja māti un novēlēja tai labrītu. Viņa meitenīgi pasmaidīja. Ja viņš piemirstu māti noskūpstīt, pie brokastgalda būtu jānoklausās garš monologs, cik slikti viņa gulējusi un ka nauda par ārstu parakstītajām zālēm skaidri zemē nomesta. Viņš mātei nestāstīja, cik pelna un ka bez grūtībām varētu atļauties daudz labāku dzīvokli. Viņš ij nedomāja kaut ko uzlabot dzīvokļa iekārtā, jo zināja, kā naudu izmantot labāk.

Viņš apsēdās pie virtuves galda, izdzēra apelsīnu sulu, iztukšoja kafijas tasi, apēda pāris grauzdētu maizīšu. Māte tikai iedzēra kafiju. Mati viņai bija taisni, zem acīm atbaidoši violeti, asaru maisiņi. Taču ar visu to viņam likās, ka pēdējos trijos gados māte nav sevišķi pārvērtusies. Viņa droši vien nodzīvos līdz; deviņdesmit. Pret mātes ilgmūžību viņam nebija iebildumu. Viņa paglāba dēlu no iesaukuma armijā. Slimas mātes vienīgais uzturētājs. Mātes pēdējā un vērtīgākā dāvana: viņa izglāba dēlu nosaltas ierakuma bedres Korejā.

—   Šonakt sapņoju par tavu brāli Tomasu, — viņa sacīja,

—   Izskatījās tāds kā toreiz, kad viņam bija astoņi gadi. Kā kora; zēns lieldienās. Viņš ienāca pie manis istabā un lūdzās: piedod man, piedod man… — Skumjā apcerē viņa strēba kafiju.

—   Nekad viņš man nebija sapnī rādījies. Vai esi kaut ko par viņu dzirdējis?

—   Nē, — Rūdolfs atteica.

—   Vai tikai tu no manis kaut ko neslēp? — viņa jautāja.

—   Nē. Kādēļ lai es to darītu?

—   Gribētos viņu vēlreiz redzēt, pirms nomirstu, — viņa sacīja, — galu galā tomēr mana miesa un asins.

—   Tu nemirsi.

—  Varbūt, — viņa piekrita. — Man tā liekas, ka pavasarī es atlabšu. Varēsim atkal iziet pastaigāties.

—   Nu redzi, cik labi, — Rūdolfs noteica un, izdzēris kafiju, piecēlās. Atvadoties viņš māti noskūpstīja. — Par vakariņām esparūpēšos, — viņš solījās. — Mājās braucot, iepirkšos.

—   Nesaki man, ko pirksi, — viņa koķeti lūdza, — gribu, lai tu man sagādā pārsteigumu.

—   Labi, — viņš atteica, — sagādāšu tev pārsteigumu.

Naktssargs vēl stāvēja pie darbinieku ieejas, kad darbā ieradās Rūdolfs ar ceļā nopirktajām rīta avīzēm padusē.

—   Labrīt, Sem! — Rūdolfs sveicināja.

—   Hallo, Rūdij! — naktssargs atņēma. Rūdolfs vēlējās, lai vecie darbinieki, kas viņu pazina kopš darba gaitu sākuma, viņu uzrunātu vārdā.

—   Jūs nu gan esat agri kājās, — sacīja naktssargs. — Kad es biju jūsu gados, mani ar varu vajadzēja vilkt ārā no gultas tādos rītos kā šis.

Tādēļ tu, Sem, savos gados esi naktssargs, Rūdolfs nodomāja, tikai pasmaidīja un cauri krēslainajam, aizmigušajam veikalam devās uz savu kabinetu.

Kabinets bija spodrs un lietišķs, tajā atradās divi galdi — viens viņam, otrs mis Džailzai, viņa sekretārei, centīgai vecmeitai. Platos plauktos kārtīgi salikti žurnāli — «Vogue» amerikāņu un franču izdevumā, «Seventeen», «Slamour», «Harper's Bazaar», «Esquire», «House and Garden» —, kurus viņš pamatīgi izstudēja, meklēdams idejas dažādiem universālveikala sektoriem. Pilsētas seja strauji mainījās; cilvēkiem, kas no Ņujorkas pārcēlās šurp, naudas netrūka, un viņi to labprāt tērēja. Vecajiem iedzīvotājiem arī klājās arvien labāk, un viņi sāka darīt pakaļ vairāk piedzīvojušajiem lielpilsētniekiem. Koldervuds ar īstu arjergarda izmisumu cīnījās pret sava solīdā zemākās vidusšķiras universālveikala pārvēršanu par, kā viņš to mēdza dēvēt, modernu grabuļu bodi, taču nebija noliedzams, ka ar katru Rūdolfa jauninājumu pieauga preču apgrozība, un Rūdolfam ar katru mēnesi kļuva vieglāk realizēt savas idejas. Kad Koldervuds gandrīz gadu bija pretojies, viņš beidzot piekrita, ka nevajadzīgi lielo ekspedīcijas telpu pārdala ar sienu un atšķirtajā daļā iekārto dzērienu nodaļu ar labākajiem franču vīniem, kurus Rūdolfs, izmantodams no Boilena agrākajos gados gūto pieredzi, ar lielu patiku izraudzījās pats.

Boilenu viņš nebija sastapis kopš izlaiduma dienas. Tovasar viņš divas reizes tika piezvanījis un lūdzis Boilenu kopā ar viņu paēst vakariņas un abas reizes par atbildi saņēmis strupu «nē». Ik mēnesi Rūdolfs nosūtīja Boilenam čeku par simt dolāriem, lai dzēstu četrus tūkstošus, ko bija tam parādā. Boilens čekus nekad neiekasēja, bet Rūdolfs rūpējās, lai viņa kontā vienmēr būtu pietiekami daudz naudas, ja Boilenam kādu dienu ienāktu prātā realizēt visus čekus uzreiz. Kad Rūdolfs dažkārt atcerējās Boilenu — kas gan notika visai reti —, viņš izjuta pret vecāko vīrieti gan nicināšanu, gan pateicību. Pēc viņa domām, Boilens ar savu bagātību un pilnīgo brīvību nedrīkstēja būt tik nelaimīgs,, kāds bija. Tā bija Boilena būtiskā vājuma pazīme, un Rūdolfs, kas sīvi cīnījās, lai apspiestu jebkādu vājuma izpausmi sevī, nejuta šajā ziņā ne mazāko iecietību pret citiem. Vilijs Ebots un TedijsBoilens, domāja Rūdolfs, ir pāris, kas sader kopā kā cimds ar roku.

Rūdolfs atšķīra avīzes: Vitbijas «Record» un Ņujorkas «Times», ko no rīta atveda pirmais vilciens. «Times» pirmajā lappusē bija ziņojums par sīvām kaujām 38. paralēlē un jaunām apsūdzībām nodevībā un infiltrācijā, ko Vašingtonā izvirzījis senators Makārtijs. Vietējās avīzes pirmajā lappusē ziņoja par rīkojamām vēlēšanām sakarā ar jaunu nodokli skolu departamenta labā (priekšlikums noraidīts) un minēja, cik slēpotāju, kopš sezonas sākuma izmantojuši jauno slēpotāju teritoriju pilsētas apkārtnē. Katrai pilsētai savas intereses.

Rūdolfs atšķīra «Record» iekšlapas. Puslappusi lielais, divkrāsainais sludinājums, kas reklamēja vilnas kleitu un džemperu jauno kolekciju, bija iespiests nevīžīgi, krāsas izplūdušas, un Rūdolfs pierakstīja, ka šodien pat jāpiezvana redakcijai.

Tad viņš atšķīra «Times» biržas ziņas un piecpadsmit minūtes, cītīgi tās studēja. Tiklīdz bija iekrājis tūkstoš dolāru, viņš aizgāja pie Džonija Hīta un palūdza, lai draugs tos izdevīgi iegulda. Džonijs, kas pārzināja kontus, kuros bija miljoniem dolāru, svinīgi pieņēma naudu un kopš tā laika rūpējās par Rūdolfa naudutā, it kā Rūdolfs būtu viens no firmas ievērojamākajiem klientiem. Rūdolfa noguldījums, kaut neliels, tomēr stabili pieauga. Pārbaudīdams biržas kursu aili, viņš priecīgs konstatēja, ka šodien uz: papīra kļuvis gandrīz par trīssimt dolāriem turīgāks, nekā bijis; iepriekšējā dienā. Klusībā viņš noskaitīja pateicības lūgsnu savam draugam Džonijam Hītam, atšķīra krustvārdu mīklu, izņēma pildspalvu un sāka minēt. Tas viņam bija viens no tīkamākajiem; dienas brīžiem. Ja izdevās līdz deviņiem, pirms veikala atvēršanas, mīklu atrisināt, viņš sāka darbadienu ar tīksmīgu triumfa sajūtu.

Horizontāli. 14. Hips. Viņš kārtīgiem burtiem ierakstīja: Urija.

Kad krustvārdu mīkla jau bija gandrīz atrisināta, iezvanījās; telefons. Viņš atzinīgi konstatēja, ka komutators sāk darbu laikā. — Jā, — viņš atsaucās, ierakstīdams vertikālajā ailē «klātesošs»-

—   Džordeik, vai tas esat jūs?

—   Jā. Kas runā?

—   Dentons. Profesors Dentons.

—  O, kā jums klājas, ser? — Rūdolfs apvaicājās, prātodams par sinonīmu ar septiņiem burtiem vārdam «tīrs», trešais burts «a».

—   Man žēl, ka nākas jūs apgrūtināt, — sacīja Dentons. Viņa balss skanēja dīvaini, it kā viņš čukstētu, bīdamies, lai kāds nenoklausās. — Vai es varētu jūs šodien satikt?

—   Protams, — Rūdolfs atteica un ierakstīja «skaidrs» krustvārdu mīklas pēdējā ailē. Ar Dentonu viņš sastapās diezgan bieži, kad vajadzēja koledžas bibliotēkā aizņemties grāmatas pārvaldes darbu vai tautsaimniecības jautājumiem. — Esmu veikalā visu dienu.

Dentona balss klausulē tā dīvaini aizrāvās. — Es labāk gribētu sastapties kaut kur ārpusē. Vai pusdienu pārtraukumā būsiet brīvs?

—   Pusdienlaikam izmantoju tikai četrdesmit piecas minūtes …

—   Pietiks. Norunāsim kaut kur tuvumā. — Dentons visu laiku šķita satraukts un neizprotami steidzīgs. Auditorijā viņš parasti runāja lēni un labskanīgi. — Varbūt pie Ripleja? Tas ir pavisam tuvu jūsu veikalam.

—   Labi, — Rūdolfs piekrita, pārsteigts par Dentona izvēli. Ripleja iestādījums bija drīzāk krogs nekā restorāns, to apmeklēja strādnieki, vairāk kārodami iedzert nekā kārtīgi paēst. Tā nu patiesi nebija vieta, ko varētu izraudzīties vēstures un ekonomikas profesors. — Vai ceturksnis uz vieniem jums būtu pieņemams laiks?'

—   Būšu tur, Džordeik. Pateicos, sirsnīgi pateicos. Jūs esat ļoti laipns. Tātad ceturksni uz vieniem, — Dentons bērtin bēra vārdus. — Nemaz nespēju izteikt, cik pateicīgs … — viņš pusteikumā nolika klausuli.

Pieri saraucis, Rūdolfs brīnījās, kas gan Dentonu tā sabudinājis, tad arī pats nolika klausuli. Viņš palūkojās pulkstenī. Deviņi. Veikala durvis atvērtas. Ienāca sekretāre un sveicināja: — Labrīt, mister Džordeik!

—   Labrīt, mis Džailza! — viņš atņēma un ar nepatiku iemeta «Times» papīrgrozā. Dentona dēj viņš līdz deviņiem nebija paguvis atrisināt krustvārdu mīklu.

Viņš devās pirmajā rīta apgaitā pa veikalu, uzsmaidīja pārdevējiem, neapstājās un nelikās redzam, ja skatiens uztvēra kādu nekārtību. Vēlāk, atgriezies kabinetā, viņš nodiktēs pieklājīgus, korektus aizrādījumus attiecīgo noda|u vadītājiem, piemēram, ka pārdošanai uz letes izliktās kaklasaites nav pietiekami glīti sakārtotas, ka mis Keilai kosmētikas sekcijā pārāk izēnotas acis, ka kafetērijā nav pietiekami labas ventilācijas.

Ar sevišķu interesi viņš vēroja tās sekcijas, kādu veikalā nebija, pirms viņam izdevās pārliecināt Koldervudu tās izveidot: kiosku, kurā pārdeva lētas, modernas rotaslietas, itāliešu džemperus, franču šalles, kažokādas cepures, kurām bija apbrīnojami liels apgrozījums; tējas bāru (neaptverami, kā sievietes varēja augu dienu ēst!), kas ne tikai atmeta pieklājīgu peļņu, bet bija arī kļuvis par iecienītu satikšanās vietu daudzām pilsētas namamātēm, kuras mēdza tur ieturēt lenču un gandrīz nekad neizgāja no veikala kaut ko nenopirkušas; slēpju sekciju, kas tika iekārtota vienā sporta piederumu sekcijas kaktā un ko vadīja sportiska izskata jauneklis, vārdā Larsens, kurš ziemas svētdienās, laizdamies ar slēpēm lejā no tuvējām nogāzēm, valdzināja pilsētas meitenes un saņēma noziedzīgi zemu atalgojumu, ja ievēro, cik daudz pircēju viņš pievilināja ar to vien, ka reizi nedēļā aizgāja paslēpot. Jaunais cilvēks bija piedāvājies apmācīt Rūdolfu slēpošanā, bet Rūdolfs bija smaidīdams atteicies un paskaidrojis — viņš nevarot atļauties lauzt kāju.

Viņa ideja bija arī skaņuplašu sekcija, kas pievilināja veikalam daudz jauniešu, kuru rīcībā bija apbrīnojami daudz kabatasnaudas. Koldervuds, kas nīda troksni un kam ļoti nepatika daudzu jauniešu uzvedība (viņa paša trīs meitas, no kurām divas jau bija pieaugušas jaunas dāmas, bet trešā bāla pusaudze, uzvedās kā Viktorijas laika jaunavas), nikni pretojās skaņuplašu sekcijas iekārtošanai. — Es negribu atvērt balagāna būdu, — viņš sacīja, — un samaitāt amerikāņu jaunatni ar tiem barbariskajiem trokšņiem, ko mūsu dienās dēvē par mūziku. Lieciet mani mierā, Džordeik, lieciet nabaga vecmodīgu veikalnieku mierā!

Taču Rūdolfs viņam parādīja statistikas datus, kas apliecināja, cik daudz naudas Amerikas pusaudži ik gadu izdod par skaņuplatēm, apsolīja izbūvēt skaņu izolējošas kabīnes — un Koldervuds, kā parasti, kapitulēja. Bieži vien likās, ka viņš neganti dusmojas uz Rūdolfu, bet Rūdolfs pastāvīgi izturējās pret veco vīru ļoti pieklājīgi, ar nebeidzamu pacietību un attieksmē ar viņu bija pratis atrast īsto pieeju. Bet tuviem draugiem Koldervuds dižojās ar savu tālredzību un gudrību, ka izvēlējies par direktora vietnieku no visa bara tieši šo zēnu. Viņš bija divkāršojis Rūdolfa algu, lai gan Rūdolfs par to nebija ieminējies, un ziemsvētkos piešķīris gratifikācijā trīs tūkstošus dolāru. — Viņš nemodernizē veikalu vien, — Koldervuds reizēm mēdza teikt, kad Rūdolfa nebija klāt, — tas nelietis modernizē arī mani. Bet galu galā tādēļ jau es arī viņu pieņēmu darbā.

Reizi mēnesī Rūdolfs tika ielūgts pusdienās Koldervudu drausmīgi puritāniskajā mājā, kur meitas atbildēja tikai tad, kad tika uzrunātas, un uz galda nekad neparādījās nekas stiprāks par ābolu sulu. Vecākā meita Prūdense, kas bija arī visglītākā, vairākkārt bija lūgusi Rūdolfu pavadīt viņu uz deju vakariem, un Rūdolfs viņu, protams, pavadīja. Tiklīdz tēva acs vairs neredzēja, Prūdense pilnīgi aizmirsa viktoriānisko puritānismu, tomēr Rūdolfs nemēģināja ar viņu ielaisties. Viņš ir nedomāja izdarīt kaut ko tik banālu un bīstamu kā apprecēt šefa meitu.

Viņš vispār nedomāja par precēšanos. To varēs vēlāk. Pirms trim mēnešiem viņš bija saņēmis ielūgumu uz Džūlijas kāzām. Viņa precējās ar kādu Ficdžeraldu no Ņujorkas. Uz kāzām viņš neaizbrauca, bet asaras gan viņam sakāpa acīs, sacerot apsveikuma telegrammu. Par tādu vājumu viņš izjuta nicināšanu pret sevi, vēl sirdīgāk metās darbā, un viņam gandrīz bija izdevies aizmirst Džūliju.

No visām pārējām meitenēm viņš sargājās. Ejot apgaitā pa veikalu, viņš redzēja gan, ka dažas pārdevējas viņu koķeti uzlūko un gaidīt gaida, vai viņš tās neuzaicinās satikties: melnmatainā mis Selivana no bižutērijas kioska, garā, slaidā mis Brendiveina no jaunatnes sekcijas, mis Soumsa no skaņuplašu nodaļas — maza auguma blondīne ar kuplām krūtīm, kura Šūpojās līdzi mūzikas taktī un liekuļotā kautrībā smaidīja, kad viņš gāja garām, — un vēl kādas sešas vai septiņas. Viņš, protams, juta kārdinājumu, bet pārvarēja to un izturējās pret visām nevainojami, pieklājīgi, bezpersoniski laipni. Koldervuda firmā nenotika sarīkojumi, kuros svētku un iebaudītā alkohola noskaņojumā rastos reāla tuvošanās iespēja.

Nakts ar Mēriju Džeinu un veltīgais tālruņa zvans Sanktmoricas viesnīcas tukšajā hallē bija Rūdolfu nocietinājuši pret iekāri.

Viens viņam bija skaidrs: kad viņš nākamreiz bildinās meiteni, viņam jābūt cieši pārliecinātam, ka tā teiks «jā».

Iedams otrreiz garām skaņuplašu letei, viņš nolēma palūgt kādu vecāku darbinieci, lai tā smalkjūtīgi dod mis Soumsai padomu valkāt krūšturi.

Viņš kopā ar jauno dekoratoru Bergsonu pašlaik apsprieda metus skatloga pavasara iekārtojumam, kad iezvanījās tālrunis.

—   Rūdij, — sacīja Koldervuds, — vai varat uz brītiņu ienākt pie manis? — Balss skanēja vienaldzīgi, neļaujot nekā nojaust.

—  Tūliņ, mister Koldervud, — Rūdolfs atbildēja un nolika klausuli. — Bīstos, ka jums ar uzmetumiem vajadzēs brīdi uzgaidīt, — viņš teica Bergsonam. Bergsons bija laimīgs atradums. Viņš bija zīmējis dekorācijas. Vitbijas vasaras teātrim. Rūdolfam dekorācijas iepatikās, un viņš uz ziemu uzaicināja Bergsonu par dizaineru Koldervuda veikalam. Pirms Bergsona skatlogus iekārtoja bez kāda plāna, katra sekcija centās sev iekarot vairāk vietas un, preces izvietojot, pat nepaskatījās, kas eksponēts citos logos. Bergsons tam ātri darīja galu. Viņš bija maza auguma skumīgs jauneklis, kam nebija izdevies iekļūt Ņujorkas Scenogrāfu apvienībā. Viņš bija pateicīgs, ka dabūjis darbu ziemas sezonai, un ziedoja tam visas savas ievērojamās dotības. Pieradis, izgatavojot dekorācijas vasaras teātrim, netērēt plašus līdzekļus, viņš arī veikalam prata izmantot ļoti lētus materiālus, turklāt pats strādāja visus amatnieka darbus.

Uz Rūdolfa rakstāmgalda izklāto metu temats bija «Pavasaris uz laukiem», un Rūdolfs jau bija atzinies Bergsonam, ka, pēc viņa domām, šis būs labākais logu dekorējums, kādu Koldervuda veikals jebkad pieredzējis. Lai arī Bergsons bija sērīgas dabas, Rūdolfam tomēr daudz labāk patika strādāt ar viņu nekā stundām apspriesties ar sekciju vadītājiem vai finansu nodaļas vadītāju. Ja optimāli piepildīsies viss, ko viņš iecerējis, tad viņam vairs nekad nevajadzēs pārbaudīt bilances papīrus vai ikmēneša inventarizācijas rezultātus.

Koldervuda kabineta durvis stāvēja vaļā. Koldervuds ieraudzīja viņu nākam un sacīja: — Nāciet iekšā, Rūdij, un aizveriet durvis. — Papīri, kas bija atradušies biezajā aploksnē, gulēja izklaidus uz Koldervuda galda.

Rūdolfs apsēdās vecajam vīram pretim un gaidīja.

—   Rūdij, — Koldervuds mīlīgi ierunājās, — jūs esat visapbrīnojamākais jaunais cilvēks, kādu man jebkad nācies sastapt.

Rūdolfs neteica nekā.

—   Kas vēl šito visu ir redzējis? — Koldervuds ar roku norādīja uz papīriem.

—   Neviens.

—   Kas rakstīja uz mašīnas? Mis Džailza?

—   Es pats. Mājās.

—   Jūs gan vienmēr padomājat par visu, vai ne? — Tas nebija pārmetums, bet nebija arī kompliments.

Rūdolfs klusēja.

—   Kas jums teica, ka man pieder trīsdesmit akru zemes pie ezera? — Koldervuds vienaldzīgi jautāja.

Zeme oficiāli piederēja kādai korporācijai Ņujorkā. Džonijam Hītam vajadzēja likt lietā visu savu viltu un gudrību, lai izdibinātu, ka korporācijas īstais īpašnieks ir Dunkans Koldervuds. — Bīstos, ka nevarēšu to izpaust, ser, — Rūdolfs atbildēja.

—   Nevarēšu izpaust, nevarēšu izpaust! — Koldervuds nepacietīgi attrauca, tomēr ar atbildi samierinājās. — Jaunskungs nevar izpaust. «Klusējošā paaudze», kā teikts žurnālā «Time». Rūdij, neesmu pieķēris jūs melos kopš mūsu pirmās tikšanās dienas un ceru, ka arī tagad man nemelosiet.

—   Es jums nemelošu, ser, — Rūdolfs sacīja.

Koldervuds sastūma pa galdu izkliedētos papīrus vienkop-

—  Vai tas ir viltīgs triks, lai izspiestu mani no firmas?

—   Nē, ser, — Rūdolfs sacīja, — tas ir ierosinājums, kā jums vislabāk izmantot savu stāvokli un dažādos aktīvus, kā augt kopā ar sabiedrību un attiecīgi variēt savas intereses. Kā profitēt no ienākuma nodokļiem un vienlaikus nosargāt un nodrošināt īpašumus sievai un bērniem pēc jūsu nāves.

—   Cik tad lapu tur pavisam ir, — Koldervuds jautāja, — piecdesmit, sešdesmit?

—   Piecdesmit trīs.

—   Ierosinājums. — Koldervuds nokrekstējās. — Vai jūs tcn visu pats sagudrojāt?

—  Jā. — Rūdolfs netaisījās Koldervudam stāstīt, ka metodiski bija mēnešiem ilgi zondējis Džonija Hīta smadzenes un ka Džonijs atbildīgs par plāna komplicētāko daļu.

—   Labi, labi, — Koldervuds norūca, — ieskatīšos.

—   Ja drīkstu dot padomu, ser, — Rūdolfs sacīja, — man šķiet, jums to vajadzētu pārspriest kopā ar saviem advokātiem, un baņķieriem Ņujorkā.

—   Ko jūs zināt par maniem advokātiem un baņķieriem Ņujorkā? — Koldervuds aizdomīgi noprasļja.

—   Mister Koldervud, — sacīja Rūdolfs, — es galu galā jau diezgan ilgi strādāju pie jums.

—   Okei. Pieņemsim, ka, šito pamatīgi izstudējis, es saku «jā» un ielaižos visā, ko paredz jūsu plāns, — izveidoju sabiedrību, izlaižu akcijas, aizņemos bankā naudu, uzbūvēju pie ezera nolādēto tirdzniecības centru ar teātri vis — kā gatavais idiots, pieņemsim, ka es uz visu to ielaižos; kādu labumu jūs no tā gaidāt sev?

—   Es ceru sabiedrībā, kuras prezidents būtu jūs, kļūt par valdes priekšsēdētāju ar attiecīgu atalgojumu, — Rūdolfs atbildēja,

—   un ar tiesībām turpmākajos piecos gados nopirkt zināmu daudzumu akciju. — Labais, vecais draugs Džonij Hīt. Neielaidies sīkumos. Domā vērienīgi. — Es pieņemtu palīgu, kas šeit paliktu manā vietā, kad būšu nodarbināts citur. — Viņš jau bija aizrakstījis Bredam Naitam par iespējamo vakanci.

—   Jūs esat izdomājis visu līdz pēdējam sīkumam, vai ne, Rūdij? — Koldervuda balsī skanēja neslēpts naidīgums.

—   Pie šī plāna es strādāju vairāk nekā gadu, — Rūdolfs rāmi atteica, — un centos tajā ietvert visas problēmas.

—   Bet ja nu es vienkārši pasaku «nē», •— Koldervuds teica,

—   ja es visu šo papīru kaudzi iešuju vākos un aizmirstu uz laiku laikiem, ko tad?

—    Diemžēl būšu spiests jums paziņot, ka gada beigās aizeju, mister Koldervud, — Rūdolfs sacīja. — Bīstos, ka tad man jāpameklē darbs, kas man nākotnē sola vairāk.

— Esmu bez jums izticis daudz gadu, — teica Koldervuds,

—   un varētu iztikt bez jums arī turpmāk.

—   Protams, varētu, — Rūdolfs piekrita.

Koldervuds īgni paraudzījās uz rakstāmgaldu, izvilka no kaudzītes vienu lapu un ielūkojās tajā ar neslēptu riebumu.

—   Teātris! — viņš dusmīgi iesaucās. — Mūsu pilsētā taču jau ir teātris.

—   To nākamgad nojauks, — Rūdolfs atteica.

— Jūs gan esat centīgs savos mājas darbos, — Koldervuds sacīja, — tas atklātībai kļūs zināms tikai jūlijā.

—   Kāds allaž izpļāpājas, — Rūdolfs noteica.

—   Liekas gan. Un kāds vienmēr spicē ausis, vai ne, Rūdij?

—   Jā, ser. — Rūdolfs pasmaidīja.

Pēdīgi pasmaidīja arī Koldervuds. — Kur tad Rūdijam tā jāsteidzas, ko? — viņš jautāja.

—   Steiga nav mans darba stils, — Rādijs mierīgi atteica,

—   un jūs to zināt.

—   Zinu., — Koldervuds piekrita. — Piedodiet, ka tā pateicu. Labi. Ejiet atpakaļ pie darba. Padomāšu un došu atbildi.

Kad Rūdolfs izgāja no kabineta, Koldervuds stingi noraudzījās papīros uz rakstāmgalda. Rūdolfs nesteidzīgi staigāja gar letēm, izskatījās jauneklīgs un smaidīja draudzīgi kā vienmēr.

Koldervudam iesniegtais plāns bija ļoti sarežģīts, un Rūdolfs bija sīki iztirzājis katru punktu. Pilsēta auga un pletās uz ezera pusi. Bez tam desmit jūdzes atstato kaimiņpilsētiņu Sedartonu un Vitbiju savienoja nesen izbūvēta šoseja, un arī šī pilsēta pletās plašumā uz ezera pusi. Visā Amerikā kā sēnes pēc lietus uzradās tirdzniecības centri ārpilsētās, un cilvēki sāka pierast iepirkt tur visu, ko vien vēlējās iegādāties. Koldervuda trīsdesmit akri bija stratēģiski ārkārtīgi piemēroti tirdzniecības centram, kas varētu iegūt par pircējiem abu pilsētu iedzīvotājus un bez tam vēl turīgos ļaudis, kuri sacēluši mājas ap ezeru. Ja pie tirdzniecības centra būves neķersies Koldervuds, tad nākamajā vai aiznākamajā gadā lielisko iespēju izmantos cits veikalnieks vai arī kāda korporācija un gūs ne tikai ievērojamu peļņu, bet piedevām iecirtīs pamatīgu robu Koldervuda Vitbijas veikala apgrozījumā. Neļaujot vaļu konkurentam, Koldervudam būtu ļoti izdevīgi daļēji konkurēt pašam ar sevi.

Rūdolfa plānos bija paredzēta vieta labam restorānam un teātrim, lai tirdzniecība neapsīktu arī vakarā. Teātri, kas darbotos tikai vasarā, pārējā laikā varētu pārvērst par kinoteātri. Viņš ieteica ezermalā uzcelt arī dzīvojamos namus ar vidēji dārgiem dzīvokļiem un, nomeliorējot līdz šim neizmantoto purva zemi viena Koldervuda īpašuma galā, izlietot to nelielu vieglās rūpniecības uzņēmumu iekārtošanai.

Džonija Hīta vadībā Rūdolfs bija apkopojis un sīki iztirzājis visas priekšrocības, ko likums paredz šādiem uzņēmumiem.

Viņš bija pārliecināts, ka viņa plāns pārvērst Koldervuda jauno, lielo uzņēmumu par akciju sabiedrību iekustinās veco vīru rīcībai. Reālie aktīvi un tiklab veikala, kā arī tirdzniecības centra peļņas iespējas garantēs akcijām augstu iepirkšanas vērtību. Kad Koldervuds nomirs, viņa mantinieces — sieva un trīs meitas — nebūs spiestas par jebkuru cenu pārdot uzņēmumu, lai samaksātu mantojuma nodokli, bet varēs pārdot daļu akciju un paturēt savās rokās akciju sabiedrības vadību.

Togad, kad Rūdolfs strādāja pie plāna un rakņājās likumos par akciju sabiedrībām, nekustamiem īpašumiem un nodokļiem, viņš ciniski uzjautrinājās, konstatēdams, ka Amerikas ekonomiskajā sistēmā nauda ar likuma spēku spēj pati sevi aizstāvēt. Nekādi morāli aizspriedumi viņu nemocīja, kad viņš centās pavērst likumu tā, lai tas darbotos pats savā labā. Spēlei bija savi noteikumi. Tā jāiemācās un jāievēro. Ja pastāvētu citi noteikumi, jāievēro būtu tie.

Profesors Dentons viņu gaidīja bārā — apjucis un neiederīgs starp vīriem, no kuriem neviens neizskatījās pēc tāda. kas būtu koledžai kaut vai tuvumā bijis.

—   Cik labi, — Dentons sacīja klusā, satrauktā balsī, — cik labi, ka atnācāt, Džordeik! Es dzeru burbonu. Vai atļausiet jums kaut ko pasūtīt?

—   Es dienā nedzeru, — atteica Rūdolfs un tūliņ savus vārdus nožēloja, jo iznāca, ka viņš peļ Dentonu; kas ceturksni pēc divpadsmitiem lieto alkoholu.

—   Pareizi, ļoti pareizi, — Dentons sacīja, — galvai jābūt skaidrai. Parasti arī es pats nekad nedzeru, pirms dienas darbs nav pabeigts, bet… — Viņš paņēma Rūdolfu zem rokas: — Varbūt apsēdīsimies. — Viņš pamāja uz vistālāko kabīni kabīņu rindā pie sienas. — Zinu, jums jāsteidzas atpakaļ uz darbu. — Rūpīgi pārskaitījis, Dentons nolika uz bāra letes vairākas naudas ripiņas tēriņa samaksai un, visu laiku turēdams Rūdolfu zem rokas, aizvadīja viņu līdz kabīnei. Viņi apsēdās viens otram pretī. Uz galdiņa atradās divas nospeķotas ēdienkartes, viņi tās atšķīra un sāka pētīt.

—   Es palūgšu zupu un kapātu šniceli, — Dentons teica viesmīlei, — un tasi kafijas. Ko jums, Džordeik?

—   To pašu, — sacīja Rūdolfs.

Viesmīle ar pūlēm pierakstīja pasūtījumu blociņā. Tā bija gadus sešdesmit veca sirma sieviete ar bezveidīgu augumu nepiedienīgi modernā oranžā formas kleitā ar koķetu mežģīņotu priekšautiņu; vecums nepielūdzami maksāja meslus mūžam jaunajai Amerikai. Viņai bija pietūkušas potītes, un atpakaļ uz virtuvi viņa gāja smagiem, šļūcošiem soļiem. Rūdolfs atcerējās mātes sapni par jauko, mazo restorāniņu, sapni, kas nebija piepildījies. Lai nu kā, viņai vismaz palika aiztaupīta oranžā uniforma.

—   Jums ir lieliski panākumi, Džordeik, — Dentons sacīja, sakucis uz galda; viņa acis aiz biezajiem briļļu stikliem tērauda ietvarā izskatījās iztrūcinātas un ļoti lielas. Viņš nepacietīgi atmeta ar roku, priekšlaikus noraidīdams jebkuru pretrunu. — Es zinu, zinu, — viņš sacīja, — man netrūkst informācijas avotu. Pirmām kārtām jau misis Dentona. Uzticīga pircēja. Viņa, šķiet, apmeklē jūsu veikalu reizes trīs nedēļā. Jūs droši vien viņu šad tad sastopat.

—   Satiku viņu vēl viņnedēļ, — Rūdolfs apstiprināja.

—   Viņa stāsta, ka veikals zeļot un plaukstot, skaidri jūtams jauns dzivesspars, viņa saka. Ļoti lielpilsētnieciski. Dažādas jaunas preces. Jā, cilvēkiem patīk pirkt mantas. Un tā vien liekas, ka mūsu dienās visiem naudas papilnam. Izņemot koledžu profesorus. — Atceroties paša nabadzību, Dentons uz mirkli sarauca pieri. — Nekas. Neesmu atnācis sūdzēties. Nav šaubu, Džordeik, ka rīkojāties pareizi, atteikdamies no darba fakultātē. Akadēmiķu pasaulē, — viņš rūgti piebilda, — valda skaudība, intrigas, nodevība, nepateicība, jāstaigā kā pa jēlām olām. Darījumu pasaulē ir labāk. Dod un ņem. Stiprākais aprij vājāko. Atklāti. Godīgi.

—   Gluži tā nav arī darījumu pasaulē, — Rūdolfs maigi iebilda.

—   Nē, protams, nē, — Dentons atzina, — visu mīkstina un galu galā nosaka personība. Neatmaksājas pārāk stingri pieķerties teorijai, tā var zaudēt sajēgu par realitāti, par dzīvo dzīvi. Lai būtu kā būdams, es priecājos par jūsu panākumiem un esmu pārliecināts, ka neesat ielaidies nekādos principiālos kompromisos, vienalga, kādi tie būtu.

Viesmīle atnesa zupu. Dentons sāka ēst. — Jā, — viņš sacīja, — ja man vajadzētu vēlreiz visu sākt no gala, es bēgtu no efejām apaugušajiem mūriem kā no spitālības. Tie mani padarījuši par tādu, kāds šodien esmu, — par šaursirdīgu, sarūgtinātu cilvēku, par nelaimes putnu un gļēvuli…

—   Es gan nesauktu jūs nevienā no šiem vārdiem, — Rūdolfs sacīja, pārsteigts par Dentona pašapsūdzēšanos. Dentons viņam allaž bija šķitis ar sevi apmierināts, cilvēks, kas izjūt baudu, izklāstot jauniešiem, kuri spiesti viņā klausīties, savus uzskatus par nelietībām ekonomikā.

—   Es dzīvoju, bailēs drebēdams, — Dentons, zupu strēbdams, turpināja, — bailēs drebēdams.

—   Ja vien varu jums kaut kā palīdzēt, — Rūdolfs ieminējās,

—   es …

—   Jums ir laba sirds, Džordeik, laba sirds, — Dentons sacīja.

—   To es uzreiz redzēju. Nopietnais starp vieglprātīgajiem. Līdzjūtīgais starp bezjūtīgajiem. Jūs meklējāt zinības, kamēr citi domāja tikai par karjeru. O, es visus tos gadus jūs uzmanīgi vēroju, Džordeik. Jūs dzīvē tiksiet tālu. Pieminiet manus vārdus. Vairāk nekā divdesmit gadu esmu mācījis jaunekļus, tūkstošiem jaunekļu, un viņi man nespēj nekā noslēpt, viņu nākotne man nav noslēpuma plīvurā tīta. Pieminiet manus vārdus, Džordeik.

Dentons bija ticis galā ar zupu, viesmīle atnesa šniceles un kafiju.

—   Un ceļā uz virsotnēm jūs nesabradāsiet citus cilvēkus, — Dentons turpināja, saknaibīdams ar dakšiņu savu šniceli. — Es zinu jūsu nostāju un jūsu raksturu, vēroju jūs gadiem ilgi. Jums ir savs gods, jums piemīt godaprāts, ^ūs esat prasīgs gan pret miesu, gan pret garu. Sīm acīm nekas nepaiet secen, Džordeik, ne auditorijā, ne ārpus tās.

Rūdolfs ēda klusēdams un gaidīja, līdz noplaks cildinājumu plūdi, saprazdams, ka Dentons lūgs kaut ko ļoti nopietnu un lielu, ja jau sāk ar tādu slavas dziesmu.

—    Pirms kara, — Dentons turpināja, visu laiku ēzdams, — bija daudz jūsu kaluma jaunu cilvēku — ar skaidru skatienu, uzticami, godprātīgi. Tie gandrīz visi tagad ir pagalam — krituši tādās vietās, kuru nosaukumus jau esam gandrīz aizmirsuši. Pašreizējā jaunā paaudze, — viņš bezcerīgi paraustīja plecus, — ir viltīga, piesardzīga, kāro iemantot pēc iespējas vairāk, nedodot pretī neko, liekuļo. Jūs būtu pārsteigts, redzot, cik daudz blēdīšanās ir katrā eksāmenā, katrā kursa darbā. Ak, būtu man vairāk naudas, es aizbēgtu no visa un apmestos uz dzīvi kādā salā. — Viņš nervozi palūkojās pulkstenī. — Laiks skrien kā ar spārniem, — viņš noteica. Tad pārlaida sazvērnieka skatienu tumšajam bāram. Blakuskabīne bija tukša, un četri pieci vīri, kas stāvēja, atspiedušies pret bāra leti, nevarēja viņu sarunu sadzirdēt. — Jāsāk runāt par lietu, — Dentons sacīja, pieklusinādams balsi un pārliekdamies pār galdiņu. — Esmu ķezā, Džordeik.

Viņš man lūgs pateikt kādu ārstu, kas var iztaisīt abortu, Rūdolfam iešāvās prātā šausmīga doma. Viņš garā jau redzēja avīžu virsrakstus: «Mīlestība universitātē», «Vēstures profesors mēnesnīcā taisa vēsturi ar studenti», «Apcietināts ārsts». Rūdolfs pūlējās rādīt vienaldzīgu seju un mierīgi ēst. Šnicele bija pelēka un ūdeņaina, kartupeļiem eļļas garša.

—   Jūs dzirdējāt, ko teicu? — Dentons čukstus jautāja.

—   Jūs teicāt, ka esot ķezā.

—   Pareizi, — profesors atzinīgi konstatēja, ka students klausījies uzmanīgi. — Briesmīgā ķezā. — Dentons maziem malciņiem dzēra kafiju. Sokrāts ar nāveszāļu kausu. — Viņi grib mani iznīcināt.

—   Kas grib jūs iznīcināt?

—  Mani ienaidnieki. — Dentons pārlaida acis bāram, meklēdams ienaidniekus, kas, pārģērbušies par strādniekiem, dzēra alu.

—   Kad es studēju, — Rūdolfs sacīja, — jūs visnotaļ bijāt ļoti iecienīts.

—   Zemūdens straumes, straumes, — Dentons sacīja, — atvari un virpuļi, ko studenti pat nenojauš. Katedrās, priekšniecības kancelejās. Pat rektora kabinetā. Esmu pārāk vaļsirdīgs; tā ir mana lielākā kļūda. Esmu naivs, visu laiku ticēju akadēmiskajai brīvībai. Mani ienaidnieki gaidīja īsto brīdi. Piemēram, mans vietnieks, kā zinātnieks gluži nenozīmīga persona, kuru man jau pirms gadiem vajadzēja atlaist; paturēju viņu tikai aiz līdzjūtības, savas nožēlojamās mīkstsirdības dēļ. Kā jau teicu, vietnieks, tīkodams manu posteni, savācis par mani veselu dosjē, dažādas pie glāzītes izteiktas piezīmes, no konteksta izrautus teikumus, apmelojumus. Viņi gatavojas mani upurēt, Džordeik.

—   Vai jūs labāk nepastāstītu, kas īsti notiek, — Rūdolfs sacīja, — tad es redzētu, vai varu palīdzēt.

—   O, jūs varētu palīdzēt, par to man nav šaubu. — Dentons atstūma šķīvi ar aizēsto šniceli. — Viņi atraduši sārtam savu raganu, — viņš sacīja, — mani.

—   Piedodiet, es nesaprotu …

—   Raganu medības, — Dentons teica. — Jūs taču, tāpat kā mēs visi, lasāt avīzes. Atbrīvojiet skolas no sarkanajiem!

Rūdolfs iesmējās. — Jūs taču neesat sarkanais, profesor, un pats to zināt, — viņš sacīja.

—   Runājiet klusāk, mīļo zēn, — Dentons nobažījies paraudzījās visapkārt. — Par šo tematu atklātībā nerunā.

—   Esmu pārliecināts, ka jums nav iemesla bažīties, profesor, — Rūdolfs sacīja. Viņš gribēja visu pārvērst par joku: — Sāku jau domāt, ka ir kaut kas nopietns. Baidījos, ka esat kādai meitenei pagādājis bērnu.

—   Jums viegli smieties, — Dentons sacīja, — jūsu gados. Koledžās un universitātēs neviens vairs nesmejas. Kādas tikai apsūdzības nesagudro! Par pieciem dolāriem, ko 1938. gadā esmu ziedojis kādai apšaubāmai labdarības biedrībai, par Kārļa Marksa pieminēšanu lekcijās; dievs lai žēlīgs, kā gan mācīt deviņpadsmitā gadsimta ekonomikas teorijas, nepieminot Kārli Marksu! Amerikas vēstures lekcijā izteiktu kuriozu, kas skar mūsu tautsaimniecības praksi, uztvēris kāds akmenslaikmeta stulbenis un pastāstījis savam tētiņam, kurš ir Amerikas Frontes cīnītāju apvienības vietējās nodaļas komandieris. Ak, manu zēn, jūs nekā nezināt, nekā jūs nezināt. Vitbija taču ik gadu saņem valsts subsīdijas. Lauksaimniecības augstskolai. Un tā nu viens deputāts, gatavais vējagrābslis, uzstājas ar runu, nodibina komiteju, pieprasa izmeklēšanu, tiek avīzē. Patriots. Patiesības aizstāvis. Universitātē notiks īpaša sēde, Džordeik, — tikai nevienam par to ne pušplēsta vārda — rektora vadībā, lai izskatītu pret vairākiem mācību spēkiem izvirzītās apsūdzības. Viņi grib pielabināt valsti, nometot tai priekšā saplosīšanai dažus upurus — ar mani priekšgalā. Lai tikai nezaudētu subsīdiju. Vai tagad aina jums tiek skaidrāka?

—   Ak dievs, — Rūdolfs noteica.

—  Tieši tā. Ak dievs. Nezinu, kāds ir jūsu politiskais viedoklis …

—   Man nav politiskā viedokļa, — Rūdolfs sacīja. — Esmu neatkarīgais.

—   Lieliski, lieliski! — Dentons nopriecājās. — Lai gan labāk būtu, ja jūs būtu republikāņu partijas biedrs. Kad iedomājos, ka esmu balsojis par Eizenhaueru … — Viņš dobji iesmējās. — Mans dēls bija Korejā, un Eizenhauers apsolīja kara izbeigšanu. Bet kā to pierādīt? Par atklāto balsošanu vēl daudz kas būtu sakāms.

—   Ko es varētu jūsu labā darīt, profesor, konkrēti? — Rūdolfs jautāja.

—   Tūliņ pateikšu, — Dentons sacīja, izdzerdams pēdējo kafijas malku. — Sēde notiks tieši pēc nedēļas. Otrdien pulksten divos pēcpusdienā. Iegaumējiet laiku. Man atļāva vienīgi īsi ieskatīties pret mani vērsto apsūdzību apkopojumā: ziedojumi komunistiskām organizācijām trīsdesmitajos gados, ateistiski un radikāli izteicieni lekcijās, apšaubāmas literatūras ieteikšana. Visparastākās akadēmisko aprindu denunciācijas, Džordeik, visparastākās. Bet mūsu zemē pašreiz valdošajā noskaņojumā, kad tas pats Dalless braukā apkārt pa pasauli, sludinādams iznīcināšanu ar ūdeņraža bumbu, kad Vašingtonā izcilākos vīrus apmelo un padzen kā izsūtāmos zēnus, nabaga skolmeistaru var pazudināt ar čukstus izteiktu mājienu, ar vienu pačukstētu mājienu. Par laimi, viņiem tur, universitātē, saglabājies vēl mazliet kauna, lai gan neticu, vai tas līdz gada beigām noturēsies, un man dod iespēju aizstāvēties, izsaukt lieciniekus, kas var par mani galvot …

—   Kas man būtu jāsaka?

—    Ko vien pats gribēsiet, manu zēn, — Dentons aizlauztā balsī atteica, •— man nav nodoma jūs uz kaut ko pierunāt. Pastāstiet, ko par mani domājat. Jūs esat noklausījies trīs manu lekciju kursus, mēs esam daudz un interesanti runājušies ārpus auditorijas, esat bijis pie manis mājās. Jūs esat gudrs jauns cilvēks, kuru nav iespējams apmuļķot. Sakiet, ko vien pats gribat. Jums ir lieliska reputācija, atsauksmes par jums universitātē nevainojamas, uzvedībā neviena traipiņa, jūs esat jauns, perspektīvs, nesakompromitējies biznesmenis, jūsu liecība būs ļoti vērtīga.

—   Protams, — Rūdolfs sacīja. Grūtību priekšnojausmas. Uzbrukumi. Ķoldervuda nostāja. Universālveikals ievilkts politiskos stridos ar prokomunistisku nokrāsu. — Protams, es liecināšu, — Rūdolfs solījās. Cik nepiemērota diena kaut kam tamlīdzīgam, viņš īgni nodomāja. Pēkšņi pirmo reizi mūžā viņš saprata, cik viegli un līksmi jūtas gļēvuļi.

—   Es zināju, ka jūs tā teiksiet, Džordeik, — Dentons saviļņots pāri galdiņam satvēra Rūdolfa roku. — Jūs būtu pārsteigts, dzirdot, cik daudz atteikumu esmu saņēmis no cilvēkiem, kas divdesmit gadus bija mani draugi, būtu pārsteigts par izvairīšanos, par mazdūšību. Sī zeme ir kļuvusi par piekautu suņu midzeni, Džordeik. Vai gribat, lai jums apzvēru, ka neesmu komunists?

—   Lūdzami, nerunājiet niekus, profesor, — Rūdolfs sacīja. Viņš palūkojās pulkstenī. — Man diemžēl jāsteidzas atpakaļ uz veikalu. Nākamajā otrdienā būšu universitātē uz sēdi. — Viņš iebāza roku kabatā pēc naudas. — Ļaujiet man samaksāt savu tēriņu.

Dentons ar rokas mājienu viņu apturēja. — Es jūs uzaicināju. Jūs esat mans viesis. Steidzieties, manu zēn, steidzieties! Es jūs ilgāk neaizkavēšu. — Viņš piecēlās, vēl pēdējo reizi paraudzījās visapkārt, vai kāds viņu nenovēro, tad apmierināts cieši paspieda Rūdolfam roku.

Rūdolfs paņēma mēteli un izgāja ārā. Pa aizsvīdušo logu viņš vēl redzēja, kā Dentons, apstājies pie bāra, pasūta dzeramo.

Lēnām Rūdolfs soļoja atpakaļ uz veikalu, mēteli viņš ciet nepogāja, kaut pūta ass, dzeldlgs vējš. Iela izskatījās tāda pati kā parasti, un cilvēki, kas pa to gāja, nepavisam nelīdzinājās piekautiem suņiem. Nabaga Dentons. Viņš atcerējās, ka tieši Dentona lekcijās guva pirmās nojausmas, kā kļūt par veiksmīgu kapitālistu. Viņš savā nodabā pasmējās. Dentons, nabadziņš, ne-, uzdrošinājās smieties.

Pēc negaršīgajām pusdienām viņš vēl joprojām jutās izsalcis un, iegājis veikalā, iegriezās apakšstāva kafetērijā, pasūtīja iesal-. piena kokteili un dzerdams klausījās apkārtējo dāmu čivināšanā. Viņu pasaule ir stabila. Viņas šodien te izdos piecdesmit dolārus, par kleitām, pirks portatīvos radioaparātus, televizoru galdiņus^ pannas, dzīvojamās istabas iekārtu, sejas krēmu, vairos veikala apgrozījumu un būs laimīgas, iebaudot sviestmaizes un saldējuma, kokteiļus.

Viņš vēroja māšu, līgavu, jaunavu, vecmeitu, mīļāko mierīgās,, krāsotās, kārīgās, nodzīvotās sejas, ieelpoja dažādo parfīmu konglomerātu un apsveica sevi, ka nav ne precējies, ne iemīlējies. Viņš nodomāja, ka neparko nespētu ziedot mūžu, lai kalpotu šīm cienījamām dāmām, samaksāja par piena kokteili un uzgāja savā kabinetā.

Uz rakstāmgalda gulēja vēstule. Pavisam īsa. «Ceru, ka Tu drīz būsi Ņujorkā. Esmu nejauki sapinusies. Man jārunā ar Tevi. Sveiciens. Grētiņa.»

Viņš iemeta vēstuli papīrgrozā un jau otro reizi pēdējās stundas laikā noteica: — Ak dievs.

Kad viņš piecpadsmit minūtes pēc sešiem izgāja no veikala, ārā lija. Koldervuds kopš viņu sarunas no rīta nebija bildis ne vārda. Lietus bija vienīgais, kā man šodien vēl trūka, viņš saīdzis nodomāja, vadīdams motociklu pa braucēju straumi. Gandrīz pie pašām mājām viņš atcerējās, ka bija mātei solījies nopirkt kaut ko vakariņām. Klusībā nolādējies, viņš grieza motociklu apkārt un brauca uz centru, kur veikali bija vaļā līdz septiņiem. Viņš atcerējās, ka māte gaida pārsteigumu. Tavs mīļais dēls, māt, varbūt pēc divām nedēļām dabūs kājas spērienu dibenā un izlidos uz ielas; vai tāds pārsteigums tev derēs?

Viņš ātri nopirka vistiņu, kartupeļus, konservētus zirnīšus un pusi ābolrauša saldajam ēdienam. Spiezdamies starp namamātēm uz veikala izeju, viņš atcerējās sarunu ar Koldervudu un nīgri iesmējās. Jaunais superfinansists, skaistuļu bara ielenkts, ceļā uz parasto lieliski sagatavoto vakariņu maltīti savā elegantajā ģimenes mājā, kuras attēlu lasītāji jau bieži redzējuši žurnālos — gan «Life», gan «House and Garden». Pēdējā mirklī viņš nopirka pudeli viskija. Sis bija tāds vakars, kad vajadzēja iedzert.

Viņš agri aizgāja gulēt vieglā žvingulī un pirms aizmigšanas vēl iedomājās: vienīgais patīkamais brīdis šai dienā bija skrējiens kopā ar Kventinu Makgovernu agrajā rīta stundā.

Nedēja pagāja bez īpašiem notikumiem. Sastopoties veikalā, Koldervuds ne ar vārdu neieminējās par Rūdolfa ierosinājumu, bet parastajā paskarbajā tonī, it kā mazliet apskaities,, runāja tikai par kārtējiem jautājumiem, kas attiecās uz ikdienas darbu veikalā. Ne viņa uzvedībā, ne vārdos nebija jūtams mājiens, ka viņš kaut ko izšķirošu izlēmis.

Rūdolfs bija piezvanījis Grētiņai uz Ņujorku (no telefona centrāles, jo Koldervudam' nepatika, ja veikala tālruni izmantoja privātām sarunām), un Grētiņa šķita vīlusies, kad viņš sacīja, ka nevarēs šai nedēļā aizbraukt, ka ieradīsies tikai nākamās nedēļas nogalē. Sava satraukuma iemeslu viņa neatklāja. Viņa varot pagaidīt. Ja jau varēja pagaidīt, tad nekas pārāk ļauns tur droši vien nav noticis.

Dentons vairs nezvanīja. Varbūt viņš baidījās, ka Rūdolfs varētu atteikties no apsolītās liecības, ja viņam dos iespēju piedalīties vēl vienā sarunā. Doma par uzstāšanos sēdē Rūdolfu darīja nemierīgu. Bija taču iespējams, ka gaismā tiks celts kāds pierādījums pret Dentonu, kas Dentonam pašam nav zināms vai ko viņš slēpj un kas Rūdolfu varētu nostādīt līdzzinātāja, meļa vai muļķa lomā. Vēl nepatīkamāk viņam likās tas, ka sēdes dalībnieki būs naidīgi noskaņoti, sagatavojušies tikt vaļā no Dentona un līdz ar to opozīcijā pret katru, kas mēģinās viņiem stāties ceļā. Rūdolfs visu mūžu bija centies panākt, lai viņš cilvēkiem, īpaši vecākiem, autoritatīviem cilvēkiem patiktu. Doma sastapties ar veselu grupu naidīgu, akadēmisku seju viņam šķita neciešama.

Viņš pats pieķēra sevi, ka klusībā visu nedēļu vingrinājies runā, ko teiks šīm iedomātajām, nepielūdzamajām sejām, lai godam un labi aizstāvētu Dentonu, vienlaikus cenšoties apburt tiesnešus. Galu galā tomēr neviena no sacerētajām runām viņu neapmierināja. Viņš nosprieda, ka vajadzēs stāties sēdes priekšā iespējami atraisītam, uz vietas novērtēt noskaņojumu un spontāni runāt tā, kā būtu vislabāk gan Dentonam, gan viņam pašam. Ja Koldervuds zinātu, kas viņam padomā …

Nedēļas nogalē viņš vairs nevarēja lāgā gulēt, viņu mocīja saldkaisli sapņi, kas tomēr nedeva apmierinājumu; sapnī viņš redzēja Džūliju kailu dejojam ūdens malā, Grētiņu guļam laivā, Mēriju Džeinu izplestām kājām gultā, tad pieceļamies sēdus — kailām krūtīm un naidpilnu seju vēršoties pret viņu apsūdzībā. Kāds kuģis atrāvās no krasta, uz tā meitene ar vējā plīvojošiem svārkiem viņam uzsmaidīja, kad viņš izmisīgi skrēja pa muliņu, lai noķertu kuģi. Neredzamas rokas viņu turēja ciet, un kuģis aizpeldēja jūrā …

Kad svētdienas rītā atskanēja baznīcas zvani, viņš nosprieda,, ka nespēj nosēdēt visu dienu mājās, lai gan bija gribējis pārskatīt Koldervudam iesniegtā plāna kopiju, izdarīt dažus labojumus un ierakstīt papildinājumus, kas aizvadītajā nedēļā bija iešāvušies prātā. Taču ar māti tieši svētdienā bija vislielākais negals. Zvani modināja viņā sērīgas atmiņas par zaudēto reliģiju, un šad tad viņa ieminējās: ja vien Rūdolfs būtu ar mieru viņu pavadīt, viņa noklausītos misi, izsūdzētu grēkus un iebaudītu svēto vakarēdienu. — Elles ugunis mani gaida, — viņa teica, brokastis ēdot, — un baznīca ar atpestīšanu atrodas tikai trīs kvartālus no mūsu mājas.

—   Kādu citu svētdienu, mamm, — Rūdolfs sacīja, — šodien es esmu aizņemts.

—   Kādu citu svētdienu es varbūt jau būšu pagalam un cepināšos ellē, — viņa noteica.

—   Jācer, ka tā nenotiks, — viņš mierināja, pieceldamies no brokastgalda. Viņš aizgāja un atstāja māti raudam.

Bija skaista, skaidra diena, saule kā spoža oblāta palsajās ziemas debesīs. Rūdolfs saģērbās silti, uzvilka ar jērādu izoderētu vesti no Gaisa spēku krājumu atlikuma, uzmauca galvā adītu cepuri un uzlika brilles, tad izstūma motociklu no garāžas. Brīdi viņš vilcinājās, prātodams, uz kuru pusi braukt. Nebija neviena cilvēka, ko viņš pašreiz vēlētos sastapt, nevienas vietas, kas solītu izklaidi. Bezdarbības laiks — modernā cilvēka smagā nasta.

Viņš uzsēdās uz motocikla, iedarbināja motoru, bet vēl arvien vilcinājās neziņā. Pa ielu garām aiztraucās automobilis ar slēpju pāri uz jumta; kādēļ gan neaizbraukt uz to pašu pusi? — viņš nodomāja un sāka braukt mašīnai nopakaļ. Viņš atcerējās, ka Larsens, jaunais cilvēks no slēpju sekcijas, bija ieminējies: nogāzes piekājē esot kāds šķūnis, kur varētu iekārtot slēpju nomātavu nedēļas nogalē. Larsens bija piebildis, ka tur varētu iekasēt krietnu naudu. Rūdolfam kļuva vieglāk, kad viņš sāka braukt pakaļ mašīnai. Bija radies mērķis.

Nogāze viņš nokļuva galīgi nosalis. Saules gaisma, atstarodamās sniegā, viņu apžilbināja, un šauri samiegtām acīm viņš

vēroja košās figūras, kas vēja ātrumā traucās lejup viņam pretī. Visi viņi šķita jauni, enerģiski un lieliskā omā, slaidiem gurniem un apaļiem dibentiņiem šaurās, apspīlētās biksēs erotiku pārvērta veselīgā svētdienas rīta brīvdabas izpriecā.

Brīdi viņš ar patiku vēroja jautro skatu, tad viņu pārņēma skumjas. Viņš jutās vientuļš un atstumts. Viņš jau grasījās atgriezties pie sava motocikla, kad lejup drāzās Larsens un, sniega mākonī ietīts, apturēja skrējienu tieši Rūdolfam blakus.

—   Hallo, mister Džordeik! — Larsens sveicināja. Platā smaidā viņš pazibināja divas baltu zobu rindas. Arī divas meitenes, kas brauca viņam nopakaļ, apstājās.

—   Hallo, Larsen, — Rūdolfs sacīja, — atbraucu apskatīt šķūni, par kuru stāstījāt.

—   Lieliski! — Larsens atsaucās. Ātri un izveicīgi viņš pieliecās, lai noņemtu slēpes. Viņam bija kaila galva, un, Larsenam noliecoties, pagarie, zīdainie, gaišie mati nokrita pār acīm. Noraugoties uz Larsenu sarkanajā džemperī abu meiteņu pavadībā, Rūdolfs nešaubījās, ka Larsenam pagājušajā naktī sapņos nebija rādījies kuģis, kas aizbrauc bez viņa.

—   Hallo, mister Džordeik, — ierunājās viena no meitenēm,

—   nemaz nezināju, ka jūs slēpojat.

Viņš paskatījās uz meiteni, un viņa iesmējās. Uz acīm viņai bija milzīgas, zaļganas saulesbrilles, kas aizsedza sejas lielāko •daļu. Meitene atbīdīja brilles uz sarkanzilās vilnas cepures.

—   Esmu maskējusies, — viņa sacīja.

Tagad Rūdolfs viņu pazina. Tā bija mis Soumsa no skaņuplašu sekcijas. Dīdelīga, mūzikas piesātināta, apaļīga, pilnīgām krūtīm.

—   Labrīt, labrīt, — Rūdolfs atteica un mazliet samulsis ievēroja, cik mis Soumsai slaids viduklis un cik glīti noapaļoti gurni.

—   Nē, es neslēpoju, tāpat vien apskatu apkārtni.

Mis Soumsa iesmējās: — Te nu ir gan daudz, ko apskatīt, vai ne?

—   Mister Džordeik… — Larsens bija izkāpis no slēpēm.

—   Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar savu līgavu? Mis Pakarde. Mis Pakarde arī noņēma saulesbrilles, un nu izrādījās, ka

viņa ir tikpat glīta kā mis Soumsa un aptuveni tajos pašos gados.

—   Priecājos, — viņa sacīja. Līgava. Tātad cilvēki vēl precas.

—    Būšu atpakaļ apmēram pēc pusstundas, meitenes, — Larsens teica, — mums ar misteru Džordeiku te kaut kas nokārtojams. — Viņš iesprauda slēpes un kokus sniegā, bet meitenes pamājušas aizslēpoja uz nogāzes dziļāko pakāji.

—   Liekas, viņas abas ir lieliskas slēpotājas, — Rūdolfs ierunājās, iedams līdzi Larsenam atpakaļ uz ceļa pusi.

—   Viduvējas, — Larsens nevērīgi atteica. — Toties viņām piemīt citas burvīgas īpašības. — Viņš iesmējās, atkal nozibinādams brīnišķīgos zobus brūnajā sejā. Rūdolfs zināja, ka Larsens pelna sešdesmit piecus dolārus nedēļā. Kā gan ar sešdesmit pieciem dolāriem nedēļā cilvēks varēja svētdienas rītā būt tik laimīgs?

Šķūnis, liela, stingra, pret visiem vējiem noturīga celtne, atradās apmēram divsimt jardu tālāk ceļa malā. — Šeit, — Larsens teica, — tikai jāuzstāda liela dzelzs krāsns, un siltuma būs, cik uziet. Deru, ka nedēļas nogalē te varētu iznomāt tūkstoš slēpju pāru un divsimt vai trīssimt zābaku pāru, un kur tad vēl paliek ziemsvētku un lieldienu brīvlaiks un citas svinamdienas! Par nieka naudu varētu nolīgt pāris koledžas puišu darbam. Te var izveidot īstu zelta bedri. Ja nepasteigsimies mēs, atradīsies citi, uz galvošanu. Nogāze tikai otro sezonu atklāta slēpošanai, bet ātri visiem iepatikusies, un nav šaubu, ka drīz vien kāds pamanīs lielisko iespēju.

Rūdolfs pasmaidīja, atcerēdamies, ka apmēram ar tādiem pašiem argumentiem iepriekšējā nedēļā bija vērsies pie Koldervuda. Darījumos ikviens reizēm ir stūmējs, reizēm stumjamais. Es esmu stumjams svētdienās, viņš nodomāja. Ja pasākums izdosies, es panākšu Larsenam krietnu algas paaugstinājumu.

—   Kam šķūnis pieder? — Rūdolfs apvaicājās.

—   Nezinu, — Larsens atbildēja, — bet to jau var viegli izdibināt.

Nabaga Larsens, domāja Rūdolfs, n^v piedzimis par biznesmeni. Ja tā būtu mana ideja, es jau sen, nevienam ne vārda neteicis, būtu ieguvis pirkšanas tiesības. — Jums būs uzdevums, — Rūdolfs sacīja. — Uzziniet, kam šķūnis pieder un vai īpašnieks ir ar mieru to izīrēt un cik par to prasa, vai arī pārdot un cik prasa par to. Tikai nepieminiet mūsu veikalu. Sakiet, ka gribat pats to izmantot.

—   Saprotu, saprotu, — Larsens atteica, nopietni pamādams, — lai nenoplēš par daudz.

—   Pamēģināsim, — Rūdolfs sacīja. — Un tagad ejam. Man salst. Vai te tuvumā ir kāda vieta, kur varētu iedzert tasi kafijas?

—   Tūliņ būs pusdienlaiks. Kādu jūdzi no šejienes ir diezgan labs restorāns. Vai negribat piebiedroties man un meitenēm, mister Džordeik, un kopā paēst?

Rūdolfs bezmaz gluži automātiski attrauca: nē. Viņš nekad ārpus veikala nebija redzēts kopā ar darbiniekiem, ja nu vienīgi ar kādu iepircēju vai nodaļas vadītāju. Tad viņš nodrebinājās. Viņam briesmīgi sala. Un kaut kur tikpat jāiet paēst. Pievilcīgā, dīdelīgā mis Soumsa. Nekas ļauns nevarēja notikt. — Paldies, Larsen, — viņš sacīja, — tas būtu ļoti jauki.

Viņi aizgāja atpakaļ līdz slēpotāju liftam. Larsens savos smagajos slēpju zābakos ar biezajām gumijas zolēm gāja elastīgi, sperdams platu soli. Rūdolfam kājās bija kurpes ar ādas zolēm; vajadzēja iet piesardzīgi, gandrīz vai tipināt, lai uz apledojušā ceļa nepaslīdētu. Viņš cerēja, ka meitenes viņu nevēro.

Meitenes jau bija noņēmušas slēpes un gaidīja. — Mēs esam brrriesmīgi izsalkušas. Kas pabaros nabaga bērnus? — sacīja mis Soumsa, iekams Larsens paguva atvērt muti.

—   Okei, okei, meitenes, — Larsens uzsauca, — nevaimanājiet, mēs jūs pabarosim!

—   O, mister Džordeik, — brīnījās mis Soumsa, — jūs ēdīsiet pusdienas kopā ar mums? Kāds pagodinājums! — Skropstas neslēptā zobgalībā kautri nolaidās pār vasarraibumiņiem.

—   Es ļoti agri ēdu brokastis, — Rūdolfs atteica. Lempis, viņš sarūgtināts nodomāja. — Un labprāt ieēstu un iedzertu. — Viņš pagriezās pret Larsenu: — Sekošu jums ar motociklu.

—   Vai tas skaistais braucamais ir jūsu, mister Džordeik? — mis Soumsa norādīja uz motociklu.

—   Jā, — Rūdolfs atbildēja.

—   Kā es ilgojos pēc šāda brauciena! — mis Soumsa iesaucās. Viņai piemita jocīga maniere runājot uzsvērt atsevišķus vārdus, it kā viņa tiktu piespiesta pret savu gribu atzīties slēptākajās jūtās. — Vai jums sirds atļautu paņemt mani līdzi?

—   Ir ļoti auksts, — Rūdolfs dzedri atteica.

—   Man mugurā divi pāri vilnas veļas, — mis Soumsa paskaidroja, — galvoju, ka būšu silta kā pīrādziņš. Benij, — viņa uzrunāja Larsenu, it kā viss jau būtu nokārtots, — esi draugs un uzliec manas slēpes uz savas mašīnas jumta. Es braucu ar misteru Džordeiku.

Rūdolfam neatlika nekas cits kā iet mis Soumsai pa priekšu uz motocikla stāvvietu, kamēr Larsens novietoja visus trīs slēpju pārus uz forda jumta. Kā viņš pie tā ticis ar sešdesmit pieciem dolāriem nedēļā? — Rūdolfs brīnījās. Vienu mirkli viņam pat iešāvās prātā nemierīga doma: diez vai Larsens godīgi norēķinās par slēpju sekcijas ienākumiem.

Rūdolfs uzsēdās uz motocikla, mis Soumsa veikli uzlēca uz aizmugures sēdekļa un cieši apskāva Rūdolfu ap vidu. Rūdolfs uzlika brilles un, sekodams Larsena mašīnai, izgrieza motociklu no stāvvietas. Larsens brauca ātri, un Rūdolfam vajadzēja krietni piedot gāzi, lai neatpaliktu. Bija kļuvis krietni aukstāks, un vējš griezīgi cirtās sejā, bet mis Soumsa, cieši viņu apskāvusi, sauca pie pašas auss: — Vai nav burvīgi?

Restorāns bija liels, tīrs un skaļu slēpotāju pilns. Viņi atrada galdiņu pie loga, un Rūdolfs novilka savu Gaisa spēku vesti. Arī pārējie novilka vējjakas. Mis Soumsai mugurā bija palsi gaišzils kašmira pulovers, kas skaisti izcēla viņas mazās, pilnīgās krūtis. Rūdolfs pats bija virs vilnas krekla uzvilcis svīteri, bet ap kaklu mākslinieciski sakārtojis zīda šallīti. Pārāk švītīgi, viņš nodomāja, atcerēdamies Tediju Boilenu, un noraisīja šalli, izlikdamies, ka restorānā ir pārāk silti.

Meitenes pasūtīja kokakolu un Larsens alu. Rūdolfam gribējās kaut ko stiprāku, un viņš palūdza glāzi degvīna. Kad atnesa dzērienus, mis Soumsa pacēla glāzi un, saskandinādama ar Rūdolfu, uzsauca tostu: — Par svētdienu, bez kuras es nomirtu\ — Viņa sēdēja uz sola līdzās Rūdolfam, un viņš juta meitenes ceļgalu cieši piespiežamies pie sava liela. Viņš mazliet atvilka kāju, lēnām, it kā kustība būtu gluži dabiska, bet meitenes dzidrajās, salti zilajās acīs, kas pār glāzes malu noraudzījās Rūdolfā, iezibējās viltīga zobgalība.

Visi pasūtīja bifšteku. Mis Soumsa palūdza desmit centu monētu, ko iemest mūzikas automātā, un Larsens izvilka naudu no kabatas ātrāk nekā Rūdolfs. Viņa paņēma monētu un pārkāpa pāri Rūdolfa kājām, lai nokļūtu pie automāta, kāpjot atspiezdamās uz viņa pleca, un tad, biksēs iespīlēto apaļo dibentiņu grozīdama, smagajiem zābakiem par spīti, tomēr graciozi aizgāja pāri visai istabai.

Iedārdējās mūzika, un mis Soumsa sīkiem, rotaļīgiem dejas solīšiem atgriezās pie galda. Viņa atkal rāpās pāri Rūdolfa kājām uz savu vietu un šoreiz ļāva skaidri noprast, ko dara; viņa apsēdās Rūdolfam tuvāk nekā sākumā, un ceļgala piespiešanās vairs nebija pārprotama. Ja viņš tagad mēģinātu pavirzīties tālāk, visi to ievērotu, tādēļ viņš palika sēžam, kur bijis.

Rūdolfs labprāt būtu pie bifšteka iedzēris vīnu, tomēr vilcinājās, nevēlēdamies, lai pārējie nodomā, ka viņš grib izrādīties vai tēlot priekšnieku. Viņš paskatījās ēdienkartē. Tur bija ierakstīts Kalifornijas sarkanvīns un baltvīns. — Vai kāds vēlētos vīnu? — viņš jautāja, atstādams izlemšanu citu ziņā.

—   Es vēlētos, — sacīja mis Soumsa.

—   Un tu, mīļā? — Larsens pajautāja mis Pakardei.

—   Ja pārējie vēlas … — viņa labprāt piekrita.

Pusdienas beidzot, viņi par visiem bija izdzēruši trīs pudeles sarkanvīna. Visvairāk dzēra Larsens, taču arī pārējie godam turēja līdzi.

—    Man gan rīt veikalā būs ko pastāstīt, — priecājās sārti pietvīkusi mis Soumsa, ar ceļgalu un gurnu mīlīgi pieglauzdamās Rūdolfam. — Pats dižais, neaizsniedzamais misters Lāsteka mani svētdien pavedinājis uz neceļiem . ..

—   Rāmāk, Betsij, — Larsens aizrādīja un, neveikli juzdamies, paraudzījās uz Rūdolfu, lai redzētu, kādu iespaidu atstājis «misters Lāsteka», — domā, par ko tu runā.

Mis Soumsa nelikās viņu dzirdam, tikai ar mazu, apaļu, mīkstu rociņu atglauda gaišos matus no pieres. — Ar savām lielpilsētas manierēm un reibīgo Kalifornijas vīnu kroņprincis apreibināja man prātu un pavedināja uz vaļīgu uzvedību publiskā vietā. O, mūsu misters Džordeiks ir liels viltnieks, — viņa pielika pirkstu pie acu kaktiņa un pamirkšķināja. — Uz viņu paraugoties, varētu domāt, ka ar vienu skatienu viņš spēj atdzesēt veselu kasti alus. Bet pienāk svētdiena — un misters Džordeiks parādās īstajā gaismā. Korķi paukšķ, vīns pludo, viņš dzer kopā ar padotajiem, smejas par Bena Larsena piparotajām, vecajām anekdotēm, spēlē celīšu berzēšanos ar nabaga mazo pārdevēju no apakšējā stāva. Debestiņ, mister Džordeik, jums ir ļoti kaulaini ceļgali!

Rūdolfs gribot negribot sāka smieties, un arī pārējie smējās. — Jums gan ne, mis Soumsa, — viņš sacīja, — to varu apzvērēt.

Visi atkal smējās.

—   Misters Džordeiks, velna pulveris uz motocikla, Nāves sienas uzveicējs, — mis Soumsa turpināja. — Jēziņ, es vairs nespēju uzrunāt jūs par misteru Džordeiku. Vai drīkstu jūs saukt par jauno šefu? Vai varbūt par Rūdiju?

—   Par Rūdiju, — viņš atteica. Ja nebūtu neviena klāt, viņš meiteni satvertu un noskūpstītu pietvīkušo, vilinošo sejiņu, valgās, zobgalīgās, aicinošās lūpas.

—   Lai iet — Rūdijs, — viņa piekrita. — Sauc viņu par Rūdiju, Soņa.

—   Hallo, Rūdij! — sacīja mis Pakarde. Viņai tas neko sevišķu nenozīmēja. Viņa nestrādāja universālveikalā.

—   Benij! — nokomandēja mis Soumsa.

Larsens lūdzoši paraudzījās uz Rūdolfu. — Viņa ir pilniņa, — viņš atvainodamies teica.

—   Nekļūstiet muļķīgs, Benij, — sacīja Rūdolfs.

—   Rūdij, — Larsens negribīgi noteica.

—   Rūdijs, noslēpumainais vīrietis, — turpināja mis Soumsa, iesūkdama mazu malciņu vīna. — Vakaros viņš tiek ieslēgts. Ārpus darbalaika neviens viņu nedabū redzēt — neviens vīrietis, sieviete vai bērns. īpaši neviena sieviete. No apakšējā stāva vien divdesmit meitenes ik nakti pieraud slapju spilvenu viņa dēļ, nemaz nerunājot par dāmām citos stāvos. Bet viņš ar saltu, bezjūtīgu skatienu uz lūpām paiet visām garām.

—   Velns parāvis, kur_ jūs iemācījāties tā runāt? — Rūdolfs jautaja, apjucis, uzjautrināts un tomēr arī glaimots.

—   Viņa ir liela lasītāja, — paskaidroja mis Pakarde, — ik dienu izlasa pa grāmatai.

Mis Soumsa nelikās dzirdot. — Viņš ir noslēpumā tīta mistērija, kā reiz teicis misters Cērčils. Ir dzirdēts, ka rītausmā viņš kāda nēģeru zēna pavadībā skrienot gargabalus. No kā viņš bēg? Ko viņam nozīmē nēģeru zēns? Klīst valodas, ka viņš redzēts Ņujorkā apšaubāmā rajonā. Kādiem grēkiem viņš nododas lielajā pilsētā? Kādēļ viņš negrēko tepat uz vietas?

—   Betsij, — Larsens vārgi ieminējās, — ejam slēpot.

—   Uzgrieziet šo pašu vilni nākamsvētdien, varbūt tad dzirdēsiet atbildes uz visiem izteiktajiem jautājumiem, — sacīja mis Soumsa. — Un tagad jūs drīkstat man noskūpstīt roku. — Viņa pastiepa graciozi izliekto roku, un Rūdolfs, mazliet nosarkdams, to noskūpstīja.

—   Man jābrauc atpakaļ uz pilsētu, — viņš sacīja. Ceks bija uz galda, un viņš nolika tam blakus dažas naudaszīmes. Kopā ar dzeramnaudu sanāca piecpadsmit dolāru.

Ārā bija sācis nedaudz snigt. Kalns rēgojās drūms un baismīgs, tā aprises sniega dūmakā bija tikktp samanāmas.

—  Pateicos par pusdienām, mister Džordeik, — sacīja Larsens. Viņam pietika ar vienu «Rūdiju» nedēļā. — Bija lieliski.

—   Man bija liels prieks, — sacīja mis Pakarde, trenēdamās misis Larsenas lomai, — tiešām liels prieks.

—   Nāc, Betsij, — Larsens aicināja, — dodamies uzbrukumā kalnam, — jāizvēdina galva!

—   Es braukšu atpakaļ uz pilsētu kopā ar savu veco, labo draugu Rūdiju uz viņa ellesrata, — atteica mis Soumsa. — Brauksim — vai ne, Rūdij?

—   Būs traki auksts brauciens, — Rūdolfs brīdināja. Vējjakā, ar milzīgajām brillēm, kuras viņa bez vajadzības bija uzstīvējusi uz adītās cepures, viņa izskatījās gaužām maza un trausla. Ar brillēm izrotātā galva šķita pārāk liela, pārlieku smags ietvars sīkajai, nerātnajai sejai.

—  Es šodien vairs negribu slēpot, — mis Soumsa svarīgi paziņoja, — esmu nobriedusi citiem sporta veidiem. — Viņa aizgaja pie motocikla un izrīkoja: — Sēžamies un braucam!

—   Ja negribat, neņemiet viņu līdzi, — Larsens, juzdamies atbildīgs, bažīgi sacīja.

—  Lai brauc vien, — Rūdolfs atteica, — braukšu leni un parūpēšos, lai viņa nenoveļas.

—  Jocīga meitene, — Larsens nevarēja nomierināties. — Neprot dzert un sarunā visādas muļķības. Bet vispār jau viņa nedomāja nekā ļauna.

—  Viņa arī nav nekā ļauna izdarījusi, Benij. — Rūdolfs uzsita Larsenam uz biezā džemperī paslēptā pleca. — Neraizējieties un lūkojiet kaut ko noskaidrot par šķūni. — Cik labi atgriezties, atpakaļ drošajā darījumu pasaulē!

—   Katrā ziņā, mister Džordeik, — Larsens apsolīja. Viņš un mis Pakarde pamāja ar roku, kad Rūdolfs izstūrēja motociklu no restorāna stāvvietas. Mis Soumsa sēdēja viņam aiz muguras, cieši apķērusi viņu ap vidu.

Sniegs nebija dziļš, tomēr braukt vajadzēja uzmanīgi. Mis Soumsas tvēriens Rūdolfam ap vidu bija apbrīnojami spēcīgs tik smalki veidotai meitenei, un, kaut arī izdzertais vīns viņai bija atraisījis mēli, tas tomēr ne mazākā mērā nebija ietekmējis viņas līdzsvaru, un ceļa līkumos viņa bez pūlēm allaž kopā ar Rūdolfu paliecās uz vajadzīgo pusi. Brīžiem viņa dziedāja dziesmas, ko diendienā klausījās savā skaņuplašu sekcijā, bet vējš aiznesa skaņu, un Rūdolfam tikai šad tad it kā no tālienes iesitās ausīs kādas melodijas fragments vai saraustīts teikums. Izklausījās, it kā kaut kur tālā istabā dziedātu bērns.

Viņam ļoti patika brauciens. Patiesībā visa šī diena. Viņš nopriecājās, ka mātes tērgāšana par baznīcu bija viņu izdzinusi' no mājām.

Kad viņi nokļuva Vitbijas nomalē un brauca garām universitātei, viņš palēnināja gaitu un pajautāja mis Soumsai, kur viņa dzīvo. Tas nebija tālu no universitātes, un viņš turpināja ceļu pa pazīstamajām ielām. Vēl bija diezgan agrs, taču debesis bija novilkušās ar tumšiem mākoņiem un māju logos spīdēja gaisma. Pie luksofora vajadzēja apstāties, un šai brīdī viņš juta, ka mis Soumsas roka no vidukļa, kur bija turējusies, noslīdēja līdz viņa cirksnim. Roka viņu viegli paijāja, un Rūdolfam pie pašas auss atskanēja viņas smiekli.

— Vadītāju braukšanas laikā nedrīkst satraukt, — viņš sacīja, — tas aizliegts ar likumu.

Bet viņa tikai smējās un turpināja, ko sākusi.

Viņi pabrauca garām vecam vīram, kas veda pavadā suni. Rūdolfs pamanīja, ka večuks viņos noraugās ar šausmām. Viņš piedeva gāzi, un efekts neizpalika. Mis Soumsa sāka turēties pie tās vietas, ko bija glāstījusi.

Beidzot viņi sasniedza mis Soumsas nosaukto adresi. Tā bija veca, ar dēļiem apšūta ģimenes māja nodzeltējuša maura vidu. Logos neredzēja gaismu.

—   Klāt, — noteica mis Soumsa. Viņa nolēca no aizmugures sēdekļa. — Jauks brauciens, Rūdij! īpaši divas pēdējās minūtes. — Viņa noņēma brilles un cepuri un piešķieba galvu, ļaujot matiem brīvi izplūst pār pleciem. — Vai neienāksiet? — viņa jautāja. — Mājās neviena nav. Māte ar tēvu aizgājuši ciemos, bet brālis uz kino. Mēs varam sākt nākamo nodaļu.

Viņš vilcinādamies palūkojās uz māju, raudzīdams uzminēt, kā izskatās tās iekšienē. Tētis un māmiņa ciemos, bet droši vien drīz atgriezīsies. Brālim varbūt apnīk skatīties filmu un viņš pārrodas stundu agrāk, nekā paredzēts. Mis Soumsa stāvēja un smaidīja, vienu roku iespiedusi sānos, otrā šūpodama cepuri un brilles.

—   Nu? — viņa jautāja.

—   Varbūt kādu citu reizi, — viņš atteica.

—  Zaķapastala! — viņa irgodama uzsauca. Tad aizskrēja pa taciņu līdz namdurvīm. Pie durvīm viņa atgriezās un parādīja mēli. Un tūliņ pazuda tumšajā mājā.

Viņš domīgi iedarbināja motoru un pa krēslainajām ielām lēnām brauca uz centra pusi. Uz mājām iet negribējās, tādēļ viņš atstāja motociklu stāvvietā un iegriezās kinoteātrī. No filmas viņš daudz neredzēja un, ārā izgājis, nebūtu varējis pateikt, kas rādīts.

Vēl joprojām viņš domāja par mis Soumsu. Muļķīgs, mazs skuķēns, kas viņu ķircināja, kairināja, izzoboja. Doma viņu rītrītā sastapt veikalā Rūdofam šķita pagalam nepatīkama. Ja vien būtu iespējams, viņš meiteni atlaistu no darba. Bet viņa grieztos arodbiedrībā, sūdzētos, un viņam vajadzētu paskaidrot, kādēļ to atlaidis. Vispirms viņa mani nosauca par misteru Lāsteku, tad par Rādiju un pēdīgi dzīvas satiksmes ielā turēja roku man kājstarpē.

Viņš atteicās no domas atlaist mis Soumsu. Notikušais skaidri pierādīja vienu: viņš visu laiku rīkojies pareizi, neielaizdamies tuvākā saskarsmē ar veikala darbiniecēm.

Restorānā viņš paēda vientuļas vakariņas, viens pats izdzēra pudeli vīna un, mājup braucot, bezmaz ietriecās apgaismes stabā.

Naktī viņš gulēja slikti un pirmdienas rītā skaļi novaidējās, kad ceturksni pirms septiņiem atjēdza, ka jāceļas augšā un jābrauc ar Kventinu Makgovernu uz skrejceļu. Taču piecēlās un aizbrauca skriet.

Ejot pa veikalu rīta apgaitā, viņš piesardzīgi turējās patālāk no skaņuplašu letes. Pamāja ar roku sveicienu Larsenam slēpju nodaļā, un Larsens — ar Sarkanu džemperi mugurā — atbildēja: — Labrīt, mister Džordeik! — it kā viņi nebūtu kopā pavadījuši svētdienu.

Pēcpusdienā Koldervuds iesauca Rūdolfu kabinetā. — Tā, Rūdij, — viņš sacīja, — esmu jūsu idejas pārdomājis un aprunājies ar dažiem vīriem Ņujorkā. Rīt izbrauksim turp, pulksten divos man norunāta tikšanās Volstrītā pie advokāta. Viņi grib jums uzdot dažus jautājumus. Brauksim ar vilcienu, kas atiet vienpadsmitos piecās. Es nekā neapsolu, bet mani ļaudis, šķiet, domā, ka esat atradis šo to derīgu. — Koldervuds cieši paraudzījās uz Rūdolfu. — Jūs neizskatāties pārāk iepriecināts, Rūdij, — viņš. pārmetoši piebilda.

—   O, es ļoti priecājos, ser. Ļoti priecājos. — Viņš piespiedās pasmaidīt. Otrdien pulksten divos, viņš domāja, esmu apsolījis Dentonam ierasties sēdē. — Ļoti patīkami jaunumi, ser. — Viņš atkal pasmaidīja, cenzdamies piešķirt sejai zēnisku, naivu izteiksmi. — Tikai nebiju uz to sagatavojies — vismaz tik drīz.

—   Lenču ēdīsim vilcienā, — Koldervuds piezīmēja, atlaizdams Rūdolfu.

Lenčs ar veco kungu vilciena. Tas nozīme — bez alkohola, Rūdolfs nodomāja, iziedams no kabineta. Tomēr nosprieda, ka labāk paerroties par to nekā par visu, kas saistīts ar profesoru Dentonu.

Vēlāk, pēcpusdienā, Rūdolfa kabinetā iezvanījās tālrunis,, un mis Džailza teica klausulē: — Apskatīšos, vai viņš ir tuvumā. Kas, lūdzu, runā? — Viņa aizlika roku klausulei priekšā un sacīja: -— Profesors Dentons.

Rūdolfs mirkli vilcinājās, tad pastiepa roku pēc klausules. — Hallo, profesor! — viņš mundri sacīja. — Kā klājas?

— Džordeik, — Dentons sacīja aizsmakušā balsī, — esmu pie Ripleja. Vai varat uz pāris minūtēm atnākt? Man ar jums jārunā.

Labāk jau tūliņ nekā vēlāk. — Protams, profesor, — viņš atbildēja, — tūliņ būšu. — Viņš piecēlās. — Ja kādam manis ievajagas, — viņš sacīja mis Džailzai, — pasakiet, ka būšu atpakaļ pēc pusstundas.

Bārā viņam vajadzēja krietni apskatīties, līdz ieraudzīja Dentonu. Dentons atkal sēdēja pēdējā kabīnē ar mēteli mugurā un platmali galvā, sakucis pār galdiņu, abām plaukstām aptvēris glāzi. Vaigs apaudzis ar bārdas rugājiem, apģērbs saburzīts, brilles aizķepējušas. Rūdolfam iešāvās prātā, ka Dentons izskatās pēc veca saulesbrāļa, kas aizmiglotām acīm ziemas aukstumā kvern parkā uz sola un gaida, vai kāds policists viņu nepievāks. Nekas nebija atlicis no Rūdolfa pašapzinīgā, skaļā, ironiskā profesora, kas bija pratis uzjautrināt un uzjautrināties pats.

—   Hallo, profesor! — Rūdolfs ieslīdēja kabīnē un apsēdās pretī Dentonam. Viņš nebija papūlējies uzvilkt mēteli īsajam ceļa gabaliņam no veikala. — Priecājos jūs redzēt. — Viņš pasmaidīja, lai apliecinātu Dentonam, ka Dentons ir tas pats cilvēks, kuru viņš pazīst pietiekami ilgi, lai sasveicinātos kā parasti.

Dentons truli pacēla galvu. Viņš nesniedza Rūdolfam roku pretī sveicienam. Parasti sārtā seja bija gluži pelēka. Pat viņa asinis padevušās izmisumam, nodomāja Rūdolfs.

—   Iedzeriet kaut ko, — Dentons neskaidri nomurmināja. Pats viņš acīmredzot jau bija kaut ko iedzēris. Pat krietni. — Mis! — viņš skaļi uzsauca dāmai oranžajā formas tērpā, kura kā vecs, iejūgts darba zirgs stāvēja, atspiedusies pret letes galu. — Ko jūs dzersiet? — viņš apvaicājās Rūdolfam.

—   Viskiju ar sodu, lūdzu.

—   Viskiju ar sodu manam draugam, mis, — Dentons pasūtīja,

—   un vēl vienu burbonu man.

Pēc tam viņš brīdi sēdēja klusēdams un truli blenza uz glāzi, ko turēja, apņēmis ar plaukstām. Pa ceļam Rūdolfs bija izlēmis,, kas darāms. Vajadzēs pateikt Dentonam, ka viņam nebūs iespējams rīt ierasties sēdē, bet viņš var nodot liecību jebkurā citā dienā, ja iespējams sēdi atlikt. Ja to nevarētu, viņš šovakar pat aizies pie rektora un pateiks, kas viņam sakāms. Ja Dentons tā nebūs ar mieru, viņš šovakar uzrakstīs aizstāvības runu, ko Dentons varēs nolasīt sēdē, kad izskatīs viņa lietu. Rūdolfs baidījās no brīža, kad vajadzēs visus šos priekšlikumus izklāstīt Dentonam, bet par atteikšanos braukt kopā ar Koldervudu rīt 11.05 uz Ņujorku nevarēja būt ne runas. Viņš bija pateicīgs Dentonam, ka tas kaut brītiņu klusēja, un pats ilgi jauca dzērienu glāzē, kad to atnesa, uzceldams mazu muzikālu barjeru un par dažām minūtēm novilcinādams sarunu.

—   Man ir ļoti nepatīkami atraut jūs no darba, Džordeik, — Dentons nomurmināja, skatienu nepacēlis. — Raizes padara cilvēku par egoistu. Eju garām kinoteātrim un redzu rindā stāvam ļaudis, kas grib tur iet iekšā, lai pasmietos par komēdiju, un nodomāju: «Vai viņi tiešām nezina, kas man uzbrucis? Kā viņi var iet uz kino?» — Viņš nīgri iesmējās. — Absurds, — viņš sacīja.

—   Starp 1939. un 1945. gadu Eiropā tika nogalināti piecdesmit miljoni cilvēku, bet es gāju uz kino divreiz nedēļā. — Zemu noliecies pār galdu un glāzi abām rokām turēdams, viņš kāri nodzērās. Glāze noskanēja, kad viņš to lika atpakaļ uz galda.

—   Pastāstiet, kas noticis, — Rūdolfs, cenšoties viņu nomierināt, ierunājās.

—   Nekas, — Dentons atteica. — Nē, tā nevar sacīt. Daudz kas. Viss cauri.

—   Ko tas nozīmē? — Rūdolfs runāja mierīgi, tomēr viņam grūti nācās apvaldīt satraukumu balsī. Tātad — nekas, viss cauri, viņš nodomāja. Vētra ūdens glāzē. Cilvēki taču galu galā nevar būt tik stulbi. — Jūs gribējāt teikt, ka viss izbeigts?

-  Gribu teikt, ka es visu izbeidzu, — Dentons gurdi sacīja, paceldams galvu un no vecās, brūnās platmales apakšas paskatīdamies Rūdolfā. — Šodien uzrakstīju atlūgumu.

—   O nē! — Rūdolfs iesaucās.

—   O jā, — Dentons atteica. — Pēc divpadsmit darba gadiem. Viņi man apsolīja, ka pieņemšot manu atlūgumu un lietu izbeigšot. Rītdienu es nebūtu spējis pārciest. Pēc divpadsmit darba gadiem. Esmu par vecu, par vecu. Varbūt ja būtu jaunāks … Jaunībā cilvēks spēj stāties pretī neprātam. Tic, ka taisnība uzvarēs. Mana sieva veselu nedēļu raud vienā raudāšanā. Viņa saka, ka negods viņu nogalināšot. Tēlains izteiksmes veids, protams, bet sieviete, kas raud septiņas dienas un septiņas naktis no vietas, sagrauj visspēcīgākā vīra gribu. Tāpēc viss ir cauri. Gribēju tikai jums pateikties un pasacīt, ka rīt divos pēcpusdienā jums nav uz turieni jāiet.

Rūdolfs dziļi ievilka elpu. Visiem spēkiem viņš centās apvaldīt balsī milzīgo atvieglojumu. — Es būtu juties laimīgs liecināt jūsu labā, — viņš sacīja. Nepavisam viņš nebūtu juties laimīgs, tomēr bija apņēmies to darīt, un viņa īsto jūtu precizējums nebūtu šim brīdim piemērots. — Ko jūs tagad domājat iesākt? — viņš jautāja.

—   Man pasvieda glābšanas jostu, — Dentons truli sacīja. — Viens no maniem draugiem ir Zenēvas internacionālās skolas komitejas loceklis un piedāvā man darbu. Naudas būs mazāk, tomēr darbs būs. Zenēvā viņi, šķiet, nav tādi maniaki. Stāsta, ka pilsēta esot skaista.

—   Bet tā ir tikai vidusskola, — Rūdolfs iebilda, — jūs visu mūžu esat docējis koledžās.

- Toties tas ir Zenēvā, — Dentons atteica. — Gribu tikt projam no šīs nolādētās zemes.

Rūdolfs nekad nebija dzirdējis, ka Ameriku kāds nosauc par nolādētu zemi, un viņu satrieca Dentona rūgtums. Skolā viņš kopa ar četrdesmit pārējiem zēniem un meitenēm bija dziedājis «,G<>d Shed His Grace oti Thee» un tam, ko bija dziedājis bērnībā, ticēja arī tagad, būdams pieaudzis.

—   Tik jauna jau tā nemaz nav, — viņš sacīja.

—   Vēl ļaunāka, — Dentons noteica.

—   Viss pāries. Jūs aicinās atpakaļ.

—  Nemūžam! — Dentons iesaucās. — Es neatgrieztos pat tad7 ja viņi mani lūgtos, ceļos nometušies.

«Cilvēks bez dzimtenes», Rūdolfs atcerējās stāstu no pamatskolas laikiem par nabaga trimdinieku, kuru vadāja dažādos kuģos un kurš nespēja bez asarām paskatīties uz dzimtās zemes krastu vai tās karogu. Zenēva — kuģis bez karoga. Viņš palūkojās uz Dentonu, kas jau šai pašā brīdī Ripleja bāra vistālākajā kabīnē bija kļuvis par trimdinieku, un juta aizkustinājumu, kurā līdzjūtība jaucās ar nicināšanu. — Vai varu jums kaut kā palīdzēt? — viņš jautāja. — Ar naudu?

Dentons papurināja galvu. — Iztiksim. Sākumam pietiek. Pārdosim māju. Nekustamo īpašumu cenas krietni cēlušās kopš tā laika, kad māju pirku. Uzplaukums visā valstī. — Viņš piecēlās. — Man jāiet uz mājām, — viņš paskaidroja, — pēcpusdienās mācu sievai franču valodu.

Viņš atļāva Rūdolfam samaksāt rēķinu. Uz ielas izgājis, viņš uzslēja apkakli, vairāk nekā jebkad izskatījās pēc veca saulesbrāļa un gļēvi paspieda Rūdolfam roku. — No Zenēvas es jums atrakstīšu, — viņš sacīja, — neitrālas vēstules. Dievs vien zina, kas mūsu dienās kontrolē pasta sūtījumus.

Šļūcošiem soļiem viņš aizgāja — salīcis zinību vīrs savas nolādētās zemes pilsoņu vidū. Rūdolfs mirkli noskatījās viņam pakaļ, tad devās uz veikalu. Viņš dziļi uzelpoja, juzdamies jauns un ļoti laimīgs.

Viņš piederēja pie tiem, kas stāv rindā, lai dabūtu smieties, kamēr cietēji slīd garām šļūcošiem soļiem. Piecdesmit miljoni kritušo, bet kinoteātri darbojas bez pārtraukuma.

Viņam bija žēl Dentona, bet žēlumu pārmāca paša prieks. No šī brīža viss būs labi, viss notiks pēc viņa prāta. To parādīja šī pēcpusdiena, zīmes bija skaidras un nepārprotamas.

Otrā rītā viņš, mierīgs un optimistiski noskaņots, kopā ar Koldervudu sēdēja vilcienā, kas atiet 11.05. Kad viņi iegāja restorānvagonā paēst, viņš neņēma ļaunā, ka jāiztiek, neiedzērušam ne glāzītes.

5. nodaļa

—   Kāpēc tu nāc mani sagaidīt? — Bilijs gremzās, kad viņi gaja uz mājām. — It kā es būtu zīdainis.

—   Gan tu drīz varēsi staigāt viens pats, — viņa atteica un, ejot pāri ielai, automātiski paņēma zēnu pie rokas.

—    Kad?

—   Drīz.

—   Kad?

—   Kad tev bus desmit gadu.

—   Ak Jēziņ!

—   Tā nevajag runāt.

—   Tētis runā.

—   Tu neesi tētis.

—   Un tu arī reizēm tā runā.

—   Tu neesi es. Un arī man tā nevajadzētu runāt.

—   Kāpēc tad tu runā?

—   Tāpēc, ka dusmojos.

—   Es arī tagad esmu dusmīgs. Nevienu citu puiku māte negaida pie vārtiem kā zīdaini. Visi iet uz mājām vieni paši.

Grētiņa zināja, ka zēnam taisnība un ka viņa ir pārāk nervoza māte, ka neievēro Dr. Spoka norādījumus, ka viņai vai Bilijam, varbūt abiem vēlāk par to būs rūgti jāsamaksā, taču viņa nespēja izturēt domu, ka bērns viens pats iet pa Griničvilidžas nedrošajām ielām, kur pastāvīgi tik dzīva satiksme. Vairākkārt viņa bija Vilijām ieminējusies, ka dēla dēļ vajadzētu pārcelties uz klusāku rajonu, bet Vilijs sarunās neielaidās. «Es neesmu Skārsdeilas tips,» viņš mēdza atteikt.

Viņa nezināja, ko nozīmē «Skārsdeilas tips». Toties zināja, ka Skārsdeilā un daudzās citās — Skārsdeilai līdzīgās priekšpilsētās dzīvo daudz cilvēku un tie ir tikpat dažādi kā jebkuras citas vietas iedzīvotāji: dzērāji, grupveida seksa cienītāji, baznīcā gājēji, politikāni, patrioti, zinātnieki, potenciāli pašnāvnieki un tā tālāk.

—   Kad? — Bilijs atkārtoja jautajumu, stūrgalvīgi raudams froku ārā no viņējās.

—   Kad tev būs pilni desmit, — Grētiņa atkārtoja.

—   Vēl veselu gadu! — viņš vaimanāja.

—   Tu pats pabrīnīsies, cik drīz tas paies, — viņa mierināja. — Aizpogā mēteli. Saaukstēsies. — Viņš skolas pagalmā bija

spēlējis basketbolu un vēl joprojām bija nosvīdis. Oktobra pievakares gaiss bija dzestrs, un no Hudzonas pūta ass vējš.

—   Veselu gadu, — Bilijs sacīja, — tas ir necilvēciski.

Viņa pasmējās, pieliecās un noskūpstīja zēnu uz pakauša, bet

viņš parāvās nost. — Nebučo mani uz ielas, — viņš sacīja.

Viņiem pieskrēja klāt liels suns, un Grētiņa tikai ar varu atturējās no aizrādījuma, lai zēns suni neaiztiek. — Vecīt, mīļo vecīt, — Bilijs runāja, glāstīdams sunim galvu un papluinīdams !o aiz ausīm, jūtoties dzīvnieku valstī kā mājās. Viņš laikam domā, ka neviena dzīva radība nevēl viņam ļaunu. Izņemot māti.

Suns paluncināja asti un aizskrēja.

Nu viņi sasnieguši paši savu ielu, nonākuši drošībā. Grētiņa atļāva Bilijam palikt aiz muguras un balansēt uz nelīdzenumiem ietvē. Kad viņi piegāja pie brūnās smilšakmens mājas, kur dzīvoja, Grētiņa ieraudzīja pret smilšakmens mūri atspiedušos stāvam Rūdolfu un Džoniju Hītu. Katram bija rokā papīra iepirkumu maisiņš, no kura rēgojās ārā pa pudelei. Grētiņai ap galvu bija apsieta šalle, mugurā vecs mētelis, un viņa pat nebija uzskatījusi par vajadzīgu, ejot pretī Bilijam, apmainīt mājās valkātās džinsa bikses pret kaut ko citu. Sastopoties ar Rūdolfu un Džoniju, kas bija ģērbušies kā solīdi jauni biznesmeņi, pat ar platmalēm galvā, viņa jutās kā īsta nevīža.

Viņa bija pieradusi pie Rūdolfa biežajiem braucieniem uz Ņujorku. Pēdējā pusgadā viņš, solīdi ģērbies, ieradās pilsētā divas trīs reizes nedēļā. Notika kaut kāda transakcija starp Koldervudu un Džonija Hīta māklera kantori, kaut gan viņa, kad apjautājās Rūdolfam un viņš centās visu izskaidrot, nespēja uztvert darījuma detaļas. Tam bija kaut kāds sakars ar akciju sabiedrību, ko sauks par D. K. korporāciju, izmantojot Dunkana Koldervuda iniciāļus. Akcijas galarezultātā Rūdolfs cerēja kļūt par bagātu vīru, izbrīvēties no veikala un vismaz pusi gada pavadīt Ņujorkā. Viņš jau bija lūdzis Grētiņu sameklēt viņam nelielu mēbelētu dzīvokli.

Tiklab Rūdolfs, kā Džonijs izskatījās mazliet iesiluši, it kā jau būtu paguvuši iedzert. Pudeļu zeltpapīra galviņas, kas rēgojās ārā no papīra maisiņiem, liecināja, ka pudelēs ir šampanietis. — Hei, puikas, — viņa sacīja, — kādēļ nepaziņojāt, ka nāksiet?

—   Paši nezinājām, ka atnāksim, — atbildēja Rūdolfs, — šīs ir spontānas svinības. — Viņš noskūpstīja Grētiņu uz vaiga. Dzēris viņš nebija.

—   Hallo, Bilij! — viņš uzrunāja zēnu.

—   Hallo, — Bilijs vienaldzīgi atsaucās. Mātesbrāļa un zēna attiecības nebija pārāk sirsnīgas. Bilijs onkuli sauca par Rūdiju. Laiku pa laikam Grētiņa centās pierunāt zēnu, lai izturas pieklājīgāk un saka «onkulis Rūdolfs», bet Vil i js nostājās dēla pusē: «Novecojis formālisms. Neaudzini taču puiku par liekuli.».

—   Nāciet augšā, — Grētiņa aicināja, — taisīsim tās pudeles vaļā!

Dzīvojamā istabā valdīja drausmīga nekārtība. Grētiņa tagad tur strādaja, jo augšistabu bija nodevusi pilnīgi Bilija rīcībā. Uz rakstāmgalda un pārējiem galdiem mētājās piezīmes un vairāki uzmetumi diviem rakstiem, ko viņa bija apsolījusies nodot līdz mēneša pirmajam datumam. Pat dīvāns nebija paglābies. Viņa neprata strādāt metodiski, un nedaudzie mēģinājumi visu glīti sakārtot bija radījuši vēl lielāku haosu. Viņa bija pasākusi strādājot smēķēt cigareti pēc cigaretes, tādēļ visās malās stāvēja ar smēķgaliern piestūķēti pelnutrauki. Vilijs, kurš pats nepavisam nebija no kārtīgajiem, lāgiem sūdzējās: «Tās jau nav mājas, tā ir sasodīta bulvāru lapeles redakcijas istaba.»

Grētiņa pamanīja Rūdolfa ašo skatienu pārslīdam istabai. Vai brālis viņu šai brīdī salīdzināja ar pedantiski kārtīgo meiteni, kāda viņa bija deviņpadsmit gadu vecumā? Viņai uznāca muļķigas dusmas uz nevainojamo brāli priekšzīmīgi izgludinātajā uzvalkā. Man jāapkopj ģimene un bez tam vēl jāpelna iztika, iegaumē to, brālīt.

—   Bilij, — viņa sacīja, ļoti kārtīgi pakārdama mēteli un šalli, it kā gribētu ar to kompensēt nekārtību istabā, — ej augšā un sāc mācīties.

—   Jāā, — Bilijs atmurdēja — vairāk gan tikai modes pēc nekā aiz patiesas vēlēšanās palikt lejā kopā ar pieaugušajiem.

—   Ej vien, Bilij.

Viņš priecīgs skrēja augšā, lai gan izlikās, ka ir nelaimīgs.

Grētiņa sameklēja trīs glāzes. — Kam par godu tas notiek? — viņa vaicāja Rūdolfam, kas pūlējās ap šampanieša pudeli.

—   Esam sasnieguši to, ko gribējām, — Rūdolfs atbildēja. — šodien viss tika parakstīts. Tagad varam visu mūžu dzert šampanieti no rīta, vakarā un dienas vidū. — Korķis izsprāga, un šampanietis putoja Rūdolfam pār roku, kamēr viņš piepildīja glāzes.

—   Tas ir brīnišķīgi, — Grētiņa automātiski atteica. Viņa lāgā nespēja saprast Rūdolfa nodošanos vienīgi darbam.

Viņi saskandināja.

—   Par D. K. korporāciju un valdes priekšsēdētāju, — Džonijs uzsauca, — par visjaunāko un visdižāko no dižajiem!

Abi vīrieši iesmējās. Viņu nervi vēl joprojām bija saspringti, un Grētiņai viņi atgādināja divus cilvēkus, kas palikuši dzīvi nelaimes gadījumā un tagad mazliet histēriski apsveic viens otru

par brīnumaino izglābšanos. Dievs vien zina, kas īsti norisinās lur, pilsētas centrā, lielo darījumu kantoros, Grētiņa nodomāja.

Rūdolfs nespēja nosēdēt uz vietas. Ar glāzi rokā viņš staigāja pa istabu, atvēra te vienu, te otru grāmatu, noskatījās uz trako jucekli, kas valdīja uz rakstāmgalda, pašķirstīja avīzi. Viņš izskatījās pārguris un nervozs, acis viņam drudžaini spīdēja un vaigi bija iekrituši.

Džonijam, gluži pretēji, bija apaļi vaigi, viņš bija jautrs, mierīgs un pašreiz ar šampanieša glāzi rokā izskatījās ļoti līdzsvarots, gandrīz vai miegains. Viņš laikam vairāk nekā Rūdolfs bija pieradis pie darījumiem ar naudu, pie iespējām naudu izmantot un labāk sagatavots pēkšņiem laimes vai nelaimes izvirdumiem.

Rūdolfs ieslēdza radio — un istabā iedārdējās «Ķcizarkvartcta» pirmā daļa. — Spēlē mūsu dziesmu, — viņš pavīpsnāja un sacīja Džonijam, — īsto mūziku, kuras pavadījumā pelnīt miljonus.

—  Rimsties, — Grētiņa sacīja, — jūs, puikas, liekat man justies kā pēdīgai ubadzei.

—  Ja Vilijām ir kaut kripatiņas saprāta, — Džonijs ierunājās, — viņš saubagos, aizņemsies vai nozags naudu, ar ko nopirkt D. K. korporācijas akcijas. Es runāju nopietni. Tās var vērtībā kāpt līdz bezgalībai.

—  Vilijs, — sacīja Grētiņa, — ir par lepnu, lai ubagotu, pārāk labi pazīstams,' lai kāds viņam aizdotu naudu, un pārāk gļēvs, lai zagtu.

—  Tu runā par manu draugu, — Džonijs tēlotā sašutumā aizrādīja.

—   Reiz viņš bija arī mans draugs, — Grētiņa atteica.

—   Iedzersim vēl, — sacīja Džonijs un ielēja šampanieti.

Rūdolfs paņēma no rakstāmgalda papīra lapu.

—   «Punduru laikmets», — viņš lasīja. — Kas tas par dīvainu virsrakstu?

—   Sākumā biju iecerējusi rakstu par šīs sezonas jaunajiem televīzijas raidījumiem, — Grētiņa paskaidroja, — bet tad tas sāka vērsties arvien plašāks. Pagājušā gada iestudējumi teātros, šāgada iestudējumi, vairāki romāni, Eizenhauera kabinets, arhitektūra, sabiedrības morāle, audzināšanas sistēma skolās . .. Esmu sašutusi par Bilija audzināšanu, un tas varbūt bija īstais iemesls, kādēļ sāku par to rakstīt.

Rūdolfs izlasīja sākumu. — Tu esi varen asa.

—  Man maksā par to, ka rakstu rupji, — Grētiņa sacīja, — tas ir mans trumpis.

—  Vai tev tiešām viss rādās tik melns, kā tu to šeit attēlo? — Rūdolfs jautāja.

—  Jā, — viņa atbildēja un pastiepa tukšo glāzi, lai Džonijs to piepilda.

Iezvanījās tālrunis. — Droši vien Vilijs, lai pateiktu, ka nevar tikt mājās uz vakariņām, — Grētiņa noteica. Viņa piecēlās un, piegājusi pie rakstāmgalda, pacēla klausuli. — Hallo, — viņa sacīja jau iepriekš sarūgtinātā balsī. Tad pārsteigta neizpratnē klausījās. — Vienu mirklīti, lūdzu, — viņa sacīja un sniedza klausuli Rūdolfam. — Zvana tev, — viņa piebilda.

—  Man? — Rūdolfs paraustīja plecus. — Neviens taču nezina, ka atrodos šeit.

—  Viņš prasīja pēc mistera Džordeika.

—  Jā? — Rūdolfs atsaucās klausulē.

—  Džordeik? — Balss bija piesmakusi, noslēpumaina.

—  Jā.

—  Runā Als. Es šovakar lieku uz tevi piecsimt dolāru. Laba cena. Septiņi pret pieci.

—   Pagaidiet… — Rūdolfs iesāka, bet savienojums pārtrūka. Rūdolfs palika stāvam ar klausuli rokā. — Nekā nesaprotu. Zvanīja kaut kāds Als. Viņš teicās uzlicis šovakar par mani piecus simtus, septiņi pret pieci. Grētiņ, vai tu varbūt klusībā spēlē totalizatorā?

—   Neviena Ala es nepazīstu, — Grētiņa atteica, — un piecsimt dolāru man arī nav, bez tam viņš prasīja pēc mistera Džordeika, nevis pēc mis Džordeikas. — Savus sacerējumus viņa parakstīja ar dzimto uzvārdu un Manhatanas abonentu sarakstā bija reģistrēta kā G. Džordeika.

—  Traks numurs, — Rūdolfs brīnījās. — Vai tu kādam esi teicis, ka esmu sasniedzams pa šo tālruni? — viņš jautāja Džonijain.

—  Nedomāju vis, — Džonijs atteica.

—   Būs sajaucis numurus, — Grētiņa piebilda.

—  Tas neizklausās ticami, — Rūdolfs šaubījās. — Cik Džordciku varētu Ņujorkā būt? Vai esi kādu sastapusi?

Grētiņa papurināja galvu.

—   Kur ir Manhatanas abonentu grāmata?

Grētiņa parādīja, Rūdolfs paņēma grāmatu un atšķīra «Dž». — «T. Džordeiks,» — viņš lasīja. — «Rietumu Deviņdesmit trešajā ielā.» — Viņš lēnām aizvēra un nolika grāmatu. — T. Džordeiks, — viņš sacīja Grētiņai. — Vai tu domā, ka tas iespējams?

—   Ceru, ka ne, — Grētiņa atteica.

—   Par ko jūs runājat? — iejautājās Džonijs.

—   Mums ir brālis, vārdā Tomass, — Rūdolfs atbildēja.

—   Pastarītis, — Grētina paskaidroja, — un kas par pastarīti!

—  Neesam desmit gadu viņu redzējuši, nedz arī kaut ko par viņu dzirdējuši, — sacīja Rūdolfs.

—   Džordeiki ir ģimene, kas ļoti cieši turas kopā, — Grētiņa piebilda. Pēc spraigā dienas darba šampanietis sāka kāpt galvā, un viņa atlaidās uz dīvāna. Viņa atcerējās, ka nav ēdusi pusdienas.

—   Ko tad viņš dara, tas jūsu brālis? — Džonijs jautāja.

—   Nav ne jausmas, — Rūdolfs atbildēja.

—  Ja viņš turpina tā dzīvot, kā iesāka, — sacīja Grētiņa, — tad galvenokārt — cenšas izvairīties no policijas.

—   Lūkošu noskaidrot. — Rūdolfs atkal atvēra abonentu grāmatu un sameklēja T. Džordeika numuru. Rietumu Deviņdesmit trešajā ielā. Viņš piezvanīja. Atbildēja sieviete, spriežot pēc balss — jauna.

—   Labvakar, kundze! — Rūdolfs sacīja bezpersoniskā, oficiālā balsī. — Sakiet — vai drīkstu palūgt misteru Tomasu Džordeiku?

—  Nē, nedrīkstat, — sieviete atteica. Viņai bija spalga, augsta soprāna balss. — Kas runā? — viņa aizdomīgi jautāja.

—  Viņa draugs, — Rūdolfs atbildēja. — Vai misters Džordeiks ir mājās?

—  Viņš guļ, — sieviete nikni atcirta, — viņam šovakar jācīnās un nav laika runāt pa telefonu.

Klausule tika sviešus nosviesta.

Rūdolfs runājot bija turējis klausuli patālāk no auss, un, tā kā sieviete runāja skaļi, Džonijs un Grētiņa bija dzirdējuši visu sarunu.

—  Sovākar jācīnās, — Grētiņa sacīja, — tas izklausās pēc mūsu Tomija.

Rūdolfs paņēma Ņujorkas «Times», kas gulēja uz krēsla līdzās rakstāmgaldam, un atšķīra sporta lappusi. — Te jau ir, — viņš sacīja. — Vakara nagla. Tornijs Džordeiks pret Virdžilu Voltersu. Vidējā svara kategorija. Desmit raundi. Sanisaidgārdenā.

—   Izklausās vāren bukoliski, — Grētiņa noteica.

—   Es aiziešu, — Rūdolfs sacīja.

—   Kādēļ? — Grētiņa brīnījās.

—   Viņš galu galā ir mans brālis.

—  Es desmit gadu esmu iztikusi, viņa neredzējusi, — Grētiņa sacīja, — un lūkošu iztikt vēl divdesmit.

—   Un tu, Džonij? — Rūdolfs pagriezās pret Hītu.

—  Piedod, — Džonijs aizbildinājās, — esmu ielūgts pusdienās. Tu man pastāstīsi, kā cīņa beidzās.

Telefons iezvanījās atkal. Rūdolfs steidzās pacelt klausuli, bet zvanītājs bija Vilijs. — Hallo, Rūdij! — Vilijs sacīja. Aparātā varēja dzirdēt čalošanu bārā. — Nē, nesauc viņu. Pasaki tikai, ka man ļoti žēl, bet šovakar būšu oficiālās vakariņās un mājās pārradīšos vēlu. Saki, lai nesēž augšā un negaida.

Grētiņa zvilnēja uz dīvāna un smaidīja. — Nestāsti man, ko viņš lika pateikt.

—   Viņš nebūs vakariņās.

—   Un lai es ejot gulēt un negaidot.

-Apmēram tā.

—   Džonij, — Grētiņa sacīja, — vai tev neliekas, ka vajadzelu raut vaļā otru pudeli?

Kamēr viņi tukšoja otru pudeli, Grētiņa pa tālruni izsauca dožiiraukli, pēc tam viņi noskaidroja, kur atrodas Sanisaidgārflena. Grētiņa nodušojās, sakārtoja matus un uzvilka tumšu vilnas kleitu, prātodama, vai tā būtu piemērota tualete boksa mačam. Viņa bija kļuvusi vājāka, līdz ar to kleita mazliet par platu, tomēr atzinīgais novērtējums abu vīriešu skatienā visu kompensēja. Es nedrīkstu nolaisties, viņa nodomāja. Nekad.

Kad aukle atnāca, Grētiņa to informēja par visu nepieciešamo un tad kopā ar Rūdolfu un Džoniju aizgāja. Vispirms viņi iegriezās tuvākajā bifšteku ēdnīcā. Džonijs kopā ar viņiem izdzēra pie bāra glāziti, pateica paldies un grasījās iet projām, kad Rūdolfs ieteicās: — Man ir tikai pieci dolāri. — Viņš pasmējās. — Vai esi ar mieru šovakar būt mans baņķieris, Džonij?

Džonijs izvilka kabatas portfelīti un nolika uz bāra piecas desmit dolāru banknotes. — Pietiks? — viņš jautāja.

—   Paldies. — Rūdolfs nevērīgi iebāza naudu kabatā. Tad viņš atkal iesmējās.

—   Par ko tu smejies? — Grētiņa jautāja.

—   Nekad nebūtu domājis, ka piedzīvošu dienu, kad skaidri nezināšu, cik naudas man kabatā, — Rūdolfs atbildēja.

—   Tu sāc apgūt bagāta cilvēka veselīgos, brīvos uzskatus, — Džonijs svinīgi sacīja. — Apsveicu! Satiekamies rit manā kantori, Rūdij. Ceru, ka jūsu brālis uzvarēs.

—   Ceru, ka viņam kāds nolauzīs sprandu, — Grētiņa noteica.

Priekšsacīkstes jau bija sākušās, kad vietu ierādītājs viņus aizveda pie sēdekļiem trešajā rindā no ringa. Grētiņa ievēroja, ka zālē bija tikai dažas sievietes un nevienai nebija mugurā melna vilnas kleita. Viņa vēl nekad nebija bijusi boksa sacīkstes un, tikko sāka rādīt boksa cīņas, tūliņ izslēdza televizoru. Viņai likās lopiski, ka pieauguši vīrieši par samaksu dauza viens otru, un skatītāju sejas bija tieši tādas, kādas var būt ciIvčkii'in šādos sarīkojumos. Grētiņai šķita, ka viņa nekad nav redzējusi tik daudz neglītu cilvēku vienkop.

Abi bokseri ringā laikam viens otram sevišķi pāri nedarīja, un viņa ar pasīvu riebumu vēroja, kā tie saķeras klinčā, mazliet pacīnās un izvairās viens no otra sitieniem. Tabakas dūmu miglā tītais pūlis izturējās apātiski, tikai lāgiem, kad nodunēja smagāks belziens, zālē atskanēja dobjš troksnis, kas atgādināja zvēru ņurdoņu.

Viņa zināja, ka Rūdolfs dažkārt apmeklē boksa sacīkstes, un bija dzirdējusi viņu ar Viliju jūsmīgi analizējam atsevišķu bokseru, piemēram, Reja Robinsona cīņas paņēmienus. Viņa zagšus vēroja brāli. Norise ringā Rūdolfu, šķiet, interesēja. Šajā brīdī, pašai savām acīm noskatoties boksa cīņu, pašas nāsīm saožot sviedru smaku un redzot sārtos plankumus, kur bija trāpījis sitiens, viņa pēkšņi sāka apšaubīt Rūdolfa raksturu, atturīgo, izglītota cilvēka mazliet augstprātīgo pārākumu, agresivitātes trūkumu. Kaut kas Rūdolfu saistīja un vienoja ar rupjajiem tēviņiem ringā un ar rupjajiem tēviņiem, kas sēdēja skatītāju rindās.

Nākamajā cīņā vienam bokserim pārsita pieri virs acs, un asinis no brūces apšļāca ir viņu pašu, ir pretinieku. Kad pūlis, asinis ieraudzījis, sāka rēkt, Grētiņai kļuva nelabi un viņa nezināja, vai tiešām spēs izturēt, paliks sēžam un gaidīs, kad arī viņas brālis pārkāps pār ringa auklu un būs padots tādam pašam slaktiņam.

Kad pieteica vakara galveno cīņu, viņa, bāla, valdīdama kaklā kāpjošo nelabumu, caur asaru miglu ieraudzījusi ringā veikli iekāpjam liela auguma vīrieti sarkanā peldmētelī, pazina Tomasu.

Palīgi novilka Tomasam peldmēteli un uzmeta to viņam uz pleciem, kamēr nosaitētajās rokās uzmauks boksa cimdus; jau pirmajā acu uzmetienā Rūdolfs ar skaudību pamanīja, ka Tomasa ķermenim nav gandrīz nekāda apmatojuma. Pats Rūdolfs bija visai spalvains, krūtis un pleci apauguši ar tumšu, biezu vilnu. Arī kāju lieli bija spalvaini, un tas nepavisam nesaskanēja ar Rūdolfa priekšstatu par savu ārieni. Kad viņš vasarā gāja peldēties, bagātīgais apmatojums lika viņam justies neveikli, jo šķita, cilvēki par viņu smejas. Tādēļ viņš gandrīz nekad nemēdza sauļoties, bet, tikko iznācis no ūdens, tūliņ vilka mugurā kreklu.

Tomasam bija ārkārtīgi spēcīgs, muskuļains, pārtrenets augums, citādi viņš bija pārsteidzoši maz pārvērties. Seja nebija sakropļota, vēl joprojām tai piemita zēniskā pievilcība. Visu formalitāšu laikā Tomass smaidīja, taču Rūdolfs ievēroja, ka brīžiem viņš nervozi pašauj mēli lūpu kaktiņā. Kamēr tiesnesis abiem bokseriem ringa vidū izteica pēdējos norādījumus, Tomasam zem īsajām zīda bikšelēm vienā kājā noraustījās muskulis. Tomass uz mirkli pacēla skatienu un pamāja ar cimdoto roku tikai tad, kad tika stādīts priekšā skatītājiem («Sajā kaktā Tomijs Džordeiks, svars simt piecdesmit deviņarpus mārciņas»). Ja arī viņš bija ieraudzījis Rūdolfu un Grētiņu, viņš to ne ar ko neizrādīja.

Viņa pretinieks bija nēģeris, krietni garāks par Tomiju, ar daudz garākām rokām; viņš savā kaktā bīstami dižājās un pamāja ar galvu, kad palīgs viņam kaut ko iečukstēja ausi.

Sāpīgi sastingušu seju, šauri samiegtām acīm viņa cauri dūmakai vēroja brāļa puskailo, muskuļaino, iznīcinošo augumu. Viņai nepatika gludais vīrieša ķermenis — Vilijs bija apaudzis ar tīkamu, rūsganu pūku —, un profesionālā cīkstoņa milzīgie muskuļi lika viņai nodrebēt primitīvā riebumā. Brālis, no tās pašas mātes miesām cēlies. Sī doma viņu šausmināja. Aiz Tomasa zēniskā smaida viņa šķita saskatām viltīgu ļaunīgumu, vēlēšanos nodarīt sāpes, visu, kas viņu atbaidīja jau toreiz, kad viņi vēl dzīvoja zem viena jumta. Doma, ka viņas pašas miesa un asinis tiek eksponētas šajā spilgti apgaismotajā, riebīgajā ceremonijā, viņai kļuva gandrīz nepanesama. Protams, viņa domāja, man taču vajadzēja zināt, ka vienīgi tā viņam viss varēja beigties. Cīņā uz dzīvību vai nāvi.

Pretinieki bija viens otram piemēroti, ar vienādi ātrām kustībām, nēģeris gan mazāk agresīvs, toties ar garajām rokām varēja labāk aizstāvēties. Tomass aizvien no jauna metās uzbrukumā, saņēma divus sitienus, lai vienreiz iebelztu pats, dauzīja nēģeri, piespieda viņu izvairīties un sodīja jo bargi, kad izdevās viņu iedzīt kaktā pret virvēm.

— Sit to melno nost! — rēca kāda balss no zāles aizmugures ikreiz, kad Tomass nobēra pār pretinieku sitienu sēriju. Grētiņa pie katra šāda bļāviena sarāvās, kaunējās, ka atrodas šai vietā, kaunējās par katru vīrieti un sievieti, kas sēdēja zālē. Ai, klibais puisis rūsganajā halātā, Arnolds Zimzs, kas sacīja: «Jums ir skaistas kājas, mis Džordeika,» — un sapņoja par Kornvolu; ai, Arnold Zimz, piedod man šo vakaru.

Cīņa beidzās nevis pēc desmitā, bet jau pēc astotā raunda. Tomasam tecēja asinis pa degunu un no pārsituma pierē, taču viņš neatkāpās, uzbruka arvien no jauna, ar nepielūdzamu, nežēlīgu automāta enerģiju lēnām gurdināja pretinieku. Astotajā rniindā nēģeris vairs tikko spēja cilāt rokas un Tomass ar garu lubas rokas āķi, kas nēģerim trāpīja pa pieri, notrieca viņu zemē. Kad tiesnesis noskaitīja līdz astoņi, nēģeris grīļodamies piecēlās, liKko spēdams turēties kājās, un Tomass ar asiņainu seju, bet •maidot, bez žēlastības metās viņam virsū un nobēra pār viņu ftilienu krusu — Grētiņai likās, ka īsajā sekundes daļiņā viņš lam iesita vismaz piecdesmit reižu. Nēģeris saļima uz mutes, pūlis rēca, ka vai ausis plīsa pušu. Nēģeris lūkoja tikt augšā, gan(Inz jau izslējās uz ceļgala. Neitrālajā kaktā saliecies stāvēja Tomass — modrs, asiņains, nenokausējams. Šķita, ka viņš vēlas, lai pretinieks tiešām pieceļas, un Grētiņa bija pārliecināta, ka brāļa sadauzītajā sejā uz mirkli atspoguļojas vilšanās, kad nēģeris bezspēcīgi saļima un tiesnesis noskaitīja līdz galam.

Viņai nāca vēmiens, bet rīkle tikai sausi aizžņaudzās, un viņa piespieda mutautiņu pie sejas, pārsteigta par parfīma smaržu, tik svešādu zāles dažādo smaku jūklī. Viņa sēdēja sadugusi, nespēdama vairs skatīties uz ringu, bīdamās, ka paģībs un ar to publiski parādīs visai pasaulei savu fatālo saistību ar uzvarējušo dzīvnieku tur, ringā.

Rūdolfs visu cīņas laiku nebija izteicis ne vārda, tikai mazliet saviebis lūpas nepatikā par vulgāro asinskāri, par cīņu, kurā nebija ne stila, ne skaistuma.

Bokseri aizgāja no ringa — dvieļos un peldmētelī ievīstītais nēģeris, palīgu balstīts, Tomass, smaidīdams un uzvaras priekā mādams, kad daudzi, pie viņa piegājuši, uzsita viņam pa plecu. Viņš izgāja no ringa pretējā pusē, tā ka, iedams uz ģērbtuvi, nevarēja brāli un māsu ieraudzīt.

Pūlis sāka spiesties uz izeju, bet Grētiņa un Rūdolfs klusēdami sēdēja viens otram blakus, bīdamies pēc redzētā bilst pirmo vārdu. Beidzot Grētiņa, acis nepacēlusi, neskaidri ierunājās: — Iesim projām no šejienes.

—   Mums jāieiet ģērbtuvē, — Rūdolfs sacīja.

—   Ko tu teici? — Grētiņa pārsteigta uzlūkoja brāli.

—  Mēs atnācām, — Rūdolfs sacīja, — noskatījāmies. Tagad mums jāieiet pie viņa.

—  Mums ar viņu nav nekā kopīga. — To teikdama, viņa zināja, ka melo.

—   Nāc! — Rūdolfs piecēlās un, saņēmis māsu aiz elkoņa, piespieda piecelties. Viņš pieņēma visus izaicinājumus, aukstasinīgais, cēlais bruņinieks Rūdolfs Sanisaidgārdenā.

—  Es neiešu, neiešu… — taču, šļupstot šos vārdus, viņa zināja, ka Rūdolfs nepielūdzami viņu piespiedīs aci pret aci sastapties ar asiņaino, brutālo, ļaunigo uzvarētāju Tomasu.

Pie ģērbtuves durvīm stāvēja vairāki vīrieši, taču neviens neaizturēja Rūdolfu, kad viņš atvēra durvis. — Es labāk pagaidīšu ārā, — viņa teica, — viņš varbūt nav apģērbies.

Rūdolfs viņā neklausījās, bet turēja viņu pie rokas un ievilka sev līdzi ģērbtuvē. Tomass, aptinis dvieli ap gurniem, sēdēja uz notraipīta masāžas galda, un ārsts šuva ciet viņa pārsisto pieri.

—  Nekas, — ārsts mierināja, — vēl viena šuvite — un gatavs.

Tomass bija aizvēris acis, lai ārstam būtu vieglāk strādāt. Oranžbrūns joda traips virs uzacs piešķīra sejai klauna viepļa asimetriju. Viņš acīmredzot jau bija nodušojies, jo slapjie mati cieši piegūla pie galvas, un viņš atgādināja senos zīmējumos attēlotos dūru cīkstoņus. Ap galdu stāvēja vairāki vīrieši, kurus Rūdolfs atcerējās redzējis rosāmies Tomasa kaktā cīņas laikā. Ļoti reljefa jauna sieviete ikreiz nopūtās, kad daktera adata slīdēja Tomasa pieres ādā. Viņai bija piķa melni mati un svešatnīgi skaisti veidotajās kājās melnas neilona zeķes. Līdz plānai, tumšai svītriņai izplūkātās uzacis piešķīra sejai izbrīnījušās lelles izteiksmi. Telpā dvakoja sasmakušu sviedru, krāsas, cigāra dūmu un urīna smaka no tualetes, kas bija redzama pa ģērbtuves atvērtajām durvīm. Uz netīrās grīdas vienā kaudzē gulēja asiņains dvielis, sviedros piemirkušās tumšsarkanās sporta biksītes, kapzcķes un sporta kurpes, kas Tomasam bija kājās ringā. Telpā valdīja šķebens karstums.

Kas man darāms šādā vietā, Grētiņa domāja, kā es šeit esmu nokļuvusi?

—   Kārtībā, — noteica ārsts, soli atkāpās un, galvu piešķiebis, apskatīja savu darbu. — Pēc desmit dienām varēsiet atkal iet ringā.

—   Paldies, dakter, — Tomass sacīja un atvēra acis. Viņš ieraudzīja Rūdolfu un Grētiņu. — Žēlīgā debess! — viņš izdvesa. Tad greizi pavīpsnāja. — Ko, pie visiem velniem, jūs abi te darāt?

—  Man jānodod tev vēsts, — Rūdolfs sacīja. — Šodien man piezvanīja kāds cilvēks, vārdā Als, un sacīja, ka esot par šāvakara cīņu licis uz tevi piecsimt dolāru, septiņi pret pieci.

—   Labais, vecais Als, — Tomass noteica. Bet tad bažīgi palūkojās uz reljefo, jauno, melnmataino sievieti, it kā nebūtu gribējis viņai to izpaust.

—   Apsveicu ar šāvakara ciņu, — Rūdolfs sacīja. Viņš paspēra soli uz priekšu un pastiepa roku. Tomass sekundes daļiņu vilcinājās, tad atkal pasmaidīja un arī pastiepa savu sarkano, pietūkušo roku.

Grētiņa nespēja tiktāl saņemties, lai brāli apsveiktu. — Priecājos, ka tu uzvarēji, Tom, — viņa sacīja.

—   Jā. Paldies. — Viņš uzjautrināts uzlūkoja māsu. — Atļaujiet jūs visus sapazīstināt, — viņš teica. — Mans brālis Rūdolfs, mana māsa Grētiņa. Mana sieva Terēze, mans menedžeris misters Sulcs, mans treneris Pedijs un visi pārējie… — viņš nenoteikti pamāja ar roku uz vīriešiem, kuru vārdus nosaukt viņam nešķita nepieciešams.

—   Priecājos iepazīties, — sacīja Terēze. Tā pati aizdomīgā balss, kas pēcpusdienā bija atsaukusies tālrunī.

—   Es nemaz nezināju, ka tev ir piederīgie, — sacīja misters Sulcs. Arī viņš likās aizdomu pilns, it kā piederīgie būtu kaut kas bīstams vai sodāms.

—   Es pats ari nebiju par to īsti pārliecināts, — atzinās Tomass. — Mēs, kā mēdz teikt, gājām katrs savu cclu. Tlei, Šulcij, laikam jau esmu kļuvis par lielu atrakciju, ja pat mans brālis un māsa nopirkuši biļetes.

—   Pēc šā vakara, — sacīja misters Sulcs, — varēšu tevi ievest Medisonskvērgārdenā. Sī bija laba uzvara. — Viņš bija neliela auguma vīrelis ar basketbola bumbai līdzīgu vēderiņu zem zaļgana svītera. — Nu, jums droši vien būs daudz kas pārrunājams, kamēr atkal atpazīsieties, atstāšu jūs vienus. Rīt kādu brīdi pieskriešu, Tomij, paskatīties, ko dara tava acs. — Viņš uzvilka žaketi, kuru tik tikko varēja uz vēdera aizpogāt. — Lai tev labi klājas, Tomij! — noteica treneris, aiziedams kopā ar ārstu, menedžeri un pārējiem.

—   Te nu mēs esam, — Tomass sacīja, — visa ģimene atkal laimīgi kopā. To vajadzētu nosvinēt, ko, Terēz?

—   Tu man nekad neesi nekā stāstījis par brāli un māsu, — Terēze savā spalgajā balsī žēlojās.

—   Viņi pāris gadu bija man pilnīgi izgājuši no prāta, — Tomass paskaidroja. Viņš nolēca no masāžas galda. — Ja dāmas izietu, es cik necik apģērbtos.

Grētiņa kopā ar brāļasievu izgāja gaitenī. Gaitenis tagad bija tukšs, un viņa jutās atvieglota, tikusi ārā no karstās, smirdošās ģērbtuves. Terēze ar asām kustībām uzvilka noplukušu sarkanās lapsas kažociņu. — Ja dāmas izietu… — viņa mēdīdama atkārtoja, — it kā es viņu nekad kailu nebūtu redzējusi. — Viņa uzlūkoja Grētiņu neslēptā naidīgumā, vienā skatienā ietvēra melno vilnas kleitu, vienkāršo kamieļvilnas mēteli ar jostu, kurpes ar zemajiem papēžiem, un Grētiņai kļuva skaidrs, ka svaine viņu salīdzina pati ar savu dzīves stilu, krāsotajiem matiem, cieši apspīlēto kleitu, pārlieku pikantajām kājām, ar savu laulību. — Es nemaz nezināju, ka Tomijs cēlies no tik smalkas ģimenes.

—   Mēs nekādi smalkie neesam, — atteica Grētiņa.

—   Līdz šim vakaram jūs ne reizes neesat noskatījušies viņa mačos, vai ne? — Terēze agresīvi jautāja.

—   Es tikai šodien uzzināju, ka viņš ir bokseris, — Grētiņa sacīja. — Vai jums nebūs iebildumu, ja apsēdīšos? Esmu ļoti nogurusi. — Pie gaiteņa otras sienas stāvēja krēsls, viņa pameta brāļasievu, aizgāja un apsēdās, cerēdama šādā veidā izbeigt sarunu. Terēze dusmīgi paraustīja sarkanajā lapsādā ietērptos plecus, tad sāka nemierīgi staigāt pa gaiteni šurp un turp, klabinot pa betona klonu kurpju augstos, smailos papēžus.

Garderobē Tomass lēnām ģērbās, kautrīgi aizgriezdamies, kad vilka kājās isās apakšbikses, un šad tad noslaucīdams dvielī seju, jo dušā vēl nebija pietiekami izsvīdis. Brīdi pa brīdim viņš paskatījās uz Rūdolfu, pasmaidīja, pagrozīja galvu un pēdīgi noteica: — Velns parāvis!

—   Kā tu jūties, Tomij? — Rūdolfs jautāja.

—   Okci. Bet rīt es mīzīšu asinis, — Tomass mierīgi atbildēja. — Tas maitasgabals man pāris reižu pamatīgi iegāza pa nierēm. Bet visumā tīri laba cīņa, vai ne?

—  Jā, — Rūdolfs atteica. Viņam nepietika drosmes atzīties, ka, pēc viņa domām, tā bijusi rupja, neglīta otrās šķiras izkaušanās.

—   Es zināju, ka pieveikšu viņu, — Tomass sacīja, — kaut gan derībās favorīts bija viņš. Septiņi pret pieci. Glauni. Sajās derībās esmu vinnējis septiņus simtus dolāru. — Viņš runāja kā zēns, kas dižojas ar saviem panākumiem. — Slikti tikai, ka tev iznāca to pateikt, Terēzei dzirdot. Nu viņa zina, ka esmu ticis pie naudas, un būs man uz pēdām kā medību suns zaķim.

—   Cik ilgi esat precējušies? — Rūdolfs jautāja.

—   Divus gadus. Likumīgi. Viņa bija stāvoklī, un tad es nodomāju: kas jādara, tas jādara. — Tomass paraustīja plecus. — Viņa ir lādzīga, mazliet trula, bet lādzīga. Un sīkais ir to vērts. Puika. — Viņš ņirdzīgi paraudzījās uz Rūdolfu. — Varbūt man vajadzētu viņu nodot onkuļa Rūdija rokās, lai izaug par džentlmeni, nevis par muļķa nabaga bokseri kā viņa vecais.

—  Es labprāt gribētu viņu kādreiz redzēt, — Rūdolfs oficiālā balsī noteica.

—  Kad vien vēlies. Atnāc pie mums. — Tomass pašlaik vilka pār galvu melnu džemperi ar atlokāmu apkakli, un uz mirkli vina balss noslāpa džemperī. — Vai tu esi precējies?

—   Nē.

—  Vel joprojām prātīgākais ģimenē, — Tomass noteica. — Un Grētiņa?

—   Jau sen. Viņai ir deviņus gadus vecs dēls.

—  Varēja jau domāt, ka viņa ilgi meitās nestaigās. Velns, kas par glītu sievišķi! Vina izskatās labāk nekā jebkad, vai ne?

—   Jā.

—   Vai viņa vel ir tads pats draņķagabals ka senāk?

—   Nerunā tā, Tom, — Rūdolfs sacīja. — Viņa bija drausmīgi jauka meitene un tagad ir izaugusi par lielisku sievieti.

—   Laikam jau vajadzēs tev ticēt, Rūdij, — Tomass jautri atteica. Viņš rūpīgi sasukāja matus, skatīdamies ieplīsušā spogulī pie sienas. — Es, malā nostumts, nevarēju par to spriest.

—   Tu nebiji nostumts malā.

—   Kuru tu gribi piemuļķot, brālīt? — Tomass vienaldzīgi noprasīja. Viņš iebāza ķemmi kabatā, vēlreiz kritiski aplūkoja savainoto, pietūkušo seju ar diagonālē uzlipināto leikoplasta svītru virs acs. — Esmu nu gan šovakar skaists, — viņš noteica. — Būtu zinājis, ka ieradīsieties jūs, būtu noskuvies. — Viņš pagriezās un uzvilka džemperim virsū gaišu tvīda žaketi. — Tev, pēc izskata spriežot, neklājas slikti, Rūdij, — viņš ieteicās, — tu izskaties kā sasodīts bankas viceprezidents.

—   Nesūdzos, — Rūdolfs atteica nepatikā par viceprezidentu.

—   Zini, — Tomass sacīja, — pirms dažiem gadiem aizbraucu uz Portfilipu. Pakavēties atmiņās par vecajiem, jaukajiem laikiem. Dzirdēju, ka tēvs miris.

—   Viņš izdarīja pašnāvību, — Rūdolfs sacīja.

—   Jā, tā man teica arī tā sakņu bodniece. — Tomass pataustīja krūškabatu, pārliecinādamies, ka māks vietā. — Vecā māja nojaukta. Pagraba logā nespīdēja gaisma, sagaidot pazudušo dēlu, — viņš zobgalīgi piebilda. — Tai vietā uzcelts universālveikals. Vēl tagad atceros, ka todien tur piedāvāja jēra plecu. Mamma dzīva?

—   Jā. Viņa dzīvo pie manis.

—   Laimīgais! — Tomass iesmējās. — Vēl arvien Portfilipā?

—   Vitbijā.

—   Tāli ceļojumi laikam nav tavā gaumē?

—   Laika diezgan. — Rūdolfam sāka likties, ka brālis šo sarunu izmanto, lai viņu paķircinātu, modinātu viņā mazvērtības sajūtu un vainas apziņu. Pēdējā laikā viņš bija radis pats noteikt sarunu tematus un tagad tikai ar pūlēm slēpa nepatiku. Vērojot brāli ģērbjamies, vērojot lielisko, briesmīgo ķermeni aiz pārciestajām sāpēm kustamies lēnām, viņā uzplūda dziļa līdzjūtība un mīlestība, mulsa vēlēšanās kaut kā paglābt un pasargāt šo sadauzīto, drosmīgo, atriebību alkstošo gandrīz vēl zēnu no citiem šim vakaram līdzīgiem vakariem, no viņa neiespējamās sievas, no rēcošā pūļa, no dakteriem, kas mundri un jautri rīkojas ar adatu, no vīriem, kas viņam palīdz un no viņa pelnās. Viņš negribēja pieļaut, lai Tomasa zobgalība, senā skaudiba un naidīgums, kam sen laiks nogrimt aizmirstībā, sagandētu šīs jūtas.

—   Es, — Tomass sacīja, — gan esmu diezgan daudz izceļojies, esmu bijis Čikāgā, Klīvlcndā, Bostonā, Ņūorleānā, Filadelfijā, Sanfrancisko, Holivudā, Tihuanā. Nosauc, kādu pilsētu gribi, es būšu tur bijis. Ceļošana paplašinājusi manus apvāršņus.

Durvis atsprāga vaļā, ģērbtuvē iedrāzās Terēze ar drūmu izteiksmi kosmetizētajā sejā. — Vai jūs abi esat nolēmuši runādami pavadīt te visu nakti? — viņa noprasīja.

—   Okei, okei, mīļā, — Tomass atteica. — Tūliņ ejam. Vai jūs ar Grētiņu atbrauksiet mums līdzi kaut ko ieēst? — viņš jautāja Rūdolfam.

—   Mēs gribam braukt uz ķīniešu restorānu, — Terēze sacīja, — es vai mirstu pēc ķīniešu ēdieniem.

—   Šovakar laikam neiznāks, Tom, — Rūdolfs sacīja. — Grētiņai jābūt mājās. Viņai jāatlaiž aukle. — Rūdolfs uztvēra Tomasa skatienu, kas no viņa aši aizslīdēja uz sievu, tad atpakaļ pie viņa, un bija pārliecināts, ka Tomass domā: viņš negrib rādīties ļaudīs manas sievas sabiedrībā.

Taču Tomass tikai paraustīja plecus un itin draudzīgi noteica: — Labi, gan jau kādu citu reizi. Tagad vismaz zinām, ka visi esam dzīvi un sveiki. Paklau, — viņš jautāja, — vai rīt ap pulksten pieciem būsi pilsētā?

—   Tomij, — viņa sieva skaļi uzsauca, — vai mēs reiz iesim ēst vai neiesim?

—   Stāvi klusu! — Tomass viņu apsauca. — Nu, Rūdij?

—   Jā. — Viņam visu dienu vajadzēs pavadīt pilsētā, tikties ar arhitektiem un juristiem.

—   Kur varēšu tevi sastapt? — Tomass jautāja.

—   Būšu viesnīcā. Vorvikā. Tas ir …

—   Zinu, kur tā atrodas, — Tomass atteica. — Būšu.

Grētiņa viņiem pievienojās gaitenī. Seja viņai bija nogurusi un bāla, un vienu mirkli Rūdolfam kļuva žēl, ka paņēmis viņu līdzi. Bet tikai mirkli. Viņa tagad ir pieaugusi, viņš domāja, un nedrīkst izvairīties no visa. Pietiek, ka viņa tik veikli pratusi desmit gadus izvairīties, ne reizes neapciemojusi māti.

Ejot kādai citai ģērbtuvei garām, Tomass atkal apstājās. — Man te uz.brītiņu jāieiet, — viņš sacīja, — pateikt kādu vārdu Virdžilam. Rūdij, ienāc līdzi, pasaki, ka esi mans brālis, paslavē, cik dūšīgi viņš cīnījies; tas viņam uzlabos garastāvokli.

—   Mēs mūžam netiksim no šī nolādētā ūķa ārā, — dusmojās Terēze.

Tomass nelikās ne zinis, atvēra durvis un pamāja Rūdolfam, lai iet pa priekšu. Nēģeru bokseris vēl nebija apģērbies. Sakucis viņš sēdēja uz masāžas galda, rokas šļaugani karājās starp kājām. Glita nēģeru meitene, droši vien viņa sieva vai māsa, klusēdama sēdēja saliekamajā krēslā blakus galdam, un baltais palīgs saudzīgi pielika ledus maisiņu pie liela puna boksera pierē. Viena acs nēģerim bija aizpampuši. Istabas kaktā gaišādains, sirms vecāks nēģeris, kas varēja būt boksera tēvs, patlaban akurāti kārtoja un lika vienuviet zīda rītasvārku, sporta bikses un boksa kurpes. Kad Tomass un Rūdolfs ienāca ģērbtuvē, bokseris ar veselo aci paskatījās uz viņiem.

Tomass maigi apskāva pretinieka kamiešus. — Kā jūties, Virdžil? —viņš apvaicājās.

—  Esmu kādreiz juties arī labāk, — bokseris atbildēja. Rūdolfs tagad redzēja, ka puisim nav vairāk par divdesmit gadiem.

—  Iepazīsties ar manu brāli, Virdžil, — Tomass sacīja, —Viņš vēlas tev pateikt, cik labi tu cīnījies.

Rūdolfs sarokojās ar bokseri, kurš sacīja: — Priecājos iepazīties, ser.

—  Tā bija varen laba cīņa, — Rūdolfs sacīja, kaut gan īstenībā vēlējās pateikt: nabaga jaunekli, nevelc vairs nekad boksa cimdus rokā.

—  .Iā, — bokseris atteica, — jūsu brālis ir drausmīgi spēcīgs.

—  Man palaimējās, — sacīja Tomass, — skaidri palaimējas. Man uzlika vairākas šuves virs acs.

—  Es to nedarīju tīšām, Tomij, — Virdžils sacīja, — zvēru, ka nedarīju tīšām.

—   Protams, ne, Virdžil, — Tomass viņu mierināja, — neviens to nedomā apgalvot. Es tikai gribēju iegriezties un pārliecināties, ka ar tevi viss kārtībā. — Viņš vēlreiz uzsita puisim uz pleca.

—   Paldies, ka ienāci, — Virdžils teica, — tas bija ļoti jauki.

—   Lai tev labi klājas, draugs! — Tomass novēlēja. Tad viņš un Rūdolfs svinīgi sarokojās ar visiem pārējiem — un viņi izgāja.

—  Vai nu beidzot neiesim? — sacīja Terēze, kad viņi izgāja gaiteni.

Labi, ja šī laulība noturēsies vēl sešus mēnešus, nodomāja Rūdolfs, kad viņi tuvojās izejai.

—   Viņi par agru to puiku izgrūduši ringā, — Tomass sacīja, ejot blakām Rūdolfam. — Viņam gadījās gūt vairākas vieglas uzvaras pēc kārtas, un šie tūliņ palaiž viņu galvenajā ringā. Pāris reižu noskatījos viņa cīņā un redzēju, ka varu viņu nolikt uz dēliem. Draņķa menedžeri! Vai ievēroji, tas maitasgabals pat nebija ģērbtuvē. Viņš pat nepagaidija, vai Virdžils spēs aiziet uz mājām un vai viņu nevajadzēs vest uz slimnīcu. Sūdīga profesija. — Tomass paskatījās atpakaļ, lai redzētu, vai Grētiņa nav sašutusi par rupjo vārdu, bet Grētiņa gāja, kā transā iegrimusi, nekā neredzēja un nekā nedzirdēja.

Ārā viņi apturēja taksometru, un Grētiņa uzstāja, ka sēdēs priekšējā sēdekli pie šofera. Terēze sēdēja aizmugurē starp Tomasu un Rūdolfu. Viņa bija pārmērīgi sasmaržojusies, bet, kad Rūdolfs noslidināja mašīnas logu, viņa iesaucās: — Dieva dēļ, vējš sabojās man frizūru … — Rūdolfs atvainojās un tūliņ uzslidināja logu atpakaļ.

Klusēdami viņi brauca uz A'lanhatanu, Terēze turēja Tomasa roku, šad tad pacēla to pie lūpām un noskūpstīja, it kā apliecinādama savas īpašnieces tiesības.

Kad viņi nobrauca no tilta, Rūdolfs sacīja: — Seit mēs kāpsim ārā, Tom.

—  Jūs tiešām negribat braukt mums līdzi? — Tomass jautāja.

—  Tas ir pats labākais ķīniešu restorāns pilsētā, — Terēze sacīja. Brauciens bija neitrāls, viņa vairs nebaidījās no uzbrukumiem, varēja atļauties kļūt viesmīlīga, kas zina, vai nākotnē neizdodas no tā izsist kādu labumu. — Jūs paši nemaz nezināt, ko zaudēsiet.

—  Man jātiek mājās, — Grētiņa teica. Balss viņai bezmaz sāka histēriski drebēt. — Man katrā ziņā jābūt mājās.

Ja nebijis Grētiņas, Rūdolfs būtu palicis kopā ar Tomasu. Pēc vakara jezgas, publiskā triumfa, brutālās cīņas viņam šķita skumji un vientuļi pamest Tomasu, ļaut viņam bez slavinājumiem, bez ovācijām anonīmi pazust naktī — aiziet vakariņās ar pļāpīgo sievu. Vajadzēs to visu atgūt citā reizē.

Šoferis apturēja mašīnu, un Grētiņa un Rūdolfs izkāpa. — Uz redzēšanos, radiņi! — Terēze smiedamās uzsauca.

—  Rīt pulksten piecos, Rūdij! — Tomass atgādināja, un Rūdolfs pamāja.

—   Arlabunakti, — Grētiņa čukstēja, — lūdzams, saudzē sevi.

Taksometrs aizbrauca, un Grētiņa, it kā balstu meklēdama,

pieķērās Rūdolfam pie rokas. Rūdolfs pamāja brīvam taksometram un nosauca Grētiņas adresi. Tumšajā mašīnā Grētiņa beidzot sabruka. Viņa piekļāvās Rūdolfam pie krūtīm un sāka nevaldāmi raudāt, šņuksti kratīja visu viņas ķermeni. Arī Rūdolfam sakāpa asaras acīs, viņš piespieda māsu cieši klāt un glāstīja viņai matus. Tumšās mašīnas aizmugures sēdeklī, kur pilsētas garām

skrejošā gaisma ar krāsainām neona strēlēm šaudīgi apspīdēja izmocīto, daiļo, asarām pārplūdušo seju, viņš jutās Grctiņai tuvāks, mīlēja viņu stiprāk nekā jebkad līdz šim.

Beidzot asaru straume apsīka. Grētiņa izslējās, noslaucīja mutautā asaras un teica: — Piedod. Esmu tik riebīgs snobs. Nabaga zēns, nabaga, nabaga zēns …

Kad viņi iegāja dzīvoklī, aukle bija uz dīvāna aizmigusi. Vilijs vēl nebija pārradies. Aukle sacīja, ka pa tālruni neviens neesot zvanījis. Bilijs mierīgi lasījis, līdz aizmidzis, viņa tikai uzgājusi augšā un nodzēsusi gaismu, zēns neesot pamodies. Aukle bija gadus septiņpadsmit veca vidusskolniece, glīta, bikla strupdegunīte, samulsusi par to, ka pieķerta guļot. Grētiņa ielēja divās glāzēs viskiju ar sodu. Aukle bija sakārtojusi istabu, izkaisītās avīzes kārtīgās kaudzītēs salikusi uz palodzes, uzbužinājusi dīvānspilvenus.

Istabā dega tikai viena lampa, un viņi sēdēja puskrēslā: Grētiņa — saritinājusies uz dīvāna, Rūdolfs — lielā atpūtas krēslā. Viņi dzēra lēnām, gurdi, izbaudīdami svētīgo klusumu. Kad glāzes bija tukšas, Rūdolfs piecēlās, piepildīja tās no jauna un atkal apsēdās.

Tālumā iekaucās ātrās palīdzības mjašīna — kāds bija cietis nelaimes gadījumā.

—   Viņam taču tas patika, — Grētiņa beidzot ierunājās. — Kad tas otrs puisis gandrīz jau bija pilnīgi nevarīgs, viņš viņu vēl tik neganti sita. Es vienmēr domāju — ja vispār esmu par kaut ko tādu domājusi —, ka bokseris ir cilvēks, kas šādā dīvainā veidā pelna iztiku, un vairāk nekā. Bet šovakar tā nemaz neizskatījās …

—  Tā ir ērmota profesija, — Rūdolfs sacīja, — grūti iedomāties, kas notiek boksera galvā.

—   Vai tev nebija kauns?

—   Varbūt teiksim mazliet citādi, — Rūdolfs pārlaboja, — es nejutos laimīgs. Bet Savienotajās Valstīs ir vismaz desmittūkstoš bokseru. Un katrs taču ir cēlies no kādas ģimenes.

—  Tā es nedomāju, — Grētiņa dzedri noteica.

—   Zinu.

—  Tās plānās sarkanvioletās bikšeles, — sacīja Grētiņa, it kā, koncentrējot savu nepatiku uz vienu atsevišķu priekšmetu, varētu izdzēst visa vakara drausmas. Atcerēdamās viņa papurinā ja galvu. — Man liekas, ka līdz tam riebīgajam ringam Toms nokļuvis tavas, manas, mūsu vecāku vainas dēļ.

Rūdolfs sīkiem malciņiem sūca viskiju. Es jau, malā nostumts, nevarēju par to spriest, — tā Toms teica ģērbtuvē. Atstumtais bija reaģējis, kā tas zēna uztverē šķita visdabiskāk, — vienkārši un brutāli, ar dūrēm. Vecāks kļuvis, viņš to turpināja. Viņos visos ritēja tēva asinis, un Aksels Džordeiks bija nogalinājis divus cilvēkus. Toms, cik Rūdolfam zināms, vismaz nav nevienu nogalinājis. Varbūt tieksme uz nežēlību palēnām kļūst mazāka.

—  Kāda jukusi ģimene! — Grētiņa sacīja. — Mēs visi. Jā, arī tu. Vai tu par kaut ko spēj priecāties?

—   Es tādās kategorijās nedomāju, — Rūdolfs atteica.

—   Komerciālais mūks, — Grētiņa skadri sacīja. — Tikai nabadzības zvēresta vietā tu esi nodevis bagātības zvērestu. Nezin, kurš galu galā izrādās labāks?

—  Nerunā muļķības, Grētiņ. — Rūdolfs nožēloja, ka uznācis viņai līdzi.

—  Un abi otrie — šķīstības un paklausības zvērests? — viņa turpināja. — Šķīstību mūsu jaunavīgās mātes, paklausību Vitbijas pāvesta Dunkana Koldervuda labā?

—  Tagad viss kļūs citādi, — Rūdolfs sacīja, tomēr viņam nepatika aizstāvēties.

—  Tu taisies izbēgt no klostera, pāter Rūdolf? Taisies apprecēties, mieloties pie gaļas podiem un pasūtīt Dunkanu Koldervudu pie velna?

Rūdolfs piecēlās un ielēja vēl mazliet sodasūdens savā glāzē, cenzdamies nomākt dusmas. — Tu rīkojies muļķīgi, Grētiņ, — viņš pūlējās runāt iespējami mierīgi, — izgāzdama šovakar savu sašutumu tieši pār mani.

—   Piedod, — viņa sacīja neatmaigušā balsī. — Ak, no mums visiem draņķīgākā esmu cs. Dzīvoju ar vīru, kuru nicinu, strādāju necildenu, bezjēdzīgu un nevajadzīgu darbu, esmu visvieglāk iegūstamā sieviete Ņujorkā… Es tevi pārbiedēju, brāļuk? — viņa zobgalīgi noprasīja.

—  Man šķiet, tu piešķir sev nepelnītu titulu, — Rūdolfs sacīja.

—  Jociņš, — Grētiņa atteica. — Vai vēlies sarakstu? Sāksim ar Džoniju Ilītu. Vai tu patiešām iedomājies, ka viņš ir tik labs pret tevi tavu skaisto, mirdzošo acu dēļ?

—  Ko par to visu domā Vilijs? — Rūdolfs vaicāja, nelikdamies sīko dūrienu dzirdējis. Vienalga, kā un kādēļ tas sācies, tagad Džonijs Hīts ir viņa draugs.

—  Vilijs vispār nedomā ne par ko, viņam pietiek klīst pa bāriem, šad tad izgulēties ar kādu piedzērušos sievišķi un iztikt ar tik maz darba un godaprāta, cik vien iespējams. Ja viņa īpašumā kaut kadā veidā nokļūtu abu baušļu galdiņu oriģināli, viņa

pirmā doma būtu, kurai televīzijas sabiedrībai varētu visdārgāk pārdot reklāmu tūrisma pārgājienam uz Sīnāja kalnu.

Rūdolfs sāka smieties, un ari Grētiņa negribot iesmējās….. Nekas tā neveicina daiļrunību kā neizdevusies laulība, — viņa sacīja.

Rūdolfs smējās, izjuzdams atvieglojumu. Grētiņa atradusi jaunu mērķi un vairs neapšaudīja viņu.

—   Vai Vilijs zina, ko tu par viņu domā? — viņš jautāja.

—   Jā, — Grētiņa atbildēja, — un ir ar mani vienis pratis. Tas ir visļaunākais. Viņš mēdz teikt, ka visā pasaulē neesot neviena vīrieša, nevienas sievietes, nevienas lietas, ko viņš apbrīnotu — un vismazāk pats sevi. Viņšman reiz teica, ka būtu bezgala neapmierināts ar sevi, ja nebūtu neizdevies cilvēks. Pasarg dievs no romantiskiem vīriešiem!

—   Kālab tad tu ar viņu dzīvo?

—  Vai atceries vēstuli, kurā tev aizrakstīju, ka esmu sapinusies un vēlos tevi satikt?

—   Jā. — Rūdolts to atcerējās ļoti labi, atcerējās ļoti labi visu to dienu. Kad viņš nedēļu vēlāk aizbrauca uz Ņujorku un jautāja Grētiņai, kas viņai vainas, viņa atteica: «Nekas. Viss pārgājis.»

—  Toreiz es vairāk vai mazāk biju izlēmusi lūgt Vilijām šķiršanos, — Grētiņa sacīja, — un vēlējos no tevis padomu.

—   Un kas pārgrozīja tavu prātu?

Grētiņa paraustīja plecus. — Saslima Bilijs. Nekas nopietns. Vienu dienu ārsts domāja, ka apendicīts, tomēr nebija. Taču mēs ar Viliju nosēdējām pie viņa visu nakti, un, kad es redzēju bālo un sāpju izmocīto zēnu un Viliju tik dziļā mīlestībā pār viņu noliekušos, nespēju panest domu, ka arī mans dēls varētu iekļūt nožēlojamā statistikas ailē — bērns no izirušas ģimenes, bērns, kas nemitīgi ilgojas pēc mājām un pamazām nobriest par psihiatra pacientu. Nu . . . — viņas balss kļuva skarba, — šī apburošā mātes sentimentalitāte ir pārvarēta. Ja mūsu vecāki būtu izšķīrušies, kad man bija deviņi gadi, es būtu labāka, nekā esmu tagad.

—   Tu gribi teikt, ka taisies šķirties?

—  Ja vien man atstāj Biliju, — viņa sacīja, — bet tieši to viņš nepieļaus.

Rūdolfs vilcinājās un izdzēra krietnu malku viskija. — Vai vēlies, lai es ar viņu par to parunāju? — Viņš nesolītos iejaukties, ja nebūtu bijušas asaras taksometrā.

—  Ja tu domā, ka tas līdzētu, — Grētiņa atteica. — Es gribu gulēt ar vienu vīrieti, ne ar desmit, gribu būt godīga un beidzot strādāt kaut ko derīgu. Lūdzu, ielej man vēl, — viņa sniedza glāzi.

Rūdolfs aizgāja pie bāra un piepildīja abas glāzes. — Jums viskijs iet uz beigām, — viņš piebilda.

—   Kaut jel reiz tā būtu! — viņa sacīja.

Atkal iekaucās ātrās palīdzības mašīnas sirēna, sākumā skaļi — ar brīdinājumu tuvodamās, tad klusāk un žēlabaini — attālinoties. Doplera fenomens. Tas pats negadījums, kura loks tagad noslēdzas? Bet varbūt tikai viens gadījums bezgalīgajā sērijā, nemitīgajā asinsizliešanā lielās pilsētas avēnijās?

Rūdolfs pasniedza viņai glāzi, viņa, kājas zem sevis pavilkuši, čurnēja uz dīvāna un stingi raudzījās uz glāzi.

Kaut kur nosita pulkstenis. Viens.

—   Ceru, ka viņi būs tikuši galā ar ķīniešu ēdieniem, — Grētiņa ierunājās, — Tomijs un viņa dāma. Varbūt tā ir vienīgā laimīgā laulība Džordciku ģimenes vēsturē? Vai viņi, mielodamies ar ķiniešu ēdieniem, mīl, cienī un godā viens otru, vai tur savu laulības gultu siltu?

Ārdurvīs noskrapstēja atslēga. — Ā, — Grētiņa teica, — mājās atgriežas mans ordeņiem rotātais veterāns.

Taisni izslējies, istabā ienāca Vilijs. — Hallo, mazulīt! — viņš sacīja un noskūpstīja Grētiņu uz vaiga. Kā vienmēr, kad ilgāku laiku nebija redzējis Viliju, Rūdolfs jutās pārsteigts par svaiņa mazo augumu. Varbūt tieši tas — Vilija augums — bija vislielākais trūkums. Viņš pamāja Rūdolfam: — Kā šovakar klājas komercprincim?

—  Apsveic viņu, — sacīja Grētiņa, — viņš šodien parakstījis lielo darījumu.

—  Apsveicu, — Vilijs noteica. Viņš pārlaida skatienu istabai. — Debestiņ, cik te tumšs! Par ko jūs abi runājāt — par nāvi, kapiem vai ļauniem darbiem, ko dara nakts melnumā? — Viņš piegāja pie bāra un ielēja glāzē viskija paliekas. — Mīlulīt, — viņš sacīja, — atnes jaunu pudeli.

Grētiņa automātiski piecēlās un aizgāja uz virtuvi.

Vilijs bažīgi noraudzījās viņai pakaļ. — Rūdij, — viņš čukstēja, — vai viņa ļaunojas par to, ka neatnācu vakariņās?

—   Šķiet, ka ne.

—   Labi gan, ka tu esi te, — Vilijs sacīja, — citādi man tagad vajadzētu noklausīties 725. sprediķi. Paldies, mīlulīt, — viņš teica Grētiņa i, kad tā atnesa pudeli. Vilijs paņēma pudeli un pielēja savā glāzē stiprumu. — Ko jūs, bērni, šovakar darījāt?

—   Piedalījāmies ģimenes salidojumā, — Grētiņa sacīja, atkal saritinādamās uz d.vāna, — bijām boksa sacīkstēs.

—   Ko? — Vilijs izbrīnījies jautāja. — Ko viņa teica, Rūdij?

—   Viņa tev pastāstīs vēlāk. — Rūdolfs piecēlās, atstājis pēdējo viskija glāzi neizdzertu. — Man laiks kustēt projām. Rītritā jāceļas līdz ar gaiļiem. — Viņš jutās neveikli, sēžot vienā istabā ar Viliju un izliekoties, ka ši nakts ne ar ko neatšķiras no citām, izlikdamies, ka nav dzirdējis, ko Grētiņa teikusi par vīru un pati par sevi. Viņš pieliecās, noskūpstīja Grētiņu, un Vilijs viņu pavadīja līdz durvīm.

—   Paldies, ka atnāci un pakavēji manai večiņai laiku, — Vilijs sacīja. — Tad nejutos tik riebīgi, ka esmu viņu pametis vienu. Bet nekādi nevarēju agrāk tikt vaļā.

Tas nebija ūsām, Tomij, Rūdolfam iešāvās prātā, zvēru, ka ne tīšām. —Tev nav manā priekšā jāatvainojas, Vilij, — viņš sacīja.

—   Paklau, — Vilijs jautāja, — viņa taču jokoja, runādama par boksa maču, vai ne? Ko tas nozīmē — kādu mīklu, kas man jāuzmin, vai?

—   Nē. Mēs bijām boksa sacīkstēs.

—   Nekad nespēšu to sievieti saprast, — Vilijs noteica. — Ja es televizorā gribu noskatīties boksa maču, man jāiet pie draugiem. Nu labi, gan jau viņa pati pastāstīs. — Viņš sirsnīgi paspieda Rūdolfam roku, un Rūdolfs aizgāja. Viņš dzirdēja, kā Vilijs aizver durvis un aizkar priekšā drošības ķēdi. Briesmas nav ārpusē, Vilij, tās ir pašā dzīvoklī, Rūdolfam gribējās uzsaukt. Tu ieslēdz tās kopā ar sevi. Lēnām viņš kāpa lejup. Diezin kur viņš būtu šonakt, kādu aizbildinājumu meklētu, kādi laulības pārkāpumi, kāda neapmierinātība būtu nojaušama, ja tonakt 1950. gadā kāds būtu pacēlis tālruņa klausuli Sanktmoricas Viesnīcas 923. istabā?

Būtu es dievbijīgs cilvēks, Rūdolfs nodomāja, iziedams naktī, tad šajā brīdī ticētu, ka dievs sargādams turējis savu roku pār mani.

Viņš atcerējās solījumu darīt visu iespējamo, lai panāktu laulības šķiršanu ar Grētiņai izdevīgiem noteikumiem. Svarīgs bija pirmais loģiskais solis, un viņš bija loģisks cilvēks. Viņš prātoja, kur atrast uzticamu privātdetektīvu. Džonijs Hīts zinās. Džonijs Hīts radīts Ņujorkai. Rūdolfs nopūtās, ar riebumu iedomādamies mirkli, kad ieies detektīva birojā, ar riebumu iedomādamies pašu vēl nepazīstamo detektīvu, kurš profesionāli sagatavosies kādas mīlas sabrukuma un beigu izspiegošanai.

Rūdolfs pagriezās un uzmeta pēdējo skatienu mājai, no kuras tikko bija iznācis un pret kuru apņēmies sazvērēties. Viņš zināja, ka nekad vairs nespēs uzkāpt pa šiem pakāpieniem un spiest mazā, izmisušā vīra roku. Ari divkosība nedrīkst būt neierobežota.

6. nodaļa

Urīnā viņam torīt tiešām bija asinis, tomēr ne daudz, arī sāpju nebija. Viņa sejas atspulgs vagona logā, braucot caur tuneli, bija mazliet drums, jo virs acs stiepās plāksteris, bet visādi citādi viņš, kā pats konstatēja, izskatījās gluži kā jebkurš cilvēks, kas dodas uz banku. Hudzona salti zaigoja oktobra saulē, un, kad vilciens drāzās garām Singsingam, viņš iedomāja cietumniekus, kas vēro brīvi uz jūru plūstošo straumi, un skaļi noteica: — Nabaga velni!

Viņš aptaustīja biezo kabatas portfeli žaketes krūškabatā.

Braucot uz centru, viņš bija no bukmeikera iekasējis naudu. Varbūt laimēsies tikt galā ar Terēzi, iedot viņai divus simtus, ja pārāk ālēsies, tad divarpus simtus.

Viņš izvilka kabatas portfeli. Naudu viņš bija saņēmis simtniekos. Sāka pētit vienu banknoti. Viņam pretim raudzijās Bendžamins Franklins, viens no Satversmes tēviem, kas attēlā izskatījās kā veca sieva. Viņš neskaidri atcerējās, ka šis vīrs izgudrojis zibensnovadītāju; naktī visi kaķi ir pelēki. Laikam tomēr bijis asāks vīrs, nekā izskatās, citādi nebūtu ticis uz tik lielas banknotes. Vai viņš reiz netika teicis: «Kungi, mums jāturas kopā, ja ne, tad karāsimies pa vienam.» Ek, būtu gan vajadzējis vismaz pabeigt vidusskolu, domāja Tomass, saskarsmē ar simt dolāru vērtību atjēdzot savas niecīgās zināšanas vēsturē. Si banknote ir likumīgs maksāšanas līdzeklis, derīgs visu sabiedrisko un privāto parādu dzēšanai un maksājumiem, un tā iemaināma pret likumīgu naudu Savienoto Valstu valsts kasē vai jebkurā federālajā rezerves bankā. Ja šī nav likumīga nauda, kāda tad, velns parāvis, ir tā likumīgā? Banknoti izskaistināti parakstījis kaut kāds Aivijs Beikers Prists, Savienoto Valstu mantzinis. Laikam jau jābūt ar tādu vārdu un uzvārdu, lai varētu tik miglaini izteikties par parādiem un naudu un palikt nesodīts?

Tomass kārtīgi salocīja banknoti un atsevišķi iebāza sānkabatā, lai pievienotu to pārējiem simtniekiem, kas, šo dienu gaidīdami, gulēja tumšajā bankas seifā.

Vīrietis, kas sēdēja viņam pretī, lasīja avīzi un pašlaik atšķīra sporta lappusi. Tomass redzēja, ka viņš lasa informāciju par vakarējo boksa maču. Viņam ienāca prātā, kā būtu, ja uzsistu vīram uz pleca un teiktu: «Mister, es tur bija klāt; vai jums labāk nepatiktu saņemt ziņas tieši no ringa?» Starp citu, atsauksmes bija diezgan labas un «News» pēdējā lappusē ievietots attēls: Virdžils pēdējo reizi cenšas piecelties, bet viņš pats stāv neitrālā kaktā. Kāds žurnālists pat izteicies, ka ar šo cīņu Tomass iekļuvis pretendentos uz titulu. Un Sulcijs brītiņu pirms Tomasa iziešanas no mājas vēl paguva piezvanīt un pavēstīt, ka ciņu noskatījies kāds boksa atbalstītājs no Anglijas un piedāvājis iespēju pēc sešām nedēļām cīnīties Londonā. «Mēs kļūstam internacionāli,» satraukts sacīja Sulcijs. «Varēsim apbraukāt visu Eiropu. Un tu viņus visus noliksi uz dēļiem. Anglijā tavā svara kategorijā nav neviena pat puslidz tik laba kā Virdžils Volterss. Un tas puisis teica, ka vienu daļu naudas viņš mums došot zem rokas, lai nav jāmaksā nolādētais nodoklis.»

Tātad viņam bija pilnīgs pamats justies labi, sēžot vilcienā, pametot uz muguras cietumu, pilnu ar puišiem, kas droši vien krietni gudrāki par viņu un varbūt arī vienā otrā grēkā mazāk vainīgi nekā viņš. Bet viņš nejutās labi. Terēze viņam neganti uzbruka, ka viņš nebija bildis nekā par derībām un savu «hop-sa-sā» ģimeni, kā viņai labpatika izteikties. Viņa dusmojās, ka Tomass ģimeni slēpis no viņas kā diezin kādu dārgumu.

«Tava māsa skatījās uz mani, it kā es būtu pēdīgais mēsls,» Terēze gremzās, «un tavs glaunais brālis ņēmās vēdināt mašīnu, it kā es smirdētu pēc zirgāboliem, un ierāvās mašīnas kaktā, it kā, uz mirkli ar mani saskaroties, tūliņ varētu saķert triperi. Un pēc tam, kad savu brāli nebija desmit gadus redzējuši, izlikās pārāk smalki, lai, dies pasarg, izdzertu ar viņu kopā tasi kafijas. Un tu, lielais cīkstoni, nepraties ne vārda pateikt, bet klusēji kā ūdeni mutē ieņēmis.»

Sī saruna notika gultā pēc vakariņām restorānā, kuras pagāja nīgrā klusēšanā. Pēc tam viņš, kā allaž pēc cīņas, gribēja sievu apmīļot, jo pirms sacikstēm nedēļām viņai netuvojās, bet viņa gulēja kā akmens statuja. Sasodīts, viņš nodomāja, neesmu taču viņu apprecējis, lai vadītu laiku sarunās. Un Terēze pat vislabākajos mirkļos gultā nemaz nebija tik brīnišķīga. Ja gadījās ciņas karstumā viņai sajaukt matus, viņa ārdījās kā nelabā un bez tam vienmēr atrada ieganstus, kā mīlēšanos atlikt līdz nākamajai naktij, nākamajai nedēļai vai nākamajam gadam, un, kad beidzot pieļāvās, radās izjūta, ka esi iemetis automātā viltus monētu. Viņa teicās cēlusies no dievbijīgas ģimenes, it kā ercenģelis Miķelis ar zobenu stāvētu sardzē pie katras katoļu slampas gultas. Viņš bija ar mieru saderēt uz visu nākamās cīņas ienākumu, ka viņa māsa Grētiņa ar taisnajiem matiem, neizkrāsoto seju, melno kleitu un dāmas skatienu, kas brīdināja: neuzdrošinies man pieskarties, spēja ar pirmo piegājienu vīrieti gultā iepriecināt vairāk nekā Terēze divdesmit garajos desmit minūšu raundos!

Sievas vārdi viņam tik uzmācīgi skanēja ausīs, ka pat miegs nenāca. Un visļaunākais: Terēzei taču bija taisnība. Te nu viņš ir — liels, pieaudzis vīrietis, bet pietiek brālim un māsai ienākt ģērbtuvē, un viņš jutās gluži tāpat, kā tie viņu bija piespieduši justies bērnībā, — ļauns, dumjš, nederīgs, aizdomīgs.

Uzvari mačos, skaties uz savu attēlu avīzēs, čurā asinis, saņem aplausus un atzinīgus uzsitienus pa plecu, topi uzaicināts cīnīties Londonā, bet tad parādās divi puņķutapas, ko cerēji mūžā vairs nesastapt, un uzsauc tev hallo, tikai hallo — un tu vairs neesi nekas. Nu, lai nu, lai — šodien sasodītais brālis, māmiņas mīlulītis, papiņa luteklis, zelta ragā pūtējs, taksometru vēdinātājs, piedzīvos pārsteigumu no sava nevērtīgā bokserbrāļa.

Vienu neprātīgu mirkli viņš iedomājās — ja nu nemaz nekāpt ārā no vilciena, bet braukt tālāk uz Elbeniju, pārsēsties un ierasties Elīzijā Ohaijo štatā, un aiziet pie vienīgā cilvēka visā pasaulē, kas viņam pieskāries mīlestībā, ļāvis justies kā īstam vīrietim, kaut viņš toreiz bija tikai sešpadsmit gadus vecs zēns. Pie Klotildes, kalpones tēvoča gultā. Svētais Sebastjans vannā.

Bet, kad vilciens piestāja Portfilipā, viņš tomēr izkāpa un aizgāja uz banku, kā bija iecerējis.

II

Viņa visiem spēkiem centās neizrādīt nepacietību, kad Bilijs, pusdienas ēdot, ņergājās. Aiz māņticības (bērni laikam izjūt daudz ko tādu, kas sniedzas pāri viņu saprašanai) viņa vēl nebija saģērbusies gaidāmajai pēcpusdienai, bet darba drēbēs — garajās biksēs un puloverā — sēdēja kopā ar viņu pie galda. Pati viņa bez ēstgribas mazliet ieknābāja, cenzdamās nerāt zēnu, kas jēra karbonādi un salātlapas izstumdīja pa visu šķīvi.

—   Kādēļ man jāiet uz Dabas vēstures muzeju? — Bilijs jautāja.

—   Tā ir atzinība, īpaša atzinība jūsu klasei.

—   Man ne. Kādēļ man jāiet?

—   Iet visa klase.

—  Stulbeņi. Izņemot Konrādu Frenklinu, visi pārējie ir stulbeņi.

Viņai_ likās, ka Bilijs vienu jērgaļas kumosu viļā pa muti jau minūtes piecas. Viņš tikai simboliski to pārvēla no viena vaiga otrā. Grētiņa nezināja, cik ilgi viņa novaldīsies, puikam neiesitusi. Virtuves pulkstenis pēkšņi šķita tikšķam arvien skaļāk, viņa centās to neievērot, tomēr nespēja noturēties nepaskatījusies. Bez divdesmit minūtēm viens. Bez ceturkšņa divos viņai jābūt otrā pilsētas malā. Līdz tam laikam jāpavada Bilijs uz skolu, jātiek atpakaļ, jānomazgājas, jāapģērbjas — rūpīgi, ļoti rūpīgi —, un turklāt galā viņa nedrīkst nokļūt aizelsusies kā pēc maratona.

—   Pasteidzies ar pusdienām, — Grētiņa sacīja, pati brīnīdamās par mierīgo mātes balsi šajā pēcpusdienā, kad mātes jūtas viņai bija tālākas nekā jebkad. — Saldajā ēdienā būs želeja.

—   Man negaršo želeja.

—   Kopš kura laika?

—   Kopš šodienas. Un kāda jēga iet skatīties izbāztus zvērus? Ja jau viņi grib mums rādīt zvērus, lai tad vismaz rāda dzīvus.

—   Svētdien, — Grētiņa sacīja, — es tevi aizvedīšu uz zooloģisko dārzu.

—   Es apsolīju Konrādam Frenklinam, ka svētdien aiziešu pie viņa, — Bilijs atteica. Viņš iebāza pirkstus mutē, izņēma gaļas kumosu un nolika uz šķīvja.

—   Tas nu gan nav glīti, — Grētiņa aizrādīja, klausīdamās pulksteņa tikšķēšanā.

—   Sīksts.

—   Labi, — Grētiņa sacīja, sniegdamās pēc zēna šķīvja, — ja esi paēdis, tad esi paēdis.

Bilijs turēja šķīvi ciet. — Neesmu vēl apēdis salātus. — Viņš tīšām sagraizīja ar dakšiņu salātlapu ģeometriskās figūrās.

Viņš cenšas apliecināt savu persfonību, Grētiņa piespiedās domāt, lai noturētos un viņam neuzšautu. Tā ir laba zīme nākotnei.

Nespēdama ilgāk izturēt tīšo rotaļāšanos ar salātlapu, viņa piecēlās un atnesa no ledusskapja trauciņu ar želeju.

—   Kāpēc tu šodien esi tik nervoza un skraidi šurp un turp? — Bilijs jautāja.

Nolādētā bērnu intuīcija, Grētiņa nodomāja. Mēs nepiedzimstam nevarīgi un kaili, bet gan apveltīti ar spēju uztvert radara ēnas. Viņa nolika želejas trauciņu uz galda. — Apēd saldo, — viņa teica, — ir jau vēls.

Bilijs sakrustoja rokas pār krūtīm un atgāzās krēslā. — Es jau sacīju, ka man želeja negaršo.

Grētiņai uznāca kārdinājums piedraudēt, ka viņam jāapēd želeja vai ari jāpaliek visu pēcpusdienu sēžam pie galda. Taču viņa juta, ka tieši uz to Bilijs viņu grib piespiest. Vai tiešām iespējams, ka noslēpumainajā mīlestības, naida, juteklības un alkatības emociju jūklī, kas mīt bērna dvēselē, viņš kaut kādā neizskaidrojamā veidā nojauš, kādās gaitās viņa dosies uz otru pilsētas malu, un viņš instinktīvi cenšas aizstāvēt sevi, aizstāvēt tēvu, nosargāt mājas vienību, par kuras centru īstā bērna uzpūtībā uzskata sevi?

— Labi, — Grētiņa noteica, — neēd. Ejam.

Biiijs godam prata uzvarēt. Uzvaras smaids viņa sejā neparādījās. Viņš tikai nopurpināja: — Kādēļ gan man jāiet skatīties uz beigtiem, izbāztiem zvēriem?

Nosvīdusi un aizelsusies viņa atslēdza durvis. Aizvedusi Biliju, viņa gandrīz skriešus noskrēja visu ceļu no skolas līdz mājai. Zvanīja tālrunis, bet viņa ļāva tam zvanīt, iesteidzās vannas istabā un noģērbās. Nodušojās ar siltu ūdeni un mirkli garajā spogulī aplūkoja savu norasojušo augumu, pirms sāka slaucīties. Es būtu varējusi kļūt gan šāda, gan tāda — gan aptaukoties, gan palikt tieva. Paldies dievam, paliku tieva. Un tomēr ne pārāk vāja. Mans ķermenis — manas dvēseles valgais, vilinošais mājoklis. Viņa iesmējās, tad kaila iegāja guļamistabā un paņēma pesāriju, ko rūpīgi glabāja, paslēptu zem šallēm. Ai, da udzlietotais izgudro jums!

Pieskaroties savam ķermenim, viņa pēkšņi atcerējās dīvaino iekāres uzplūdu nakti, kad beidzot bija nolikusies gulēt. Baltā un melnā boksera augumi, kas arēnā bija viņā izraisījuši nelabumu, pēkšņi pamodināja iekāri, varenie, muskuļotie ķermeņi valstījās viņas acu priekšā. Sievietei seksualitāte nozīmē uzskatāmu, varmācīgu ielaušanos, dziļu iebrukumu viņas būtībā, sitienu, ko viens cilvēks saņem no otra. Pēc juceklīgās nakts nemierīgajā rītausmā, gultā guļot, līnijas sakrustojās krustu krustām, belzieni kļuva par glāstiem, glāsti par belzieniem un viņa satraukta valstījās zem segas no vieniem sāniem uz otriem. Ja Vilijs būtu atnācis pie viņas, viņa to kvēli būtu pieņēmusi. Bet Vilijs, augšpēdu atmeties, gulēja ciešā miegā, šad tad viegli iekrākdamies.

Viņa bija piecēlusies un iedzērusi miegazāles.

Tālrunis atkal neatlaidīgi iezvanījās, bet viņa ģērbās un nelikās gar to ne zinis. Mirkli viņa papētīja kleitas, kas karājās skapi, tad izraudzījās vienkāršu, solīdu tumši zilu kostīmu. Pasākums nav jāreklamē. Maigi sārtais ķermenis būs kairinošāks, ja to, iepriekš apslēptu, vajadzēs izlobīt no čaulas. Viņa izsukāja tumšos, gludos matus, kas sniedzās līdz pleciem; platā, zemā piere bija skaidra, gluda, noslēpa no pasaules visus laulības pārkāpumus, visas šaubas.

Viņa neatrada taksometru, tādēļ iekāpa Astotās avēnijas metro un vēl laikus atcerējās pārsēsties vilcienā, kas nogriežas uz Austrumu Piecdesmit trešo ielu. Persefone, kas no pazemes traucas pretī mīlas ziedonim.

Pie Piektās avēnijas viņa izkāpa un devās kājām tālāk pa vējaino, rudens saules apspīdēto ielu; veikalu skatlogos atspoguļojās atturīgais tumšzilais siluets. Iedama viņa iedomājās — nezin cik sieviešu no sastaptajām, tāpat kā viņa, steidzās pa avēniju vai klīda pa Sakša eleganto universālveikalu ar tādu pašu nodomu, kāds ir viņai, tāpat kā viņa, apbruņojušās ar pesārijiem.

Iegriezusies Piecdesmit piektajā ielā un iedama garām Santredžisa portālam, viņa atcerējās kādu vasaras vakaru, kāziniekus, baltu plīvuru, jaunu leitnantu. Taču pilsētā bija tikai noteikts daudzums ielu. Nav iespējams no visām izvairīties. Pilsētas ģeogrāfijas uzspiestas atmiņas.

Viņa paraudzījās pulkstenī. Bez divdesmit minūtēm divi. Veselas piecas minūtes laika, lai palēninātu soli un ierastos rimta un apvaldīta.

Kolins Bērks dzīvoja Piecdesmit sestajā ielā starp Medisona un Parka avēniju. Atkal atmiņas. Tajā ielā reiz notika viesības, kurās viņa neieradās. Bet galu galā nedrīkst vainot vīrieti, ja viņš, noīrēdams dzīvokli, sīki un smalki neizsver savas nākamās mīļākās atmiņas, iekams liek galdā īres naudu par pirmo mēnesi.

Iegājusi labi pazīstamajā baltajā vestibilā, viņa piespieda zvana pogu. Cik reižu, cik pēcpusdienās viņa zvanījusi pie šun durvīm? Sešdesmit? Kādreiz vajadzēs saskaitīt.

Atslēgas mehānisms iedūcās, viņa iegāja un uzbrauca ceturtajā stāvā.

Viņš stāvēja pie durvīm pidžamā un peldmēteli, kailām kājām. Viņi īsi saskūpstījās, bez steigas, tikai bez steigas.

Lielajā, nekārtīgajā dzīvojamā istabā uz galda stāvēja brokasttrauki un pusizdzerta kafijas tase ādas imitācijas vākos iesietu manuskriptu vidū. Viņš strādāja par režisoru teātrī un dzīvoja teātra ļaužu dzīvi, tikai retumis aiziedams gulēt agrāk par pieciem no rīta.

—   Vai drīkstu tev piedāvāt kafiju? — viņš jautāja.

—   Paldies, — viņa atteica, — es tikko paēdu pusdienas.

—  Ak, kārtīgais dzīvesveids! Cik apskaužams! — viņš sacīja ar maigu ironiju.

—   Rīt, — viņa teica, — atnāc un pabaro Biliju un tikai pēc tam sāc mani apskaust.

Bērks nekad nebija redzējis Biliju, nepazina viņas vīru, nebija ciemojies viņu mājās. Viņi bija iepazinušies kādā lenčā, ko rīkoja viens no tā žurnāla atbildīgajiem redaktoriem, kurā Grētiņa šad tad publicējās. Redaktors bija lūdzis Grētiņu uzrakstīt par Bērku, jo viņa bija slavējusi kādu Bērka iestudētu lugu. Tajā reizē viņš Grētiņai nepatika, šķita pārāk iedomīgs, dogmatisks, pārlieku pašpārliecināts. Rakstu viņa neuzrakstīja, bet trīs mēnēšus vēlāk, kad viņi vairākkārt bija tikušies, viņa tam atdevās — aiz iekāres, atriebes, garlaicības, histērijas, vienaldzības, nejaušības … Tagad viņa vairs nedomāja par toreizējiem apsvērumiem.

Kājās stāvēdams, viņš iedzēra malku kafijas, pāri tasei vērodams Grētiņu maigām, tumšpelēkām acīm, kas slēpās zem kuplām, tumšām uzacīm. Viņš bija trīsdesmit piecus gadus vecs, neliela auguma, mazāks par Grētiņu (vai tiešām man nolemts visu mūžu mīlēt tikai mazus vīriešus?), taču pašreiz ar bārdas rugājiem apaugušajā sejā atspoguļojās spēcīga gara intensitāte, spriegs gara asums, tiešums un spēcīga griba, kas lika aizmirst mazo augumu. Darbā viņš bija radis komandēt sarežģītus, grūti vadāmus cilvēkus, un viņa pavēlnieka gars izpaudās visā dzīvē. Viņš ļāvās garastāvoklim, reizēm kļuva ass pat pret Grētiņu, tiklab paša, kā citu cilvēku trūkumi sagādāja viņam īstas ciešanas, viņš bieži kļuva zobgalīgs un lāgiem, nevienam ne vārda nebildis, pazuda uz vairākām nedēļām. Viņš bija šķīries, tika uzskatīts par meitu mednieku, un sākumā, pagājušajā gadā, Grētiņa juta, ka Bērks viņu izmanto visvienkāršākai, visnepārprotamakai vajadzībai, bet pašlaik, lūkodamās uz slaido, baskājaino, nelielo vīrieti mīkstajos, tumšzilajos rītasvārkos (kāda nejauša laimīga krāsu saskaņa!), viņa apzinājās, ka mii viņu un negrib neviena cita, vienīgi viņu, un spētu nest jebkuru upuri, lai tikai paliktu visu mūžu kopā ar viņu.

Iepriekšējā vakarā, teikdama brālim, ka vēlas gulēt ar vienu, nevis desmit vīriešiem, viņa domāja par Bērku. Un patiesi, kopš viņu sakara sākuma viņa nebija vairs ielaidusies ne ar vienu citu, izņemot retās reizes, kad Vilijs viņai tuvojās sērīga maiguma brīžos; tic bija nelaimīgi, pārejoši salabšanas mēģinājumi, gandrīz aizmirstas laulības dzīves reminiscences.

Bērks viņai reiz jautāja, vai viņa vēl guļ ar vīru, un viņa tam pateica patiesību. Pat atzinās, ka viņai tas sagādā baudu. Nebija vajadzības melot: šis bija vienīgais cilvēks viņas dzīvē, kuram varēja uzticēt visu, kas vien jebkad nodarbināja viņas prātu. Viņš savukārt atzinās, ka nav pieskāries nevienai sievietei kopš viņu tikšanās, un Grētiņa bija pārliecināta, ka viņš runā patiesību.

—   Skaistā Grētiņa, — viņš sacīja, atraudamies no kafijas tases, — labā Grētiņa, krāšņā Grētiņa. Ai, cik jauki būtu, ja tu ik rītu man ienestu brokastis!

—   Ai, — viņa atsaucās, — tu šodien esi labā garastāvoklī.

—   Ne visai, — viņš atteica. Nolicis tasi, viņš piegāja pie Grētiņas, un viņi aplika roku viens otram ap vidu. — Man gaidāma drausmīga pēcpusdiena. Pirms stundas piezvanīja mans aģents, pustrijos man jābūt «Colutnbia» kantorī. Viņi grib, lai es braucu uz Rietumiem uzņemt filmu. Diviem lāgiem lūkoju tevi sazvanīt, bet neviens neatbildēja.

Tālrunis tiešām bija zvanījis, kad viņa pārnāca mājās, otrreiz — kad ģērbās. Mīli mani rit, šodien man nav laika. Mīla amerikāņu gaumē. Bet rit Bilija klase neies uz muzeju, atbrīvojot viņu līdz pieciem. Rīt viņai pulksten trijos jābūt pie skolas. Kaislība saskaņā ar bērna stundu sarakstu.

—   Es dzirdēju telefonu zvanām, — Grētiņa sacīja, atraudamās no viņa, — bet nepacēlu klausuli. — Viņa izklaidīgi aizkūpināja cigareti. — Domāju, ka tu šogad iestudē lugu, — viņa piebilda.

—   Met prom cigareti! — Berks uzsauca. — Tiklīdz slikts režisors grib parādīt divu personu vārdos neizteikto saspīlējumu, viņš liek ķerties pie cigaretes.

Viņa pasmējās un nospieda cigareti.

—   Luga vēl nav gatava, — Bērks paskaidroja, — un tādā tempā, kādā to pārraksta, nebūs gatava arī nākamgad. Bet viss pārējais, ko man piedāvā, ir drabiņas. Neesi tik bēdīga!

—   Es neesmu bēdīga, — viņa atteica, — esmu tikai nīgra, nepiegulēta un vīlusies.

Nu sāka smieties viņš. — Grētiņas leksika, — viņš sacīja, — kā ar cirvi pa pieri. Vai šovakar nevari?

—   Vakari ir izslēgti. Tu taču zini. Tas nozimētu iziet atklātībā. Un to es negribu. — Ar Viliju nekad neko nevarēja zināt. Pēkšņi viņš divas nedēļas no vietas vatļ, jautri svilpodams, ierasties vakariņās. — Vai tā būs laba filma?

—   Varētu iznākt laba. — Viņš paraustīja plecus un paberzēja zili melnos bārdas rugājus. — Varētu iznākt. Godīgi sakot, man vajadzīga nauda.

—   Tev taču pērn bija sensacionāli panākumi, — viņa ieminējās. Grētiņa zināja, ka nedrīkst kurināt, tomēr kurināja.

—   Nodokļi un alimenti liek manai bankai brēkt nelabā balsī. — Viņš saviebās. — Linkolns 1863. gadā atbrīvoja vergus, bet aizmirsa precētos vīrus.

Mīlestība, gluži kā viss pārējais mūsdienās, atkarīga no nodokļiem. Apskausimies starp nodokļu veidlapām. — Man vajadzētu, — viņa sacīja, — tevi iepazīstināt ar Džoniju Ilītu un savu brāli. Tie izlokās kā zuši cauri visiem nodokļu likumiem.

—   Biznesmeņi, — viņš atteica. — Viņiem zināmi burvju vārdi. Kad mans juriskonsults ieskatās manos naudas dokumentos, viņš sakampj galvu un raud. Nav jēgas raudāt par naudu, kuru nevar dabūt. Tātad — uz Holivudu! īstenībā es priecājos. Kādēļ gan lai režisors mūsu dienās neiestudētu arī filmas? Vecais pieņēmums, ka teātris ir kaut kas svēts, bet kino — balagāns, ir tīrais snobisms un nomiris kopā ar Deividu Belasko. Ja tu man jautātu, kurš ir mūsu laika lielākais dramatiķis, es teiktu — Federiko Fellīni. Un manā laikā nav izrādīta labāka luga kā «Pilsonis Kanē», bet tā bija tīrā Holivuda. Kas zina — es vēl varu kļūt par piecdesmito gadu Orsonu Velesu.

B.ērks runādams staigāja šurp un turp, un Grētiņa redzēja, ka viņš tiešām tic tam, ko saka, vismaz lielākajai daļai, un jau aizrāvies ar jauno pavērsienu savā karjerā. — Protams, Holivudā ir arī maukas, bet neviens taču nopietni netic arī tam, ka Sūberta Aleja ir klosteris. Skaidrs, man vajag naudas, un, dolāru ieraudzījis, es nenovēršos, bet arī nedzenos par visām varēm tam pakaļ. Pagaidām vēl ne. Un ceru, ka nedarīšu to nekad. Sarunas ar «Coiumbia» turpinās jau veselu mēnesi, un viņi man dod pilnīgi brīvas rokas — scenāriju, kādu es pats gribu, scenāristu — kādu vēlos, nekādas kontroles, visus nepieciešamos āra uzņēmumus, pēdējais vārds montāžā pieder man, vārdu sakot, varu darīt, ko gribu, kamēr turos budžeta ietvaros. Un budžets ir pieklājīgs. Ja iilma neiznāks tikpat laba kā lugas, ko esmu iestudējis Brodvejā, tad vainīgs būšu vienīgi es, neviens cits. Tev būs jāatbrauc uz premjeru. Gribu, lai tu aplaudē …

Viņa pasmaidīja, bet tikai viņam par prieku. — Tu man neteici, ka esat jau tik tālu. Vairāk nekā mēnesi.. .

—  Esmu briesmīgi noslēpumains tips, — viņš sacīja, — negribēju stāstīt, kamēr vēl nekas konkrēts nebija zināms.

Viņa aizkūpināja cigareti, lai ar kaut ko nodarbinātu rokas un seju. Pie velna ar režisoru stresa nodrāztajām frāzēm! — Un ko es darīšu? Palikšu šeit? — viņa jautāja cauri dūmiem, kaut zināja, ka nevajadzēja jautāt.

—   Ko tu darīsi? — Viņš domīgi paraudzījās Grētiņā. — Lidmašīnas lido katru dienu.

—   Kurā virzienā?

—   Abos virzienos.

—   Kā tev liekas — cik ilgi mēs abi kopā izturētu?

—   Divas nedēļas. — Viņš piesita knipi kādai glāzei uz galda — un noskanēja it kā sīks pulkstentiņš, kas nosit nenoteiktu stundu. — Visu mūžu.

—  Ja es ar Biliju aizbrauktu uz Rietumiem, — viņa mierīgā balsī jautāja, — vai mēs varētu dzīvot pie tevis?

Viņš piegāja viņai klāt, saņēma viņas galvu abās plaukstās un noskūpstīja viņu uz pieres. Viņai vajadzēja mazliet pieliekties, lai saņemtu skūpstu. — Ak dies, — viņš klusi noteica, tad atrāvās nost. — Man vēl jānoskujas, jānodušojas, jāapģērbjas, — viņš sacīja, — tikpat nokavēšos.

Grētiņa noskatījās, kā viņš skuvās, dušojās un ģērbās, tad kopā ar viņu aizbrauca taksometrā līdz kantorim Piektajā avēnijā, kur viņam bija norunāta tikšanās. Viņš nebija atbildējis 11/. viņas jautājumu, tikai palūdza, lai viņa vēlāk piezvanot, viņš pastāstīšot, ko kinoļaudis viņam teikuši.

Kopā ar viņu Grētiņa izkāpa no taksometra un visu pēcpusdienu noklaiņoja pa veikaliem, nopirka kleitu un džemperi, kaut skaidri zināja, ka pēc nedēļas ies tos apmainīt.

Pulksten piecos atkal biksēs un vecajā tvīda mētelī, bez pesārija viņa stāvēja pie Bilija skolas vārtiem, gaidīdama klasi atgriežamies no Dabas vēstures muzeja.

III

Pievakarē viņš bija noguris. Visu rīta pusi iznāca noņemties ar juristiem, un viņš atklāja, ka juristi ir visnogurdinošākie ļaudis šai pasaulē. Vismaz viņam tā likās. Pat tie, kas strādāja viņa labā. Nemitīgā cīņa par profitu, problemātiskā, komplicētā, nesagremojamā valoda, apslēptu izeju, piespiedlidzekļu, izdevīgu kompromisu meklēšana, nekautrīgā dzīšanās pēc naudas viņam bija pretīga, kaut arī no visa ta ieguva tieši viņš. Tomēr sarunās ar advokātiem viņš iemantoja vienu vērtigu atziņu — viņš rīkojies pareizi, noraidīdams Tedija Boilcna piedāvājumu finansēt viņam jurisprudences studijas.

Pēcpusdienā pienāca arhitektu kārtaļ un arī tie viņu nogurdināja. Viņš patlaban stradāja pie tirdzniecības centra plāniem, un viesnīcas istabā visās malās mētājās rasējumi. Paklausīdams Džonija Hīta padomam, viņš izraudzījās firmu, kur strādāja jauni arhitekti, kas jau bija izpelnījušies vairākas nozīmīgas godalgas, bet vēl joprojām alka jaunu panākumu. Viņi neapšaubāmi bija dedzīgi un apdāvināti, taču galvenokārt strādājuši lielās pilsētās un sapņoja vienīgi par stiklu, tēraudu un betonu, bet Rūdolfs, lai gan zināja, ka arhitekti viņu uzskata par neglābjamu mietpilsoni, tomēr pastāvēja uz tradicionālām formām un tradicionāliem materiāliem. Tā nebija īsti viņa paša gaume, bet viņš saprata, ka tieši šādu kompleksu cilvēki, kas jaunajā centrā iepirksies, novērtēs vislabvēlīgāk. Un katrā ziņā tas būs vienīgais projekts, kādu akceptēs Koldervuds. «Gribu, lai tas atgādina vcca Jaunanglijas ciema ielu,» neatlaidīgi atkārtoja Rūdolfs, bet arhitekti vaimanāja. «Balti kārniņi un teātris ar torni, tā ka to pa gabalu var noturēt par baznīcu. Tas ir konservatīvs lauku novads lauku atmosfērā, un turienieši labprātāk tērēs naudu tādā vidē, kurā jūtas labi un kā savās mājās.»

Arhitekti vairākkārt bija grasījušies visu pamest, Bet Rūdolfs lūdza: «Izdariet šoreiz tā, puiši. Nākamreiz varēsiet vairāk strādāt pēc sava prāta. Sis ir tikai pirmais komplekss veselā virknē, un turpmākajā darba gaitā rīkosimies drosmīgāk.»

Iesniegtie plāni vēl stipri atšķīrās no viņa iecerēm, taču, skatoties uz šodien atnestajiem darba rasējumiem, viņš redzēja, ka arhitekti beidzot tomēr padosies.

Viņam sāpēja acis, un, rakstīdams piezīmes uz plāniem, viņš sāka apsvērt, vai nevajadzēs iegādāties brilles. Uz rakstāmgalda stāvēja viskija pudele, viņš ielēja sev glāzē un aizgāja uz vannas istabu pieliet ūdeni. Maziem malciņiem dzerdams viskiju, viņš izpleta uz rakstāmgalda stīvās vatmaņpapīra loksnes. Ieraudzījis milzīgo uzrakstu «KOLDERVUDS», ko arhitekti bija ieskicējuši virs centra ieejas, viņš nepatikā sarāvās. Uzraksts naktī liesmos daudzkrāsainā neonā. Koldervuds uz vecumdienām centās iemantot popularitāti un nemirstību, ņemot talkā zibošās, krāsainās neona caurules, un neviens no Rūdolfa smalkjūtīgajiem norādījumiem, ka tirdzniecības centram vajadzētu saglabāt pēc iespējas vienkāršu izskatu, neatrada dzirdīgas ausis.

Iezvanījās tālrunis, un Rūdolfs paskatījās pulkstenī. Toms bija solījis ierasties piecos, un nu jau vairs daudz netrūka no pieciem. Viņš pacēla klausuli, bet zvanītājs nebija Toms. Viņš pazina Džonija Hīta sekretāres balsi. — Mister Džordeik? Misters Hīts vēlas ar jums runāt.

Saīdzis viņš gaidīja Džoniju pienākam pie telefona. Viņš darbu tā neorganizēs, vienalga, kas piezvanīs, tūliņ arī varēs runāt, tiklīdz klausule būs pacelta. Droši vien Amerikā ik dienu ir ļoti daudz klientu un pircēju, kas saīguši noliek klausuli, kad sekretāre lūdz pagaidīt, pajūk ļoti daudz darījumu, liek noraidīti ielūgumi, daudzas sievietes šā īsā gaidīšanas brīža dēļ nolemj pateikt: nē.

Kad Džonijs Hīts beidzot atsaucās: — Hallo, Rūdij! — Rūdolfs savu saīgumu tomēr neizrādīja.

—  Sadabūju informāciju, kuru tu man lūdzi, — sacīja Džonijs. — Vai tev ir zīmulis un papīrs?

—   Jā.

Džonijs nosauca detektīvu aģentūras adresi un tālruņa numuru. — Esmu dzirdējis, ka tiem varot uzticēties, — Džonijs piebilda. Viņš nejautāja, kādam nolūkam Rūdolfs meklē privātdetektīvu, kaut gan klusībā droši vien būs centies to uzminēt.

—  Paldies, Džonij, — Rūdolfs teica, kad bija pierakstījis nosaukumu un adresi, — paldies par pūlēm.

—   Nav par ko, — Džonijs atteica, — Vai vakarā esi brīvs?

— Diemžēl ne, — Rūdolfs sacīja. Viņam nebija vakarā nekas darāms, un, ja Džonija sekretāre nebūtu likusi viņam gaidīt, viņš būtu teicis — jā.

Nolicis klausuli, viņš jutās drausmigi noguris un nolēma uz detektīvu aģentūru piezvanīt rīt. Neparastais nogurums viņu pārsteidza. Viņš neatcerējās, ka būtu kādreiz juties noguris piecos pēcpusdienā.

Taču pašreiz viņš neapšaubāmi bija noguris. Vecums? Pašam sanāca smiekli. Viņam divdesmit septiņi gadi. Viņš palūkojās spogulī. Melnajā sukājurnā neviena sirma matiņa. Nekādu maisiņu zem acīm. Tīrajā olīvkrāsas ādā nekādu uzdzīves vai slēptas slimības pazīmju. Ja ari viņš pašlaik bija pārstrādājies, jauneklīgajā, apvaldītajā, gludajā sejā tas neatspguļojās.

Un tomēr viņš bija noguris. Tāpat ar visām drēbēm viņš atlikās gultā, cerēdams pirms Toma atnākšanas uz pāris minūtēm iesnausties. Bet miegs nenāca. Māsas iepriekšējā vakarā teiktie nievājošie vārdi joprojām skanēja ausis, tāpat kā nebija devuši mieru visu dienu, kamēr viņš cīnījās ar advokātiem un arhitektiem. «Vai tu vispār spēj par kaut ko priecāties?» Viņš netika aizstāvējies, kaut gan būtu varējis paskaidrot, ka viņam patīk strādāt, patīk apmeklēt koncertus, ka viņš neiedomājami daudz lasa, iet uz teātriem, sacīkstēm, mākslas galerijām, ka viņam patīk skrējieni no rīta, patīk braukt ar motociklu, ka viņam dara prieku redzēt māti sēžam pretī pie galda — ne draudzīgu, ne mīlamu, bet ar viņa pūliņiem tomēr dzīyu un viņa mājā, nevis kapā vai invalidu namā.

Grētiņa sirga ar mūsu gadsimta slimību. Viņai viss balstījās uz dzimumdzīvi. Visam pamatā dzīšanās pēc svētā orgasma. Viņa droši vien teiktu — mīlestība, bet attiecībā uz Rūdolfu pietiktu to nosaukt par seksu. No savas pieredzes viņš sprieda, ka par gūto laimi jāsamaksā pārāk augsta cena, kas saindē jebkuru laimes izjūtu. Kas gan tā par laimi, ja nekautrīgs sievišķis četros no rīta pielīp kā dēle un negantā niknumā triec tev sejā glāzi tādēļ vien, ka tev pieticis ar divām stundām viņas tuvuma? Ja muļķa skuķēns savu draugu klātbūtnē tevi ķircina uz nebēdu, liek justies kā nožēlojamam einuham un pēc tam gaišā dienas laikā nekautrējoties grūž tev roku kājstarpē? Tas bija sekss vai varbūt kaut kas līdzīgs mīlestībai, kas sākumā saveda kopā viņa tēvu un māti, bet beigās tas viņus padarīja līdzīgus krātiņā iesprostotiem plēsīgiem zvēriem, kas viens otru iznīcināja. Un otrās paaudzes laulības. Piemēram, Toms. Kāda nākotne viņu gaida tās činkstošās, alkatīgās, stulbās, absurdās lelles gūstā? Un pati Grētiņa, augstprātīga un ciniska savā nevarīgajā juteklībā, pati sevi nicinot daudzo gultu dēļ, kurās vārtās, bez mērķa un jēgas dzīvodama kopā ar nicināmu, krāptu vīru? Kurš galu galā noslīdējis līdz detektīvu aģentūrai, līdz glūnēšanai pa atslēgas caurumu, līdz advokātiem un laulības šķiršanai — viņš vai viņa?

Iezvanījās tālrunis. — Jūsu brālis ir vestibilā, mister Džordeik, — pavēstīja administrators.

—    Palūdziet, lai viņš brauc augšā. — Rūdolfs izlēca no gultas un nogludināja segu. Nezin kādēļ viņam negribējās, lai Toms redzētu, ka viņš gulējis; tas brālim ļautu iztēloties viņa dzīvi laiskumā un greznībā. Ātri viņš sabāza visus rasējumus sienas skapī. Viņš gribēja, lai istabā nebūtu nekādu pieturas punktu. Viņš nevēlējās brāļa acīs izlikties nozīmīgs, lielos darījumos iesaistīts.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un Rūdolfs gāja tās atvērt. Vismaz kaklasaiti apsējis, Rūdolfs ne visai cildeni konstatēja, laikam viesnīcas administratoram un liftazēnam par godu. Paspiedis Tomasam roku, viņš sacīja: — Nāc iekšā un apsēdies. Iedzersim? Man te, augšā, ir pudele viskija, bet varu piezvanīt un palūgt kaut ko citu.

—   Iztiksim ar to pašu. — Tomass stīvi apsēdās atpūtas krēslā. Kaulainās rokas ļengani nokarājās. 2akete savilkās ap varenajiem pleciem.

—   Ūdeni? — Rūdolfs jautāja. — Varu piezvanīt un palūgt sodu, ja tu…

—   Dod vien ar ūdeni.

Es tērgāju kā nervoza namamāte, Rūdolfs nodomāja, aizgājis uz vannas istabu un uzpildījis Tomasa glāzi ar ūdeni no krāna.

—   Priekā! — Rūdolfs pacēla glāzi.

—   Jā, — Tomass noteica. Viņš dzēra kā izslāpis.

—   Šorīt avīzēs bija vairākas labas atsauksmes, — Rūdolfs sacīja.

—   Jā, — Tomass atteica. — Es izlasīju avīzes. Bet netērēsim laiku, Rūdij. — Viņš iebāza roku kabatā un izvilka biezu aploksni. Tad piecēlās, piegāja pie gultas, pavēra aploksni un apvērsa otrādi. Pār gultu nolija naudas lietus.

—   Velns parāvis, Tom, ko tu dari? — Rūdolfs jautāja. Viņš ar skaidru naudu nerīkojās — viņam tikai retumis bija kabatā vairāk par piecdesmit dolāriem —, tādēļ banknotes, kas nolidinājās pār gultu, viņu mazliet satrauca, .šķita kaut kas neatļauts, atgādināja laupījuma dalīšanu gangsteru filmās.

—   Viss simt dolāru banknotēs. — Tomass saburzīja tukšo aploksni un ar trāpīgu metienu ielidināja to papīrgrozā. — Piecu tūkstošu dolāru vērtībā. Tas pieder tev.

—   Nesaprotu, par ko tu runā, — Rūdolfs sacīja, — tu man nekā neesi parādā.

—   Tā ir nolādētā skolas nauda koledžai, kuru tu manas vainas dēļ nedabūji, — Tomass sacīja. — To vajadzēja atdot tiem Ohaijo blēžiem. Gribēju to nodot tēvam, bet viņš tad jau bija pagalam. Tagad tā pieder tev.

—   Tev pārāk grūti nauda jāpelna, — teica Rūdolfs, atcerēdamies pagājušās nakts asinis, — lai to šitā bārstītu.

—   So naudu neesmu darbā pelnījis, — Tomasssacīja. — Es to ieguvu viegli — tieši tāpat, kā tēvs savējo pazaudēja, — ar izspiešanu. Tas bija sen. Nauda gadiem gulēja seifā un gaidija. Neraizējies, brāl. Neesmu tās dēļ pat sēdējis.

—   Tas ir muļķīgs žests, — Rūdolfs noteica.

—   Es esmu muļķa cilvēks, — sacīja Tomass, — un muļķīgi ir mani žesti. Ņem vien. Tagad esmu ticis no tevis vaļā. — Viņš atgāja no gultas un vienā paņēmienā iztukšoja glāzi. — Tad nu iešu.

—   Pagaidi. Apsēdies. — Rūdolfs pastūma brāli uz krēsla pusi. Pat tik pavirši pieskaroties Toma plecam, viņš izjuta brāļa drausmīgo spēku. — Man tās naudas nevajag. Man klājas lieliski. Nupat noslēdzu darījumu, kas mani padara par bagātu cilvēku, es…

—   Priecājos dzirdēt, bet vienam ar otru nav nekāda sakara.— Tomass palika stāvam kā zemē ieaudzis. — Es gribu atpirkties no mūsu nolādētās ģimenes — tas ir viss.

—   Es to neņemšu, Tom. Noguldi to bankā — vismaz savam puikam.

—   Gan es pratīšu parūpēties par savu puiku, lūdzami, neraizējies par tol — Tagad viņa balss kļuva draudīga.

—   Tā nav mana, — Rūdolfs bezpalīdzīgi pretojās. — Ko es, velns parāvis, lai ar to iesāku?

—   Čurā virsūl Notriec ar meitām! Ziedo savai iemīļotajai labdarības biedrībai, — Tomass atteica, — es atpakaļ to neņemšu.

—   Dieva dēļ, apsēdies jel! — Šoreiz Rūdolfs spēcīgi piestūma brāli pie atpūtas krēsla, riskēdams nākamajā mirklī saņemt belzienu. — Man ar tevi jāaprunājas.

Rūdolfs no jauna piepildīja glāzes un apsēdās brālim pretim uz cieta koka krēsla. Logs bija mazliet pavērts, un šad tad istabā iesitās vējpūsma. Naudaszīmes uz gultas viegli sakustējās kā mazi, dreboši dzīvnieciņi. Gan Tomass, gan Rūdolfs bija apsēdušies cik vien iespējams tālāk no gultas, it kā tam, kurš pirmais kādai banknotei pieskarsies, vajadzētu visu pievākt.

—   Paklau, Tom, — Rūdolfs iesāka, — mēs vairs neesam puikas, kam jāguļ vienā gultā, kas bendē viens otram nervus, kas, varbūt paši to neapzinādamies, sacenšas. Mēs esam divi pieauguši vīrieši un turklāt brāļi.

—   Kur tu biji desmit gadus, brāli, tu un princese Grētiņa? — Tomass jautāja. — Vai jūs man esat jel reizi atsūtījuši kaut atklāinīti?

—  Piedod man, — Rūdolfs teica, — un, ja tu runāsi ar Grētiņu, ari viņa lūgs, lai tu piedod.

—  Ja man gadīsies viņu ieraudzīt pirmajam, — Tomass sacīja, — viņa netiks man tik tuvu, lai uzsauktu kailo.

—  Vakarvakarā, kad redzējām tevi ringā, mēs sapratām, — Rūdolfs netlaidās, — ka esam viena ģimene un mums ir pienākumi citam pret citu.

—  Man bija pienākums — pieci tūkstoši. Tur uz gultas tie ir. Vairāk nevienam nekādu pienākumu nav. — Tomass runādams bija nodūris galvu, tā ka zods gandrīz spiedās krūtīs.

—  Vienalga, ko tu saki, vienalga, ko tu domā par manu izturēšanos līdz šim, — Rūdolfs sacīja, — tagad es gribu tev palīdzēt.

—   Man palīdzība nav vajadzīga. — Tomass iztukšoja gandrīz visu glāzi.

—   Ir gan. Redzi, Tom, — Rūdolfs sacīja, — es neesmu lietpratējs, bet esmu noskatījies pietiekami daudz boksa sacīkšu, lai saprastu, ko no katra boksera var gaidīt. Tu neiziesi sveikā. Tevi smagi ievainos. Tu esi profesionāls bokseris. Nav grūti kļūt par čempionu savā tuvākajā apkārtnē, bet, kad tev ringā būs jāstājas pretī labi trenētiem, spēcīgiem, godkārīgiem bokseriem — un turpmāk tev katrs nākamais pretinieks būs spēcīgāks par iepriekšējo, jo pagaidām tu vēl kāp augšup, — tevi sasitīs lupatās. Nemaz jau nerunājot par iekšējiem ievainojumiem, smadzeņu satricinājumiem, pārsituma brūcēm, nierēm …

—   Ar vienu ausi es dzirdu tikai pa pusei, — Tomass pārsteidzošā kārtā atzinās. Profesionālā saruna viņu it kā atbrīvoja no čaulas, kurā viņš bija ieslēdzies. — Nu jau vairāk nekā gadu. Bet dievs ar viņu, neesmu muzikants.

—   Nemaz nerunājot par ievainojumiem, — Rūdolfs turpināja, — pienāks diena, kad tu būsi vairāk zaudējis nekā ieguvis vai arī tā izpumpēts, ka tevi katrs puika nogāzīs gar zemi. Tu pats to esi desmitiem reižu redzējis. Un tās būs beigas. Tevi vairs nelaidīs ringā. Cik tev būs atlicis naudas? No kā tu dzīvosi, kad trīsdesmit vai trīsdesmit piecu gadu vecumā būs jāsāk viss no jauna?

—  Nemālē velnu uz sienas, draņķagabals tāds! — Tomass iesaucās.

— Esmu reālists. —Rūdolfs piecēlās un vēlreiz piepildīja Tomasa glāzi, lai viņu vēl brīdi aizkavētu.

—  Tas pats vecais Rūdijs, — Tomass zobgalīgi uzbilda.

—  Vienmēr viņam pie rokas labs, reāls padoms mazajam brālītim.

—   Es tagad esmu lielas organizācijas vadībā, — Rūdolfs sacīja, — man vajadzēs daudz darbinieku. Es atrastu darbu arī tev, pastāvīgu darbu …

—   Ko tad es tur darītu? Vadītu kravas mašīnu par piecdesmit dolāriem nedēļā?

—   Atrastos arī labāks darbs. Tu neesi muļķis. Varētu uzstrādāties par kādas filiāles vai nodaļas vadītāju, — Rūdolfs sacīja, pats nebūdams pārliecināts, vai nemelo. — Vajadzīgs vienīgi vesels saprāts un laba griba mācīties.

—   Vesela saprāta man nav, un mācīties negribu, — Tomass atteica, — vai tad tu to nezini? — Viņš piecēlās. — Nu man jāiet. Mani gaida ģimene.

Rūdolfs paraustīja plecus, paraudzījās uz gultu, kura viegli plivinājās banknotes. Arī viņš piecēlās.

—   Lai paliek, kā tu vēlies, — viņš sacīja, — pagaidām.

—   Nekāda pagaidām nav. — Tomass gāja uz durvīm.

—   Es aiziešu pie tevis apskatīt puiku, — Rūdolfs sacīja.

—   Šovakar? Aizvedīšu tevi ar sievu vakariņās. I\o tu par to saki?

—   Saku, ka nav ko ērmoties. — Tomass atvēra durvis un palika tajās stāvam, — Atnāc kādreiz, kad būšu ringā. Paņem Grētiņu līdzi. Man līdzjutēji noder. Tikai nepūlieties nākt uz ģērbtuvi.

—   Pārdomā vēlreiz visu. Tu zini, kur vari mani sastapt, — Rūdolfs gurdi sacīja. Viņš nebija pieradis pie sakāvēm, un šī viņu nogurdināja. — Tu jau gan varētu aizbraukt uz Vitbiju un pateikt «labdien» mātei. Viņa taujā pēc tevis.

—   Ko tad viņa grib zināt — vai esmu jau pakārts? — Tomass nīgri iesmējās.

—   Viņa teica, ka gribot pirms nāves vēl vismaz reizi tevi redzēt.

—   Maestro, — Tomass iesaucās, — lūdzu, vijoles!

Rūdolfs uzrakstīja Vitbijas adresi un tālruņa numuru. — Tur mēs dzīvojam, ja tu kādreiz mainītu savas domas.

Tomass mirkli vilcinājās, tad paņēma papīriņu un nevērīgi iebāza kabatā. — Satiksimies pēc desmit gadiem, brāl, — viņš sacīja. — Varbūt. — Viņš izgāja un aizvēra durvis. Istaba pēc viņa iziešanas šķita lielāka.

Rūdolfs stingi noraudzījās uz durvīm. Cik ilgi spēj dzīvot naids? Ģimenē laikam mūžīgi. Traģēdija Džordeiku namā, kas tagad kļuvis par universālveikalu. Viņš piegāja pie' gultas, sarausa naudu un rūpīgi iebāza aploksnē, ko aizlipināja. Bija par vēlu noguldīt naudu bankā, vajadzēs uz šo nakti nodot to viesnīcas seifā.

Viens bija skaidrs. Savām vajadzībām viņš to neizmantos. Rīt pat ieguldīs uz brāļa vārda D.K. akcijās. Viņš bija pārliecināts — pienāks brīdis, kad Tomasam šī nauda noderēs. Un ap to laiku būs daudz vairāk nekā pieci tūkstoši dolāru. Ar naudu, protams, nevar nopirkt piedošanu, bet drīkst taču cerēt, ka galu galā tā palīdzēs aizdziedēt brūces.

Viņš bija līdz nāvei noguris, bet par miegu ne domas. Viņš atkal izvilka no skapja arhitektu rasējumus, grandiozas ieceres, papīrā ietvertus sapņus, nepilnīgi īstenotas ilgu gadu cerības. Viņš noraudzījās ar zīmuli uzvilktajās līnijās, kas pēc sešiem mēnešiem būs iemiesotas neonā un ziemeļu naktī izgaismos vārdu «Koldervuds». Viņš īgni saviebās.

Iezvanījās tālrunis. Runāja Vilijs, jautrs, bet nedzēris. — Komercprinci, — Vilijs sacīja, — vai tev nebūtu vēlēšanās atbraukt pie mums un paēst kopā ar veco kundzi un mani vakariņas? Aiziesim tepat uz tuvāko krodziņu.

—  Zēl, Vilij, — Rūdolfs atteica, — šovakar esmu aizņemts. Man norunāta tikšanās.

—  Izbrīvē kādreiz brītiņu arī man, princi, — Vilijs bezrūpīgi sacīja. — Uz drīzu redzēšanos!

Rūdolfs lēnām nolika klausuli. Ar Viliju viņš laikam tik drīz vis netiksies, un vakariņas viņi nekādā ziņā kopā neēdis.

Atskaties, Vilij, ja ieej pa kādām durvīm!

7. nodaļa

«Mīļais dēls,» viņš lasīja apaļīgā skolnieces rokrakstā rakstīto vēstuli. «Tavs brālis Rūdolfs laipnā kārtā man iedeva Tavu Ņujorkas adresi, un es izmantoju iespēju atjaunot sakarus ar savu zēnu, kas tik ilgus gadus bija pazudis.»

Jēziņ, viņš nodomāja, vēstis no citas pasaules. Viņš tikko bija pārnācis mājās un atradis vēstuli priekšnamā uz galdiņa. Viņš dzirdēja Terēzi virtuvē rosāmies ap katliem un mazo jautri krekšķam.

— Es pārnācu! — viņš uzsauca, iegāja dzīvojamā istabā, apsēdās uz oranžās, ar satīnu apvilktās tahtas, kas bija nopirkta pēc Terēzes pieprasījuma, un šūpoja vēstuli pirkstos, apsvērdams, lasīt tālāk vai arī tūliņ mest to projām.

Ienāca Terēze. Viņa bija apsējusies priekšautu, uz grimētās sejas spīdēja sīkas sviedru lāsītes; viņai aiz muguras kumuroja puišelis.

—   Tev pienākusi vēstule, — viņa sacīja. Terēze nerādīja sevišķi laipnu vaigu, kopš bija uzzinājusi, ka Tomass brauks uz Angliju, bet viņai jāpaliek mājās.

—   Jā.

—   Sievietes rokraksts.

—   Liecies mierā, to raksta mana māte.

—   Tu gribi, lai tam ticu?

—   Paskaties! — Viņš piebāza vēstuli viņai pie deguna. Viņa samiedza acis. Terēze bija stipri tuvredzīga, bet liedzās valkāt brilles.

—   Trakoti jauns rokraksts tavai mātei, — viņa negribīgi noteica. — Tad māte arī vēl. Tev gan tie radi aug kā sēnes pēc lietus.

Viņa gāja atpakaļ uz virtuvi, paņemdama līdzi arī bērnu, kas sāka kliegt, jo gribēja palikt pie tēva.

Terēzei par spīti, viņš nolēma vēstuli izlasīt — redzēs, kas vecajai raganai sakāms.

«Rūdolfs man pastāstīja, kādos apstākļos jūs esat satikušies,» viņš lasīja, «un man jāteic, ka biju stipri satriekta par Tavu profesijas izvēli. Lai gan nebūtu jābrīnās, ņemot vērā Tava tēva raksturu un priekšzīmi, kādu viņš rādīja, visu laiku dauzīdams to drausmīgo maisu mūsu mājas pagalmā. Lai nu kā, pieņemu, ka tas tomēr ir godīgs darbs. Tavs brālis pastāstīja, ka Tev esot sieva un bērns. Ceru, ka esi laimīgs.

Rūdolfs neko nestāstīja par Tavu sievu, bet es ceru, ka Tava laulības dzīve ir laimīgāka par tēva un manu kopdzīvi. Nezinu, vai Rūdolfs Tev to pateica, bet Tavs tēvs vienā naktī pazuda kopā ar kaķi.

Es nejūtos labi, un man šķiet, ka manas dienas ir skaitītas. Ļoti gribētos aizbraukt uz Ņujorku un sastapt savu dēlu un mazdēliņu, bet ceļošana man ir par grūtu. Ja Rūdolfs uzskatītu par iespējamu nopirkt auto sava motocikla vietā, ar kuru viņš joņo pa pilsētu, varbūt tad man rastos iespēja aizbraukt pie Tevis. Viņš tad varētu mani svētdienā pat aizvest uz baznīcu, lai man būtu iespējams sākt izpirkt ilgo bezdievību, kādā Tavs tēvs mani piespieda dzīvot. Taču man laikam nevajadzētu vis sūdzēties. Rūdolfs vienmēr pret mani bijis ļoti labs un nopircis man televizoru, kas padara garās dienas panesamas. Viņš liekas tik aizņemts ar saviem projektiem, ka mājās atnāk vienīgi pārlaist nakts melnumu. Cik varu vērot, īpaši pēc tā, kā viņš ģērbjas, viņam laikam klājas ļoti labi. Bet viņam jau vienmēr patika glīti ģērbties, un naudu viņš arī prata pieturēt.

Nevaru no tīras sirds sacīt, ka vēlētos redzēt visu ģimeni atkal kopā, jo Tavu māsu es ļoti pamatoti esmu izstūmusi no savas sirds. Taču, ja ieraudzītu abus savus dēlus atkal kopā, es laikam no prieka apraudātos.

Visu mūžu biju pārāk nogurusi, darbā pārmocīta, pārāk daudz spēka man prasīja Tava piedzērušā tēva iegribu izpildīšana, lai parādītu Tev savu mīlestību, bet varbūt tagad, manās vecumdienās, mēs varētu saderēt mieru.

No Rūdolfa toņa nopratu, ka Tu neesi pret viņu izturējies sevišķi draudzīgi. Var jau būt, ka Tev bija savi iemesli. Viņš kļuvis par saltu, kaut gan ļoti uzmanīgu cilvēku. Ja nevēlies viņu satikt, es varētu Tev paziņot, kad viņa nebūs mājās; tas atgadās arvien biežāk, un mēs abi varētu netraucēti paciemoties. Noskūpsti manu mazdēliņu. Tava mīlošā māte.»

Žēlīgā debess, viņš nodomāja, balsis no kapa.

Viņš sēdēja, turēdams vēstuli rokā, skatīdamies tukšumā, nedzirdēdams, kā sieva virtuvē rāj mazo, domādams par gadiem, kas aizritējuši virs ceptuves, par gadiem, kad viņš jutās tālākā trimdā, kaut arī dzīvoja ar savējiem vienā mājā, nekā tad, kad viņu aizraidīja projām un pieteica, lai nekad vairs mājās ne acis nerāda. Varbūt viņš aizbrauks apciemot veco kundzi, un noklausīsies vēlīno sūdzēšanos par mīļoto Rūdolfu, par savu labo gaišmataino puisīti.

Viņš aizņemsies no Sulcija mašīnu un aizvedīs māti uz baznīcu, jā, to izdarīs gan. Lai tad visi sasodītās ģimenes locekļi redz, cik aplam par viņu domājuši.

II

Misters Makkenna, cēls, majestātisks pensionēts policists, kas tagad nodevās privātu noziegumu vajāšanai, izgāja no viesnīcas istabas, kur no glīta, melna roņādas portfeļa bija izņēmis ziņojumu un nolicis to uz Rūdolfa rakstāmgalda. — Esmu pārliecināts, ka šeit savākta visa jums nepieciešamā informācija par attiecīgo personu, — misters Makkenna bija teicis, mīlīgi smaidīdams, ar apaļo roku nobraucīdams kailo pauri, solīdo platmali ar glīti uzlocītām maliņām uz rakstāmgalda nolicis. — Tik pilnīgu ziņu ievākšanai izsekošana tiešām bija samērā vienkārša un neparasti īsa. — Detektīva balsī tai brīdī ieskanējās pat klusa neapmierinātība par Vilija nemākulīgo izturēšanos, kas prasījusi tik maz laika un tik maz profesionālas mākas viņa gaitu izsekošanai. — Domāju, ka sieva ar kompetenta advokāta palīdzību

bez grūtībām panāks laulības šķiršanu, pamatojoties uz Ņujorkas štata likumiem par laulības pārkāpšanu. Viņa nepārprotami ir cietusī puse, nepārprotami.

Rūdolfs ar riebumu paskatījās uz kārtīgā mašīnrakstā ietverto ziņojumu. Laikam gan pieslēgties tālruņa līnijai ir vieglāk nekā nopirkt maizes klaipu. Par pieciem dolāriem katrs viesnīcas administrators atļaus sienā noslēpt mikrofonu. Pietiek izmaksāt sekretārei vakariņas restorānā, lai viņa izzvejotu no papīrgroza un salīmētu saplēstas mīlestības vēstules. Pamestas mīļākās neskoposies ar tēlainām liecībām. Policijas protokoli un komitejām nodotās slepenās liecības bija viegli pieejamas, nekas nebija par riebīgu, lai tām noticētu.

Viņš pacēla klausuli, palūdza Grētiņas numuru un klausījās, kā telefoniste savieno. Atskanēja signāls, ka numurs aizņemts. Viņš nolika klausuli, piegāja pie loga, pašķīra aizkarus un paraudzījās ārā. Pēcpusdiena bija salta un drūma. Tālu lejā gājēji, sagriezušies pret vēju, apkakles sacēluši, steidzās drīzāk nokļūt patvērumā. īsta pensionētu policistu diena.

Viņš atkal piegāja pie tālruņa un vēlreiz palūdza Grētiņas numuru. Vēlreiz atskanēja aizņemtas līnijas signāls. Viņš īgni nometa klausuli. Gribējās šo pretīgo darījumu nokārtot pēc iespējas drīzāk. Uzvārdu neminot, viņš bija konsultējies ar kādu labi pazīstamu advokātu, un tas bija devis padomu, lai cietusī puse kopā ar bērnu pirrns šķiršanās prasības iesniegšanas izvācas no kopējā dzīvokļa, ja nav iespējams pierunāt vīru, lai no dzīvokļa aiziet viņš. Nekādā ziņā cietusī puse nedrīkst vairs pavadīt nakti zem viena jumta ar nākamo atbildētāju.

Pirms viņš zvanīs Vilijām un parādīs detektīva ziņojumu, viņam par to jāpastāsta Grētiņai un jāpasaka, ka viņš nolēmis runāt ar Viliju nekavējoties.

Taču tālrunī joprojām pīkstēja tas pats signāls. Cietusī puse tērzēja. Ar ko viņa runā — ar Džoniju Hītu, kluso, maigo mīlnieku, pastāvīgu mājas viesi, vai ar kādu citu no tiem desmit vīriešiem, ar kuriem vairs nevēloties gulēt? Visvieglāk iegūstamā sieviete Ņujorkā. Mana māsa.

Viņš palūkojās pulksteni: bez piecām minūtēm četri. Vilijs droši vien ir atgriezies savā kabinetā un pirms pusdienām iebaudīto martīni iespaidā tagad tīksmīgi snauduļo.

Rūdolfs pacēla klausuli un uzgrieza Vilija numuru. Vispirms atsaucās viena, tad otra sekretāre, bezpersoniski jaukas, reklāmu aģentūras burvīguma piestrāvotas balsis. — Hallo, komercprinci! — beidzot klausulē teica Vilijs. — Kādā sakarā man tiek parādīts tāds gods? — Pēc balss spriežot, viņš bija izdzēris trīs martīni.

—   Vilij, — Rūdolfs sacīja, — tev tūliņ jāatnāk pie manis uz viesnīcu.

—   Paklau, draudziņ, es taču kā nekā esmu darbā un …

—   Brīdinu tevi, Vilij, ka būs labāk, ja nāksi tūliņ.

—   Okei, — Vilijs klusākā balsi atteica, — tikai pasūti man Ieaut ko dzeramu.

Bez dzeramā Vilijs sēdēja tai pašā krēslā, kur brīdi pirms viņa bija sēdējis ekspolicists, un rūpigi lasīja ziņojumu. Rūdolfs stāvēja pie loga un raudzījās ārā. Viņš dzirdēja papīru nočabam, kad Vilijs nolika ziņojumu uz galda.

—   Jā, — Vilijs noteica, — pēc šitā redzams, ka esmu bijis stipri nodarbināts puisēns. Ko tu ar to iesāksi tālāk?

Rūdolfs pastiepa roku, paņēma kopā saspraustās lapas, saplēsa tās sīkās driskās un iesvieda papīrgrozā.

—   Ko tas nozīmē? — Vilijs jautāja.

—   Tas nozīmē, ka es tās nespēju tālāk virzīt, — Rūdolfs sacīja. — Neviens to nedabūs redzēt un nekā par to neuzzinās. Ja tava sieva grib šķirties, lai viņa pati gudro, kā dabūt šķiršanos.

—   O, — Vilijs noteica, — tā bija Grētiņas ideja?

—   Ne gluži. Viņa man sacīja, ka gribot šķirties no tevis, bet paturēt zēnu, un es piesolījos viņai palīdzēt.

—   Asinssaites ir spēcīgākas par laulības saitēm, vai ne?

—   Kaut vai tā. Tikai ne manējās. Šoreiz ne.

—   Tu par mata tiesu paglābies no nelieša goda, komercprinci, — Vilijs sacīja. — Vai nav tiesa?

—   Ir.

—   Vai mana mīļotā sieva zina, ka esi to visu par mani savācis?

—   Nē. Un neuzzinās arī.

—   Kādreiz nākamajos laikos es dziedāšu slavas dziesmas savam cildenajam svainim. Paskaties, teikšu savam dēlam, paskaties ciešāk uz savu cēlo onkuli — un tu ieraudzīsi ap viņa galvu mirgojam oreolu. Velns parāvis, kaut kur šajā viesnīcā taču jābūt kaut kam dzeramam!

Rūdolfs uzlika uz galda pudeli. Lai arī kā Vilijs centās jokot — ja šai mirklī kāds izskatījās pēc cilvēka, kuram patiesi nepieciešams iedzert, tad tas bija viņš. Vienā paņēmienā viņš iztukšoja pusglāzi. — Kas maksā rēķinu par šito darbiņu? — viņš jautāja.

—   Es.

—   Cik tad sanāk?

—   Pieci simti piecdesmit dolāru.

—   Būtu labāk atnācis pie manis, — Vilijs sacīja, — es tev to visu būtu izstāstījis divreiz lētāk. Vai man tā nauda tev jāatdod?

—   Liecies mierā, — Rūdolfs sacīja. — Es jums nekā neuzdāvināju uz kāzām. Pieņem to kā kāzu dāvanu.

—   Labāka nekā sudraba paplāte. Pateicos tev, svaini. Vai tajā pudelē vēl kaut kas ir?

Rūdolfs ielēja. — Labāk noturies skaidrā prātā, — viņš sacīja, — tev gaidāma nopietna saruna.

—   Jā, — Vilijs pamāja. — Skumja diena mums visiem bija tā, kad es tavai māsai «Algonkvīna» bārā izpirku pudeli šampanieša. — Viņš sērīgi pasmaidīja. — Es viņu todien mīlēju un mīlu vēl tagad, un tur nu es guļu atkritumu grozā, — viņš pamāja uz papīra plēksnēm papīrgrozā, uz kura bija uzgleznota medību aina — mednieki koši sarkanos tērpos. — Vai tu zini, kas ir mīlestība?

—   Nē.

—   Es ari ne. — Vilijs pieceļas. — Es tad nu iešu. Paldies par interesanto pusstundu.

Viņš izgāja, Rūdolfam roku nesniedzis.

III

Vienu mirkli viņš, nokļuvis pie mājas, negribēja ticēt savām acīm. Viņš vēlreiz ieskatījās papīra strēmelē, ko Rūdolfs bija viņam uzrakstījis, lai pārliecinātos, vai adrese tiešām pareiza. Atkal virs veikala. Un apkārtnē, kas nav diez ko labāka par toreizējo apkārtni Portfilipā. Redzot Rūdolfu Vorvika viesnīcas greznajā istabā un klausoties viņa runās, varēja domāt, ka viņš peld naudā. Ja nu tā arī ir, tad īres maksai viņš to neiere.

Varbūt viņš tikai veco kundzi tur šeit, bet pats mitinās smalkā dzīvoklī kaut kur pilsētas turīgo iedzīvotāju rajonā. Kaut ko tamlīdzīgu gandrīz varētu no glaunā brāļa sagaidīt.

Tomass iegāja patumšajā kāpņu telpā, ieraudzīja Džordeiku uzvārdu līdzās vienai zvanu pogai un piezvanīja. Viņš gaidīja, bet atslēgas mehānisms klusēja. Viņš bija mātei piezvanījis un solījies šodien atbraukt, un māte bija teikusi, ka būšot mājās. Svētdien viņš nebija varējis atbraukt_ ciemos, jo, tikko ieminējās par to Terēzei, viņa sāka raudāt. Svētdiena piederot viņai, viņa raudādama žēlojās, un viņa to neatdošot vecai grezelei, kas neesot pat papūlējusies atsūtīt apsveikumu, kad piedzimis tās mazdēls. Tā nu viņi atstāja puišeli pie Terēzas māsas Bronksā, aizgāja Brodvejā uz kinoteātri un pēc tam vakariņās Tūtsšora restorānā, kur Tomasu uzpazina kāds sporta reportieris, un Terēze pilnā mērā izbaudīja savu dienu, tā ka tas varbūt tiešām atsvēra divdesmit dolārus, ko vajadzēja samaksāt par vakariņām.

Tomass vēlreiz nospieda zvana pogu. Joprojām nekādas atbildes. Iespējams, Tomass sarūgtināts nodomāja, Rūdolfs pēdējā brīdī piezvanījis un paziņojis, ka vēlas, lai māte viņam nospodrina kurpes, vai, un viņa aiz prieka klupdama krizdama steigusies turp.

Viņš pagriezās uz promiešanu, juzdamies gandrīz vai atvieglots, ka nevajadzēs sastapties vaigu vaigā ar māti. Tik traki kvēli jau viņš to nemaz nebija vēlējies. Nemodiniet guļošas mātes. Viņš jau bija pie ārdurvīm, kad izdzirda atslēgas mehānismu iedūcamies. Viņš pagriezās, atvēra durvis un kāpa augšup.

Otrā stāva kāpņu laukumiņā atvērās durvis, un tur viņa stāvēja un izskatījās simt gadu veca. Viņa pagājās pāris pakāpienu Tomasam pretim, un viņš tūliņ saprata, kādēļ vajadzēja lejā tik ilgi gaidīt. Pāriešana pāri istabai viņai laikam prasīja veselas piecas minūtes. Māte jau raudāja un bija izstiepusi rokas, lai viņu apskautu.

—   Mans dēls, mans dēls! — viņa raudādama iesaucās, un viņam ap kaklu apvijās rokas, tievas kā rīkstes. — Es jau domāju, ka nekad vairs tavu vaigu neredzēšu.

Viņa stipri smaržoja pēc odekolona. Viņš maigi noskūpstīja mātes slapjo vaigu un mēģināja izprast, ko īsti šai bridi izjūt.

Turēdamās viņam zem rokas, māte viņu ieveda dzīvoklī. Dzīvojamā istaba bija maza un tumša, un viņš tūliņ uzpazina vecās mēbeles no Vanderhola ielas. Tās jau toreiz bija vecas un nolietotas, tagad tās pārvērtušās par īstām grabažām. Pa vaļējām durvīm varēja ieskatīties otrā istabā un redzēt rakstāmgaldu, gultu un grāmatas malu malās.

Ja viņš spēj sapirkt tik daudz grāmatu, Tomass nodomāja, tad noteikti spētu iegādāties arī jaunas istablietas.

—   Apsēdies, apsēdies! — māte satraukta aicināja, aizvezdama viņu pie vienīgā — sagrabējušā mīkstā krēsla. — Kāda brīnišķīga diena! — Balss viņai bija vārga un no pastāvīgās činkstēšanas kļuvusi griezīga. Kājas sapampušas, bezveidīgas, ieautas mīkstās invalīda tupelēs kā kroplei. Viņa kustējās tā, itin kā pirms ilgiem gadiem būtu cietusi katastrofā. — «Tu izskaties lieliski. Nu vienkārši lieliski!» — -Viņš atcerējās šos mātes jau agrāk lietotos vārdus — tie bija no «Vējiem līdzi». — Es jau baidījos, ka manam puisēnam seja būs izķēmota, bet tu esi izveidojies ļoti glīts. Tu esi atsities manā ģimenē, izskaties pēc īra; tas skaidri redzams. Ne tāds kā tie divi. — Neveikli viņa rosījās šurp un turp gar krēslu, kurā viņš sēdēja, stīvi izslējies. Mugurā viņai bija puķaina kleita, kas vaļīgi plīvoja ap vājo augumu. Resnās kājas rēgojās ārā no kleitas apakšas kā aplam piemontētas konstrukcijas, it kā viņai būtu pieliktas citas sievietes kājas. — Kāds skaists pelēks uzvalks! — viņa sacīja, pieskardamās Tomasa piedurknei. — īsts džentlmeņa tērps. Es jau baidījos, ka tev joprojām būs mugurā pulovers. — Viņa līksmi iesmējās, dēla bērnību atmiņās aizvien vairāk romantizēdama. — Ai, es zināju, ka liktenis nespēs būt tik nežēlīgs, — viņa sacīja, — un novēlēs man ielūkoties sava bērna vaigā, pirms nomirstu. Bet tagad paradi man mazdēliņu. Tev taču ir viņa fotogrāfija. Nešaubos, ka tu, tāpat kā visi lepni tēvi, nēsā to kabatas portfelītī.

Tomass pasniedza viņai bērna fotogrāfiju.

—   Kā viņu sauc?

—   Vezlijs, — Tomass sacīja.

—   Vezlijs Peizs, — māte nopriecājās. — Skaists vārds.

Tomass nepūlējās atgādināt, ka zēnu sauc Vezlijs Džordeiks,

nestāstīja ari, ka bija veselu nedēļu cīnījies ar Terēzi, lai pierunātu viņu dot zēnam mazāk fantastisku vārdu. Bet Terēze raudāja, palika pie sava, un viņš pēdīgi piekāpās. .

Māte valgām acīm raudzījās fotogrāfijā. Viņa noskūpstīja bildīti. — Mīļais mazulītis, — viņa noteica.

Tomass neatcerējās, ka māte viņu kādreiz bērnībā būtu noskūpstījusi.

—   Tev mani jāaizved piemiņa.

—   Katrā ziņā.

—   Drīz.

—   Līdzko atgriezīšos no Anglijas, — viņš teica.

—   No Anglijas! Tikko mēs viens otru esam atraduši, tu brauc projām uz otru pasaules malu!

—   Tikai uz dažām nedēļām.

—   Tev laikam klājas ļoti labi, — viņa sacīja, — ja vari atļauties tik tālu braukt atvaļinājumā.

—   Man tur būs darbs, — viņš atteica. Viņš negribēja pieminēt boksa cīņu. — Ceļu man apmaksā. — Negribēja arī, lai māte iedomājas, ka viņš ir bagāts, kāds nebija. Džordeiku ģimenē labāk gausties par trūkumu. Ar vienu sievieti, kas uzklūp katram mājās pārnestam centam, vienā ģimenē pilnīgi pietiek.

—   Ceru, ka naudu tu pietaupi, — māte sacīja. — Tavā profesijā …

—   Noteikti, —• viņš atteica. — Par mani neraizējies. — Viņš palūkojās visapkārt. — To, ka Rūdolfs taupa naudu, var redzēt.

—    O, — viņa sacīja, — dzīvoklis. Nekāds lepnais jau nav. Bet es nevaru sūdzēties. Rūdijs algo vienu sieviņu, kas ik dienu nāk uzkopt dzīvokli un arī iepērkas, ja es kādreiz nevaru nokāpt lejā. Un viņš sakās meklējam jaunu — lielāku dzīvokli. Kaut kur apakšstāvā, kur man nebūtu jākāpj, lai man būtu vieglāk. Par savu darbu viņš daudz nerunā, bet viņmēnes avīzē bija raksts, ka viņš esot viens no veiksmīgākajiem jaunajiem biznesmeņiem pilsētā, tāpēc es domāju, ka slikti viņam neklājas. Un viņš rīkojas prātīgi, naudu pietaupīdams. Nauda bija mūsu ģimenes traģēdija. Mani tā pirms laika padarīja par vecu sievu. — Viņa sāpīgi nopūtās. — Tavs tēvs šai jautājumā bija gluži sajucis. Bez traka ķīviņa no viņa nevarēja izspiest desmit dolāru vislielākajai dzīves nepieciešamībai. Kad būsi Anglijā, tu varētu gan tā konfidenciāli painteresēties, vai kāds viņu tur nav redzējis. Tas ir cilvēks, kas var ieperināties jebkurā vietā. Viņš taču galu galā bija eiropietis, un būtu itin dabiski, ja viņš būtu atgriezies Eiropā, lai tur paslēptos.

Nojūgusies, Tomass nodomāja. Nabaga vecā kundze. Rūdijs par to nekā netika minējis. Bet viņš sacīja: — Kad tikšu tur, apjautāšos.

—   Tu esi labs zēns, — māte teica. — Sirds dziļumos es allaž zināju, ka tu esi labs zēns, tikai sapinies ar sliktiem kompanjoniem. Būtu man bijis laiks kārtīgi apkopt ģimeni, es tevi no daudz kā būtu paglābusi. Turi savu dēlu stingri. Mīli, bet turi paklausībā. Vai tava sieva viņam ir laba māte?

—   Viņa ir okei, — Tomass atteica. Viņš negribēja daudz par Terēzi stāstīt. Saruna un tumšā istaba viņu nomāca. — Paklau, — viņš sacīja, — pulkstenis drīz būs viens. Vai neaizbrauksim kaut kur paēst? Man lejā ir mašīna.

—   Paēst? Restorānā? Ai, cik tas būtu jauki! — viņa meitenīgā priekā iesaucās. — Mans lielais, stiprais dēls aizved savu veco māti uz restorānu.

—   Mēs brauksim uz labāko restorānu šajā pilsētā, — viņš apsolīja.

Braucot vēlā pēcpusdienā ar Sulcija mašīnu atpakaļ uz Ņujorku, viņš domās vēlreiz pārdzīvoja pavadīto dienu un prātoja, vai vēl kādreiz šo ceļu mēros.

Jaunībā radītais mātes veidols — asa, mūžam par kaut ko ņerkstoša, cietsirdīga sieviete, kas, fanātiski pieķērusies vienam dēlam, pilnīgi pamet novārtā otru, — bija izgaisis un tā vietā stājusies vientiesīga, nožēlojama veca sieviņa, aizkustinoši vientūļa, kas priecājas par mazāko uzmanību un kaisli vēlas, lai viņu mīl.

Pusdienās Tomass viņai piedāvāja kokteili, viņa mazliet apskurba, sāka irgot un sacīja: «Es jūtos pagalam palaidnīga.» Pēc pusdienām Tomass viņu pavizināja pa pilsētu un bija pārsteigts, konstatējis, ka viņa to nemaz nepazīst. Māte bija šai pilsētā nodzīvojusi garus gadus, bet nebija to gandrīz redzējusi, pat universitāti, ko beidzis viņas dēls. «Man nebija ne jausmas, ka te ir tik skaisti,» viņa vienā laidā atkārtoja, kad viņi brauca pa rajoniem ar glītām, prāvām mājām, kas zvilnēja, lielu koku un vasaras košumu zaudējušu zālienu ietvertas. Braucot garām Koldervuda veikalam, viņa sacīja: «Man pat prātā neienāca, ka tas ir tik liels. Es, zini, nekad neesmu tur iekšā bijusi. Un iedomājies vien, ka Rūdijs taču patiesībā visu to vada!»

Toms novietoja mašīnu, lēnām kopā ar māti izstaigāja apakšējo stāvu un neatlaidās, līdz nopirka viņai zamšādas rokassomiņu par piecpadsmit dolāriem. Viņa palūdza pārdevēju ietīt veco somiņu, bet jauno, izejot no veikala, lepni nesa rokā.

Visu pēcpusdienu viņa daudz runāja: pirmo reizi pastāstīja Tomasam par dzīvi bāreņu namā («Es biju apdāvinātākā meitene klasē. Kad beidzu skolu, man piešķīra medaļu»), par viesmīles darbu, kā kaunējusies par savu nelikumīgo izcelsmi, par vakarskolu Bufalo, par to, ka, pirms apprecējusies ar Akselu Džordeiku, nav ļāvusi nevienam vīrietim sevi noskūpstīt, par to, ka kāzu dienā svērusi tikai deviņdesmit divas mārciņas, cik skaista bijusi Portfilipa todien, kad viņa kopā ar Akselu aizbraukusi turp apskatīt maiznīcu, par balto ekskursiju kuģi, kur orķestris uz klāja spēlējis valšus, cik pievilcīga sākumā bijusi apkārtne, par sapni atvērt nelielu, mājīgu restorāniņu, par cerībām, kādas lolojusi savai ģimenei…

Kad viņi atgriezās dzīvoklī, viņa palūdza, vai Tomass nedošot dēla fotogrāfiju — viņa to ielikšot ietvarā un turēšot uz naktsgaldiņa —, un, saņēmusi bildīti, aizklumburoja, un atnesa pati savu fotoattēlu, gadu ritumā apdzeltējušu, uzņemtu tad, kad viņai bija deviņpadsmit gadu, kad viņa bija slaida, ļoti nopietna, skaista meitene garā, baltā kleitā. «Se,» viņa sacīja, «man gribas, lai tā pieder tev.»

Klusēdama viņa noskatījās, kā Tomass rūpīgi noglabāja kartīti kabatas portfelī tai pašā vietā, kur bija atradusies zēna fotogrāfija.

«Zini,» viņa sacīja, «jūtos tev tuvāk nekā jebkuram citam cilvēkam pasaulē. Mēs abi esam viena kaluma. Mēs esam vienkārši. Ne tādi kā tava māsa un brālis. Es mīlu Rūdiju — un citādi nemaz nevar būt —, bet es viņu nesaprotu, un dažkārt man no viņa pat bail. Turpretī tu… — viņa iesmējās. — Tāds liels, spēcīgs puisis, kas pelna dienišķo maizi ar dūrēm… Kopā ar tevi es jūtos tik labi, gandrīz itin kā mēs būtu vienā vecumā, itin kā man būtu gadījies brālis. Un šodien . . . šodien bija tik brīnum jauki! Es taču esmu cietumniece un pēkšņi tiku uz brīdi pasaulē.»

Tomass viņu noskūpstīja, un viņa uz mirkli cieši viņam pieglaudās.

«Un vai zini,» viņa vēl piebilda, «kopš tavas atbraukšanas neesmu izsmēķējusi nevienu cigareti.»

Viņš lēnām brauca pa mijkrēsli un vēlreiz pārdomāja nule pārdzīvoto pēcpusdienu. Ieraudzījis krogu ceļa malā, viņš piestāja, iegāja iekšā, apsēdās pie tukšā bāra un pasūtīja glāzi viskija. Izņēmis kabatas portfeliti, viņš ilgi vērās jaunajā meitenē, kas vēlāk pārvērtās par viņa māti. Viņš priecājās, ka bija atbraucis. Var jau būt, ka viņas pieķērība nav necik vērta, tomēr ilgajā sacensībā par šo lieso trofeju galu galā uzvarējis viņš. Tīksmi viņš izbaudīja vientulību klusajā bārā. Vismaz šo vienu stundu viņš atpūtās pilnīgā mierā. Un šodien viņam pasaulē kļuvis par vienu nīstamu cilvēku mazāk.

TREŠĀ DAĻA

..

1. nodaļa

Rīts bija jauks, vienīgi smogs kā plāna, metāliska dūmaka gūla pār Losandželosas ieplaku. Grētiņa, naktskreklā, kailām kājām, pašķīra aizkarus un, pa atvērtajām stiklotajām durvīm izgājusi uz terases, nolūkojās no kalna virsotnes uz apkvēpušo, tomēr saules apspīdēto pilsētu un tālo, kluso jūru dziji lejā. Ar tīksmi viņa ievilka krūtīs septembra rīta gaisu, kas smaržoja pēc valgas zāles un plaukstošiem ziediem. Pilsētas trokšņi nebija dzirdami, un rīta klusumu pāršķēla vienīgi paipalu bars, kas sakliegdamās lidoja pāri zālienam.

Te ir labāk nekā Ņujorkā, viņa domās atkārtoja vismaz simto reizi, daudz labāk nekā Ņujorkā.

Viņa labprāt būtu iedzērusi tasi kafijas, bet kalponei Dorisai vēl nebija laiks celties, un, ja viņa ieietu virtuvē pati uzliet kafiju, tad tekošais ūdens un metāla šķindoņa Dorisu pamodinātu, tā steigtos palīdzēt, atvainotos, bpt neslēptu sarūgtinājumu par nolaupīto iespēju vēl mazliet pagul'ēt. Arī Biliju vēl bija par agru modināt, īpaši tādēļ, ka viņam priekšā grūta diena, un nekādu cerību nebija uzpurināt Kolinu, ko bija atstājusi platajā gultā ciešā miegā aizmigušu, sarauktu pieri un pār krūtīm sakrustotām rokām, it kā viņš sapnī noskatītos izrādi, kas viņam šķita neizdevusies.

Viņa pasmaidīja, atcerēdamās Kolinu gujam šādā, pēc viņas vārdiem, «liela vīra pozā». Viņa bija Kolinam sīki attēlojusi arī citas viņa pozas guļot — reizēm viņš miegā šķita jautrs, ievainojams, piedauzīgs vai pārbiedēts. Grētiņu pašu bija pamodinājis pa aizkaru spraugu ielauzies saules stars, un viņai ļoti gribējās pasniegties un atraisīt cieši sakrustotās rokas. Bet Kolins no rītiem nebija noskaņots uz mīlestību. Viņš pats mēdza teikt, ka vienīgais, ko no rīta varot izdarīt, esot slepkavība. Pieradis Ņujorkā pie vēlajām darba stundām teātri, viņš vēl joprojām nespēja iekļauties studiju priekšpusdienas darba ritmā un pats vaļsirdīgi atzina, ka līdz pusdienlaikam esot gatavais mežonis.

Tiksmīgi brizdama pa rasaino zāli, viņa, plānajam kokvilnas naktskreklam ap augumu viļņojot, aizgāja līdz namdurvīm.

Kaimiņu viņiem nebija, un arī mašīnas tik agrā rīta stundā gandrīz nekad nebrauca garām. Bez tam Kalifornijā neviens neinteresējās par to, kā cilvēks ģērbjas. Viņa bieži mēdza dārzā kaila sauļoties, un tagad pēc vasaras viņai viss ķermenis bija tumši brūns. Senāk, dzīvojot Austrumos, viņa allaž tika vairījusies no saules, bet Kalifornijā ikvienu, kas nebija brūns, uzskatīja vai nu par slimu, vai pārāk nabadzīgu, lai varētu atļauties pāris brīvdienu, kad pagulēt saulē.

Salocītā, ar gumijas lentīti apvilktā avīze bija nolikta uz celiņa pie durvīm. Nesteidzīgi iedama atpakaļ, viņa pārlaida acis lielākajiem virsrakstiem. Pirmajā lappusē attēli: Niksons un Kenedijs, kas abi apsolīja vēlētājiem visu. īsu brītiņu viņa paskuma par Adleju Stīvensonu un ieprātojās, vai tik jaunam un izskatīgam vīrietim kā Džons Ficdžeralds Kenedijs ir morālas tiesibas kandidēt uz prezidenta amatu. «Šarmants puisis,» par viņu sprieda Kolins, bet Kolins diendienā sastapās ar tik daudziem šarmantiem skaistuļiem, ka skaistums viņu gandrīz vienmēr ietekmēja negatīvi.

Viņa atcerējās, ka nedrīkst aizmirst izņemt atbūtnes apliecības pašai un Kolinam, jo novembrī viņi būs Ņujorkā un katra balss pret Niksonu var kļūt nozīmīga, lai gan tagad, kad vairs nerakstīja žurnāliem, viņa par politiku pārāk neinteresējās. Makārtija periods bija sagrāvis visas viņas ilūzijas par personiskā godīguma vērtību. Mīla uz Kolinu, kura politiskie uzskati bija, maigi izsakoties, untumaini, pamudināja viņu atmest vecos principus tāpat kā vecos draugus. Kolins pats sevi dēvēja par bezcerīgu sociālistu, par nihilistu, vienota nodokļa aizstāvi, monarhistu — atkarībā no tā, ar ko viņš attiecīgajā brīdī diskutēja, — taču galu galā vienmēr atdeva balsi par demokrātiem. Ne viņš, ne Grētiņa nepiedalījās kinokolonijas kaislīgajā politiskajā dzīvē — kādam kandidātam par godu rīkotās svinībās, uzsaukumu parakstīšanā, kokteiļu vakaros, ko rīkoja ziedojumu vākšanai. Viņi vispār gandriz nekad negāja uz viesībām. Kolinam nepatika dzeršana, un dzērāju bezmērķīgā tērgāšana Holivudas saiešanās viņam bija neciešama. Flirtā viņš nekad neielaidās, tādēļ skaisto dāmu bataljoni, kas pulcējās bagātnieku un slavenību viesībās, viņu nespēja valdzināt. Pēc vaļīgās, bohēmiskās dzīves kopā ar Viliju Grētiņa tīksmīgi baudīja rāmās dienas mājās un rimtās naktis ar savu otro vīru.

Kolina atteikšanās «iziet ļaudīs», kā viņš to dēvēja, nespēja kaitēt viņa karjerai. Viņš mēdza sacīt: «Holivudas spēlē jāpiedalās tikai tiem, kam nav talanta.» Savu talantu viņš bija pieteicis pirms pieciem gadiem ar pirmo filmu, nostiprinājis to ar otro un ar trešo, kas pašreiz tika montēta, apliecinājis, ka ir viens no

apdāvinātākajiem savas paaudzes režisoriem. Vienīgo neveiksmi viņš piedzīvoja, kad, pabeidzis pirmo filmu, atgriezās Ņujorkā un iestudēja lugu, kas pieredzēja tikai astoņas izrādes. Pēc šī notikuma viņš pazuda uz trim nedēļām. Viņš atgriezās sarūgtināts un nerunīgs, un pagāja mēneši, iekams viņš atkal spēja ķerties pie darba. Viņš nebija radīts neveiksmēm un lika Grētiņai ciest kopā ar viņu. Neko nelīdzēja Grētiņas apgalvojumi jau pašā sākumā, ka, pēc viņas domām, luga nav gatava iestudēšanai. Tomēr viņš vienmēr gribēja dzirdēt viņas domas par katru sīkumu savā darbā, prasīja absolūtu atklātību, un viņa šo prasību godīgi izpildīja. Sai ritā Grētiņu satrauca • fragments Kolina jaunajā filmā, ko viņi jēlmontāžā bija noskatījušies iepriekšējā vakarā. Klāt bija vienīgi Kolins un viņa montāžists Sems Korejs. Viņa juta, ka kaut kas ir aplam, bet nespēja pamatoti pateikt, kas īsti. Noskatījusies filmu, viņa savas domas neizteica, taču zināja, ka pie brokastīm viņš jautās. Iegājusi atpakaļ guļamistabā, kur Kolins joprojām gulēja «liela vīra» pozā, viņa centās atsaukt atmiņā visu fragmentu, kadru pēc kadra, lai spētu visu sakarīgi pateikt.

Viņa palūkojās pulkstenī un redzēja, ka vēl ir par agru modināt Kolinu. Uzvilkusi ritasvārku, viņa izgāja dzīvojamā istabā. Rakstāmgalds istabas kaktā bija krautin apkrauts ar grāmatām, manuskriptiem, no «rTimes Book Review» un Londonas avīzēm izgrieztām romānu kritikām. Māja nebija liela, un nekur citur nevarēja atrast vietu milzīgajam periodikas daudzumam, ko viņi abi nemitīgi pētīja, meklējot idejas jaunām lilmām.

Grētiņa paņēma no rakstāmgalda brilles un apsēdās, lai pamatīgi izskatītu avīzi. Tās bija Kolina brilles, bet viņai it labi derēja, tādēļ viņa nepūlējās atgriezties guļamistabā, lai paņemtu savējās. Labi saskaņoti trūkumi.

Teātra lappusē bija atsauksme par kādu pirmizrādi Ņujorkā; tajā bez mēra saslavēts jauns aktieris, par kuru līdz šim neviens nebija pat dzirdējis, un Grētiņa pierakstīja, ka tūliņ pēc ierašanās Ņujorkā jāiegādājas biļetes pašai un Kolinam. Beverlihilas kinoteātru repertuārā viņa ieraudzīja, ka nedēļas nogalē atkal demonstrēs Kolina pirmo filmu, un viņa kārtīgi izgrieza repertuāra sleju, lai to parādītu viņam. Tad viņš brokastīs nebūs tik negants.

Viņa atšķīra sporta lappusi, lai paskatītos, kādi zirgi pēcpusdienā būs redzami Holivudas parkā. Kolinam ļoti patika rikšotāju sacensības, viņš labprāt slēdza derības uz nelielām summām, un viņi, cik vien bieži iespējams, gāja skatīties rikšotājus. Pēdējā apmeklējumā Kolins bija laimējis pietiekamu summu, lai nopirktu viņai skaistu saspraudi. Taču šāsdienas plāns nedeva cerības rotaslietu iegādei, un viņa jau grasījās likt avizi

pie malas, kad ieraudzīja attēlu ar diviem bokseriem treniņa laikā. Ak debess, te nu viņš atkal ir, viņa nodomāja. Tad izlasīja parakstu zem attēla: «Henrijs Kveils ar savu treniņa partneri Tomiju Džordeiku Lasvegasā gatavojas nākamās nedēļas cīņām vidējā svarā.»

Brāli viņa nebija satikusi, nedz arī par viņu ko dzirdējusi kopš tā viena vakara Ņujorkā un gandrīz nenieka nejēdza no boksa, tomēr tik daudz saprata: ja Tomass kļuvis kādam par treniņa partneri, tad viņš kopš toreiz redzētās uzvaras slīdējis lejup. Viņa kārtīgi salocīja avīzi, cerēdama, ka Kolins attēlu nepamanīs. Viņa bija izstāstījusi Kolinam par Tomasu, kā mēdza stāstīt visu, tomēr nevēlējās Kolinā modināt ziņkāri, lai viņam varbūt neienāktu prātā uzstāt, ka vēlas iepazīties ar Tomasu un noskatīties cīņu.

Virtuvē jau bija dzirdama rosīšanās, un viņa gāja modināt Biliju. Viņš pidžamā, sakrustotām kājām sēdēja gultā un klusītēm strinkšķināja ģitāras stīgas. Gaiši mati, nopietnas, domīgas acis, ar vieglu pūciņu klāti, iesārti vaigi, deguns vēl neattīstītajai sejai par lielu, vājš zēna kakls, garas kumeļkājas. Sevī ieslēdzies, bez smaida, ļoti mīlams.

Koferis vēl neaizvērts stāvēja uz krēsla. Visas mantas tajā bija saliktas ļoti kārtīgi. Par spīti savu vecāku ieražām vai varbūt tieši tādēļ Bilijs bija pedantiski kārtīgs.

Viņa noskūpstīja dēla galvvirsu. Nekādas reakcijas. Ne naidīguma, ne mīlas. Viņš notrinkšķināja beigu, akordu.

—   Tev viss sakārtots? — viņa vaicāja.

—  Aha. — Viņš atritināja garās kājas un piecēlās. Pidžamas jaka nebija aizpogāta. Kalsns, garš torss, visas ribas saskaitāmas, āda Kalifornijas vasarā tumši iedegusi: augas dienas pludmalē, sērfings, zēni kopā ar meitenēm karstajās smiltīs, jūras sāļums un ģitāras. Cik viņai zināms, dēls vēl bija nevainīgs. Runāts par to netika.

—   Tev viss sagatavots? — viņš jautāja.

—  Viss savākts, — viņa atteica, — atlicis vienīgi aizslēgt koferus. — Bilijs gandrīz patoloģiski baidījās kaut ko nokavēt — skolu, vilcienu, lidmašīnu, viesības. Grētiņa bija iemanījusies laikus sagatavoties visiem pasākumiem, kas saistījās ar Biliju.

—  Ko tu gribēsi brokastīs? — viņa apjautājas, vēlēdamas dēlu pēdējā dienā palutināt.

—   Apelsīnu sulu.

—   Vairāk nekā?

—   Negribu nekā ēst. Man lidmašīnā vienmēr kļūst nelabi.

—   Neaizmirsti ieņemt dramamīnu.

—   Jā. — Viņš novilka pidžamas jaku un iegāja vannas istabā tīrīt zobus. Tiklīdz viņa sagāja dzīvot kopa ar Kolinu, Bilijs pēkšņi vairs kails mātei nerādījās. Par to pastāvēja divas teorijas. Viņa zināja, ka Bilijs apbrīno Kolinu, bet zināja arī — zēns viņai klusībā pārmeta, ka viņa bija sākusi dzīvot kopā ar Kolinu pirms apprecēšanās. Bērnu sāpīgi stingrās konvencijas.

Viņa devās modināt Kolinu. Viņš miegā runāja un nemierīgi grozījās. — Tik daudz asiņu, — viņš sacīja.

Karš? Celuloīds? Kas gan spēj tikt gudrs no kinorežisora?

Viņa modinot noskūpstīja Kolinam auss ļipiņu. Viņš gulēja nekustīgi, blenzdams griestos. — Jēziņ, — viņš novaidējās, — vēl taču ir melna nakts!

Grētiņa vēlreiz viņu noskūpstīja. — Okei, — viņš noteica,

—  rīts. — Viņš sabužināja viņai matus. Viņai kļuva žēl, ka bija iegājusi pie Bilija. Varbūt kādu rītu, kādos valsts vai reliģiskos svētkos Kolins viņu no rīta apmīļotu. Varbūt tā būtu bijis šorīt. Alku nesaskaņotie ritmi.

Ievaidēdamies viriš lūkoja piecelties, bet atkrita atpakaļ. Viņš pastiepa roku. — Palīdzi nabaga vecam vīram iznirt no dzīlēm, — viņš lūdza.

Grētiņa satvēra viņa roku un vilka. Viņš atsēdās uz gultas un, no rīta gaismas sargādams, berzēja ar roku acis.

—  Paklau, — Kolins ierunājās, pārstādams berzt acis, un uzmeta viņai vērīgu skatienu, — vakarvakarā gandrīz pie pašām filmas beigām tev kaut kas nepatika …

Viņš negrib pat pagaidīt līdz brbkastīm, viņa nodomāja.

—  Es taču nekā neteicu, — viņa bilda.

—   Tev nemaz nav jāsaka. Es to dzirdu tavā elpā.

—  Vai esi pārliecināts, ka tev tas neieķersies aplamajā rīklē? — viņa jautāja, lai iegūtu laiku. — īpaši pirms kafijas.

—   Sper tikai vaļā!

—   Labi, — viņa noteica. — Kaut kas man nepatika, bet es nevarēju izprātot, kādēļ man tas nepatīk.

—   Un tagad?

—   Šķiet, ka zinu.

—   Kas tas bija?

—   Kadrs tūliņ pēc tam, kad viņš visu uzzina un domā, ka ir vainīgs …

—  Jā, — Kolins viņu nepacietīgi pārtrauca, — tā ir viena no galvenajām ainām filmā.

—  Tu liec viņam staigāt apkārt pa visu māju, ieskatīties visos spoguļos — vannas istabas spogulī, lielajā spogulī skapja durvīs, apsūbējušajā dzīvojamās istabas spogulī, palielinātajā skūšanās spogulī, savā attēlā ūdens paltī uz verandas …

—   Pamatdoma ir ļoti vienkārša, — Kolins ērcīgi aizstāvējās, — viņš pārbauda pats sevi; labi, kļūsim sentimentāli — viņš dažadā apgaismojumā, dažādos rakursos cenšas ieskatīties savā dvēselē, lai atklātu … lai nu paliek; bet kas tev tur šķiet aplam?

—   Divas lietas, — viņa mierīgi atteica. Tagad viņa saprata, ka zemapziņā ar šo problēmu nomocījusies visu laiku kopš brīža, kad viņi izgāja no projekcijas telpas, — naktī gultā pirms aizmigšanas, no rīta uz terases, nolūkojoties uz dūmakā tīto pilsētu, dzīvojamā istabā, pāršķirstot avīzi. — Divas lietas. Vispirmām kārtām — temps. Līdz šim brīdim visi notikumi risinās strauji, tāds ir filmas stils, un tad pēkšņi, lai brīdinātu skatītājus, ka pienācis Lielais Brīdis, tu krasi palēnini darbības norisi; tas pārāk duras acīs.

—   Tā es strādāju, — viņš asi attrauca, — lai duras acīs!

—   Ja tu sāksi dusmoties, es vairs neteikšu ne vārda.

—  Esmu jau sadusmojies, runā vien. Tu teici — divas lietas. Kas tad vēl?

—  Tu viņu pārāk daudz rādi tuvplānā, un man vajadzētu saprast, ka viņš ir nomocīts, šaubu mākts, apjucis.

—   Paldies dievam, ka vismaz to tu esi aptvērusi…

—  Tu tiešām gribi, lai turpinu? Varbūt mums tomēr labāk iet brokastīs?

—  Nākamā dāma, ko es apprecēšu, — viņš sacīja, — nebūs tik sasodīti gudra. Turpini.

—   Labi. Tu, iespējams, domā, ka viņš ir nomocīts, šaubu mākts, apjucis, — viņa teica, — un viņš pats varbūt domā, ka atveido nomocītu, šaubu māktu un apjukušu cilvēku, bet es redzu vienīgi glītu jaunekli, kas apbrīno savu attēlu spogulī, prātodams, vai gaisma pietiekami atspoguļo viņa skatienu.

—   Cūcība! — viņš iesaucās. — Tu esi draņķe! Pie šī fragmenta mēs nostrādājām četras dienas.

—   Es tavā vietā to izgrieztu, — viņa noteica.

—  Nākamo filmu ej un uzņem tu, bet es palikšu mājās un taisīšu pusdienas.

—   Tu pats man jautāji, — viņa iebilda.

—   Dzīve mani nekad neizmācīs. — Viņš pietraucās kājās. — Pēc desmit minūtēm varam iet brokastīs. — Viņš lāčoja uz vannas istabu. Viņš mēdza gulēt bez pidžamas jakas, un palagu krokas bija viņa muskuļotajā, kalsnajā mugurā iezīmējušas sārtas svītras. Pie durvīm viņš pagriezās atpakaļ. — Visas daiļavas, ko es līdz šim pazinu, domāja, ka viss, ko daru, ir lieliski,— viņš sacīja, — bet man vajadzēja ņemt un apprecēt tevi.

—   Viņas tā nedomāja, — Grētiņa ļoti mīlīgi atteica, — viņas tā sacija.

Viņa piegāja pie Kolina un viņu noskūpstīja.

— Man tevis pietrūks, — viņš čukstēja, — drausmīgi pietrūks. — Tad skarbi viņu atgrūda: — Ej un parūpējies, lai kafija tiešām būtu melna!

Bārdu skūdams, viņš dungoja; tas nozīmēja pavisam neparastu līksmes izpausmi rīta stundā. Grētiņa saprata, ka arī viņu mocījis nule pārrunātais filmas fragments un ka nu viņš jutās atvieglots un montāžas istabā izbaudīs reto prieku aizmest atkritumos četru dienu smago darbu, kas studijai izmaksājis četrdesmit tūkstošus dolāru.

Lidostā viņi ieradās agri, un rūpju rievas Bilija pierē izlīdzinājās, kad viņš redzēja mātes koferus aizslīdam pa konveijeru. Viņš bija ģērbies pelēkā tvīda uzvalkā, gaišsārtā, caurpogājamā kreklā, apsējis zilu kaklasaiti; mati kārtīgi sasukāti, uz zoda nevienas pusaudžiem raksturīgas pūtītes. Grētiņai dēls šķita ļoti pieaudzis un glīts, izskatā krietni vecāks par saviem četrpadsmit gadiem. Vienā augumā ar viņu, pāraudzis Kolinu, kurš viņus bija atvedis uz lidostu un visiem spēkiem centās noslēpt nepacietību, kas viņu urdīja drīzāk atgriezties studijā un ķerties pie darba. Braucot uz lidostu, Grētiņai vajadzēja krietni savaldīties, jo Kolins pie stūres viņu padarīja nervozu. Tas laikam, viņa nodomāja, ir vienīgais dzīvē, ko viņš nedara labi, jo dažkārt, par kaut ko domādams, tik tikko kustēja uz priekšu, tad pēkšņi viņu sagrāba īsta sacīkšu braucēja godkāre un viņš traucās uz priekšu, lādēdams citus braucējus, kuriem aizsteidzās priekšā, un kavēdams tos, kas gribēja pabraukt viņam garām. Kad viņa nespēja atturēties no brīdinājuma par viegli iespējamām sadursmēm, viņš nikni uzsauca: «Nekļūsti par tipisku amerikāņu lauleni!» Viņš pats bija pārliecināts,, ka ir lielisks braucējs. Viņš apgalvoja, ka nekad neesot piedzīvojis negadījumu, kaut gan vairākkārt bija aizturēts par ātruma pārsniegšanu, bet šos pārkāpumus palīdzēja notušēt kinostudijas vīri, vērtīgie, mazliet apšaubāmie džentlmeņi.

Kad pie konveijera pienāca citi pasažieri ar savu bagāžu, Kolins ieteicās: — Mums vēl ļoti daudz laika. Iesim padzert pa tasei kafijas.

Grētiņa zināja, ka Bilijam labāk gribētos palikt pie barjeras, lai pirmais varētu iekāpt lidmašīnā. — Paklau, Kolin, — viņa sacīja, — tev nemaz nevajag sagaidīt mūs aizlidojam. Atvadīšanās ir tik nepatīkama procedūra . . .

— Ejam dzert kafiju, — uzstāja Kolins, — es vēl joprojām neesmu pamodies.

Viņi gāja uz restorānu, kas atradās otrpus hallei, Grētiņa vidū starp viru un dēlu, apzinādamās viņu izskatīgumu un pati savu daiļumu un juzdamās laimīga, ja uztvēra, ka cilvēki viņus vēro. Lepošanās, viņa nodomāja, ir apburošs grēks.

Restorānā viņa un Kolins dzēra kafiju, bet Bilijs kokakolu, lai norītu dramamīnu.

—   Man lidmašīnā bija nelabi līdz astoņpadsmit gadu vecumam, — Kolins sacīja, noskatīdamies, kā zēns rij tabletes. — Tad man gadījās pirmā meitene — un dūša vairs nešķebinājās.

Bilijs uzmeta viņam ašu, vērtējošu skatienu. Kolins izturējās pret Biliju kā pret pieaugušu cilvēku. Reizēm Grētiņa prātoja, vai tas ir īsti pareizi. Viņa nezināja, vai zēns patēvu mīl, piecieš vai ienīst. Bilijs nekad nemēdza savas emocijas izrādīt. Kolins, šķiet, arī sevišķi nepūlējās zēnu iekarot. Reizēm viņš pret Biliju bija skarbs, reizēm, dziļi ieinteresēts, palīdzēja viņam mācibās, reizēm draudzīgs un jautrs, bet reizēm nepieejams. Kolins neatzina atlaides, bet tas, kas ir apbrīnojams darbā, varbūt nav sevišķi ieteicams attieksmē pret sevī noslēgušos vienīgo bērnu, kurš dzivo kopā ar māti, kas temperamentīga, smaga rakstura mīļākā dēļ pametusi viņa tēvu. Viņai ar Kolinu gadījās sastrīdēties, bet tas nekad nenotika Bilija dēļ, un Kolins sedza zēna skološanas izdevumus, jo Vilijām Ebotam klājās diezgan nelāgi un viņš no savas puses nekā nevarēja dot. Kolins bija Grētiņai aizliedzis atklāt zēnam, no kurienes nāk skolasnauda, bet Grētiņa bija pārliecināta, ka Bilijs to nojauš.

—   Kad biju tik vecs kā tu, mani arī aizsūtīja uz skolu, — Kolins stāstīja. — Pirmo nedēļu raudāju, pirmajā gadā ienīdu skolu. Otrajā gadā sāku to pieciest. Trešajā gadā kļuvu par skolas avīzes redaktoru un pirmo reizi apjautu varas jaukumu, un, kaut arī neatzinos nevienam, ir pats sev ne, man tas tomēr šķita patīkami. Pēdējā gadā raudāju par to, ka no skolas jāšķiras.

—   Es braucu labprāt, — Bilijs atteica.

—   Labi, — sacīja Kolins. — Tā ir laba skola, ja vispār kādu skolu mūsu dienās var saukt par labu, bet ari visļaunākajā gadījumā, kad būsi to pabeidzis, tu pratīsi angļu valodā uzrakstīt vienkāršu paplašinātu teikumu. Se, — viņš izvilka no kabatas aploksni un sniedza to zēnam, — ņem un nekad nestāsti mātei, kas tur iekšā.

—  Paldies, — Bilijs noteica. Aploksni viņš iebāza svārku iekškabatā. Tad palūkojās rokaspulkstenī. — Vai mums nevajadzētu celties?

Visi trīs līdzās viņi gāja uz vārtu pusi. Bilijs nesa ģitāru. Grētiņa raizējās par to, kā respektablajā Jaunanglijas prezbiteriāņu internātskolā raudzīsies uz ģitāru. Droši vien vispār neliksies ne zinis. Mūsdienās skolas vadībai jābūt pieradušai sagaidīt no četrpadsmit gadus veciem puišeļiem itin visu.

Kad viņi sasniedza vārtus, lidmašīnā pašlaik sāka iekraut bagāžu.

—   Kāp vien iekšā, Bilij, — Grētiņa sacīja, — es gribu atvadīties no Kolina.

Kolins paspieda Bilijam roku un teica: — Ja tev kaut kā ievajagas, piezvani man. Nekautrējies.

Kamēr Kolins runāja ar viņas dēlu, Grētiņa pētīja viņa seju. Asie vaibsti kalsnajā vaigā liecināja, ka sirsnība un rūpes ir īstas, un skaudrās acis zem biezajām, meln i; m uzacīm raudzījās draudzīgi un mīļi. Es neesmu pieļāvusi kļūdu, viņa nodomāja, neesmu maldījusies.

Bilijs, dodamies satraucoša cc; Jumā no tēva pie tēva, drūmi pasmaidīja un aizgāja uz lidmašīnu, nesdams ģitāru kā kājnieku sargkareivis šauteni.

—  Par viņu tev nav jāraizējas, — Kolins sacīja, kad zēns izgāja pa vārtiem uz nosēšanās laukumu, kur stāvēja lielā reaktīvā lidmašīna.

—   Cerams, — Grētiņa atteica. — Tajā aploksnē bija nauda,

vai ne?

—   Daži dolāri, — Kolins nevērīgi atbildēja, — šķiršanās sāpju remdēšanai. Gadās brīži, kad puiku dzīves grūtībās var glābt vienīgi piena kokteilis vai jaunākais «Play-Bo\j» numurs. Vai Vilijs Aidlvaildā jūs sagaidīs?

—   Jā.

—   Vai jūs abi kopa vinu aizvedīsiet uz skolu?

—   Jā.

—   Liekas, ta ir vispareizak, — Kolins sausi noteica. — Pusaudžu svinīgajos brīžos pieklājas būt klāt abiem vecākiem. — Novērsis acis no Grētiņas, viņš nolūkojās pasažieros, kas patlaban gāja cauri vārtiem. — Ikreiz, kad aviosabiedrību plakātos ierauga līksmi smaidošus cilvēkus kāpjam lidmašīnā, man kļūst skaidrs, cik melīgā sabiedrībā mēs dzīvojam. Neviens gan nejūtas laimīgs, sēzdamies lidmašīnā. Vai tu šonakt gulēsi ar savu bijušo vīru Viliju?

—   Kolin!

—   Ir dzirdēts, ka damas ta darot. Šķiršanās piešķirot īpašu burvību.

—   Ej ellē! — viņa noteica un sāka iet uz vārtu pusi.

Kolins izstiepa roku un, satvēris viņu aiz elkoņa, aizturēja.

—   Lūdzu, piedod, — viņš sacīja, — esmu drūms tips ar tieksmi uz pašiznīcināšanos, neuzdrošinos ticēt laimei, nelabojams. —

Viņš skumji nolūgdamies pasmaidīja. — Tikai vienu gan — nerunā ar Viliju par mani.

—   Nerunāšu. — Viņa jau bija Kolinam piedevusi un paliecās viņam pretī. Kolins viņu viegli noskūpstija. Skaļruni atskanēja pēdējais uzaicinājums pasažieriem kāpt lidmašīnā.

—   Pēc divām nedēļām tiksimies Ņujorkā, — Kolins sacīja, — nenododies lielpilsētas izpriecām, pirms neesmu ieradies.

—  Neraizējies. — Viņa pieskārās ar lūpām Kolina vaigam, un viņš, strauji apgriezies, gāja projām, gāja gaitā, par kuru viņai vienmēr klusībā gribējās pasmaidīt, — it kā dotos bīstamā cīņā, kurā nolēmis katrā ziņā uzvarēt.

Mirkli noraudzījusies viņam pakaļ, Grētiņa izgāja pa vārtiem.

Par spīti dramarnīna tabletēm, Bilijam brīdi pirms lidmašīnas nosēšanās Aidlvaildā kļuva nelabi. Viņš neuzkrītoši, it kā atvainodamies ievēma šim nolūkam paredzētajā papīra kulītē, taču piere viņam nosvīda un pleci krampjaini raustījās. Grētiņa, nespēdama palīdzēt, glāstīja viņam pakausi, zinādama, ka zēnam nekas nopietns nekait, tomēr neizpratnē par nespēju šādā brīdī savam bērnam palīdzēt.

Beidzis rīstīties, Bilijs kārtīgi aizlocīja kulīti un aizgāja uz tualeti izmest to un izskalot muti. Kad atgriezās, viņš joprojām bija bāls. Sviedrus noslaucījis, viņš gan izskatījās mierīgs, tomēr, apsēdies Grētiņai līdzās, dziļā sarūgtinājumā noteica: — Sasodīts, kāds es gan vēl esmu zīdainis!

Ar tumšām saulesbrillēm uz acīm Vilijs stāvēja nelielajā ļaužu pulciņā, kas sagaidīja pasažierus no Losandželosas. Diena bija apmākusies un mikla, un Grētiņa, pat nepaguvusi pieiet pietiekami tuvu, lai sasveicinātos, saprata, ka viņš iepriekšējā vakarā dzēris un ar saulesbrillēm cenšas noslēpt no viņas un dēla savas sasarkušās acis. Viņai gan likās, ka vismaz vienu vakaru pirms tikšanās ar dēlu, kuru mēnešiem ilgi nav redzējis, viņš būtu varējis noturēties nedzēris. Viņa tomēr apspieda nepatiku. Šķirtiem vecākiem savas atvases klātbūtnē jāizturas draudzīgi un nopietni. Dalītai mīlestībai nepieciešama liekulība.

Bilijs, ieraudzījis tēvu, steidzās cauri ārā kāpjošo pasažieru drūzmai tam pretī. Viņš apskāva tēvu un noskūpstīja uz vaiga. Grētiņa tīšām pagausināja soli, lai netraucētu sasveicināšanos. Varēja skaidri redzēt, ka tēvs ar dēlu viens otram ļoti tuvi. Kaut gan Bilijs bija garāks par tēvu un izskatījās daudz labāk, nekā

Vilijs jebkad izskatījies, asinsradniecība bija nepārprotami redzama. Grētiņa atkal lieku reizi nodusmojās, ka bērns no viņas ārējā izskatā nav mantojis nenieka.

Kad Grētiņa pēdigi piegāja pie viņiem, Vilijs smaidīja pār visu ģīmi (pašapmierinātībā?) par dēla acīm redzamo pieķēribu. Aplicis roku Bilijam ap pleciem, viņš sveicināja Grētiņu: — Hallo, mīļā! — un, uz priekšu paliecies, noskūpstīja viņu uz vaiga. Vienā dienā divi vienādi skūpsti, katrs savā kontinenta malā, — atvadoties un sastopoties. Šķiršanās laikā Vilijs gan vispār, gan attiecībā uz Biliju bija izturējies lieliski, tādēļ Grētiņa šinī brīdī nespēja viņam liegt ne uzrunu «mīļā», ne nožēlnieka skūpstu. Ne ar vārdu viņa nepieminēja ne tumšās brilles, ne alkohola dvaku Vilija elpā. Viņš bija kārtīgi, atturīgi ģērbies, tieši tā, kā pieklājas, vedot dēlu iepazīstināt ar solīdas Jaunanglijas skolas direktoru. Viņa lūkos atturēt Viliju no dzeršanas, pirms viņi nākamajā dienā brauks uz skolu.

Viena pati viņa sēdēja viesnīcas apartamenta dzīvojamā istabā; aiz logiem jau dzirkstīja ugunis, no avēnijām augšup cēlās lielās pilsētas murdoņa, tik pazīstama un satraucoša. Viņa bija naiva, iedomādamās, ka Bilijs nakti pārgulēs pie viņas viesnīcā; braucot nomātajā automašīnā no Aidlvaildas uz pilsētu, Vilijs ieminējās Bilijam: — Ceru, ka būsi ar mieru pārgulēt uz dīvāna. Man ir tikai Viena istaba, bet tajā ir dīvāns. Dažas atsperes gan pavaļīgas, bet tavos gados miegs visur nāk labi.

— Lieliski, — Bilijs atteica bez mazākās liekulības. Viņš pat nepagriezās pret māti, lai kaut ar skatienu pajautātu. Un, pat ja viņš būtu to darījis, ko gan viņa būtu varējusi atbildēt?

Kad Vilijs apvaicājās, kur viņa apmetīsies, un viņa pateica, ka «Algonkvīnā», viņš ironiski pavīpsnāja.

—   Kolinam tur patīk, — viņa it kā aizstāvēdamās paskaidroja. — Nav tālu līdz teātrim; viņš varēs ietaupīt daudz laika, ejot uz mēģinājumiem un biroju.

Kad Vilijs apturēja mašīnu pie «Algonkvīnā», viņš, nepaskatījies ne uz Grētiņu, ne uz Biliju, ieminējās: — Sajā viesnīcā es reiz kādai meitenei izpirku pudeli šampanieša.

—  Lūdzu, piezvani man rītrītā, — Grētiņa sacīja, — tiklīdz pieceļaties. Skolā mums vajadzētu nokļūt pirms_lenča_.

Bilijs sēdēja tēvam līdzās priekšējā sēdekli, tādēļ viņa, izkāpusi no mašīnas un pagaidījusi, līdz šveicars paņem viņas ceļasomas, nepieliecās dēlu noskūpstīt, bet atvadījās ar vieglu rokas mājienu, aizlaizdama viņu tēvam līdzi pusdienās un naktsguļā uz sagrabējušā dīvāna tēva mēbelētajā istabā.

Pie administratora viņai pasniedza zīmīti. Viņa bija telegrafējusi Rūdolfam, ka ieradīsies Ņujorkā, un lūgusi brāli paēst ar viņu kopa vakariņas. Zīmīti bija atstājis Rūdolfs, rakstija, ka vakara nevarēšot viņu sastapt, bet piezvanīšot nākamajā rītā.

Viņa iekārtojās apartamentā, izsaiņoja ceļasomas, iegāja vannā un nevarēja izšķirties, ko vilkt mugurā. Pēdīgi viņa tikai uzmeta plecos rītasvārku, jo nesaprata, ko augu vakaru sadarīt. Visi viņas paziņas Ņujorkā bija Vilija draugi vai viņas bijušie mīļākie, vai cilvēki, kurus viņa tikai dažas reizes bija sastapusi, kad pirms trim gadiem kopā ar Ķolinu uzturējās Ņujorkā, kad viņš iestudēja lugu, kas ar lielu troksni izgāzās, un nevienam no tiem viņa negribēja zvanīt. Viņai neprātīgi gribējās iedzert, bet nebija nekādas patikas doties lejā, sēdēt vienai bārā un piedzerties. Nejaukais Rūdolfs, viņa domāja, stāvēdama pie loga un raudzīdamās lejup uz mašīnu straumi Četrdesmit ceturtajā ielā, pat vienu vakaru viņš nespēja māsas labā atteikties no savām nebeidzamajām darīšanām. Aizritējušajos gados viņš divi lāgi bija ieradies Losandželosā, un tad viņa bija ziedojusi viņam katru brīvo brītiņu. Pagaidi vien, līdz atbrauksi nākamreiz, viņa nosolījās. Tad tu saņemsi viesnīcā zīmīti, ka man nemaz nav laika.

Viņai gandrīz gribējās piezvanīt Vilijām. Varētu izlikties, ka vēlas uzzināt, vai Bilijam nelabā dūša, kas bija uznākusi lidmašīnā, pārgājusi, un varbūt Vilijs uzaicinātu viņu uz kopējām vakariņām. Viņa jau piegāja pie telefona aparāta, pastiepa roku, bet laikus apvaldījās. Savaldi savu sievišķīgo viltību! Dēlam taču ir tiesības pavadīt kopā ar tēvu vismaz vienu mierīgu, saskanīgu vakaru, kad viņu nevēro mātes greizsirdīgais skatiens.

Nemierīgi viņa soļoja šurp un turp pa nelielo, vecmodīgi iekārtoto istabu. Cik laimīga viņa reiz bija, iebraukusi Ņujorkā, cik draudzīga un viesmīlīga viņai šķita lielā pilsēta! Tā sirsnīgi saņēma jauno, nabadzīgo, vientuļo meiteni, un viņa klīda pa ielām, ne no kā nebīdamās. Tagad vecāka, bagātāka, gudrāka — viņa jutās šai istabā kā cietumniece. Viņas rīcību neredzamiem valgiem saistīja virs trīstūkstoš jūdžu tālumā un dēls tikai dažus kvartālus atstatu. Galu galā viņa jau varētu noiet lejā un paēst vakariņas viesnīcas ēdamzālē. Tāpat kā jebkura no tām vientuļajām dāmām, kas sēž pie maza galdiņa, uz kura stāv puspudele vīna, cenšas nenoklausīties pārējo apmeklētāju sarunās, pamazām iedzīvojas nelielā skurbuli un pēdīgi sāk pārāk skaļi un pārāk daudz runāt ar vecāko viesmīli. Debestiņ, cik apnicīgi lāgiem ir būt par sievieti!

Viņa iegāja guļamistabā un izņēma no skapja savu visvienkāršāko tērpu — melnu divdaļīgo kostīmu, kas Kolinam nepatika, — un sāka ģērbties. Nevcngi sapbsusies un tikpat nevērīgi pārvilkusi ar suku pār matiem, viņa jau devās uz durvīm, kad iezvanījās telefons.

Bezmaz skriešus viņa metās atpakaļ istabā. Ja tas būs Vilijs, viņa nodomāja, lai viņš saka ko sacīdams, tikpat es ēdīšu vakariņas kopā ar viņiem.

Taču tas nebija Vilijs. Tas bija Džonijs Hīts. — Sveika, — Džonijs sacīja, — Rūdolfs man teica, ka tu būšot šeit, un, nejauši garām iedams, nodomāju izmēģināt laimi …

Melis, viņa nodomāja, nevienam gan nevar gadīties vakarā bez ceturkšņa deviņos iet nejauši gar «Algonkvīnu». Tomēr viņa priecīgi atsaucās: — Džonij! Cik patīkams pārsteigums!

—  Esmu lejā, — Džonijs atteica, un viņa vārdos skanēja pagājušo gadu atbalss, — un ja tu vēl neesi ēdusi vakariņas…

—  Nezinu, — viņa šķietami negribīgi minstinājāš, pati sevi par šo liekulību nicinādama, — neesmu apģērbusies un nupat grasījos palūgt, lai man uznes vakariņas augšā. Esmu pēc lidojuma drausmīgi nogurusi, rīt man agri jāceļas un …

—   Būšu lejā, — Džonijs noteica un nolika klausuli.

Glumais pašpārliecinātais Volstrīta nekrietnelis, viņa nodomāja. Tad aizgāja pārģērbties. Viņa lika Džonijam pagaidīt veselas divdesmit minūtes, pirms nogāja lejā bārā.

—   Rūdolfs bija drausmīgi nelaimīgs, ka nevarēja šovakar atbraukt ar tevi satikties, — sacīja Džonijs, sēdēdams viņai pretī pie galdiņa.

—   Nešaubos, — Grētiņa atteica.

—   Bija gan. Goda vārds. Es pat pa telefonu dzirdēju, cik viņš noraizējies. Viņš tika man vairākkārt zvanījis, jo gribēja palūgt, lai atnāku viņa vietā un paskaidroju tev, kādēļ . . .

—   Vai varu palūgt vēl glāzi vīna? — Grētiņa viņu pārtrauca.

Džonijs pieaicināja viesmīli, kas piepildīja glāzi. Viņi sēdēja

nelielā franču restorānā Piecdesmito ielu rajonā. Restorāns bija gandrīz tukšs. Diskrēti, nodomāja Grētiņa. Sādā vietā reti gadās sastapt paziņas. Seit var atnākt vakariņās ar precētu dāmu, ar kuru kādreiz bijušas tuvas attiecības. Džonijam droši vien ir garš tamlīdzīgu vietu saraksts. «Brunču mednieka ceļvedis pa Ņujorkas restorāniem». Vajadzētu tikai iesiet vākos — un gatavs varens bestsellers. Viņiem ienākot, vecākais viesmīlis bija iztapīgi pasmaidījis un aizvedis viņus pie galdiņa zāles kaktā, kur neviens nevarēja noklausīties viņu sarunās.

—  Ja vien būtu varējis, — neatlaidās Džonijs, lieliskais draugu, ienaidnieku un asinsradinieku samierinātājs. — Viņš tev ļoti pieķēries, — sacīja Džonijs, kurš nekad nebija nevienam ļoti pieķēries. — Tevi viņš apbrīno vairāk nekā jebkuru citu sievieti. Viņš pats man to ir sacījis.

—    Vai jums, jauniem puišiem, garajos ziemas vakaros nav nekā cita, par ko tērgāt? — Grētiņa iedzēra malciņu viņa. Vismaz pudele laba vīna viņai tiks par izniekoto vakaru. Varbūt viņa šovakar piedzersies. Tomēr jābūt piesardzīgai, lai pirms rītdienas ugunskristībām dabūtu labi izgulēties. Viņa ieprātojās, diez vai Vilijs un viņas dēls arī ēd vakariņas kādā diskrētā restorānā. Vai t"j arī slēp no ļaužu acīm dēlu, ar kuru reiz dzīvoji zem viena jumta?_

—    īstenībā man šķiet, — Džonijs turpināja, — tā ir tava vaina, ka Rūdijs vēl šobaltdien nav apprecējies. Viņš pārlieku apbrīno tevi un pagaidām vēl nav sastapis nevienu, kas spētu izturēt salīdzinājumu ar tevi, un …

—   Viņš mani apbrīno tik ļoti, — sacīja Grētiņa, — ka, neredzējis mani gandrīz veselu gadu, nevarēja izbrīvēt vienu vakaru, lai ar mani satiktos.

—   Nākamnedēļ viņš atver jaunu tirdzniecības centru Portfilipā, — Džonijs paskaidroja, — pagaidām tas būs viens no lielākajiem. Vai viņš tev nav par to rakstījis?

—   Rakstīja gan, — Grētiņa teica, — bet es laikam nebūšu ievērojusi datumu.

—   Tādā reizē pēdējam brīdim sakrājas milzums sīku darbu, kas katrā ziņā jāpadara. Viņš strādā divdesmit stundu dienā. Viņam fiziski nebija iespējams atbraukt. Tu taču zini, kāds viņš kļūst, kad strādā.

—   Zinu, — Grētiņa sacīja. — Šodien jāstrādā, dzīvot varēs rīt. Viņš ir apsēsts.

—   Un tavs vīrs? Bērks? — Džonijs vaicāja. — Vai viņš nestrādā? Gribētos domāt, ka arī viņš tevi apbrīno, taču, kā redzu, nav atlicinājis laiku, lai pavadītu tevi uz Ņujorku.

—   Viņš atbrauks pēc divām nedēļām. Un tas ir citāds darbs.

—   Protams, — Džonijs noteica, — filmu uzņemšana ir cēls aicinājums, un sieviete var justies lepna, ja tiek tam upurēta. Turpretī liela uzņēmuma vadīšana ir netīra, necienīga padarīšana un vīrietim jājūtas pacilātam, ja viņš var izrauties no tāda zaņķa un steigties uz Ņujorku sagaidīt lidostā savu vientuļo, nevainīgo, šķīsto māsiņu, un izmaksāt viņai vakariņas.

—   Tu neaizstāvi Rūdolfu, — Grētiņa sacīja, — tu pūlies aizstāvēt pats sevi.

—   Abus, — Džonijs atteica, — mūs abus. Un vispār, es gribētu teikt, man nav jāaizstāv neviens. Ja kāds mākslinieks iedomājas, ka viņš ir vienīgais vērtīgais radījums, ko izspļāvusi modernā civilizācija, tā ir viņa darīšana. Bet prasīt, lai tādas naudas aptraipītas nabaga niecības kā es viņam piekristu, būtu idiotiski. Sis gājiens varen pievelk meitenes, un laba tiesa pusizceptu mākslinieku un nākamo tolstoju tālabad tiek vienā otrā itin krāšņā gultā. Bet mani neizdosies uz to paķert. Varu saderēt, ja es nebūtu darbojies savā Volstrīta kantorī, kam ir gaisa kondicionēšanas ierīce, bet mitinājies kādā Grinčvilidžas pažobelē, tu būtu ar mani apprecējusies jau sen, pirms iepazinies ar Kolinu Bērku.

—   Nebrauc tik dikti, brālīt, — Grētiņa aizrādīja, — un ielej man vēl mazliet vīna. — Viņa pasniedza savu glāzi.

Džonijs piepildīja glāzi gandrīz līdz malai, pēc tam pamāja viesmīlim, kas bija atgājis tālāk, un pasūtīja vēl vienu pudeli. Viņš sēdēja klusēdams, nekustīgs, domās nogrimis. Grētiņu pārsteidza negaidītais izvirdums. Tas nemaz nebija Džonijam raksturīgi. Pat tuvības brīžos viņš palika visai rezervēts, lai arī bija erudīts un prasmīgs, kā visā, ko darīja. Bet pašlaik visas asās šķautnes, gan fiziskās, gan garīgās, šķita atlūzušas un nodrupušas. Viņš līdzinājās milzīgam noslīpētam, nogludinātam akmenim, likās kļuvis par elegantu ieroci, par aplenkuma munīciju.

—  Es biju muļķis, — viņš pēdīgi ierunājās klusā, neskanīgā balsī. — Man vajadzēja tevi bildināt.

—   Es tolaik biju precējusies. Vai neatceries?

—  Ari tad, kad sastapi Kolinu Bērku, tu biji precējusies. Vai neatceries?

Grētiņa paraustīja plecus. — Tas bija citā gadā, — viņa sacīja, — un tas bija cits cilvēks.

—   Esmu redzējis vairākas viņa filmas, — Džonijs teica. — Diezgan labas.

—   Daudz vairāk nekā «diezgan labas».

—  Kad skata ar mīlestības acīm, — Džonijs atteica, izlikdamies, ka smaida.

—   Ko tu gribi panākt, Džonij?

—   Nekā, — viņš sacīja. — Pie velna! Sagribējās būt riebīgam, tas ir viss, un tikai tādēļ, ka neesmu pratis izmantot laiku, kas man bija dots. Nevīrišķīgs tips. Bet nu esmu atjēdzies un gribu uzdot pieklājīgu jautājumu savai viešņai, mana bezmaz vai labākā drauga bijušajai sievai. Pieņemsim, ka tu esi laimīga.

—   Ļoti.

—   Laba atbilde. — Džonijs atzinīgi pamāja. — Ļoti laba atbilde. Kundze atradusi piepildījumu, ilgi meklēto piepildījumu laimīgā otrā laulībā ar strupu, bet darbīgu sudrabekrāna mākslinieku.

—   TU joprojām esi riebīgs. Ja gribi, varu piecelties un aiziet.

—   Vēl taču būs deserts. — Viņš pastiepa roku un pieskārās viņējai. Gludi, apaļi pirksti, mīksta plauksta. — Neej projām, man ir vēl daži jautājumi. Tāda meitene kā tu, īsta ņujorkiete, ar tik rosīgu personisko dzīvi, — ko tu, velns parāvis, spēj diendienā sadarīt tai nolādētajā pasaules malā?

—   Lielāko daļu laika, — viņa atbildēja, — es pavadu, pateikdamās dievam, ka vairs nedzīvoju Ņujorkā.

—   Un pārējā laikā? Tu taču man neiestāstīsi, ka vienkārši kverni mājās, tēlo namamāti un gaidi atgriežamies tētiņu no studijas, lai viņš tev pastāstītu, ko lenča laikā teicis Sems Goldvins?

—   Ja tev tiešām tas jāzina, —' viņa aizvainota atcirta, — man atliek ļoti maz laika vienkārši kvernēt mājās, kā tu izteicies. Es piedalos tā vīrieša dzīvē, kuru apbrīnoju, cenšos viņam palīdzēt, un tas ir daudzkārt labāk par manu dzīvi šeit, kur es tēloju svarīgu personu, biju uzpūtīga, slepus pārkāpu laulību, rakstīju žurnāliem un dzīvoju ar vīru, kas trīsreiz nedēļā piesūcās pilns kā mārks.

—   Ā! Jauns sieviešu revolūcijas variants, — Džonijs sacīja. — Baznīca, virtuve, bērni. Jēziņ, no tevis gan es nebūtu gaidījis kaut ko tādu…

—   Atmet baznīcu — un tev būs pilnīgs priekšstats par manudzīvi, okei? — Viņa piecēlās. — No deserta atsakos. Strupajiem, bet darbīgajiem sudrabekrāna māksliniekiem patīk, ka viņu sievietes ir tievas.

—   Grētiņ! — Džonijs sauca viņai pakaļ, kad viņa izgāja no restorāna. Viņa balsi skanēja nevainīga cilvēka pārsteigums. Nupat bija noticis kaut kas tāds, kas viņa dzīvē vēl nebija atgadījies, kaut kas neiedomājams, ko viņš neparko nespēja saskaņot ar savu spēļu noregulētajiem noteikumiem. Taču Grētiņa pat neatskatījās un izgāja no restorāna, pirms kāds no iztapīgajiem kalpotājiem paguva viņai atvērt durvis.

Straujā gaitā viņa devās uz Piektās avēnijas pusi un tikai tad, kad dusmas mazliet norima, sāka iet lēnāk. Viņa nosprieda, ka tā satraukties ir muļķīgi. Kādēļ ņemt pie sirds, ko Džonijs Hīts domā par viņas dzīvi? Ja viņš izlikās, ka viņam patīk saieties ar brīvdomājošām sievietēm, tad tikai tādēļ, ka varēja ar tām brīvi apieties. Bet šoreiz viņš bija noraidīts un gribēja viņai par to atriebties. Kā gan viņš varētu iedomāties, ko viņai nozīmē no rīta pamosties un redzēt Kolinu guļam līdzās? Viņa nebija brīva no sava vīra, un viņš nebija brīvs no viņas, un tieši tādēļ viņi abi bija kļuvuši par labākiem, priecīgākiem cilvēkiem. Nezin kādus brīnumus cilvēki gaida 'no brīvības?

Viņa aizsteidzās uz viesnīcu, uzkāpa savā istabā, pacēla tele-

iona klausuli un pieteica telefonistei savas mājas telefona numuru Beverlihilā. Kalifornijā pašlaik pulkstenis bija astoņi, un Kolinam ap šo laiku būtu jābūt mājās. Viņai vajadzēja dzirdēt viņa balsi, kaut arī viņš necieta sarunas pa telefonu un lāgiem kļuva ļoti īgns un ass, pat pret viņu, ja viņa zvanīja. Taču šoreiz atbildes ■nebija, un, kad viņa piezvanīja uz studiju un lūdza savienot ar montāžas telpu, viņai atbildēja, ka misters Bērks esot jau aizbraucis uz mājām.

Lēnām viņa nolika klausuli un atkal sāka soļot pa istabu. Tad apsēdās pie rakstāmgalda un rakstīja: «Mīļo Kolin, es Tev piezvanīju bet Tevis nebija mājās un Tevis nebija studijā un man ir skumji un viens vīrietis kas kādreiz bija mans mīļākais sarunāja nejēdzības un Ņujorkā ir pārāk karsti un Bilijs mīl tēvu stiprāk nekā mani un es bez Tevis jūtos ļoti nelaimīga un Tev vispār vajadzētu būt mājās un man rodas nelāgas domas par Tevi un es iešu lejā uz bāru un izdzeršu glāzi vai divas vai trīs glāzes un ja kāds mēģinās sākt ar mani flirtēt es saukšu policiju un nemaz nezinu kā nodzīvošu tās divas nedēļas līdz Tevi sastapšu un ceru ka neizturējos pārāk viszinīgi kad runāju par kadru ar spoguļiem bet ja nu tomēr tad lūdzu piedod man un ■es apsolos nemainīties un nelaboties un neturēt muti ja vien Tu arī apsoli nemainīties nelaboties un neturēt muti un kad Tu mūs aizvedi uz lidostu es redzēju ka Tev apspurusi apkaklīte un es •esmu slikta namamāte, bet es esmu namamāte, namamāte, namamāte, Tava sieva Tavā namā, un tā ir,labākā profesija pasaulē un ja Tu nebūsi mājās kad nākamreiz Tev zvanīšu izdomāšu Tev visdrausmīgāko atriebību. Paliec sveiks, G.»

Vēstuli nepārlasījusi, viņa to iebāza avioaploksnē, nogāja lejā vestibilā, uzlipināja pastmarku un iemeta vēstuļu kastītē aprakstīto papīru, ko nakts lidmašīna aizvedīs uz viņas dzīves centru trīstūkstoš jūdžu tālumā, lielā, tumšā kontinenta viņā malā.

Tad viņa iegāja bārā, kur neviens nemēģināja uzsākt ar viņu flirtu, un, neielaizdamās sarunās ar bārmeni, izdzēra divas glāzes viskija. Pēc tam uzgāja savā apartamentā, noģērbās un likās gulēt.

Otrā rītā viņu pamodināja telefona zvans; zvanīja Vilijs un sacīja: — Mēs ieradīsimies tev pakaļ pēc pusstundas. Brokastis esam jau paēduši.

Bijušais Gaisa spēku virsnieks un bijušais vīrs Vilijs brauca ātri un vadīja mašīnu ar drošu roku. Viņi tuvojās skolai; Jaunanglijas lēzenajos, skaistajos pakalnos rudens jau bija iekrāsojis koku lapas. Vilijām arī šodien uz acīm bija tumšās brilles, taču šoreiz ne dzēruma dēļ, bet gan lai acis nežilbtu spožajā saulē. Rokas droši turēja stūri, un balsij nebija tās nodevīgās pieskaņas, kāda mēdz būtpēc nelāgi pavadītas nakts. Viņiem gan vajadzēja divreiz apstāties, jo Bilijam kļuva nelabi, bet kopumā brauciens izdevās jauki: pārtikusi amerikāņu ģimene ar jauniem, glītiem vecākiem jaunā, skaistā automašīnā devusies saulainā septembra dienā izbraukumā pa vienu no zaļākajiem Amerikas apvidiem.

Galvenā skolas ēka bija celta koloniju arhitektūras stilā nosarkaniem ķieģeļiem, ar baltām kolonnām, bet guļamtelpas atradās vecās koka savrupmājās, skraji izkaisītās pa visu teritoriju. Ap mājām auga veci koki un pletās plaši sporta laukumi. Piebraucot pie galvenās ēkas, Vilijs sacīja: — Nu tu kļūsi par dižciltīga lauku kluba biedru.

Viņi novietoja mašīnu un barā ar citiem vecākiem un skolēniem kāpa augšup pa kāpnēm, kas veda uz galvenās ēkas vestibilu. Smaidīga dāma vidējos gados sēdēja pie rakstāmgalda un piereģistrēja jaunos audzēkņus. Viņa paspieda atbraucējiem roku, teicās priecājamies par iepazīšanos, pieminēja jauko laiku, pasniedza Bilijam krāsainu žetonu, ko piespraust pie svārku atloka, un uzsauca: — Deivid Kroford! — zēnam, kas stāvēja pulciņā ar citiem zēniem, kuriem pie svārku atloka bija citādas krāsas žetoni. Slaids, briļļains gadus astoņpadsmit vecs puisis piesteidzās pie rakstāmgalda. Dāma iepazīstināja viņu ar atbraucējiem, tad sacīja: — Tas, Viljam, ir Deivids, viņš tev palīdzēs iekārtoties. Ja tev nākamajā mācību gadā radīsies kādi jautājumi vai problēmas, griezies droši pie viņa, lai viņš palauza galvu.

—   Droši, Viljam, — Krofords apstiprināja dobjā, nopietnā sestās klases skolnieka balsī. — Būšu tavā rīcībā. Kur tavas mantas? Aizvedīšu tevi uz tavu istabu. — Viņš parādīja ceļu, bet dāma pie rakstāmgalda jau uzsmaidīja nākamajai ģimenes trijotnei.

—   Viljam, — Grētiņa čukstēja, kopā ar Viliju iedama zēniem aiz muguras. — Pirmajā brīdī nesapratu, kuru no jums viņa uzrunā.

—   Tā ir laba zīme, — Vilijs atteica, — kad es sāku iet skolā, mēs cits citu uzrunājām uzvārdā. Mūs jau toreiz gatavoja armijai.

Krofords uzstāja, ka nesīs Bilija ceļasomu, un viņi devās pari teritorijai uz trīsstāvu ēku no sarkaniem ķieģeļiem, kura šķita jaunāka par apkārtējām celtnēm.

—   Silitohols, — Krofords paskaidroja, ievezdams viņus mājā. — Tava istaba ir trešajā stāvā, Viljam.

Pie ieejas neliela piemiņas plāksne liecināja, ka šo celtni skolai dāvinājis Roberts Silito, 1944. gadā par tēvzemi kritušā 1938. gada absolventa leitnanta Roberta Silito tēvs.

Grētiņa nožēloja, ka bija izlasījusi uzrakstu uz plāksnes, bet, kāpjot Bilijam un Krofordam nopakaļ uz trešo stāvu, viņai sirds kļuva vieglāka, jo vairākās istabās skanēja jaunu vīriešu balsu dziedātas dziesmas un džeza mūzika skaņuplatēs.

Bilijam paredzētā istaba nebija liela, tomēr tajā atradās divas gultas, divi rakstāmgaldiņi un divi drēbju skapji. Koferis, ko viņi bija priekšlaikus atsūtījuši, pabāzts zem vienas gultas, otrs koferis ar uzvārdu Furnjē uz piekariņa stāvēja pie loga.

—   Tavs istabas biedrs ir atbraucis, — sacīja Krofords. — Vai esi viņu saticis?

—   Nē, — Bilijs atteica. Viņš šķita vēl nerunīgāks kā parasti. Grētiņa cerēja, ka šis Furnjē, lai būtu kāds būdams, vismaz nebūs rupjš kauslis vai pederasts, vai marihuānas smēķētājs. Viņa pēkšņi jutās pilnīgi bezspēcīga — dēla dzīve bija izslīdējusi viņai no rokām.

—    Iepazīsies pie pusdiengalda, — Krofords noteica. — Tūliņ zvanīs pusdienās. — Pienākuma apziņā viņš laipni uzsmaidīja Grētiņai un Vilijām: — Pusdienās, protams, uzaicināti arī visi vecāki, misis Ebota.

Viņa uztvēra Bilija lūdzošo skatienu, kas nepārprotami pauda: lūdzu, tikai ne pašreiz! — un viņa atturējās, nepārlabojusi kļūdīgo uzrunu. Gan Bilijam pietiks laika paskaidrot, ka viņa tēvs ir misters Ebots, bet māte — misis Bērka. Tas nav jādara pirmajā dienā. — Pateicos, Deivid, — viņa sacīja, un pašai likās, ka balss iedrebas. Viņa paraudzījās uz Viliju. Viņš papurināja galvu. — Ļoti laipni, ka skola uzaicina arī vecākus pusdienās, — viņa piebilda.

Krofords norādīja uz neapklāto gultu. — Iesaku apgādāties ar trim segām, Viljam, — viņš teica. — Naktis šeit ir neganti aukstas un apkure ļoti vāja. Viņi laikam domā, ka aukstums mums palīdz veidot raksturu.

—    Šodien pat atsūtīšu tev no Ņujorkas segas, — teica Grētiņa. Tad viņa pievērsās Vilijām: — Un kā ar pusdienām?

' — Vai tu esi izsalkusi, mīļā? — Vilija balsī skanēja lūgums, un Grētiņa saprata, ka Vilijs neparko nevēlas pusdienot skolas ēdamzālē, kur nebūs ne mazāko izredžu kaut malciņu iebaudīt.

—   Ne pārāk, — Grētiņa atbildēja, juzdama Vilijām līdzi.

—   Turklāt man ap četriem jābūt atpakaļ pilsētā, — Vilijs piebilda. — Man norunāta tikšanās, kas… — viņa balss mulsi pārtrūka.

Iedunējās vairāki zvani. — Aicina. Ēdamzāle atrodas tūliņ aiz reģistrācijas galda, Viljam. Tagad, lūdzu, atvainojiet mani, esmu virtuves dežurants. Un neaizmirsti — nāc, kad vien tev ka ievajagas. — Trijos skolas gados iegūtā staltā džentlmeņa stājā, bleizerā un apvalkātās baltās kurpēs viņš izgāja gaitenī, kur vēli joprojām skanēja_džeza melodijas no trim dažādiem atskaņotājiem, bet visam pāri Elvisa Preslija izmisušās, mežonīgās vaimanas.

—   Liekas ārkārtīgi patīkams puisis, vai ne? — teica Grētiņa..

—    Pagaidīšu, kāds viņš rādīsies, kad jūs būsiet aizbraukuši, — piebilda Bilijs, — un tad es jums pastāstīšu.

—  Manuprāt, tev tagad vajadzētu iet uz ēdamzāli, — Vilijsnoteica. Grētiņa redzēja, ka viņš izmisīgi alkst pēc šāsdienas pirmās glāzītes. Vilijs bija izturējies ļoti korekti, neierosinādams,» šurp braucot, apstāties pie kāda no daudzajiem krodziņiem šosejas malā un visu priekšpusdienu būdams īsts paraugtēvs. Viņšgodam nopelnījis savu martīni glāzi.

—   Mēs tevi pavadīsim līdz ēdamzālei, — Grētiņa sacīja. Viņu. māca raudas, bet tām Bilija klātbūtnē, protams, nedrīkstēja ļaut vaļu. Viņa pārlaida mulsu skatienu istabai. — Kad jūs abi ar biedru šo istabu mazliet iekārtosiet, jums te būs ļoti mājīgi, — viņa piebilda. — Un pa logu ir gaužām skaists skats. — Tad' viņa pagriezās un pirmā strauji izgāja gaitenī.

Kopā ar citām nelielām grupiņām viņi gāja pāri skolas teritorijai uz galvenās ēkas pusi. Gabaliņu no kāpnēm Grētiņa apstājās. Bija pienācis atvadu brīdis, un viņa nevēlējās teikt ardievas, zēnu un vecāku barā pie kāpnēm.

—   Labi, — viņa sacīja, — atvadīsimies tepat.

Bilijs viņu apskāva un aši noskūpstīja. Viņa piespieda sevi pasmaidīt. Tēvam Bilijs paspieda roku. — Paldies, ka manī atvedāt, — viņš lietišķi noteica. Tad mierīgi pagriezās un nesteidzīgi aizgāja uz ielas pusi, iejukdams skolēnu barā; izstīdzējušais, bērnišķīgais augums neatsaucami, uz visiem laikiem aizgāja savu ceļu, pazuda vīriešu sabiedrībā, kur mātes balss, kas bija mierinājusi, pamācījusi un dziedājusi šūpuļdziesmiņu, būs dzirdama vairs tikai iztālēm.

Caur asaru miglu Grētiņa vēroja viņu starp baltajām kolonnām pazūdam atvērtajās durvīs, ieejam no saules gaismas ēnainā pakrēslī. Vilijs aplika viņai roku ap pleciem, un pateicīgi viens par otra tuvumu viņi aizgāja līdz mašīnai. Pa līkumotoceļu viņi izbrauca līdz alejai, kas iekļāva skolas sporta laukumus, kur pašreiz neredzēja neviena sportista; vārti stāvēja neaizsargāti, pa celiņiem neviens neskrēja.

Viņa apsēdās priekšējā sēdeklī līdzās Vilijām un raudzījāstieši uz priekšu. Tad viņa izdzirda sev līdzās dīvainu skaņu, un Vilijs apstādināja mašīnu zem koka. Vilijs nevaldīgi šņukstēja,, un nu arī viņa vairs nespēja novaldīt asaras, un, cieši apskāvušies, viņi ilgi raudāja — par Biliju un viņa nākotni, par Robertu •Silito-jaunāko, paši par sevi, par zudušo mīlestību, par «misis i:botu», par misis Bērku, par visu izdzerto viskiju, par savām kļūdām, par izirušo dzīvi, kas piederēja pagātnei.

— Neliecieties gar mani ne zinis, — Rūdolfam sacīja ar fotoaparātiem apkrāvusies meitene, kad Grētiņa un Džonijs Hīts izkāpa no mašīnas un pāri automobiļu stāvvietai devās pie Rūdolfa, kas stāvēja zem lielas gaismas reklāmas, uz kuras zem zilajām septembra debesīm slējās Koldervuda vārds. Sajā dienā atklāja tirdzniecības centru Portfilipas ziemeļu nomalē — apkārtnē, ko Grētiņa labi pazina, jo jaunais centrs atradās pie ceļa, kas pāris jūdžu tālāk aizveda līdz Boilena muižai.

Grētiņa un Džonijs nebija paguvuši piedalīties atklāšanas ceremonijā, jo Džonijs pirms pusdienlaika nevarēja atbrīvoties. Džonijs par to bija lūdzis Grētiņai piedošanu, tāpat lūdzis piedošanu arī par izrunāšanos pirmajā tikšanās reizē, un brauciens bija noritējis itin draudzīgi. Runājis tika galvenokārt Džonijs, taču ne par sevi vai Grētiņu. Visu brauciena laiku viņš stāstīja par Rūdolfa apbrīnojamo vadītāja un uzņēmēja talantu. Pēc Džonija domām, Rūdolfs modernā biznesa mehānismu izprata labāk nekā jelkāds viņa vecuma vīrietis, ko Džonijam gadījies sastapt. Kad Džonijs pūlējās izskaidrot, cik varenus darījumus Rūdolfam izdevies paveikt pirms gada, kad tas pratis pārliecināt Koldervudu, ka jānopērk firma, kas pēdējos trijos gados bija strādājusi ar divu miljonu dolāru zaudējumu, Grēt'iņa bija spiesta atzīt, ka tas sniedzas pāri viņas saprašanai, un teicās pilnīgi uzticamies Džonija spriedumam.

Kad Grētiņa piegāja pie Rūdolfa, kas stāvēja, kaut ko pierakstīdams piezīmju blokā, ko turēja rokā, fotogrāfe bija notupusies dažus soļus atstatu viņam pretī un ieslīpi pacēlusi aparātu, lai dabūtu kadrā arī Koldervuda reklāmu. Ieraudzījis māsu un Džoniju, Rūdolfs sāka pār visu seju smaidīt un pagājās viņiem pretī, lai apsveicinātos. Grētiņa šajā cilvēkā, kas rīkojās ar miljoniem, žonglēja ar biržas akcijām, piedalījās riskantās operācijās par milzu summām, redzēja vienīgi savu brāli, iedegušu, glītu jaunu vīrieti labi pašūtā, neuzkrītošā uzvalkā. Viņu no jauna pārsteidza lielā atšķirība starp brāli un vīru. Spriežot pēc Džonija nostāstiem, Rūdolfs bija daudz bagātāks par Kolinu un viņam bija lielāka vara pār daudziem cilvēkiem, bet neviens, pat paša māte nespētu pārmest Kolinam pieticību. Jebkurā sabiedrībā Kolins izvirzījās centrā, uzstājās pašapzinīgi un prasīgi, gatavs iemantot naidniekus. Rūdolfs iekļāvās sabiedrībā, prata piemēroties un iemantoja draugus.

—   Tā ir labi, — ierunājās meitene un knipsēja kadru pēc kadra. — Ļoti labi.

—   Atļaujiet iepazīstināt, — sacīja Rūdolfs. — Mana māsa misis Bērka un mans sabiedrotais misters Hīts. Mis … o … mis … Lūdzama, piedodiet.

—   Preskota, — meitene sacīja. — Bet pietiks ar Džīnu. Lūdzu, neliecieties gar mani ne zinis. — Viņa piecēlās un kautri pasmaidīja. Viņa bija maza auguma, ar pakausī saspraustiem taisniem, gariem, brūniem matiem. Vasarraibumaina un nekrāsota. Viņa kustējās viegli un veikli, kaut arī bija apkārusies ar trim fotoaparātiem un plecā vēl karājās smaga soma ar filmām.

—   Nāciet, — Rūdolfs aicināja, — es jūs izvadāšu un visu izrādīšu. Un, ja ieraugāt veco kungu Koldervudu, dvesiet sajūsmā.

Visu ceļu Rūdolfu apturēja gan vīrieši, gan sievietes, spieda viņam roku un izteica atzinību par lielo veikumu pilsētas labā. Mis Preskota nerimdamās fotografēja, Rūdolfs atturīgi smaidīja, teica, ka priecājoties, ja viņiem jaunais centrs patīkot, un zināja katru uzrunāt vārdā.

Apsveicēju vidū Grētiņa nemanīja nevienu meiteni, ar kurām kopā bija gājusi skolā vai strādājusi pie Boilena. Toties visi Rūdolfa bijušie skolasbiedri šķita saradušies šeit, lai paši savām acīm redzētu, ko viņu kādreizējais draugs paveicis, un lai viņu apsveiktu; dažs to darīja no sirds, dažs ar skaidri samanāmu skaudību. Laiks, šķiet, bija izspēlējis interesantu joku: vīri, kas kopā ar sievām un bērniem piegāja pie Rūdolfa un teica: «Vai tu mani vēl atceries? Mēs taču mācījāmies vienā klasē,» — izskatījās vecāki, druknāki, gausāki nekā viņas neprecētais, nesaistītais brālis. Panākumi bija pārcēluši viņu citā — slaidākā, kustīgākā, elegantākā paaudzē. Viņai ienāca prātā, ka arī Kolins izskatās jaunāks par saviem gadiem. Uzvarētāji nenoveco.

—   Rādās, ka ap tevi šodien pulcējas visa pilsēta, — Grētiņa sacīja.

—   Uz to pusi ir, — Rūdolfs atteica, — dzirdēju, ka pat Tedijs Boilens esot šeit. Mēs droši vien ar viņu saskriesimies. — Rūdolfs vērīgi paskatījās uz māsu.

—   Tedijs Boilens? — viņa vienaldzīgi atkārtoja. — Vai tad tas vēl ir dzīvs?

—   Tā runā, — Rūdolfs noteica. — Arī es viņu sen neesmu redzējis.

Tālāk ejot, abi uz īsu brītiņu it kā mazliet atsala. Tad Rūdolfs teica: — Uzgaidiet kādu mirkli šeit, man jāparunā ar orķestra diriģentu. Viņš pārāk maz spēlē vecos šlāgerus.

—    Cenšas gan viņš personiski rūpēties par visu, — Grētiņa ieminējās Džonijarn, noskatīdamās Rūdolfu aizsteidzamies pie orķestra un mis Preskotu sekojam viņam pa pēdām.

Kad Rūdolfs atgriezās, orķestris jau spēlēja «Ilappij Days llere Again», un līdzi viņš atveda pārīti — slaidu, ļoti glītu gaišmatainu meiteni baltā linaudekla kleitā un nosvīdušu par Rūdolfu mazliet vecāku vīrieti, kuram jau sāka mesties pliks pakausis un mugurā bija saburzīts vasaras uzvalks. Grētiņa skaidri zināja, ka ir šo cilvēku jau kādreiz redzējusi, tikai neatcerējās, kur un kad.

—   Šī, Grētiņ, ir Virdžlnija Koldervuda, — Rūdolfs iepazīstināja, — šefa jaunākā meita. Esmu viņai daudz par tevi stāstījis.

Mis Koldervuda bikli pasmaidīja: — Es' tiešām esmu daudz par jums dzirdējusi, misis Bērka.

—  Un Bredfordu Naitu taču tu arī atceries, vai ne? — Rūdolfs vaicāja.

—   Es izdzēru jūsu māju sausu toreiz diplomandu ballē Ņujorkā, — Bredfords piebilda.

Nu viņa atcerējās bijušo seržantu ar Oklahomas akcentu valodā, kurš viņas Vilidžas dzīvoklī bija tramdījis meitenes. Akcents vairs nebija tik stipri jūtams, žēl vienīgi, ka puisim metas pliks galvvidus. Viņa atcerējās arī, ka pirms vairākiem gadiem Rūdolfs pierunāja Bredfordu atgriezties Vitbijā un iekārtoja viņu direktora vietnieka postenī. Viņa zināja, ka Rūdolfam šis cilvēks patīk, tikai, vērodama to, nesaprata, kādēļ. Rūdolfs bija viņai stāstījis, ka aiz vientiesīgās ārienes slēpjoties izmanīgs veikalnieks, kas prot lieliski satikt ar cilvēkiem un visus rīkojumus izpilda precīzi un nevainojami.

—   Protams, es jūs atceros, Bred, — Grētiņa sacīja, — un esmu dzirdējusi, ka jūs esot neaizstājams.

—   Jūs liekat man nosarkt, kundze, — Naits atteica.

—   Mēs visi esam neaizstājami, — Rūdolfs piebilda.

—   Nē, — iejaucās meitene, — ne visi. — Viņa to pateica ļoti nopietni, nenolaizdama acis no Rūdolfa, un Grētiņai šis skatiens runāja skaidru valodu.

Visi smējās. Tikai meitene ne. Nabaga skuķēns, nodomāja Grētiņa. Labāk iemācies veltīt šādus skatienus kādam citam vīrietim.

—   Kur jūsu tēvs? — Rūdolfs jautāja. — Gribēju viņu iepazīstināt ar savu māsu.

—   Viņš aizbrauca uz mājām, — meitene paskaidroja. — Apskaitās par kaut ko mēra runā, jo mērs visu laiku runāja par jums, nevis par viņu.

—   Es taču esmu šeit dzimis, — Rūdolfs jokodams iebilda,

—   un to mērs laikam uzskata par savu nopelnu.

—   Un viņam nepatika, ka tā visu laiku fotografē tikai jūs, — viņa pamāja uz mis Preskotu, kura, stāvēdama dažus soļus tālāk, atkal fotografēja runātāju grupiņu.

—   Niecīgs pārpratums, — sacīja Džonijs Hīts, — gan jau viņam dusmas pāries.

—   Jūs nepazīstat manu tēvu, — meitene iebilda. — Labāk būtu, ja jūs viņam vēlāk piezvanītu un viņu nomierinātu, — viņa uzbilda Rūdolfam.

—   Vēlāk, ja pagadīsies brīvs brīdis, piezvanīšu. — Rūdolfs vienaldzīgi atteica. — Bet mēs apmēram pēc stundas varētu kādu glāzīti iedzert. Ceru, ka jūs abi piebiedrosieties?

—   Jūs taču zināt, ka es nedrīkstu rādīties bāros, — Virdžīnija sacīja.

—   Labi, — Rūdolfs piekrita, — tad iesim visi vakariņās. Tu, Bred, apstaigā visas vietas un pieskati, lai neviens nešauj pār strīpu. Jaunieši vēlāk gribēs padejot. Pielūko, lai viss notiek glīti un pieklājīgi.

—   Teikšu, lai orķestris spēlē tikai menuetus, — Naits sacīja, — Nāciet, Virdžīnij, es jums izmaksāšu apelsīnu sulu — uz jūsu tētiņa rēķina.

Meitene negribīgi ļāva, lai Naits viņu aizved līdzi.

—   Katram skaidri redzams, ka tas nu vis nav viņas sapņu tēls, — ierunājās Grētiņa, kad viņi sāka iet tālāk.

—   Tikai nesaki to Bredam, — Rūdolfs deva padomu. — Viņš cer ieprecēties šai ģimenē un nodibināt dinastiju.

—   Viņa ir ļoti jauka, — Grētiņa piebilda.

—   Diezgan jauka, — Rūdolfs piekrita, — un vēl jo vairāk tādēļ, ka ir šefa meita.

Smagnēja sieviete smiņķētiem vaigiem un izēnotiem plakstiem, turbānveida cepurē, kas viņai piešķīra divdesmito gadu kinoaktrises izskatu, ar mājienu apturēja Rūdolfu un uzrunāja viņu, koķeti šķobīdama lūpas: — Eh bien, mon cher Rudolph, — izmisīgi cenzdamās piešķirt spalgajai balsij meitenīgu noskaņu,

—   tu parles franзais toujours bien?

Rūdolfs svinīgi paklanījās; turbāns viņam izskaidroja visu.

—   Bonjour, Mlle Lenaut, — viņš sacīja, — je suis trиs content de vous voir. Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar savu māsu misis Bērku un savu draugu misteru Hītu?

—   Rūdolfs bija mans visapdāvinātākais skolnieks, — paskaidroja mis Leno, koķeti blisinādama acis. — Es jau toreiz zināju, ka viņš dzīve tiks tālu. Tas bija redzams no visa, pie kā vien viņš ķērās.

—   Jūs esat ļoti laipna, — Rūdolfs atteica, un viņi gāja tālāk. Viņš pasmējās: — Kad mācījos pie viņas, rakstīju viņai mīlestības vēstules. Tikai nekad tās nenosūtīju. Tētis reiz nosauca viņu par franču slampu un iecirta viņai pļauku.

—  Par to es nekad neesmu ne vārda dzirdējusi, — brīnījās Grētiņa.

—   Tu vēl daudz ko neesi dzirdējusi.

—   Kādu vakaru, — viņa sacīja, — tev jāpasēž pie manis un jāizstāsta man Džordeiku dzimtas vēsture.

—   Gan jau kādu vakaru, — Rūdolfs noteica.

—   Man šķiet, tu izjūti milzīgu gandarījumu, atgriežoties, dzimtajā pilsētā tādā dienā, — sacīja Džonijs.

Rūdolfs mirkli padomāja. — Viena pilsēta ne ar ko neatšķiras11.0 citām, — viņš vienaldzīgi noteica. — Ejam apskatīt tirdzniecības telpas.

Viņi apstaigāja veikalus. Grētiņai, kā reiz tika izteicies Kolins, iepirkšanās instinkts bija «nepietiekami attīstīts». Neaptverami plašais pirkšanai izliktais mantu klāsts un bezgalīgā priekšmetu straume, kas plūda no Amerikas fabrikām, viņu nomāca.

Viss vai gandrīz viss, kas laikmetā,| kurā viņa dzīvoja, Gretinu nomāca vissmagāk, bija savākts šajos mākslīgi radītajos balto namu ciematos, un tieši viņas brālis, viņas mīļotais brālis,, kas šķietami klusi un pieticīgi pārraudzīja šo sava talanta materiālo pierādījumu, — tieši viņš to visu bija radījis. Kad reiz viņš stāstīs Džordeiku dzimtas vēsturi, viņa palūgs, lai viņai tajā rezervē īpašu nodaļu.

Kad veikali bija apskatīti, Rūdolfs viņus aizveda parādīt teātri. Vakarā kādai Ņujorkas trupai bija paredzēta komēdijas pirmizrāde, un, kad viņi iegāja skatītāju zālē, uz skatuves pašreiz tika izmēģināti apgaismojumi. Teātra zālē vecā Koldervudagaume nebija ņemta vērā. Nespodrās vecrozā sienas un košie tumšsarkana plīša sēdekļi atmaidzināja interjera stingrās arhitektoniskās līnijas, un, redzot, cik viegli režisors manipulē ar sarežģītām gaismām, Grētiņa saprata, ka skatuves tehniskajai iekārtošanai nauda nebija žēlota. Pirmo reizi desmit gadu laikā viņai iedzēla nožēla, ka viņa pametusi teātri.

—   Cik brīnišķīgi, Rūdij! — viņa sacīja.

—   Man vajadzēja tev parādīt kaut vienu celtni, kas tev patiktu, — viņš klusu atteica.

Viņa pastiepa roku un pieskārās brāļa plaukstai, ar šo žestu izlūgdamās piedošanu par savu, kaut vārdos neizteikto, kritisko attieksmi pret visu pārējo kompleksu.

—   Kad viss būs pabeigts, — viņš paskaidroja, — mums būs seši šādi teātri dažādās valsts malās. Mūsu režisori paši iestudēs lugas, un lugu izrādīs vismaz divas nedēļas katrā teātri. Tā ikvienai lugai būs garantētas izrādes vismaz trīs mēnešus un mēs nebūsim ne no viena atkarīgi. Ja Kolins kādreiz būtu ar mieru iestudēt lugu manam teātrim …

—   Esmu pārliecināta, ka viņam patiktu strādāt tādā teātrī, — Grētiņa sacīja. — Viņš nemitīgi šķendējas par Brodvejas vecajiem šķūņiem. Kad viņš būs Ņujorkā, es viņu atvedīšu uz šejieni, lai apskatās. Lai gan īstenībā tā nav laba ideja …

—   Kālab ne? — Rūdolfs vaicāja.

—   Lāgiem viņš drausmīgi saplēšas ar saviem līdzstrādniekiem.

—   Ar mani viņš nesaplēsīsies, — Rūdolfs dziļā pārliecībā apgalvoja. Viņi ar Bērku bija viens otram iepatikušies jau pirmajā sastapšanās reizē. — Man pret māksliniekiem ir liela cieņa un godbijība. Bet nu iesim iedzert.

Grētiņa palūkojās pulkstenī. — Man diemžēl vajadzēs atteikties. Pulksten astoņos man viesnīcā zvanīs Kolins, un viņš traki skaišas, ja neesmu uz vietas, kad viņš piezvana. Vai tu būtu ar mieru braukt tūliņ, Džonij?

—   Esmu jūsu rīcībā, kundze, — Džonijs atteica.

Grētiņa atvadām noskūpstīja Rūdolfu un atstāja viņu teātrī ar skatuves uguņu atblāzmu sejā kopā ar mis Preskotu, kas — glīta, kustīga un darbīga — mainīja objektīvus un fotografēja.

Ceļā uz mašīnu Džonijam un Grētiņai iznāca iet garām bāram, un viņa nopriecājās, ka nebija tajā iegriezusies, jo šķita pārliecināta, ka vīrietis, kuru viņa uz mirkli ieraudzīja sēžam, noliekušos pār glāzi, ir Tedijs Boilens, un zināja, ka pat tagad, pēc piecpadsmit gadiem, Boilens spētu viņu satraukt. Viņa nevēlējās tikt satraukta.

Telefons zvanīja, kad viņa atvēra savas istabas durvis. Zvanīja no Kalifornijas, bet tas nebija Kolins. Tas bija kinostudijas direktors, kurš piezvanīja, lai pateiktu, ka pulksten vienos pēcpusdienā Kolins gājis bojā autokatastrofā. Viņš jau visu pēcpusdienu bija miris, un viņa to nezināja.

Mierīgi viņa pateicās direktoram par mēmo līdzjūtības apliecinājumu, nolika klausuli un, gaismu neiedegusi, ilgi sēdēja viena viesnīcas istabā.

2. nodaļa

Noskanēja zvans treniņa pēdējam raundam, un Sulcijs uzsauca: — Pacenties spiest viņu vairāk uz apmali, Tomij! — Bokseris, ar kuru Kveilam pēc piecām dienām būs jācīnās, allaž centās spiest pretinieku pie ringa apmales virvēm, un Tomasam vajadzēja imitēt viņa stilu. Bet nenācās viegli dabūt Kveilu pie apmales; viņš veikli lēkāja un izgrozījās un zibenīgi darbojās ar rokām. Viņš nekad nevienu pārāk sāpīgi neievainoja un bija ticisvisai tālu ar veiklību un gudrību vien. Cīņu bija paredzēts pārraidīt pa televīziju visā valstī, un pēc cīņas Kveils saņems divdesmit tūkstošus dolāru. Tomasam saskaņā ar līgumu pienācās; seši simti; viņš nebūtu dabūjis ne tos pašus, bet Sulcijs, kas bija viņu abu menedžeris, bija izspiedis no sacīkšu organizētājiem vismaz šai cīņai tik lielu summu. Sacīkstēs bija ieguldīta mafijas nauda, un tie nebija vīri, kas strādā labdarības nolūkiem.

Treniņi notika teātrī, un skatītāji, kam interesēja treniņa nodarbības, sēdēja orķestrantu vietās, tērpušies fantastiskos Lasvegasas kreklos un kanārijdzeltenās biksēs. Tomass uz skatuves jutās drīzāk kā aktieris, nevis kā bokseris.

Viņš tuvojās Kveilam, kura plakanajā sejā zem ādas ķiveres zibsnīja ledaini saltas, palsas acis. Trenējoties ar Tomasu, Kveilam lūpas pastāvīgi bija savilktas nicinošā vīpsnā, tā izrādot, cik absurdi Kveilam šķiet, ka Tomass atrodas vienā ringā ar viņu. Principa pēc viņš nekad nesarunājās ar Tomasu, pat «labrīt!» nepateica, kaut abi ģērbās vienā ģērbtuvē. Attiecībās ar Kveilu Tomasam bija tikai viens gandarījums: viņš guiēja ar Kveila sievu un vienā jaukā dienā darīs to Kveilam zināmu.

Kveils dancoja šurp un turp, smagi zveldams Tomasam, pats bez piepūles izvairīdamies no Tomasa āķiem, centās izrādīties publikai un, ļaudams, lai Tomass viņu iedzen ringa kaktā, tikai viegli izgrozīja galvu un palika neskarts, bet pūlis auroja.

Treniņa partneris nedrīkstēja nodarīt galvenajam sacīkšu dalībniekam miesas bojājumus, bet šis bija pēdējais raunds, un Tomass, nerēķinādamies ar iespējamo sodu, uzbruka nikni, cenzdamies ar vienu kārtīgu triecienu atsēdināt nelieti uz raibā bikšdibena. Kveils saprata, ko Tomass grib panākt, viņa smīns kļuva vēl augstprātīgāks nekā citkārt, kad viņš parāvās atpakaļ, danceniski lēkāja šurp un turp, uztvēra sitienus gaisā. Raunda beigās viņš pat nebija nosvīdis un viņam nebija neviena ziluma, lai gan Tomass veselas divas minūtes bija centies viņam trāpīt.

Kad atskanēja zvans, Kveils sacīja: — Tev, klīsterim tādam, vajadzētu gan man vēl piemaksāt par apmācību boksā.

— Ceru, ka piektdien tevi dabūs pie gala, lētais nelieti, — Tomass atteica, nokāpa no skatuves un aizgāja uz dušas telpām, bet Kveils vēl pavingrinājās brīvajās kustībās un patrenējās pie smilšu maisa. Tas nelietis nepazina nogurumu, strādāja kā apsēsts un droši vien iegūs arī čempiona titulu vidējā svarā un miljons dolāru ierakstu bankas kontā.

Kad Tomass atgriezās no dušas telpām, viņam uz vaigiem bija sarkani plankumi no Kveila belzieniem, bet Kveils joprojām vingrinājās, izrādījās publikai treniņā bez partnera, un kā cirka klauni izģērbušies skatītāji dvesa aiz apbrīnas.

Sulcijs iedeva Tomasam aploksni ar piecdesmit dolāriem par tāsdienas diviem raundiem, un viņš cauri pūlim ātri izgāja ārā, nokļūdams Lasvegasas pēcpusdienas svelmē. Pēc tīkamā vēsuma teātrī, kur gaiss bija kondicionēts, karstums šķita mākslīgi radīts, ļaundabīgs, it kā nezināms velnišķīgs zinātnieks būtu tīšuprāt sakarsējis pilsētu, gribēdams to iznīcināt vismokošākajā veidā.

Pēc treniņa viņam stipri slāpa, viņš pārgāja pāri svelmainajai ielai un iegriezās vienā no lielajām viesnīcām. Vestibils bija krēslains un vēss. Dārgās prostitūtas patrulēja, vecās lēdijas kavējās pie spēļu automātiem. Pie kauliņspēles un ruletes galdiem, kuriem viņš ceļā uz bāru gāja garām, norisa rosīga darbība. Sai mirdzošajā pilsētā visi peldējās naudā. Izņemot viņu. Pēdējās divās nedēļās viņš kauliņu spēlē bija zaudējis vairāk nekā piecsimt dolāru, gandrīz visu, ko bija nopelnījis.

Viņš aptaustīja kabatā aploksni ar Sulcija iedotajiem piecdesmit dolāriem un apspieda vēlēšanos piedalīties spēlē. Bārā viņš pasūtīja kausu alus. Ar svaru viņam viss kārtībā, un Sulcija nebija klāt, tātad neviens neburkšķēs. Sulcijs vispār vairs daudz nelikās zinis gar to, ko dara Tomass, viņam tagad bija jauns pretendents. Tomass prātoja, nezin cik Sulcijs būs spiests no savas peļņas atdot mafijas vīriem.

Viņš izdzēra vēl kausu alus, samaksāja bārmenim un devās uz izeju, taču uz mirkli apstājās pavērot kauliņu spēli. Kādam vīrelim, kas izskatījās kā mazpilsētas apbedīšanas biroja kalpotājs, bija priekšā uz galda savākti žetoni pēdu augstā kaudzē. Tomass izvilka no kabatas aploksni un nopirka žetonus. Pēc desmit minūtēm viņam bija atlikuši vairs tikai desmit dolāri, un viņš bija pietiekami saprātīgs, lai spēli pārtrauktu.

Viņš pierunāja šveicaru palūgt kādu no viesnīcas viesiem, lai paņem viņu mašīnā līdzi uz pilsētas centru; tā viņš ietaupīja naudu par taksometru. Viņa viesnīca nebija no lepnajām, tajā bija tikai pāris spēļu automātu un viens pats galds kauliņu spēlei. Kveils dzīvoja greznā viesnīcā, kur apmetās visi kinoaktieri. Un viņa sieva. Augu dienu tā vārtījās baseina malā un uzpildījās ar dažādā veidā sajauktiem alkoholiskiem dzērieniem, ja vien slepus nezagās uz Tomasa viesnīcu īsu brīdi pamilināties. Viņa apgalvoja, ka tvīkstot pēc mīlestības, bet Kveils guļot atsevišķā istabā viens pats, kā daždien nopietns bokseris, kuram gaidāms nozīmīgs mačs. Tomass vairs nebija nopietns bokseris, viņam nevajadzēja gatavoties nozīmīgiem mačiem, tātad viņš drīkstēja darīt, ko pats grib. Minētā dāma gultā bija ļoti aktīva, un daža pēcpusdiena tiešām bija pūliņu vērta.

Pie administratora viņam bija vēstule. No Terēzes. Viņš pat nepapūlējās aploksni atplēst. Viņš zināja, kas vēstulē rakstīts. Viņa strādāja un nopelnīja vairāk nekā viņš, tomēr tas viņu nekavēja prasīt vēl. Viņa bija sākusi strādāt kādā nakstklubā par garderobisti un cigarešu pārdevēju, gorīja dibenu, atsedza lielus, cik vien augstu likums atļāva, un iekasēja dzeramnaudu. Terēze apgalvoja, ka viņai esot apnicis kvernēt vienai mājās ar bērnu, kamēr viņš klīstot pa pasauli, un arī viņa gribot taisīt karjeru. Viņa iedomājās, ka, strādājot par garderobisti, it kā piedalās kabareja uzvedumā. Bērnu viņa nogādāja pie māsas Bronksā, un arī tajās reizēs, kad Tomass bija mājās, Terēze atgriezās tikai piecos vai sešos no rīta ar divdesmit dolāru banknotēm piebāztu maku. Dievs vien zina, ko viņa darīja. Viņš par to vairs neinteresējās.

Viņš uzkāpa savā istabā un atkrita!gultā. Arī tā bija viena no iespējām neizdot naudu. Viņam vajadzēja izgudrot, kā līdz piektdienai iztikt ar desmit dolāriem. Vaigu; gali, ko bija skārusi Kveila dūre, sūrstēja. Gaisa kondicionēšanas ierīce telpā gandrīz tikpat kā nedarbojās, un tuksneša svelme dzina sviedrus ārā pa visām porām.

Viņš aizvēra acis un iegrima nemierīgā, murgainā miegā. Viņš sapņoja par Franciju. Tas bija jaukākais laiks viņa mūžā, un sapnī viņš bieži atkal pārdzīvoja brīžus Vidusjūras krastā, kaut gan kopš tā laika jau pagājuši pieci gadi un sapņi ar katru reizi kļuva bālāki.

Pamodies viņš vēl atcerējās tikko redzēto sapni un nopūtās, kad baltās ēkas izgaisa un ap viņu bija tikai Lasvegasas viesnīcas aplupušās sienas.

Pēc uzvaras Londonā viņš bija aizbraucis uz Francijas Rivjēru. Uzvara Londonā bija viegli gūta, un Sulcijs bija viņam sarunājis pēc mēneša maču Parīzē, tā ka nebija nekādas jēgas starplaikā atgriezties Ņujorkā. Londonā viņš saskatījās ar kādu trakulīgu meiču. Viņa sacīja, ka zinot Kannās kādu burvīgu, mazu viesnīciņu, un, tā kā naudas Tomasam bija papilnam un likās, ka Eiropā viņš ar vieglu roku var pieveikt jebkuru bokseri, viņi1 aizbrauca turp pavadīt nedēļas nogali. Nedēļas nogale izstiepās, desmit dienu garumā, un to traucēja vienīgi Sulcija niknās telegrammas. Tomass gozējās pludmalē, ik dienu ieturēja divas bagātīgas maltītes, iebaudīja vin rosй, kas viņam bija iegaršojies,, un pieņēmās svarā par piecpadsmit mārciņām. Pēdīgi ieradies Parīzē, viņš ar lielām grūtībām tikai sacīkšu dienas rītā bija atguvis normālo svaru, bet cīņā francūzis viņu bezmaz nogalināja. Tas bija pirmais nokauts viņa mūžā, un pēkšņi Eiropā viņu vairs neuzaicināja ne uz vienu maču. Lielāko daļu naudas viņš bija noplītējis ar angļu meiču, kurai līdztekus citām krietnām īpašībām piemita izcila mīlestība uz dārglietām. Ceļā uz Ņujorku Sulcijs nerunāja ar Tomasu ne vārda.

Francūzis bija viņu smagi sakāvis, un neviena avīze vairs nerakstīja, ka viņš varētu pretendēt uz čempiona titulu. Maču starplaiki stiepās arvien garāki, bet naudasmaks dila arvien plānāks. Divas reizes viņš pēc iepriekšējas norunas ļāva par samaksu sevi nokautēt; Terēze pat nedomāja viņam izlīdzēt, un, ja nebūtu bijis puišeļa, viņš gluži vienkārši būtu visu pametis un aizgājis.

To visu viņš pārdomāja, vārtīdamies pārkarsušajā istabā pa savandīto gultu, un atcerējās, ko viņam bija teicis brālis tajā senajā reizē Vorvika viesnīcā. Būtu interesanti zināt, vai Rūdolfs laikrakstos izsekojis viņa karjerai un teicis uzpūtīgajai māsai: «Es viņu brīdināju, ka tā notiks.»

Lai brālis vācas pie velna!

Varbūt piektdienas vakarā kaulos atkal saradīsies senais spēks un viņš savāks uzvarai nepieciešamos punktus. Gan tad atkal gadīsies piekritēji un viņš, jaunas slavas apstarots, varēs atgriezties ringā. Tā atgriezušies daudzi bokseri, gados vecāki par viņu. Piemēram, Džimijs Bredoks, kas vilka dzīvību, strādādams gadījuma darbus, atgriezās ringā un pasaules meistarsacīkstēs smagsvarā pieveica Maksu Bēru. Sulcijam tikai rūpīgāk jāizraugās viņam partneri — nevis dancotāji, bet gan vīri, kas grib nopietni cīnīties. Būs jāaprunājas ar Sulciju. Un ne par to vien. Jāizspiež avanss, lai varētu līdz piektdienai šai draņķīgajā pilsētā izvilkt dzīvību.

Divas trīs krietnas uzvaras — un viņš būtu atkal uz zaļa zara. Divas trīs krietnas uzvaras — un Parīze atkal aicinātu viņu uz mačiem, un viņš atkal aizbrauks uz Rivjēru, sēdēs vaļējā kafejnīcā, dzers vin rosй un noraudzīsies ostā noenkuroto jahtu mastos. Ja viņam ļoti palaimētos, viņš varētu paņemt tādu kuģīti nomā un paburāt labi tālu jūrā, kur neviens nav jāsastop. Ringā viņš izietu divas trīs reizes gadā, lai nebūtu jāuztraucas par bankas kontu.

Sīs domas vien padarīja viņa prātu tik priecīgu, ka viņš jau grasījās iet lejā un ar saviem desmit dolāriem izmēģināt roku kauliņspēlē, bet tieši tajā brīdī iezvanījās telefons.

Zvanīja Kora, Kveila sieva; histēriski raudādama, viņa brēca klausulē kā bezprātīga. — Viņš ir uzzinājis, uzzinājis, — viņa bez mitas vervelēja. — Viens nelieša liftapuika viņam pateicis. Nupat viņš mani gandrīz nosita. Man laikam ir pārlauzts deguns, es būšu krople līdz mūža galam …

—   Nomierinies, — sacīja Tomass. — Ko viņš ir uzzinājis?

—   Tu gluži labi zini, ko uzzinājis. Viņš pašlaik ir ceļā pie…

—   Pierimsties. Ko tu viņam sacīji?

—   Ko, velns parāvis, lai es būtu viņam sacījusi? — viņa ķērca. — Es teicu — nē. Un tad viņš man iegāza pa ģīmi. Esmu noplūdusi asinīm. Viņš man netic. Tam nelieša puikam tavā viesnīcā, jādomā, ir teleskops vai kaut kas tamlīdzīgs. Tev vajadzētu pazust. Tūliņ. Viņš aizbrauca pie tevis, tici man. Dievs vien zina, ko viņš ar tevi izdarīs. Un pēc tam ar mani. Bet es negaidīšu. Es tūliņ braucu uz lidostu. Pat mantas neņemšu līdzi. Un iesaku tev darīt to pašu. Tikai nenāc man klāt. Tu viņu nepazīsti. Viņš ir slepkava. Apģērbies un laidies prom. Nekavējies! …

Tomass, līdz galam nenoklausījies pārbiedētās sievietes ķērkšanā, nolika klausuli. Viņš uzmeta skatienu savam vienīgajam koferim, kas stāvēja istabas kaktā, tad piecēlās, piegāja pie loga un paraudzījās pa žalūziju spraugu. Iela pēcpusdienas karstumā bija kā izmirusi. Tomass aizgāja līdz durvīm un pārliecinājās, ka tās nav aizslēgtas. Pēc tam iestūma vienīgo krēslu kaktā. Viņam nepavisam negribējās, lai viņu iedzen sprostā un jau pašā cīņas sākumā pārmet pār atzveltni.

Viņš apsēdās uz gultas un pavīpsnāja. Nekad mūžā viņš nebija vairījies no cīņas un nevairīsies arī no šīs. Un šī var kļūt par tīkamāko cīņu visā viņa karjerā. Mazajā viesnīcas istabelē nepietiek vietas, kur izdancoties un izdīžāties.

Piecēlies viņš piegāja pie skapja, izņēma no tā ādas vējjaku, uzģērba to, aizvilka rāvējslēdzi līdz pašai augšai un uzslēja apkakli, lai aizsargātu rīkli. Tad atkal apsēdās uz gultas malas un, mazliet uz priekšu saliecies, rokas vaļīgi starp kājām nolaidis, pacietīgi gaidīja. Viņš izdzirda viesnīcas priekšā nokaucam mašīnas bremzes, bet neizkustējās. Pēc īsa brītiņa gaitenī kļuva dzirdami soļi, tad durvis atsprāga un istabā ienāca Kveils, apstādamies pie sliekšņa.

—     Hallo! — Tomass sacīja. Viņš lēnām pieceļas.

Kveils aizvēra durvis un apgrieza atslēgu.

—   Es visu zinu, Džordeik, — viņš sacīja.

—  Ko tad? — Tomass pieklājīgi pavaicāja, nenolaizdams skatienu no Kveila kājām, lai nenokavētu pirmo uzbrukuma kustību.

—   Par tevi un savu sievu.

—   Ak tā, — Tomass atteica, — jā, es reizēm ar viņu paguļu. Vai tad nekad neesmu tev par to ieminējies?

Viņš bija sagatavojies lēcienam un bezmaz iesmējās, kad Kveils, dendijs un stila meistars ringā, kā akls belza viņam ar labo roku; īsts zīdaiņa sitiens, ja kaut kas tāds vispār eksistētu. Sagatavojies cīņai, Tomass bez pūlēm izvairījās no aklā belziena un uzbruka pats, nelaidās no Kveila vaļā, jo šeit nebija tiesneša,, kam viņus izšķirt, un sāka negantā, niknā baudā pretinieku dauzīt. Tad, atcerēdamies senos kautiņus uz ielām, zinādams visasto viltības un trikus, piemanevrēja Kveilu pie sienas, neļāva tam atbrīvoties no skāviena, turēja to ciet, atkāpās vienīgi tik daudz, lai varētu uzbrukt aperkotā, tad sagrāba to no jauna, lauzās, sita, laida darbā elkoņus un ceļgalus, dauzīja ar galvu Kveila pieri, neļāva tam noslīgt pie zemes, bet turēja to piespiestu pie sienas, ar kreisoroku žņaugdams tam kaklu, bet ar labo ļaudams sitienu krusai birt pa pretinieka seju. Kad viņš beidzot atkāpās, Kveils uz mutes bezsamaņā saļima uz asinīm aptraipītā paklāja.

Pie durvīm kāds mežonīgi dauzīja, un Tomass dzirdēja gaitenī Sulcija balsi. Viņš atslēdza durvis un ielaida Sulciju.

Sulcijs ar vienu skatienu aptvēra notikušo.

—   Stulbeni! — viņš sacīja. — Es satiku šā sievu, to cāļagalvu, un viņa man pastāstīja. Cerēju nokļūt šurp laikā. Tu esi varens interjera cīkstonis, Tomij, ko? Par naudu tu neproti pieveikt pat savu vecomāti, bet, kad jācīnās par velti, tad tu esi čempiņš. — Sulcijs nometās ceļos pie nekustīgi guļošā Kveila. Viņš apgrieza Kveilu augšpēdus, aplūkoja pārsisto pieri, pārlaida pirkstus pār guļošā žokli. — Laikam būsi pārlauzis viņam žokli. Idioti tādi! Viņš nebūs spējīgs uzstāties ne šo piektdienu, ne trīsdesmit citas piektdienas. Sie nu gan būs priecīgi. Viņiem tas varen ies pie sirds. Viņi taču šitajā zirgapakaļā ir ieguldījuši milzu naudu… — Viņš nikni iespēra nekustīgajam Kveilam. — Viņi nezinās aiz prieka, kur dēties, ka tu šo esi sadalījis sastāvdaļās. Ja es būtu tavā vietā, Tomij, es tūliņ ņemtu kājas pār pleciem, vēl pirms es šo laulāto draugu izvācu no šejienes un nogādāju slimnīcā. Un es ietu tālāk, aizvien tālāk, līdz nonāktu okeāna malā, un pēc tam kuģotu pāri okeānam, un, ja gribētu palikt dzīvs, es neatgrieztos atpakaļ gadus desmit. Tikai nesēdies lidmašīnā. Vienalga, kur lidmašīna nolaidīsies, viņi jau būs priekšā tevi sagaidīt, un ar rozēm viņi tevi nesagaidīs.

—   Ko tu man ieteic darīt, — Tomass jautāja, — iet kājām? Man ir desmit dolāru pie dvēseles.

Sulcijs nemierīgi palūkojās uz Kveilu, kas sāka kustēties, ura piecēlās. — Iznāc koridorā. — Viņš izvilka no durvīm atslēgu un, kad abi bija izgājuši gaitenī, aizslēdza durvis.

—  Tu būtu pelnījis, lai tevi sašauj kā sietu, — Sulcijs sacīja. — Bet mēs tik ilgi esam bijuši kopā… — Viņš nervozi pārlaida skatienu gaitenim no viena gala līdz otram. — Se, — viņš izvilka no kabatas portfeļa dažas banknotes. — Vairāk man nav. Pusotra simta. Un paņem manu mašīnu. Tā stāv tepat lejā„ atslēga ir aizdedzē. Atstāj to reno lidostas mašīnu stāvvietā un brauc no turienes ar autobusu uz Austrumiem. Es viņiem pateikšu,, ka nozagi manu mašīnu. Dari ko darīdams, bet nemēģini satikties ar savu sievu. Sie viņu izsekos. Es pats ar viņu sazināšos, pastāstīšu, ka tu esi aizbēdzis un lai viņa necer sagaidīt no tevis vēstis. Neej nekur taisnā ceļā. Es nejokoju, teikdams, ka tev jāpazūd no šīs zemes. Nekur Savienotajās Valstīs tava dzīvība nav ne divu centu vērta. — Sarauktām uzacīm viņš mirkli kavējās pārdomās. — Visdrošākais būs tikt robā uz kāda kuģa. Nokļuvis Ņujorkā, uzmeklē «Egeja» viesnīcu. Tā atrodas Rietumu Astoņpadsmitajā ielā. Tur pulcējas grieķu jūrnieki. Pajautā pēc pārvaldnieka. Viņam ir garš, grūts grieķu uzvārds, bet visi viņu sauc par Papiņu. Viņš apgādā matrožus kuģiem, kas nebrauc ar Amerikas karogu. Saki viņam, ka es tevi sūtu un gribu, lai tu pēc iespējas ātrāk tiec projām. Viņš neko nejautās. Kara laikā, kad dienēju tirdzniecības flotē, es viņam izdarīju pakalpojumu. Un neiedomājies tēlot gudro. Nedomā, i ka varēsi piepelnīt pāris lieku dolāru ringā, vienalga, Eiropā vai Japānā, vienalga, kaut vai ar svešu uzvārdu. No šī mirkļa tu esi matrozis, nekas cits.. Vai dzirdi?

—   Jā, Šulcij, — Tomass sacīja.

—   Un es nekad vairs negribu nekā par tevi zināt. Skaidrs?

—   Jā. — Tomass paspēra soli uz savas istabas pusi.

Sulcijs viņu aizturēja: — Kur tu gribi iet?

—   Tur palika mana pase. Man tā būs vajadzīga.

—   Kur?

—   Kumodes augšējā atvilktnē.

—   Pagaidi šeit, — Sulcijs sacīja, — es to iznesīšu. — Atslēdzis durvis, viņš iegāja istabā. Pēc mirkļa viņš ar pasi atgriezās gaitenī. — Ņem, — viņš pasvieda Tomasam pasi. — Un sāc beidzot domāt ar galvu, nevis ar to, kas patika Kveila sievai. Un tagad pazudi! Es mēģināšu savākt to lempi vienā gabalā.

Tomass nogāja lejā pa kāpnēm, izgāja cauri vestibilam, pagāja garām spēļu galdam. Viņš nebilda nekā administratoram, kas ziņkāri viņā noskatījās, jo vējjaka bija nošķīduši ar asinīm. Viņš izgāja uz ielas. Sulcija mašīna stāvēja cieši aiz Kveila kadiljaka. Tomass iesēdās mašīnā, ieslēdza motoru un lēnām brauca uz galvenās šosejas pusi. Viņš negribēja, lai šajā pēcpusdienā viņu aizturētu Lasvegasā par satiksmes noteikumu pārkāpšanu. Ādas jaku varēs nomazgāt vēlāk.

3. nodaļa

Satikšanās bija norunāta pulksten vienpadsmitos, bet Džīna piezvanīja, ka mazliet nokavēšoties, un Rūdolfs atbildēja, ka tas neko nekaitot, jo viņam vēl paredzētas dažas sarunas pa telefonu. Bija sestdienas rīts. Visu nedēļu viņš bija bijis pārāk aizņemts, lai piezvanītu māsai, un tagad jutās vainīgs. Pēc atgriešanās no bērēm viņš ik nedēļu zvanīja viņai reizes divas vai trīs. Viņš bija aicinājis Grētiņu pārcelties atpakaļ uz Ņujorku un apmesties viņa dzīvoklī, tas nozīmētu, ka praktiski dzīvoklis gandrīz visu laiku būtu viņai vienai. Vecais Koldervuds atteicās pārvietoties uz galveno pārvaldes centru Ņujorkā, tādēļ arī Rūdolfam šeit neiznāca pavadīt vairāk kā desmit dienas mēnesī. Taču Grētiņa bija nolēmusi vismaz pagaidām palikt Kalifornijā. Bērks nebija iedomājies sastādīt testamentu, vismaz tas nekur nebija atrodams; sākās advokātu strīdi, un Bērka šķirtā sieva ar veiklu juristu palīdzību centās sagrābt lielāko mantojuma daļu un, starp citu, atņemt Grētiņai māju.

Kalifornijā pulkstenis pašreiz rādīja astoto rīta stundu, bet Rūdolfs zināja, ka Grētiņa mēdz celties agri un telefona zvans viņu neiztraucēs no miega. Viņš pieteica sarunu, apsēdās mazajā viesistabā pie rakstāmgalda un mēģināja piepildīt pēdējo stūri «Times» krustvārdu mīklā, kur bija aizķēries, brokastis ēdot.

Dzīvokli viņš bija noīrējis ar visām mēbelēm. Tas bija iekārtots spilgtās krāsās ar šķautņainiem metāla krēsliem, bet Rūdolfs jau arī nedomāja tur palikt visu mūžu, turklāt dzīvoklī bija jauka, neliela virtuve un ledusskapis, kas ražoja daudz ledus. Viņš labprāt pats taisīja ēst un ēda vientulībā, jo tad varēja ēdot lasīt. Torīt viņš jau agri bija apgrauzdējis maizītes, uzlējis kafiju un apgādājies ar apelsīnu sulu. Dažkārt no rītiem iegriezās Džīna un saposa brokastis abiem, bet šorīt viņa bija aizņemta. Viņa nekad nepalika pa nakti, bet nekad arī nepaskaidroja, kādēļ.

Telefons iezvanījās, un Rūdolfs tvēra klausuli, bet viņam neatbildēja Grētiņa. Tā bija Koldervuda balss — neizteiksmīga, piesmakuši un veca. Koldervudam sestdienas un svētdienas neko sevišķu nenozīmēja, izņemot tās divas stundas svētdienas rītā, ko viņš pavadīja baznīcā. — Rūdij, — Koldervuds sacīja, kā parasts, iztikdams bez īpaša pieklājības ievada, — vai jūs šovakar būsiet te?

—   Nebiju gan ieplānojis, mister Koldervud, man šeit nedēļas nogalē šis tas darāms, bez tam pirmdien pārvaldē paredzēta sēde un…

—   Gribētu iespējami drīz jūs satikt, Rūdij, — Koldervuds runāja erkšķīgi. Vecumā viņš bija kļuvis nepacietīgs un īgns. Šķita, ka viņš skaišas par savu aizvien pieaugošo bagātību un dusmojas uz cilvēkiem, kas viņam palīdz pie tās tikt, skaišas, ka izšķirošos lēmumos kļūst arvien atkarīgāks no Ņujorkas finansistiem un juristiem.

—   Kantorī būšu otrdienas rītā, mister Koldervud, — Rūdolfs sacīja. — Vai tas par ilgu?

—   Par ilgu gan. Un es negribu tikties ar jums kantorī. Gribu, lai atnākat pie manis. — Balss telefonā bija čerkstoša un skadra. — Gaidīšu jūs rītvakar pēc vakariņām, Rūdij.

—   Labi, mister Koldervud, — Rūdolfs atteica.

Noskanēja klikšķis, kad Koldervuds neatvadījies nolika klausuli.

Rūdolfs vēl joprojām nikni lūkojās uz telefona aparātu. Viņam bija biļetes Džīnai un pašam uz futbola sacīkstēm svētdienas pēcpusdienā, un nu Koldervuda izsaukums iecerēto izjauca. Džīna agrāk bija draudzējusies ar kādu futbolistu, zināja ļoti daudz par futbolu, tādēļ bija tīrais prieks aiziet ar viņu uz sacīkstēm. Kādēļ gan vecais kungs nevarētu mierīgi atgulties gultā un nomirt?

Telefons iezvanījās no jauna. Šoreiz atsaucās Grētiņa. Kopš Bērka nāves viņas balsij kaut kas bija zudis — skadrums, enerģisks dzīvīgums, tāds īpašs muzikāls straujums, viņai raksturīgs kopš jaunības dienām. Grētiņa šķita priecājamies, ka Rūdolfs piezvanījis, bet tas bija slāpēts, nespodrs prieks, kāds piemīt slimniekam, kad pie viņa silmnīcā atnācis ciemiņš. Viņa apgalvoja, ka jūtoties labi, esot ļoti nodarbināta, šķirojot Kolina papīrus, atbildot uz līdzjūtības vēstulēm, ko vēl joprojām saņemot, un apspriežoties ar advokātiem par mantojumu. Viņa pateicās par čeku, ko Rūdolfs viņai iepriekšējā nedēļā bija nosūtījis, un solījās, kad mantojuma lietas būs galīgi nokārtotas, atmaksāt visu naudu, ko viņš tagad viņai sūta.

—   Neraizējies par to, — Rūdolfs sacīja. — Lūdzu. Tev nekas nav jāatmaksā.

Viņa nekā neatbildēja. Tad sacīja: — Priecājos, ka tu man piezvanīji. Gribēju jau pati tev zvanīt un lūgt pakalpojumu.

—   Kas vainas? — viņš jautāja, tad iesaucās: — Lūdzu, pagaidi mirkli! — jo lejā atskanēja zvans. Viņš aizsteidzās pie durvīm un nospieda pogu.

—   Lejā ir kāda mis Preskota, mister Džordeik. — Tas bija šveicars, kas sargāja Rūdolfa mieru.

—   Lūdzu, sakiet, lai viņa nāk augšā, — Rūdolfs atteica. — Piedod, Grētiņ: — viņš atgriezās pie telefona, — ko tu sacīji?

—   Vakar saņēmu vēstuli no Bilija, — viņa stāstīja, — un man tā nepavisam nepatīk. Tajā nekas nav pateikts skaidri, tāds jau viņš ir, nekad skaidri nepasaka, kas viņu satrauc, bet man liekas, ka viņš ir izmisis. Vai tu varētu atlicināt laiku, lai aizbrauktu pie viņa, un noskaidrot, kas viņam kait?

Rūdolfs vilcinājās ar atbildi. Viņš šaubījās, vai ir zēnam pietiekami simpātisks, lai tas viņam uzticētos, un baidījās, ka, braukdams uz skolu, var nodarīt vairāk ļauna nekā laba. — Protams, aizbraukšu, — viņš sacīja, — ja tu to vēlies. Bet vai tev nešķiet, ka būtu labāk, ja aizbrauktu viņa tēvs?

—   Nē, — Grētiņa atbildēja, — viņš ir nepraša. Viņš katrā ziņā pateiks kaut ko aplamu.

Tagad zvanīja pie dzīvokļa durvīm. — Uzgaidi vēl mirkli, Grētiņ, — Rūdolfs palūdza, — kāds zvana pie durvīm. — Viņš aizsteidzās atvērt durvis. — Runāju pa telefonu, — viņš paziņoja Džīnai un devās atpakaļ uz istabu. — Te nu es atkal esmu, Grētiņ, — viņš sacīja, nosaukdams māsu vārdā, lai darītu Džīnai zināmu, ka nerunā ar citu sievieti. — Izdarīšu tā — rītrītā aizbraukšu uz skolu, aizvedīšu Biliju pusdienās un centīšos noskaidrot, kas noticis.

—   Man negribētos tevi apgrūtināt, — Grētiņa teica, — bet vēstule bija tik drūma.

—  Droši vien nav nekā nopietna. Droši vien viņš nav uzvarējis sacensībās vai viņam gadījusies slikta atzīme kādā algebras kontroldarbā. Tu jau zini, kādi puikas mēdz būt.

—  Bilijs tāds nav. Kad es tev saku — viņš ir izmisis. — Viņas pašas balsī skanēja aizturētas raudas.

—   Piezvanīšu tev rītvakar, kad būšu viņu sastapis, — Rūdolfs solījās. — Vai būsi mājās?

—   Būšu mājās, — viņa atteica.

Lēnām viņš nolika klausuli, iztēlodamies māsu vientuļajā mājā kalna galā ar skatu uz pilsētu un jūru gaidām viņa zvanu un kārtojam mirušā vīra papīrus. Tad papurināja galvu. Par to viņš raizēsies rīt. Viņš uzsmaidīja Džīnai, kas rātni sēdēja uz cieta krēsla ar taisnu atzveltni; kājās viņai bija sarkanas vilnas zeķes un mokasīni, gludi sasukātie, spožie mati, pakausī sasieti ar melnu samta lenti, brīvi izplūda klaidā uz muguras. Seja, kā vienmēr, atgādināja kārtīgi nomazgājušās skolnieces sejiņu. Slaikais, mīļais augums pilnīgi pazuda platā kamieļvilnas mētelī. Viņai bija divdesmit četri gadi, bet šādos brīžos nevarēja dot vairāk par sešpadsmit. Viņa nāca no darba, fotoaparātus un pārējās mantas bija nevērīgi nometusi uz grīdas pie ārdurvīm.

—   Tu izskaties tā, it kā man vajadzētu tev piedāvāt glāzi piena un kūciņu, — viņš uzbilda.

—   Vari man piedāvāt kaut ko stiprāku, — viņa atteica, — es kopš pulksten septiņiem rītā esmu uz kājām. Nelej klāt daudz ūdens.

Viņš piegāja pie meitenes un noskūpstīja viņu uz pieres. Viņa atalgoja viņu ar smaidu. Meitenīte, viņš nodomāja, iedams ar glāzi uz virtuvi pēc ūdens.

Dzerdama viņa pārlūkoja mākslas galerijas izstāžu sarakstu iepriekšējās svētdienas «Times» numurā. Rūdolfa brīvajās sestdienās viņi parasti apstaigāja galerijas. Viņa bija brīvas profesijas fotogrāfe un daudz strādāja mākslas žurnāliem un izdevniecību katalogiem.

—   Uzvelc labi ērtas kurpes, — viņa pamācīja, — pēcpusdiena •būs gara. — Salīdzinājumā ar sīko augumu viņai bija neparasti dobja, mazliet piesmakusi balss.

—   Tavas gaitas būs arī manas gaitas, — viņš noteica.

Viņi jau grasījās iet ārā, kad no jauna zvanīja telefons. — Lai zvana, — viņš sacīja, — ejam tikai projām!

Viņa apstājās uz sliekšņa. — Tu gribi teikt, ka spēj dzirdēt telefonu zvanām un nepacelt klausuli?

—   Mierīgi.

—   Es nekad to nespētu. Varbūt es uzzinātu kaut ko brīnum brīnišķīgu.

—   Nekad neesmu pa telefonu uzzinājis kaut ko brīnišķīgu. Ejam! .

—   Pacel klausuli! Ja neatbildēsi, tev nebūs miera visu dienu.

—   Neiešu.

—   Tad man nebūs miera. Es aiziešu parunāt. — Viņa gāja atpakaļ istabā.

—   Labi, labi. — Viņš pastūma meiteni sānis un paņēma klausuli.

Zvanīja māte no Vitbijas. No balss noskaņas, kādā māte teica «Rūdolf», viņš saprata, ka nekā brīnišķīga šajā sarunā nebūs.

—   Rūdolf, — viņa sacīja, — es negribu traucēt tevi brīvdienā … — Māte bija cieši pārliecināta, ka viņš brauc no Vitbijas uz Ņujorku vienīgi tādēļ, lai nodotos nosodāmām, slepenām izpriecām. — Bet apkure sabojājusies, un es salstu šinī vecajā •mājā, kur vējš pūš iekšā pa visām pažobelēm… — Pirms trim gadiem Rūdolfs bija nopircis pilsētas nomalē skaistu astoņpadsmitā gadsimta lauku māju ar zemiem griestiem, bet māte visu laiku kurnēja un sauca to par tumšu alu un vecu graustu, kurā svilpo vējš.

—   Vai Marta nespēj kaut ko līdzēt? — Rūdolfs apvaicājās., Marta bija kalpone, kas dzīvoja pie viņiem, apkopa māju, vārīja ēst un aprūpēja māti; par šo pēdējo darbu viņai gan pienāktos krietni lielāka alga — to Rūdolfs saprata gluži labi.

—   Marta! — māte nošņācās. — Man gribētos viņu uz vietas atlaist.

—   Mamm …

—   Kad es teicu, lai viņa noiet lejā un apskata kurtuvi, viņa kategoriski atteicās. — Mātes balss kļuva par pusoktāvu spalgāka. — Viņai no pagrabiem esot bail. Viņa man ieteica uzvilkt adītu jaku. Ja tu nebūtu pret viņu tik iecietīgs, varu galvot, ka viņa neuzdrošinātos man dot padomus, lai velku mugurā jaku. Viņa pati ir resna, mūsu labumu noēdusies, un nesaltu pat ziemeļpolā. Kad tu pārbrauksi mājās, ja tev vispār labpatiks pārbraukt, lūdzams, parunā ar to sievieti kādu stingrāku vārdu.

—   Būšu mājās rīt pievakarē un parunāšu, — sacīja Rūdolfs. Viņš redzēja Džinu ļaunā priekā smīnam. Viņas vecāki dzīvoja kaut kur Vidējos Rietumos, un viņa divus gadus nebija tos redzējusi. — Pagaidām piezvani uz kantori, mamm. Palūdz Bredu Naitu. Viņš šodien dežurē. Pasaki viņam, ka es ieteicu tev palūgt, lai viņš aizsūta kādu amatnieku.

—   Viņš domās, ka esmu niķīga veča.

—   Nekā viņš nedomās. Lūdzu, izdari, kā es teicu.

—   Tev nemaz nav priekšstata, cik briesmīgi auksti te ir. Vējš; gaudot gaudo pa visām malām. Nesaprotu, kādēļ gan mēs nevaram dzīvot pieklājīgā, jaunā mājā kā visi cilvēki.

Tā bija veca dziesma, un Rūdolfs nelikās to dzirdam. Kad māte beidzot sāka saprast, ka Rūdolfs pelna daudz naudas, viņai pēkšņi radās neprātīga kāre pēc greznības. Ik mēnesi, saņemot rēķinu par viņas iepirkumiem firmas veikalā, Rūdolfs galvu vien nogrozīja.

—   Pasaki Martai, lai iekur dzīvojamā istabā kamīnu. — Rūdolfs ieteica, — aizveriet durvis, un istaba būs siltu siltā.

—   Pasaki Martai, lai iekur kamīnu, — māte atkārtoja. — Ja vien viņai labpatiks. Vai tu rīt vakariņas ēdīsi mājās?

—   Diezin vai, — viņš atteica. — Man jāaiziet pie mistera Koldervuda. — Tas nebija gluži melots. Viņš gan neies pie Koldervuda uz vakariņām, bet tomēr būs tur. Katrā ziņā viņš nevēlējās ēst vakariņas kopā ar māti.

—    Koldervuds, Koldervuds, — mate nerimās. — Dažkārt man liekas, ka tūliņ sākšu kliegt, ja vēlreiz dzirdēšu šo vārdu.

—   Nu man jāiet, mamm. Mani gaida.

Pirms Rūdolfs nolika klausuli, viņš dzirdēja, ka māte sāk raudāt. — Kādēļ vecie ļaudis nevarētu likties gultā un nomirt? — Rūdolfs pievērsās Džīnai. — Eskimosi rīkojas prātīgāk. Viņi vecos aizved un atstāj. Nāc, laižamies, kamēr vēl kāds nav piezvanījis!

Ejot ārā pa durvīm, viņš priecīgs konstatēja, ka amata piederumus viņa atstāj dzīvoklī. Tas nozīmēja, ka pēcpusdienā viņa atgriezīsies, lai tos paņemtu. Sai ziņā viņa bija neaprēķināma. Reizēm viņa pēc kopā pavadītas pēcpusdienas atgriezās, it kā viņai būtu neiedomājami rīkoties citādi. Citu reizi turpretī viņa, ne vārda nepaskaidrojusi, iesēdās taksometrā un aizbrauca uz centru, kur viņai ar kādu meiteni bija kopējs dzīvoklis, bet dažkārt pēkšņi stāvēja pie viņa durvīm, nemaz skaidri nezinādama, vai viņš ir mājās.

Džīna gāja pati savus ceļus un dzīvoja, kā pašai patika. Viņš nekad nebija pat redzējis, kur īsti viņa dzīvo. Viņi satikās viņa dzīvoklī vai kādā no tuvākajiem bāriem. Ari par to viņa nekā tuvāk nepaskaidroja. Lai arī jauna, viņa likās ļoti patstāvīga un pašapzinīga. Viņas darbs, kā Rūdolfs pārliecinājās, kad viņa ieradās Vitbijā un atveda paraugus attēliem, ko bija uzņēmusi Portfilipas tirdzniecības centra atklāšanas svinībās, liecināja par augstu profesionālismu; Rūdolfu pārsteidza drosmīgais risinājums, kādu nevarēja gaidīt no meitenes, kas pirmajā tikšanās reizē bija šķitusi tik bikla. Arī gultā viņa nebija bikla, un, lai rīkojās kā rīkodamās, lai kādi bija viņas rīcības cēloņi, viņa nekad neklīrējās. Nekad nežēlojās, ka Rūdolfa darba dēļ, kas viņu saistīja Vitbijā, viņi nevarēja bieži satikties, dažreiz neredzoties pagāja pat nedēļas divas. Par šo atšķirtību žēlojās Rūdolfs un sagudroja dažādus ieganstus, šķietami neatliekamas lietišķas tikšanās Ņujorkā, lai tikai varētu pavadīt vienu vakaru kopā ar Džīnu.

Viņa nepiederēja pie meitenēm, kas savu mīļāko kā no pilnības raga apber ar autobiogrāfiskiem datiem. Rūdolfs par viņu zināja ļoti maz. Viņa bija augusi Vidējos Rietumos. Ar ģimeni viņai bija sliktas attiecības. Viņai bija vecāks brālis, kas darbojās dzimtas firmā, kam kaut kāds sakars ar medikamentiem. Divdesmit gadu vecumā viņa bija beigusi koledžu, galvenokart nododamās socioloģijas studijām. Par fotomākslu interesējās kopš bērnības. Lai dzīvē tiktu uz priekšu, jāsāk ar Ņujorku, tādēļ atbraukusi. Viņai patika Kartjē-Bresona, Penna, Kapās,

Dunkana un Kleina darbi. Sajā sarakstā atlika vieta arī kādam sievietes vārdam. Iespējams, ka tas būs viņējais.

Viņa satikās ari ar citiem vīriešiem. Tos viņa vārdā nenosauca. Vasarā viņa burāja. Jahtu nosaukumus neminēja. Viņa bijusi Eiropā. Kādā Dienvidslāvijas salā, uz kuras labprāt vēl kādreiz atgrieztos. Viņa brīnījās, ka Rūdolfs nekad nav bijis ārpus Savienoto Valstu robežām.

Viņa ģērbās jauniešu manierē, drosmīgi izraudzīdamās krāsas, kas pirmajā acu uzmetienā šķita nesaderīgas, taču jau pēc īsa brīža atklājās, ka tās gandrīz nemanāmi cita citu papildina. Rūdolfs redzēja, ka viņa nevalkā dārgas drēbes, un, kad viņi bija tikušies trīs reizes, viņš jutās pārliecināts, ka iepazinis visu viņas garderobi.

«Times» svētdienas numura krustvārdu mīklu viņa atrisināja ātrāk nekā viņš. Rokraksts viņai bija bez ķeburiem, tas drīzāk līdzinājās vīrieša rokrakstam. Viņai patika jaunie gleznotāji, kuru darbi Rūdolfam nemaz nešķita tīkami. «Ieskaties labi ilgi,» viņa pamācīja, «un tad kādu dienu durvis atvērsies un tu pārvarēsi barjeru.»

Viņa nekad negāja baznīcā. Nekad neraudāja bēdīgās filmās. Viņa nekad neiepazīstināja Rūdolfu ar saviem draugiem. Džonijs Hīts viņai nepavisam neimponēja. Un viņa neuztraucās, ja lietus samērcēja matus. Viņa nekad nesūdzējās par sliktu laiku vai par sastrēgumiem ielu satiksmē. Viņa nekad neteica «Es tevi mīlu».

—   Es tevi mīlu, — viņš sacīja. Viņi gulēja līdzās gultā, viņa roka uz viņas krūtīm, sega uzvilkta līdz zodam. Bija septiņi vakarā un istabā tumsa. Viņi bija izstaigājuši divdesmit galerijas. Viņš nebija pārvarējis nevienu barjeru. Pusdienas viņi paēda kādā mazā itāliešu restorānā, kura īpašnieks neiebilda pret apmeklētājām sarkanās vilnas zeķēs. Pusdienas ēdot, Rūdolfs pateica, ka nevarēs svētdien viņu aizvest uz futbola sacīkstēm, un minēja arī, kādēļ. Viņa neizrādīja vilšanos. Viņš atdeva viņai biļetes. Viņa teica, ka aiziešot kopā ar kādu puisi, kurš senāk spēlējis «Columbia». Viņa ēda ar ļoti labu apetīti.

Atgriežoties no klejojuma pa pilsētu, viņi bija nosaluši, Jo pēcpusdienā iegriezās ass decembra vējš. Rūdolfs sagatavoja tēju ar rumu.

—   Cik labi būtu, ja varētu iekurt kamīnu! — viņa sacīja un, nometusi mokasīnus, iekārtojās dīvāna stūri.

—   Nākamajā dzīvoklī, ko noīrēšu, būs kamīns, — viņš nosolījās.

Skūpstoties viņi abi smaržoja pēc ruma un citrona.

Pēc tam viņi bez steigas: nodevās mīlestībai.

—   Tādām vajadzētu būt visām ziemas sestdienu pēcpusdienām Ņujorkā, — viņa sacīja, — ar mākslu, spageti, rumu un izlaidību.

Rūdolfs pasmējās un pieglauda viņu ciešāk klāt. Ar nožēlu viņš domāja par atturībā pavadītajiem gadiem. Taču īsti tomēr nezināja, vai vajadzētu tos nožēlot. Varbūt tieši atturības dēļ viņš tagad jutās ļoti piederīgs viņai, brīvs tieši viņai.

—   Es tevi mīlu, — viņš atkārtoja, — es gribētu tevi apprecēt.

Mirkli viņa gulēja klusēdama, tad atrāvās no viņa, nometa

segu un klusēdama sāka ģērbties.

Esmu visu sagandējis, viņš izbijās. — Kas noticis?

—  Tas ir temats, par kuru es kaila nekad nerunāju, — viņa ļoti nopietni atteica.

Viņš atkal iesmējās, bet smieklos neskanēja prieks. Cik reižu šī skaistā, pašapzinīgā meitene ar saviem noslēpumainajiem uzvedības likumiem jau runājusi par precēšanos un ar cik daudziem vīriešiem? Līdz šim viņš nekad nebija jutis greizsirdību. Nerentabla emocija.

Viņš vēroja slaido siluetu kustamies tumšajā istabā, dzirdēja drānu šalcošo pieskaršanos augumam. Viņa iegāja dzīvojamā istabā. Ļauna zīme? Laba zīme? Varbūt viņam palikt guļam un neiet viņai pakaļ? Viņš taču nemaz nebija paredzējis sacīt ne «es tevi mīlu», ne «es gribētu tevi apprecēt».

Viņš pietrausās no gultas un žigli saģērbās. Viņa sēdēja svešu ļaužu krēslā dzīvojamā istabā un ķimerēja radioaparātu. Diktoru balsis skanēja mīlīgi un medaini, balsis, kurām nebūtu iespējams noticēt, ja tās teiktu: «Es tevi mīlu.»

—   Es gribu iedzert, — viņa sacīja, grozīdama skalu.

Viņš ielēja divās glāzēs burbonu ar ūdeni. Viņa dzēra kā vīrietis. Vai to viņai iemācījis kāds bijušais mīļākais?

—   Nu? — viņš jautāja. Viņš stāvēja viņai pretim un juta, ka šāda lūdzēja poza nav viņam labvēlīga. Viņš nebija apāvis kurpes, nebija uzvilcis žaketi un aizsējis kaklasaiti. Kailām kājām un kreklā viņš nejutās piemēroti apģērbies tik svarīgam brīdim.

—   Tev galīgi sajukuši mati, — viņa sacīja, — ar tādu sajukušu cekulu tu izskaties daudz jaukāk.

—   Varbūt man valoda arī sajukusi, — viņš atteica, — varbūt tu nemaz nesaprati, ko guļamistabā tev sacīju.

—   Es sapratu. — Viņa izslēdza radio un apsēdas atzveltņu krēslā, ar abām rokām turēdama glāzi. — Tu gribi mani precēt.

—   Tieši tā.

—   Aiziesim uz kino, — viņa teica, — tepat aiz stūra rāda filmu, ko man gribas redzēt.

—   Neizvairies.

—   To rādīs vēl tikai līdz rītvakaram, un rītvakar tevis nebūs.

—   Es tev kaut ko jautāju.

—   Vai man jājūtas glaimotai?

—   Nē.

—   Nu, es tiešām jutos glaimota. Bet tagad ejam uz. kino… — Viņa tomēr negrasījās celties kājās. Sēžot lielajā krēslā pusēnā, jo vienīgā iedegtā lampa apgaismoja viņu tikai nevienas puses, viņa izskatījās gaužām trausla un viegli ievainojama. Viņu uzskatot, Rūdolfs apzinājās, ka runājis taisnību tur, guļamistabā, ka nebija šos vārdus teicis acumirkļa maiguma uzplūdā saltā decembra vakarā, bet dziļas iekšējas nepieciešamības mudināts.

—   Es būšu pagalam, — viņš sacīja, — ja tu teiksi «nē».

—   Vai tu pats tam tici? — Viņa lūkojās glāzē, pirkstos pašūpodama to. Viņš redzēja vienīgi viņas noliekto galvu un lampas gaismā mirdzošos vaļā atlaistos matus.

—   Jā.

—   Saki taisnību.

—  Daļēji, — viņš pielaidās. — Daļēji ticu. Daļēji es būtu pagalam.

Tagad pasmējās viņa. — Vismaz tu dienās kādai būsi godīgs vīrs, — viņa noteica.

—   Nu? — viņš uzstājīgi noprasīja. Stāvēdams pie krēsla, viņš saņēma viņas zodu plaukstā un piespieda viņu pacelt galvu. Viņas acīs bija nedroša, iztrūcināta izteiksme, šaurā sejiņa bāla.

—   Kad nākamreiz būsi Ņujorkā, piezvani, — viņa sacīja.

—   Tā nav atbilde.

—  Zināmā mērā ir gan, — viņa atteica. — Atbilde ir tāda, ka man vajag laika, lai padomātu.

—   Kādēļ?

—   Tādēļ, ka esmu izdarījusi kaut ko tādu, ar ko sevišķi nevaru lepoties, — viņa sacīja, — un man jāizprāto, kas darāms, lai es atkal varētu sevi cienīt.

—   Ko tad tu esi izdarījusi? — Viņš pat nejutās īsti drošs, vai grib to zināt vai ne.

—   Esmu vienlaikus braukusi divos ratos, — Džīna sacīja. — Tā ir kaite,, kas sievietēm viegli piemetas. Man bija sakars ar vienu puisi, kad sāku saieties ar tevi, un es neesmu to pārtraukusi. Daru to, ko nekad nebiju turējusi par iespējamu. Guļu vienlaikus ar diviem vīriešiem. Un viņš arī grib mani precēt.

—   Laimīgā meitene, — Rūdolfs sarūgtināts noteica. — Vai viņš ir tā draudzene, ar kuru tev kopējs dzīvoklis?

—   Ne. Tā meitene ir īsta. Ja gribi, es tevi ar viņu iepazīstināšu.

—   Vai tālab tu mani nekad neuzaicini pie sevis? Vai tur ir

viņš?

—   Nē, viņa tur nav.

—   Bet viņš tur ir bijis. — Rūdolfs pārsteigts juta, ka ir ievainots, dziļi ievainots un ka — vēl ļaunāk — cenšas kā apsēsts paurbt ar nazi savu brūci vēl dziļāku.

—   Gandrīz vai visjaukākais tevī, — Džīna sacīja, — bija tas, ka tu juties pārāk pašpārliecināts, lai uzdotu jautājumus. Ja mīla tevi grasās padarīt nepievilcīgu, met mīlēšanu pie malas.

Kāds nejēdzīgs vakars!

—   Cik noprotu, viss ir izšķirts. — Džina piecēlās un saudzīgi nolika glāzi. — No kino šovakar nekas neiznāk.

Viņš noraudzījās, kā viņa velk mugurā mēteli. Ja viņa šādā noskaņojumā aizies, viņš nodomāja, man viņu mūžam vairs neredzēt. Viņš piegāja viņai klāt, apskāva viņu un noskūpstīja.

—   Nekā tu nesaproti. Mēs šovakar ejam uz kino.

Viņa tam uzsmaidīja, bet lūpas mazliet drebēja, it kā smaids prasītu smagu piepūli. — Tad saģērbies labi žigli, — viņa sacīja, — man ļoti nepatīk nokavēt filmas sākumu.

Viņš iegāja guļamistabā, sasukāja matus, apsēja kaklasaiti un apāva kurpes. Žaketi mugurā vilkdams, viņš uzmeta īsu skatienu gultai, kas tagad izskatījās kā pamests kaujas lauks.

Iegājis dzīvojamā istabā, viņš redzēja, ka viņa pašlaik uzmet plecā savus fotopiederumus. Viņš lūkoja viņu atrunāt, bet viņa palika pie sava — ņemšot visas mantas līdzi.

—   Sajā dzīvoklī esmu uzturējusies pietiekami ilgi, — viņa sacīja, piebilzdama: — Vienai sestdienai.

Nākamajā rītā, braukdams uz Bilija skolu pa nolijušo šoseju, kur tik agri vēl nebija mašīnu drūzmas, viņš domāja par Džinu, nevis par Biliju. Viņi bija aizgājuši uz kino, kur filma viņiem sagādāja vilšanos, paēduši vakariņas kādā Trešās avēnijas krodziņā un runājuši par daudz ko, kas īstenībā neinteresēja ne vienu, ne otru, — par nupat redzēto filmu, par citām filmām, par redzētām lugām, par izlasītām grāmatām, žurnāliem un atsevišķiem rakstiem, par tenkām no Vašingtonas. Paviršu paziņu sarunas. Viņi vairījās pieminēt precēšanos vai mīlu trijatā. Abi jutās drausmīgi noguruši kā pēc milzīgas fiziskas piepūles. Ābi dzēra vairāk nekā parasti. Ja tā būtu bijusi viņu pirmā tikšanās, viņi viens otru būtu uzskatījuši par garlaicīgu sarunu biedru. Kad viņi bija paēduši vakariņas un pustukšajā restorārā izdzēruši katrs vēl pa glāzei konjaka, viņš jutās atvieglots, ka varēja iesēdināt Džinu taksometrā un kājām iet viens pats uz mājām, aizslēgt durvis no iekšpuses un patverties klusajā dzīvoklī, lai gan spilgtās krāsas un pārmodernās, stūrainās mēbeles tam piešķīra pērnā gada fašinga butaforijas izskatu. Arī gulta atgādināja nevīžīgas namamātes atstātu jucekli, nevis siltu mīlas ligzdu. Nakti viņš nogulēja murgainā miegā, un, no rīta pamostoties, viņam šķita, ka drūmās decembra lietavas ir Vispiemērotākais ietvars šai nedēļas nogalei.

Viņš bija piezvanījis uz skolu un lūdzis paziņot Bilijam, ka ieradīsies ap pusvieniem dienā un aizvedīs Biliju pusdienās, bet nokļuva galā jau tūliņ pēc divpadsmitiem, agrāk, nekā tika paredzējis. Kaut ari lietus bija pierimis un dienvidu pusē starp mākoņiem pavīdēja palsa saule, skolas teritorijā neredzēja neviena staigājam vai iegriežamies kādā no skolas ēkām. Grētiņa bija stāstījusi, ka jaukā laikā un labvēlīgākā gadalaikā vieta esot ļoti skaista, bet šai pielijušajā rītā visa teritorija šķita pamesta un ēku puduris dubļaino zālienu vidū atgādināja cietumu. Viņš piebrauca pie ēkas, kas, jādomā, bija galvenā, un, izkāpis no mašīnas, sāka raudzīties visapkārt, nesaprazdams, kur meklēt Biliju. Tad viņš no apmēram simt jardu attālās baznīciņas izdzirda zēnu balsis dziedam «Onward, Christian Soldiers».

Svētdiena. Obligātais dievkalpojums, viņš nodomāja. Tātad skolās vēl joprojām tādi notiek. Žēlīgā debess! Kad viņš pats bija tik vecs kā pašreiz Bilijs, no viņa neprasīja vairāk kā ik rītu sveikt karogu un zvērēt uzticību Amerikas Savienotajām Valstīm. Bezmaksas izglītības priekšrocība. Baznīcas atšķiršana no valsts.

Pie namdurvīm piestāja «Linkolna-Kontinentāla» markas mašīna. Sī bija skola, kas saņēma bagātīgus ziedojumus no privātpersonām. Te auga Amerikas nākamie pārvaldītāji. Viņam pašam piederēja tikai ševrolets. Diez ko melstu pedagogu tējas pēcpusdienās, ja viņš būtu piebraucis ar savu motociklu, ko vēl arvien glabāja, kaut lietoja tikai retumis. Svarīga izskata džentlmenis lietusmētelī izkāpa no linkolna, kurā palika sēžam dāma. Vecāki, īslaicīga sastapšanās nedēļas nogalē ar vienu no nākamajiem Amerikas pārvaldītājiem. Spriežot pēc izturēšanās, šim vīram vajadzēja būt vismaz kādas sabiedrības prezidentam. Sārts un enerģisks, labā sportiskā formā. Rūdolfs bija iemācījies šo cilvēku tipu kvalificēt.

— Labrīt, ser! — Rūdolfs sveicināja balsī, kādā mēdz sarunāties ar sabiedrību prezidentiem. — Vai jūs man, lūdzu, nepateiktu, kur atrodas Silitohols?

Vīrietis pavēra muti platā smaidā, parādīdams izcili skaistus zobus, par kuriem zobārstam bija samaksāts ne mazāk kā pieci tūkstoši dolāru. — Labrīt, labrīt! Jā, protams, mans zēns tur dzīvoja pagājušajā gadā. Zināmā mērā labākā māja skolas teritorijā. Tepat iepretim, — viņš parādīja. Ēka atradās četrsimt jardu atstatu. — Jūs varat, ja vēlaties, tur piebraukt. Brauciet pa šo pašu ceļu un iegriezieties.

—   Pateicos, — sacīja Rūdolfs.

No baznīciņas joprojām skanēja korālis. Džentlmenis ieklausījās. — Viņi tur slavē dievu, — viņš piebilda. — Svētīgs darbs. Nekaitētu, ja visur darītu tāpat.

Rūdolfs iesēdās savā ševroletā un aizbrauca uz Silitoholu. Ieiedams klusajā mājā, viņš uzmeta skatienu leitnanta Silito pieminas plāksnei. Gadus četrus veca meitenīte zilā kombinezonā braukāja ar trīsriteni pa pieblīvēto apakšstāva vestibilu. Skaļi riedams, izskrēja liels seters. Rūdolfs mazliet apjuka. Viņš nebija sagatavojies ieraudzīt zēnu skolā četrgadīgas meitenes.

Atvērās kādas durvis, vestibilā iznāca glīta, apaļīga sieviete garās biksēs. — Klusu, Bonij! — viņa aprāja suni. Tad uzsmaidīja Rūdolfam. — Viņš nekā ļauna nedarīs, — viņa sacīja.

Rūdolfs nesaprata arī, kas viņai šeit meklējams.

—  Jūs esat kāda skolnieka tēvs? — sieviete apjautājās, saņemdama suni aiz kaklasaites tik cieši, ka žņaudza vai nost, bet suns lielā mīlestībā luncināja asti kā negudrs.

—   Ne gluži, — Rūdolfs atteica, — esmu Bilija Ebota mātesbrālis. Es šorīt zvanīju.

Jaunās sievietes glītajai, apaļajai sejai pārslīdēja viegla ēna1 ., Līdzjūtība? Aizdomas? Atvieglojums? — O jā, — sieviete sacīja. — Viņš jūs gaida. Es esmu Mollija Feirvezera. Mans vīrs ir šeit vecākais audzinātājs.

Tas izskaidroja bērna, suņa un viņas pašas atrašanos šeit. Lai Bilijam kaitēja kas kaitēdams, šī veselīgā, tīkamā sieviete nebija pie tā vainīga.

—   Zēni tūliņ atgriezīsies no dievkalpojuma, — sieviete paskaidroja. — Vai negribat ienākt pie mums un kaut ko iedzert,, kamēr gaidīsiet?

—   Negribas jūs apgrūtināt, — Rūdolfs aizbildinājās, tomēr nepretojās, kad misis Feirvezera ar rokas mājienu aicināja viņu istabā.

Istaba bija liela un mājīga, mēbeles krietni apbružātas, grāmatu daudz. — Mans vīrs arī ir baznīcā. Mēs varētu iedzert pa glāzītei heresa. — Kādā citā istabā iebrēcās bērns. — Mansjaunākais izsaka pretenzijas, — misis Feirvezera paskaidroja. Viņa aši ielēja Rūdolfam heresu un sacīja: — Lūdzu, atvainojiet mani uz mirkli, — un aizgāja uzzināt, kādas viņas jaunākajam pretenzijas. Brēcieni tūliņ apklusa. Viņa atgriezās, saglauda matus un iepildīja heresu arī sev. — Lūdzu, atsēdieties.

Iestājās neveikls klusuma brīdis. Rūdolfam pēkšņi iešāvās prātā, ka šī sieviete, kas Biliju pirmo reizi ieraudzīja tikai pirms dažiem mēnešiem, droši vien pazīst zēnu labāk nekā viņš, kurš, balstoties vienīgi uz dažiem neskaidriem norādījumiem, atbraucis ar uzdevumu māsasdēlu glābt. Vajadzēja palūgt, lai Grētiņa pa telefonu nolasa vēstuli, kas viņu tik stipri bija satraūkusi.

—   Bilijs ir ļoti jauks zēns, — misis Feirvezera sacīja. — Tik izskatīgs un uzvedīgs. Mums te daži ir tādi resgaļi, mister … — viņa neziņā apklusa.

—   Džordeiks, — Rūdolfs sacīja.

—   Tādēļ mēs priecājamies par katru, kas prot labi uzvesties. — Viņa iedzēra mazu malciņu heresa. Nolūkodamies viņā, Rūdolfs konstatēja, ka misters Feirvezers ir laimīgs cilvēks.

—   Māte par viņu ir ļoti noraizējusies, — Rūdolfs paskaidroja.

—   Tiešām? — Pārāk ātra reakcija. Tātad Grētiņa nav vienīgā, kas kaut ko pamanījusi.

—   Viņa šonedēļ saņēmusi no Bilija vēstuli. Un viņa sacīja — nu jā, mātes bieži mēdz pārspīlēt — , viņai liekoties, ka Bilijs ir izmisis. — Nebija nekādas jēgas slēpt no šīs acīm redzami saprātīgās un labdabīgās sievietes sava brauciena īsto nolūku. — Man šis vārds šķiet mazliet par stipru, — viņš piebilda, — tomēr atbraucu palūkoties, kas būtu darāms. Viņa māte dzīvo Kalifornijā. Un… — viņš mazliet samulsa, — bija otrreiz precējusies.

—  Tas šeit nevienu nepārsteidz, — atteica misis Feirvezera. Tad iesmējās: — Es domāju — nevis tas, ka vecāki dzīvo Kalifornijā, bet tas, ka viņi apprecas otrreiz.

—  Viņas vīrs pirms dažiem mēnešiem nomira, — Rūdolfs sacīja.

—   O, — misis Feirvezera aprāvās. — Piedodiet. Varbūt tāclēļ Bilijs … — viņa nepabeidza teikumu.

—   Vai esat kaut ko īpašu ievērojusi? — Rūdolfs jautāja.

Sieviete mulsi atbraucīja īsos matus no pieres. — Būs labāk,

ja jūs aprunāsieties ar manu vīru. Tas īstenībā ir viņa kompetencē.

—   Esmu pārliecināts, ka jūs neteiksiet neko tādu, kam arī jūsu virs nepiekristu, — sacīja Rūdolfs. Kaut arī viņš vīru nepazina, viņam likās, ka sieva būs mazāk piesardzīga un mazāk nostāsies skolas pusē, ja vaina meklējama skolā.

—  Jūsu glāze ir tukša, — Feirvezera kundze sacīja, piepildīdama to no jauna.

—  Vai viņam ir sliktas atzīmes? — Rūdolfs jautāja. — Vai varbūt zēni kaut kāda iemesla dēļ viņu tiranizē?

—   Nē. — Misis Feirvezera pasniedza viņam mazo heresa glāzīti. — Atzīmes viņam ļoti labas un, šķiet, mācības nesagādā nekādas pūles. Nekāda tiranizēšana šeit netiek pieļauta. — Viņa paraustīja plecus. — Dīvains zēns. Esam ar vīru daudzkārt par viņu runājuši, esam centušies izprast. Velti. Viņš — viņš ir noslēgts. Liekas, viņš nav ne ar vienu sadraudzējies. Ne ar vienu zēnu. Arī skolotājiem neuzticas. Istabas biedrs lūdza, lai to pārceļot uz citu istabu …

—   Vai viņi kāvās?

Viņa papurināja galvu: — Nē. Tas otrs zēns vienīgi apgalvo, ka Bilijs ar viņu nesarunājoties. Nekad. Ne par ko. Bilijs apzinīgi paveic savu daļu istabas sakārtošanā, stundu sagatavošanai paredzētajā laikā mācās, nesūdzas, bet atbild tikai «jā» vai «nē», kad viņu uzrunā. Viņš ir fiziski labi attīstīts, spēcīgs zēns, tomēr nepiedalās nekādās sporta spēlēs. Pat futbola bumbu nepadzenā. Tagad, ziemā, desmitiem zēnu bez mitas mētā bumbu tepat mājas priekšā. Un sestdienās, kad mums ir sacensības ar citām skolām un visa skola drūzmējas ap laukumiem, viņš sēž savā istabā un lasa. — Stāstot viņas balss drebēja tikpat satraukti, kā tālrunī bija drebējusi Grētinas balss, runājot par Biliju.

—   Ja viņš būtu pieaudzis vīrietis, mister Džordeik, — sacīja misis Feirvezera, — es teiktu, ka viņu moka melanholija. Saprotu, tas maz ko līdz… — Viņa kā atvainodamās pasmaidīja. — Tas ir vērojums, tā nav diagnoze. Bet tas ir vienīgais, ko mēs ar vīru esam varējuši izsecināt. Mēs būtu ļoti pateicīgi, ja jūs uzzinātu kaut ko īpašu, kur skola varētu palīdzēt.

Tālumā ieskanējās baznīciņas zvani, un Rūdolfs redzēja parādāmies pirmos zēnus.

—   Vai jūs man nepateiktu, kura ir Bilija istaba? — Rūdolfs sacīja. — Es viņu pagaidīšu tur. — Varbūt viņam tur izdosies ieraudzīt kaut ko tādu, kas palīdzēs sagatavoties sarunai ar zēnu.

—   Istaba ir trešajā stāvā, — misis Feirvezera paskaidroja. — Pašā gaiteņa galā, pēdējās durvis kreisajā pusē.

Rūdolfs pateicās un atstāja viņu ar abiem bērniem un seteru. Kāda jauka sieviete, viņš domāja, kāpjot augšup. Kad viņš gāja skolā, neviena tik laba sirds gan par viņu raizi neturēja. Ja viņa uztraucas Bilija dēļ, tad uztraukumam noteikti ir pamats.

Durvis, tāpat kā vairums durvju gaitenī, bija vaļā. Istaba šķita ar neredzamu aizkaru pārdalīta divās daļās. Vienā pusē gulta bija sagulēta un nokrauta ar skaņuplatēm. Grāmatu kaudze uz grīdas blakus gultai, siena nospraudīta ar vimpeļiem un no žurnāliem izplēstiem meiteņu un sporta zvaigžņu portretiem. Istabas otrā pusē ļoti kārtīgi saklāta gulta, siena bez rotājumiem. Vienīgi uz mazā rakstāmgalda divas fotogrāfijas. Viens Grētiņas, otrs Bērka attēls. Grētiņa dārza krēslā pie mājas Kalifornijā. Bērkat ģīmetne izgriezta no kāda žurnāla. Nekur neredzēja Vilija Ebota ģīmetni.

Gultā uz mutes nolikta atvērta grāmata. Rūdolfs noliecās to apskatīt. I<amī «Mēris». Dīvaina lasāmviela četrpadsmit gadus vecam zēnam, ne visai piemērota, lai paglābtos no melanholijas.

Ja pārspīlētu kārtības mīlestību var uzskatīt par jaunības neirozi, tad Bilijs ir neirotisks. Taču Rūdolfs atcerējās, cik kārtīgs viņš bija pats bijis šai vecumā, tomēr neviens viņu neuzskatīja par nenormālu.

Tomēr diez kāpēc istaba viņu nomāca, turklāt viņš nevēlējās sastapt Bilija istabas biedru, tādēļ nokāpa lejā un gaidīja Biliju pie galvenās ieejas. Saule spīdēja spožāk, un tagad, kad pāri laukumam pulciņos nāca svētdienas dievkalpojumam saposušies zēni, skola nemaz vairs neatgādināja cietumu. Vairums zēnu bija gara auguma, daudz lielāki nekā puiši, ar kuriem kopā skolā bija gājis Rūdolfs. Amerikas akcelerācija. Ikviens to uzskatīja par pozitīvu parādību. Bet vai tas patiesi tā ir? Lai vieglāk noraudzīties uz citiem no augšas.

Viņš jau pa gabalu ieraudzīja Biliju. Viņš vienīgais nāca atsevišķi. Nāca lēni, brīvi, paceltu galvu, viņa gaitā nebija ne pazemības, ne izaicinājuma. Rūdolfs atcerējās, kā pats šajā vecumā bija gājis — centies nekustināt plecus, slīdēt, izlikties vecāks un staltāks par saviem biedriem. Viņš joprojām turējās tāpat, bet nu jau aiz ieraduma, par to vairs nedomādams.

—  Hallo, Rūdij — Bilijs, pienācis pie parādes durvīm, nepasmaidījis sveicināja, — paldies, ka esi atbraucis ciemos.

Viņi sarokojās. Bilijam bija stingrs, īss rokasspiediens. Bārdu viņš vēl neskuva, taču seja nebija bērnišķīga un balss lūzums jau bija pārvarēts.

—   Man šovakar jābūt Vitbījā, — Rūdolfs sacīja, — un, ja jau tikpat diena jāpavada ceļā, nolēmu iegriezties pie tevis un paēst ar tevi kopā pusdienas. Līkums nav liels — tikai pāris stundu, varbūt pat ne tik daudz.

Bilijs palūkojās viņā, un Rūdolfs saprata: zēns zina, ka apciemojums nav nejaušs.

—   Vai te kaut kur tuvumā ir kāds labs restorāns? — Rūdolfs aši apjautājās. — Esmu izbadējies.

—  Tēvs, kad pēdējo reizi bija, mani uz vienu aizveda, — Bilijs atteica, — tur nebija slikti.

—   Kad tas bija?

—   Pirms mēneša. Viņš solījās atbraukt arī viņnedēļ, bet atrakstīja, ka tam cilvēkam, no kura viņš taisījās aizņemties mašīnu, pašam steidzami vajadzējis kaut kur aizbraukt.

Rūdolfam būtu gribējies zināt, vai sākumā Vilija Ebota fotogrāfija arī bija atradusies uz kārtīgā rakstāmgalda kopā ar Grētiņas un Kolina Bērka attēliem un novākta tikai pēc šīs pēdējās vēstules saņemšanas.

—   Vai tev kaut kas darāms savā istabā vai kādam jāpieteic, ka brauksi pusdienās kopā ar mani?

—   Man nekas nav darāms, — Bilijs sacīja, — un nevienam nekas nav jāpieteic.

Pēkšņi Rūdolfs apjauta, ka visu laiku, kamēr viņi stāvēja un garām plūda tik daudz zēnu, smiedamies, draiskodamies un skaļi sarunādamies, Bilijs nav nevienam ne vārda uzsaucis un neviens pie viņa nav pienācis. Grētiņa savās bailēs nav pārspīlējusi, viņš nodomāja. Varbūt ir pat vēl ļaunāk.

Viņš uz mirkli aplika roku Bilijam ap pleciem. Nekādas reakcijas. — Braucam, — viņš teica, — tu man parādīsi ceļu.

Ar drūmo zēnu līdzās braucot pa skaisto skolas teritoriju, garām glītajām ēkām un koptajiem sporta laukumiem, kur viss ar saprātu izplānots un ar lieliem naudas līdzekļiem iekārtots, lai sagatavotu jaunos cilvēkus derīgai un laimīgai dzīvei, rūpīgi izraudzīti uzticami vīrieši un sievietes — tādas kā misis Feirvezera — , Rūdolfs neviļus sāka prātot: ķā gan vispār kāds iedrošinās ķerties, pie mēģinājuma kādu audzināt un izglītot?

—   Es zinu, kādēļ tas cilvēks viņnedēļ neaizdeva tēvam mašīnu, — ierunājās Bilijs, ķerdamies pie bifšteka. — Kad mēs paēduši braucām ārā no restorāna stāvvietas, viņš iebrauca kokā un sabojāja mašīnai pakaļējo spārnu. Pirms pusdienām viņš izdzēra trīs martīni, pusdienās pudeli vīna un pēc tam vēl virsū divas glāzes konjaka.

Stingrā jaunatne. Rūdolfs nopriecājās, ka nedzer nekā cita kā vienīgi ūdeni.

—   Varbūt tēvs par kaut ko jutās nelaimīgs, — viņš iebilda. Viņš nebija šeit ieradies, lai censtos izdzēst mīlestību, kāda, iespējams, pastāv starp tēvu un dēlu.

—    Droši vien. Viņš ļoti bieži ir nelaimīgs. — Bilijs turpināja ēst. Lai viņa ciešanas bija, cik lielas būdamas, viņa ēstgribu tās neietekmēja. Maltīte bija bagātīga — īsti amerikāniska: glītas, vienkārši tērptas viesmīles cēla galdā bifštekus, omārus, gliemežus, karstas maizītes. Telpa bija liela un plaša, ar sarkanrūtotiem galdautiem apklāti galdi, pie kuriem pulciņos sēdēja grupiņas no skolas, pie galdiņa ar viena skolnieka vecākiem pieci seši zēni, kas bija aicināti piedalīties vecāku apciemojumā. Rūdolfs iedomājās, vai arī viņš kādreiz nākotnē apciemos savu dēlu internātskolā un uzaicinās viņa draugus šādās pusdienās. Ja Džīna viņam apsolīsies, tas varētu notikt pēc gadiem piecpadsmit. Kāds pēc piecpadsmit gadiem būs viņš, kāda būs viņa, kāds būs viņu dēls? Sevī ierāvies, nerunīgs, nomākts kā Bilijs? Vai arī atklāts un līksms* kādi šķita zēni pie pārējiem galdiņiem? Vai tad vēl pastāvēs šādas skolas, vai tiks servētas tādas pusdienas kā šīs, vai arī tad piedzēruši tēvi divos pēcpusdienā trieksies ar mašīnu kokā? Ko maigās sievietes un omulīgie tēvi, kas tagad kopā ar dēliem lepni sēž pie pusdienu galda, izjuta pirms piecpadsmit gadiem, kad karš tikko bija beidzies un atomsprādziena mākonis vēl peldēja debesīs virs planētas?

Varbūt, viņš nodomāja, vajadzēs pateikt Džīnai, ka esmu savas domas mainījis.

—   Kā skolā baro? — viņš ievaicājās tādēļ vien, lai pārtrauktu ieilgušo klusumu.

—    Okei, — Bilijs atteica.

—   Un puikas?

—   Okei. Nu, īstenībā nekādi okei. Ļoti daudzi nemitīgi runā par to, cik lieli vīri ir viņu tēvi, kā tie ēd pusdienas kopā ar prezidentu un māca prezidentu, kā jāpārvalda valsts, tērgā par to, kā vasarā brauc uz Ņūportu un kā viņu māsām tiek rīkotas debitanšu balles, kas izmaksā divdesmit piecus tūkstošus dolāru.

—   Ko tu saki, dzirdot viņus tā runājam?

—  Klusēju. — Bilijs uzmeta Rūdolfam naidīgu skatienu. — Ko man vajadzētu teikt? Vai to, ka mans tēvs dzīvo mēbelētā istabā un divu gadu laikā padzīts no trim darbavietām? Vai pastāstīt, cik vareni viņš pēc pusdienām vada mašīnu? — Bilijs to visu pateica mierīgi, vienaldzīgi, bet baismīgā pieauguša cilvēka tonī.

—   Un kā ar tavu patēvu?

—   Kā lai ar viņu būtu? Viņš ir pagalam. Bet arī tad, kad bija vēl dzīvs, visā skolā nevarēja sameklēt ne sešus zēnus, kas jelkad bija par viņu dzirdējuši. Viņi domā, ka tie, kas raksta lugas un uzņem filmas, ir otrās šķiras ļaudis.

—   Un skolotāji? — Rūdolfs jautāja, izmisis meklēdams vismaz vienu pieturas punktu, kur cerēja rast zēna atzinību.

—   Man ar tiem nav nekā kopīga, — Bilijs atbildēja, uzlikdams sviesta piku uz ceptā kartupeļa. — Es daru savu darāmo, un tas ir viss.

—   I\as tev īsti vainas, Bilij? — Bija pienācis laiks runāt tiešu valodu. Viņš nepazina zēnu tik labi, lai runātu aplinkus.

—  Māte lūdza, lai tu" atbrauc, vai ne? — Bilijs izaicinoši paraudzījās viņam acīs.

—   Ja gribi zināt — jā.

—   Man žēl, ka esmu viņu uztraucis, — Bilijs sacīja, — nevajadzēja rakstīt to vēstuli.

—   Vēstuli, protams, vajadzēja rakstīt. Kas tev kait, Bilij?

—   Nezinu. — Zēns bija pārtraucis ēšanu, un Rūdolfs redzēja, ka viņš ļoti pūlas runāt mierīgi. — Viss ir slikti. Man liekas, ka nomiršu, ja vajadzēs palikt šeit.

—   Tu, zināms, nenomirsi, — Rūdolfs asi noteica.

—   Nē, droši vfen ne. Man tikai liekas, ka nomiršu. — Vienu mirkli viņš bija tikai savu jūtu pārņemts puišelis. — Tas ir pavisam kas cits, vai ne? Bet tāda sajūta taču var rasties, var tā likties?

—   Var, — Rūdolfs piekrita, — pastāsti.

—   Sī vieta nav man piemērota, — Bilijs sacīja. — Es negribu, ka mani izaudzina par tādu cilvēku, par kādiem nākotnē kļūs visi šejienes zēni. Esmu redzējis viņu tēvus. Daudzi no tiem pirms divdesmit pieciem gadiem mācījušies šajā skolā. Viņi ir tādi paši kā viņu dēli, tikai vecāki, dod prezidentam padomus, bet nezina, cik liels cilvēks bija Kolins Bērks, pat nezina, ka viņš miris. Es šeit neiederos, Rūdij. Mans tēvs te neiederas. Kolins Bērks nekad nebūtu te iederējies. Ja man jāpaliek šeit, viņi beigu beigās četros gados mani padarīs par tādu, kas šeit iederas, un to es negribu. Nezinu … — viņš bēdīgi papurināja galvu, un gaišie mati saviļņojās ap augsto no tēva mantoto pieri. — Tu laikam domā, ka es tāpat vien melšu. Tu domā, ka esmu tikai tāds pēc mājām noilgojies puika, kas gaužas, ja nav ievēlēts par komandas kapteini vai tamlīdzīgi…

—   Es nepavisam tā nedomāju, Bilij. Nezinu, vai tev taisnība vai ne, bet savi iemesli tev katrā ziņā ir. — Noilgojies pēc mājām, viņš domāja. Sie vārdi pēdējā teikumā skanēja pāri citiem. Pēc kurām mājām?

—   Uz dievkalpojumu jāiet obligāti, — Bilijs turpināja. — Septiņas reizes nedēļā jāizliekas, ka esmu kristietis. Es neesmu kristietis, mamma nav kristiete, mans tēvs nav kristietis, Kolins nebija kristietis. Kādēļ man vienam jācieš sods par visu ģimeni, jāklausās viņu sprediķos? Esi patiess, turi šķīstu prātu, nedomā par seksu. Mūsu Pestītājs mira, lai šķīstītu mūs no grēkiem. Kā tev patiktu, ja vajadzētu septiņas reizes nedēļā klausīties tādu vāvuļošanu?

—   Ne pārāk. — Sai ziņā zēnam taisnība. Ateistiem reliģijas jautājumos ir pienākums pret saviem bērniem.

—   Un nauda, — viņš kaisli, bet klusinātā balsī turpināja, jo pašreiz gar galdiņu pagāja viesmīle. — Kas tagad, kad Kolins miris, lai maksātu par manu glauno izglītošanu?

—   Par to neraizējies, — Rūdolfs sacīja, — esmu mātei apsolījis par to rūpēties.

Bilijs uzmeta Rūdolfam naidīgu skatienu, it kā viņš nule būtu atzinies sazvērestībā. — Tu man nepatīc tik stipri, onkul Rūdij,— viņš sacīja, — lai es no tevis to pieņemtu.

Rūdolfs jutās satriekts, tomēr saņēmās un apvaldīja balsi. Galu galā Bilijam tikai četrpadsmit gadu, viņš vēl ir bērns.

—  Kādēļ es tev nepatīku?

—   Tādēļ, ka tu iederies šeit, — Bilijs sacīja. — Sūti pats savu dēlu uz šejieni.

—   Uz to es tev netaisos atbildēt.

—   Piedod, ka aizrāvos. Bet es to domāju nopietni. — Ebota zilo acu garajās skropstās krājās asaras.

—   Visu cieņu tavai atklātībai, — Rūdolfs sacīja. — Parasti gan zēni, kad sasniedz tavu vecumu, ir iemācījušies pielabināties bagātiem onkuļiem.

—   Kas man meklējams šeit, kontinenta otrā malā, ja māte augiem vakariem sēž viena pati mājās un raud? — Bilijs runāja, vārdus aizgūtnēm bērdams. — Nomiris tāds cilvēks kā Kolins, bet man — kas man darāms? Jāuzgavilē futbola mačam vai jāklausās, kā melnās drēbēs ieģērbies skauts stāsta, ka Jēzus mūs visus izglābs. Es tev teikšu skaidri… — Asaras viņam tagad nevaldāmi ritēja pa vaigiem, viņš tās susināja mutautā, visu laiku turpinādams kaisli runāt: — Ja tu mani nesavāksi, es aizbēgšu no šejienes. Gan jau kaut kā nokļūšu līdz mājai, kur atrodas mana māte, un centīšos viņai palīdzēt, cik vien spēšu.

—    Labi, — Rūdolfs sacīja,— nerunāsim vairs par to. Nezinu, ko varēšu tavā labā darīt, bet apsolu, ka kaut ko izdomāšu. Vai esi tā ar mieru?

Bilijs bēdīgi pamāja, noslaucīja vaigus un iebāza mutautu kabatā.

—   Bet nu pabeigsim pusdienas, — Rūdolfs noteica. Viņš pats necik neēda, bet noskatījās, kā Bilijs nokopj šķīvi, pēc tam pasūta saldajā ēdienā ābolkūkas gabalu un notiesā arī to. Četrpadsmit gadus vecs cilvēks spēj sagremot visu. Asaras, nāve, sirdssāpes, ābolkūka un saldējums bez kautrēšanās sadzīvo līdzās.

Pēc pusdienām braucot atpakaļ uz skolu, Rūdolfs sacīja:

—   Uzej savā istabā. Sakravā ceļasomu. Tad nāc lejā un pagaidi mani mašīnā.

Viņš noskatījās, kā zēns, glīti uzposies svētdienas uzvalkā, kā piektdienas dievkalpojuma apmeklēšanai, ieiet internāta ēkā, tad arī pats izkāpa no mašīnas un sekoja Bilijam. Viņam aiz muguras apžuvušajā maurā zēni spēlēja bumbu, klaigādami: — Met man! Met man! — aizrāvušies vienā no tām simt rotaļām, kurās Bilijs nekad nepiedalījās.

Atpūtas istabā līdzās vestibilam zēni spēlēja galda tenisu, sēdēja pie šaha galdiņiem, lasīja žurnālus, klausījās pa tranzistoraparātu futbola sacīkšu pārraidi. Augšstāvā cits tranzistors dārdināja tautasdziesmas. Zēni, kas pulcējās ap galda tenisu, pašķīra viņam, vecākam vīram, ceļu, kad viņš gāja cauri atpūtas istabai uz Feirvezeru dzīvokli. Viņi visi šķita jauki zēni — glīti, veselīgi, uzvedīgi, apmierināti; Amerikas cerība. Ja viņš būtu tēvs, viņš justos laimīgs, redzēdams šai svētdienas pēcpusdienā savu dēlu šādā sabiedrībā. Bet viņa māsasdēlam, kas šeit neiederējās, likās, ka nāve klāt. Viņš pieprasīja tiesības būt vienpatnim.

Rūdolfs piezvanīja pie Feirvezeru dzīvokļa durvīm, kuras atvēra garš, mazliet uzkumpis vīrietis ar pierē noslīdējušu matu cirtu un laipnu, viesmīlīgu smaidu veselīgajā sejā. Cik stipru nervu gan vajag, lai dzīvotu šādā mājā, kur tāds lērums zēnu!

—   Misters Feirvezers? — Rūdolfs jautāja.

—   Lūdzu.

—   Man gaužām neērti jūs traucēt, bet gribētos īsu brītiņu ar jums aprunāties. Esmu Bilija Ebota mātesbrālis. Es jau biju …

—   Jā, zinu, — sacīja Feirvezers. Viņš pastiepa sveicienam roku. — Sieva man teica, ka jūs pirms pusdienām esot bijis pie mums. Lūdzu, nāciet iekšā. — Pa gaiteni ar grāmatu plauktiem gar sienām viņš ieveda Rūdolfu dzīvojamā istabā ar grāmatu plauktiem gar sienām; līdz ar durvju aizvēršanu atpūtas istabas troksnis apklusa kā uz burvju mājienu. Glābiņš no jaunības. Iespēja grāmatu pasauiē aizbēgt no delveriem. Varbūt, Rūdolfam ienāca prātā, viņš izraudzījies nepareizu ceļu, atteikdamies toreiz, kad Dentons viņam piedāvāja vietu koledžā, dzīvi starp grāmatām.

Misis Feirvezera sēdēja uz tahtas un dzēra kafiju, meitenīte tupēja uz grīdas, atspiedusies pret mātes ceļiem, un šķirstīja bilžu grāmatu. Seters gulēja viņai pie kājām. Misis Feirvezera uzsmaidīja Rūdolfam un sveicinot pacēla kafijas tasi.

Nav taču iespējams būt tik laimīgiem, nodomāja Rūdolfs, skaidri apzinādamies savu greizsirdību.

—   Lūdzu, apsēdieties, — Feirvezers aicināja. — Vai dzersiet tasi kafijas?

_ — Nē, pateicos, tikko dzēru. Un uzkavēšos tikai mirkli. — Rūdolfs sēdēja, stīvi izslējies, un jutās neveikli, jo bija mātesbrālis, nevis tēvs.

Feirvezers omulīgi apsēdās līdzās sievai. Kājās viņam bija zaļganas tenisa kurpes un mugurā vilnas krekls, kā jau omulīgā svētdienas pēcpusdienā. — Vai labi izrunājāties ar Biliju? — viņš jautāja. Viņa valodā skanēja tīkams dienvidnieka — Virdžīnijas džentlmeņa akcenta palieciņš.

—    Runājām, — Rūdolfs atteica, — tikai nezinu, cik tur bija labuma. Mister Feirvezer, es gribu paņemt Biliju līdzi. Vismaz uz dažām dienām. Man šķiet, tas ir absolūti nepieciešams.

Feirvezeri saskatījās.

—   Vai tiešām ir tik ļauni? — Feirvezers jautāja.

—   Stipri nelāgi.

—   Mēs esam darījuši visu, ko spējam, — Feirvezers sacīja bez taisnošanās pieskaņas balsī.

—    Par to es nešaubos, — Rūdolfs sacīja, — bet Bilijs ir neparasts zēns, un viņam bijuši smagi pārdzīvojumi — vēl pavisam nesen … — Viņš nezināja, vai Feirvezeri jel kādreiz dzirdējuši Kolina Bērka vārdu, vai sēroja par pāragri aizgājušo talantu. — Nav nozīmes par to tagad runāt. Cēloņi tādam zēnam var būt iedomāti, bet pārdzīvojumi ir drausmīgi reāli.

—   Jūs tātad gribat Biliju vest projām? — Feirvezers jautāja.

—   Jā.

—   Kad?

—   Pec desmit minūtēm.

—   Debestiņ! — misis Feirvezera iesaucās.

—   Uz cik ilgu laiku? — Feirvezers mierīgi jautāja.

—   Nezinu. Uz dažām dienām. Uz mēnesi. Varbūt pavisam.

Iestājās neveikls klusums. Aiz loga klusināti skanēja kāda

zēna balss, izsaucot spēles rezultātus. Feirvezers piecēlās un piegāja pie galda, uz kura stāvēja kafijkanna, un piepildīja savu tasi. — Jūs tiešām nevēlaties kafiju, mister Džordeik?

Rūdolfs papurināja galvu.

—    Pēc divarpus nedēļām sākas ziemsvētku brīvdienas, — Feirvezers sacīja, — un pēc dažām dienām — trimestra noslēguma pārbaudījumi. Vai jums neliekas, ka būtu prātīgāk šo īso laiciņu vēl nogaidīt?

—    Nedomāju, ka rīkotos gudri, ja šodien aizbrauktu bez Bilija, — Rūdolfs atbildēja.

—   Vai ar direktoru esat runājis? — Feirvezers jautāja.

—   Nē.

—   Man šķiet,' būtu ieteicams konsultēties ar viņu, — teica Feirvezers. — Man īstenībā nav tiesību …

—   Jo mazāk trokšņa mēs saceļam, jo mazak cilvēku runas ar Ililiju, — Rūdolfs sacīja, — jo labāk būs zēnam. Ticiet man.

Feirvezeri atkal saskatījās.

—   Cārlz, — misis Feirvezera pievērsās vīram, — man šķiet, mēs varētu direktoram visu paskaidrot.

Feirvezers, turpat pie galda stāvēdams, domīgi dzēra maziem malciņiem kafiju. Palsa ziemas saule iespīdēja pa logiem, iezīmējot viņa augumu uz grāmatplauktu fona. Veselīgs, apdomīgs vīrs, ģimenes galva, jauno dvēseļu dziednieks.

—   Laikam varēsim, — viņš sacīja, — laikam varēsim paskaidrot. Bet jūs taču man piezvanīsiet tuvākajās dienās un pateiksiet, ko esat nolēmuši?

—   Protams.

Feirvezers nopūtās. — Mūsu šķietami mierīgajā profesijā tomēr ir tik daudz neveiksmju, mister Džordeik, — viņš teica. — Pasakiet Bilijam, ka viņš var atgriezties, kad vien pats vēlas. Zēns ir pietiekami apdāvināts, lai īsā laikā panāktu nokavēto.

—   Pateikšu, — Rūdolfs sacīja. — Un paldies. Paldies jums abiem par visu!

Feirvezers pavadīja viņu līdz ārdurvīm, pavēra tās, nepasmaidījis paspieda Rūdolfam roku un aizvēra durvis.

Kad Rūdolfs brauca projām no skolas, Bilijs, sēdēdams priekšējā sēdeklī viņam līdzās, sacīja: — Es šo vietu nekad vairs negribu redzēt. — Viņš nepavaicāja, kurp viņi brauc.

Vitbijā viņi iebrauca pussešos, un ziemas pievakares mijkrēslī jau bija iedegtas ielu spuldzes. Bilijs krietnu ceļa gabalu bija nogulējis miegā. Rūdolfs šausminājās, domādams par mirkli, kad vajadzēs māti iepazīstināt ar mazdēlu. «Netikles atvase» būtu izteiciens, ko varētu sagaidīt no mātes. Bet viņam bija norunāta tikšanās ar Koldervudu pēc tam, kad Koldervudi būs paēduši vakariņas, tas varētu būt ap pulksten septiņiem* tātad nebūtu iespējams aizvest Biliju uz Ņujorku un laikā atgriezties. Un, pat ja pietiktu laika aizvest zēnu uz Ņujorku, kam lai viņš to nodotu? Vilijām Ebotam? Grētiņa bija lūgusi, lai Viliju pasākumā neiejauc, un Rūdolfs bija viņas lūgumu izpildījis. Pēc tā, ko Bilijs bija pateicis, pusdienas ēdot, tagad nodot zēnu dzērāja Vilija ziņā nepavisam nebūtu labāk kā atstāt viņu skolā.

īsu brīdi Rūdolfs apsvēra, vai neaizvest Biliju uz viesnīcu, bet tūliņ atmeta cietsirdīgo iedomu. Šovakar zēnu nedrīkstēja pamest vienu pašu viesnīcā. Turklāt tā būtu gļēva rīcība. Neatlika nekas cits kā stāties vecajai dāmai pretim aci pret aci.

Tomēr, kad, apstādinājis mašīnu pie mājas, viņš pamodināja zēnu un ieveda to pa parādes durvīm, viņš jutās atvieglots, redzēdams, ka dzīvojamā istabā mātes nav. Palūkojies gaitenī, viņš pamanīja, ka mātes istabas durvis ir ciet. Tas nozīmēja, ka viņa droši vien saķildojusies ar Martu un tagad vientulībā īgņājas. Viņš tātad varēs sastapties ar māti divatā un to sagatavot domai, ka būs jāiepazīstas ar mazdēlu.

Viņš ieveda Biliju virtuvē. Marta sēdēja pie galda un lasīja avīzi; smaržoja ēdiens, kas vārījās uz plīts. Marta nemaz nebija resna, kā Rūdolfa māte ļaunīgi mēdza apgalvot, īstenībā viņa bija stūraina, apvītuši, kārna gadus piecdesmit vecava, kas saprata, ka pasaulē nekas labs nav gaidāms, un allaž bija gatava atmaksāt ar dotu pret dotu.

—  Marta, — Rūdolfs sacīja, — tas ir mans māsasdēls Bilijs. Viņš dažas dienas padzīvos pie mums. Pašlaik viņš ir noguris — viņu vajag ielaist vannā un pabarot. Vai jūs piepalīdzēsiet? Viņš gulēs viesu istabā līdzās manējai.

Marta ar plaukstu izgludināja avīzi. — Jūsu māte sacīja, ka jūs vakariņas mājās neēdīšot.

—   Neēdīšu. Es drīz iešu projām.

—   Tad jau viņam iznāks, — Marta noteica. — Viņa, — un Marta nikni pavēzēja ar roku uz to pusi, kur atradās mātes istaba, — neko par māsasdēliem neteica.

—  Viņa to vēl nezina, — Bilija dēļ Rūdolfs centās runāt bezrūpīgā noskaņā.

—   Tā tikai viņai šodien vēl trūkst, — sacīja Marta, — iepazīties ar māsasdēliem.

Bilijs mierīgi stāvēja nomaļus, neizprazdams noskaņojumu, kas viņam nepatika.

Marta piecēlās, viņas sejas izteiksme nebija īgnāka kā parasti, bet to Bilijs nevarēja zināt. — Nāc līdzi, jauno cilvēk, — Marta sacīja, — gan jau izbrīvēsim vietu tādam vājam puišelim kā tu.

Rūdolfs pārsteigts ieklausījās, jo Martas valodā tas nozīmēja mīļu aicinājumu.

—   Ej vien, Bilij, — viņš sacīja, — es arī pēc brītiņa uziešu pie tevis.

Bilijs vilcinādamies izgāja Martai nopakaļ no virtuves. Pie mātesbrāļa viņš bija paguvis pierast, šķirties no tā nozīmēja ielaisties jaunā riskā.

Rūdolfs dzirdēja viņus kāpjam augšup. Māte, soļus izdzirdusi, droši vien sapratīs, ka mājā notiek kaut kas neparasts. Rūdolfa soļus viņa pazina un allaž mēdza viņu pasaukt, kad viņš kāpa augšā uz savu istabu.

Viņš paņēma no ledusskapja dažus ledus kubiciņus. Visu dienu atturībā nodzīvojis, viņš juta, ka pirms tikšanās ar māti kāds malks jāiedzer. Viņš paņēma ledus trauciņu, iegāja dzīvojamā istabā un labpatikā konstatēja, ka tā ir silta. Breds tātad vakar atsūtījis mehāniķi salabot kurtuvi. Vismaz par aukstumu mātei nevajadzēs mēli deldēt.

Viņš sajauca degvīnu ar ūdeni un iemeta glāzē krietni daudz ledus, tad atlaidās krēslā, saslēja kājas un ar baudu, maziem malciņiem tukšoja glāzi. Viņam patika šī istaba, kas nebija pārblīvēta ar mēbelēm — tikai moderni, ar ādu apvilkti atzveltņu krēsli, apaļas stikla lampas, galdiņi dāņu gaumē un vienkārši neitrālas krāsas aizkari; tas viss labi kontrastēja ar zemajiem koksiju griestiem un astoņpadsmitā gadsimta sīkrūtiņu logiem. Māte pastāvīgi pukojās, ka istaba izskatoties pēc zobārsta uzgaidāmās telpas.

Lēnām viņš iztukšoja glāzi, negribēdams pasteidzināt gaidāmo sadursmi. Pēdīgi viņš ar varītēm piespieda sevi piecelties, aizgāja pa gaiteni līdz mātes istabas durvīm un pieklauvēja. Mātes istaba atradās apakšstāvā, lai viņai nevajadzētu kāpt augšā un lejā. Taču pēc abām operācijām, vienas, lai paglābtu viņu no vēnu iekaisuma, otras — no katarakta, viņa pārvietojās diezgan brīvi. Činkstēja gan, bet kustēja.

—   Kas tur ir? — balss istabā skanēja asi.

—   Es, mamm, — Rūdolfs sacīja. — Vai tu guli?

—   Vairs ne, — viņa atteica.

Viņš atvēra durvis.

—   Kā lai guļ, ja visa māja dimd, it kā te būtu ielauzies ziloņu bars! — viņa atsaucās no gultas. Viņa bija atspiedusies pret mežģīnēm izrotātiem spilveniem, tērpusies rozā naktsjakā ar tādām pašām rozā zvērādas apmalēm. Viņa valkāja brilles ar ļoti bieziem stikliem, ko ārsts viņai bija parakstījis pēc operācijas. Tās viņai deva iespēju lasīt, skatīties televīzijas pārraides un iet uz kino, bet piešķīra daudzkārt palielinātajām acīm tukšu, bezprātīgu, trulu izteiksmi.

Kopš pārcelšanās uz jauno māju ārsti ar viņu bija paveikuši īstus brīnumus. Kamēr viņi vēl mita dzīvoklī virs veikala, Rūdolfs bija lūgtin izlūdzies māti, lai tā piekrīt nepieciešamajām operācijām, bet viņa visu laiku stūrgalvīgi liedzās. — Es negribu iet nabagu slimnīcā, — viņa pretojās, — lai mani tur graizītu neprašas ķirurgi, kuriem nedrīkstētu ļaut pat suni operēt. — Rūdolfa protesti skanēja kurlām ausīm. Kamēr viņi dzīvoja nabadzīgajā dzīvoklī, nekas nespēja māti pārliecināt, ka viņa nav nabadze, kas nolemta nabagu liktenim un slimības gadījumā nokļutu labdarības iestāžu uzturētas slimnīcas neiejūtīgo ārstu rokās. Bet, kad viņi bija pārvākušies un Marta lasīja viņai priekšā izvilkumus no avīzēm par Rūdija panākumiem, un viņa bija izvizinājusies Rūdija jaunajā mašīnā, viņa ar drošu prātu gāja uz operāciju zāli, iepriekš noskaidrojusi, ka viņu operēs vislabākie un visdārgākie ķirurgi, kādi vien sasniedzami.

Ticība naudas varai viņu vārda vistiešākajā nozīmē atjaunināja, atmodināja, atveda no kapa malas atpakaļ dzīvē. Rūdijs bija cerējis, ka krietni ārsti mātei mazliet atvieglos pēdējos mūža gadus. Bet nu izrādījās, ka tie viņai bezmaz atdevuši jaunību. Kad Rūdijam pašam nevajadzēja mašīnas, pie stūres nīgri sēdās Marta un māte devās izbraukumos; viņa bieži apmeklēja skaistumkopšanas salonus (mati viņai tagad bija iecirtoti un gandrīz zilā krāsā); viņa kļuva par pilsētas kinoteātru pastāvīgu apmeklētāju; izsauca taksometrus; brauca uz misēm baznīcā; divreiz nedēļā spēlēja bridžu ar jaunām paziņām no draudzes dāmu aprindām; tajos vakaros, kad Rūdija nebija mājās, aicināja vakariņās mācītājus; bija nopirkusi jaunu «Vējiem līdzi» eksemplāru un visus Frānsisa Pārkinsona Kīza romānus.

Skapis bija bāztin piebāzts ar kleitām un cepurēm visdažādākajiem gadījumiem un vajadzībām, istaba pieblīvēta kā antikvāra veikals: tur bija apzeltīti galdiņi, šēzlongs, tualetes galdiņš, uz kura stāvēja savs desmits flakonu ar dažādām franču smaržām. Pirmoreiz mūžā viņa notriepa lūpas ar biezu pomādes kārtu. Rūdolfam likās, ka ar nosmiņķēto seju un spilgtajām drānām viņa izskatās pēc rēga, taču viņa bija daudz dzīvāka nekā senāk. Ja viņa šādā veidā kāroja atgūt visu, ko piecietusi bērnībā un ilgajos, mokpilnajos laulības gados, tad viņš nekļūs par to, kas nolaupīs mātei viņas rotaļlietas.

Reiz viņam bija ienācis prātā, vai nevajadzētu mātei noīrēt pašai savu dzīvokli, kur Marta varētu viņu apkopt, tomēr viņš nespēja panest domu, kādām acīm māte uz viņu paskatīsies, kad viņš to pēdējo reizi izvadīs pa durvīm, nepateicīgais dēls, kuru viņa mīlējusi vairāk par visu pasaulē, kura kreklus gludinājusi pusnaktī, kad divpadsmit stundu bija nostāvējusi maiznīcā, dēls, kuram viņa upurējusi jaunību, vīru un abus pārējos bērnus.

Tā viņa palika. Rūdolfs nebija cilvēks, kas liedzas maksāt savus parādus.

—   Kas tur uzgāja augšā? Tu esi atvedis mājā sievieti, — viņa uzbruka.

—    Es nekad neesmu vedis uz mājām sievieti, kā tev labpatīk izteikties, mamm, — Rūdolfs atteica, — kaut gan nezinu, kādēļ lai nedrīkstētu to darīt, ja gribētu.

—   Tēva asinis, — māte sacīja. Drausmīga apsūdzība.

—   Tas ir tavs mazdēls, es viņu atvedu no skolas.

—   Sešus gadus vecs puisēns nu gan tā nekāpj pa trepēm.. Man taču ir ausis, — viņa neatlaidās.

—   Tas nav Tomasa dēls, — Rūdolfs paskaidroja, — tas ir Grētiņas dēls.

—   Negribu to vārdu dzirdēt! — viņa iesaucās un aizspieda ausis ar rokām. Televīzijas pārraides bija ietekmējušas viņas žestikulāciju.

Rūdolfs apsēdās uz gultas malas un maigi saņēma viņas rokas, paturēdams tās savās plaukstās. Esmu bijis pārāk nolaidīgs, viņš domāja. Sai sarunai vajadzēja notikt jau sen.

—   Paklausies, mamm, — viņš sacīja, — zēns ir ļoti jauks, viņam pašreiz klājas grūti un …

—   Es necietīšu tās paklīdenes bandubērnu savā mājā! — viņa atcirta.

—   Grētiņa nav paklīdene, — Rūdolfs sacīja, — viņas dēls nav bandubērns. Un šī nav tava māja.

—   Jau sen gaidīju to dienu, kad tu man beidzot teiksi šos vārdus.

Rūdolfs nelikās dzirdam izaicinājumu uz melodrāmu. — Zēns uzkavēsies tikai dažas dienas, — viņš sacīja, — un viņam nepieciešama iejūtība un sirsnība. To viņš saņems no manis, saņems to no Martas un saņems to tevis.

—    Ko lai es saku pāteram Makdonelam? — viņa pavērsa palielināto acu tukšo skatienu pret debesīm, kuru vārtos, jādomā,, stāvēja pāters Makdonels.

—   Pāteram Makdonelam tu vari pateikt, ka beidzot esi aptvērusi kristīgās tuvākā mīlestības jēgu, — Rūdolfs atbildēja.

—   Ha, — viņa iesaucās, — tu esi īstais, kam runāt par kristīgo tuvākā mīlestību! Vai tu jelkad esi kādu baznīcu no iekšpuses redzējis?

—   Man nav laika strīdēties, — Rūdolfs atteica, — mani gaida Koldervuds. Es tikai paskaidroju, kā tev jāizturas pret zēnu.

—   Es viņu savā tuvumā necietīšu, — viņa sacīja, izmantodama savas iecienītās lasāmvielas leksiku. — Aizslēgšu savas istabas durvis, lai Marta man ēdienu ienes uz paplātes šeit.

—   Tu vari tā rīkoties, mamm, ja vēlies, — Rūdolfs mierīgi atteica, — bet tad rīkošos arī es. Nekādas mašīnas vairs, nekādu bridža partiju, nekādas iepirkšanās uz kredīta, nekādu skaistumkopšanas salonu un vakariņu pāteram Makdonelam. Padomā labi. — Viņš piecēlās. — Man tagad jāiet. Marta gatavojas klāt Bilijara vakariņu galdu. Iesaku tev piebiedroties viņiem.

Iziedams viņš dzirdēja māti raudam. Lēts numurs — ar draudiem nobiedēt vecu sievieti, viņš nodomāja. Kādēļ viņa vienkārši neņemas un nenomirst? Glīti un cēli — nesacirtota, neiesmaržojusies, nenosmiņķējusies.

Vestibilā bija liels veclaiku sienaspulkstenis. Viņš redzēja, ka vēl atliks laika piezvanīt Grētiņai, ja tūliņ pieteiks sarunu ar Kaliforniju. Viņš pieteica sarunu un vēlreiz piepildīja sev glāzi. Koldervuds varbūt saodīs alkoholu un ņems ļaunā, bet ari tas viņu vairs nebiedēja. Lēnām sūkdams viskiju, viņš domāja, ko šajā stundā bija darījis vakar. Cieši apskāvušies, viņi vakar mijkrēslī gulēja siltajā, mīkstajā gultā, sarkanās vilnas zeķes nomestas uz grīdas, viņas siltā, burvīgā elpa sajaukusies ar viņējo, ruma un citrona smarža. Vai māte jel vienu reizi mūžā laimīga gulējusi mīlnieka skavās, ļāvusi mīlas steigā drēbēm nevērīgi nokrist uz grīdas? Viņš nespēja šādu ainu iedomāties. Un otrādi — vai Džina kādreiz, kad būs veca, gulēs ērmīgā gultā ar trulu skatienu aiz bieziem briļļu stikliem, nokrāsotām nicībā un sīkstulībā sakniebtām lūpām? Labāk par to nedomāt.

Iezvanījās tālrunis; tā bija Grētiņa. Cik ātri spēdams, viņš pastāstīja pēcpusdienas notikumus, pateica, ka Bilijs ir drošībā pie viņa un, ja viņa ar mieru, viņš pēc pāris dienām iesēdinās zēnu Losandželosas lidmašīnā, ja vien, protams, viņa pati nevēlētos atlidot šurp.

—   Nē, — viņa sacīja. — Iesēdini viņu lidmašīnā.

Rūdolfam sirds ietrīsējās līksmē. Iespēja otrdien vai trešdien aizbraukt uz Ņujorku. Džīna.

—  Man taču nebūs jāatgādina, cik ļoti tev pateicos, Rūdij, — Grētiņa sacīja.

—   Nieki, — viņš atteica, — kad man būs dēls, tu, cerams, arī parūpēsies par viņu. Piezvanīšu un pateikšu tev, ar kuru reisu viņš izlidos. Un varbūt es itin drīz kādu dienu ieradīšos jūs apciemot.

Citu cilvēku dzīve.

Koldervuds pats atvēra durvis, kad Rūdolfs piezvanīja. Vecais bija apģērbies, kā svētdienā klājas, — tumšs uzvalks, veste, balts krekls, tumša kaklasaite, melnas kamašas. Koldervuds taupīja elektrību, viņu pieticīgajā mājā nekad nebija pietiekami gaišs, tādēļ Rūdolfs ari tagad nespēja saskatīt izteiksmi Koldervuda sejā, kad tas vienaldzīgi sacīja: — Nāciet iekšā, Rūdij. Jūs esat mazliet nokavējies.

—  Piedodiet, mister Koldervud, — Rūdolfs atvainojās. Viņš sekoja vecajam vīram, kura gaita bija kļuvusi smaga; līdz kapam palika arvien mazāk soļu, tos vajadzēja izmantot taupīgi, ar apdomu.

Koldervuds ieveda viņu nemīlīgā ar ozolkoku panelētā telpā, kuru viņš dēvēja par savu kabinetu. Tur atradās liels sarkankoka rakstāmgalds un klubkrēsli ar ozolkoka roku balstiem un padilušu ādas polsterējumu. Grāmatskapjos aiz stikla durvīm glabājās aktu vāki ar samaksātiem rēķiniem, pirms divdesmit gadiem kārtoti darījumi, kurus Koldervuds neuzticēja pagraba pieticīgajām velvēm, lai uzglabātu tos kopā ar veikalvedības vecajiem aktu vākiem un tie būtu pieejami darbinieku okšķerīgajām acīm.

—   Sēdieties, — Koldervuds pamāja uz vienu no klubkrēsliem. — Jūs esat dzēris, Rūdij, — viņš sacīja ar skumju pārmetumu balsī. — Diemžēl man jāatzīstas, ka arī mani znoti ir dzērāji. — Abas Koldervuda vecākās meitas pirms dažiem gadiem bija apprecējušās — vienai vīrs bija no Čikāgas, otrai no Arizonas. Rūdolfam pat likās, ka meitenes vīrus bija izraudzījušās nevis mīlestības, bet gan ģeogrāfijas dēļ, lai tiktu tālāk projām no tēva.

—   Bet neba esmu jūs aicinājis tādēļ, lai par to runātu, — Koldervuds sacīja. — Gribēju ar jums parunāt kā vīrs ar vīru, kamēr misis Koldervudas un Virdžīnijas nav tuvumā. Viņas aizgāja uz kino, un mēs varam runāt brīvi.t — Gari ievadi vecajam nepavisam nebija raksturīgi. Likās, viņš jūtas neveikli, un arī tas nebija viņam raksturīgi.

Rūdolfs gaidīja, noskatīdamies, kā Koldervuds nemierīgi spēlējas ar dažādiem priekšmetiem uz rakstāmgalda — ar papīrnazi, ar vecmodīgu tintnīcu.

—   Rūdolf… — Koldervuds nokremšļojās, un tas nekā laba nesolīja, — mani pārsteidz jūsu uzvešanās.

—  Mana uzvešanās? — Vienu mirkli viņam iešāvās prāta traka doma, ka Koldervuds kaut ko uzzinājis par viņu un Džīnu.

—  Jā. Tas jums patiesi nepiedien, Rūdij. — Balss skanēja pavisam skumīgi. — Man jūs vienmēr esat bijis kā dēls. Vairāk nekā dēls. Patiess. Atklāts. Uzticams.

Vecais karaērglis, Rūdolfs nodomāja. Pilna krūts ar nopelnu krustiem. Ar nepatiku viņš gaidīja, kas būs tālāk.

—   Pēkšņi jūs esat pārvērties, Rūdij, — Koldervuds turpināja, — esat rīkojies paslepus, man aiz muguras. Turklāt bez mazākās vajadzības. Jūs ļoti labi zināt, ka varējāt atklāti nākt pie manis, piezvanīt pie durvīm, un es jūs būtu priecīgi saņēmis.

—   Mister Koldervud, — Rūdolfs ierunājās, nodomādams: vecs un muļķis — arī šis, — es nesaprotu, par ko jūs runājat.

—   Es runāju par savas meitas Virdžīnijas jūtām, Rūdij. Neliedzieties.

—   Mister Koldervud …

—   Jūs esat spēlējies ar viņas jūtām. Bez pamata. Jūs esat zadzis tur, kur varējāt prasīt! — Balsī ieskanējās niknums.

—   Varat man ticēt, mister Koldervud, ka neesmu …

—   Jums meli nepiedien, Rūdij.

—   Es nemeloju. Nezinu …

—   Un ja nu es jums saku, ka meitene visā atzinās? — Koldervuds nodārdināja.

—   Viņai nav ko atzīties. — Rūdolfs jutās nevarīgs, tomēr tai pašā laikā viņam nāca arī smiekli.

—   Jūsu vārdi atšķiras no manas meitas vārdiem. Viņa atzinušies mātei, ka iemīlējusies jūsos un nolēmusi doties uz Ņujorku, lai mācītos par sekretāri un būtu jūsu tuvumā.

—   Žēlīgais dievs! — Rūdolfs iesaucās.

—   Mēs šajā mājā dieva vārdu velti nevalkājam, Rūdij.

—   Mister Koldervud, — Rūdolfs sacīja, — vienīgais, ko esmu darījis, esmu Virdžīniju ielūdzis uz lenču vai izmaksājis viņai saldējumu, ja esam kādreiz veikalā saskrējušies.

—   Jūs viņu esat apmājis, — Koldervuds sacīja, — jūsu dēļ viņa raud augām dienām. Šķīsta jauna meitene tā neuzvedīsies, ja vīrietis nebūs viņu ar viltu uz to pavedinājis.

Puritāņu mantojums visā spožumā, nodomāja Rūdolfs. Izcelies krastā Plimutrokā, nodzīvo pāris gadsimtu Jaunanglijas spēcinošajā gaisā, tiec pie mantas — un galu galā nojūdzies. Nudien par daudz vienai dienai — Bilijs, skola, māte un pēdīgi vēl šitais.

—   Es gribu zināt, ko esat nodomājis tālāk darīt, jauno cilvēk. — Ja Koldervuds teica «jauno cilvēk», viņš varēja kļūt bīstams. Vienā mirklī Rūdolfs apsvēra visas iespējas — viņa stāvoklis, protams, bija nodrošināts, tomēr galējo varu savās rokās joprojām turēja Koldervuds. Varēja cīnīties, bet beigu beigās Koldervuds viņu dabūtu pie malas. Stulbā neliete Virdžīnija!

—   Nezinu, ko jūs no manis gaidāt, ser. — Viņš centās iegūt laiku.

—  Viss ir gaužām vienkārši, — Koldervuds sacīja. Acīmredzot viņš problēmu bija pamatīgi pārdomājis kopš tā brīža, kad misis Koldervuda bija viņu aplaimojusi ar vēsti par meitas kaunu. — Preciet Virdžīniju. Bet jums jāapsolās, ka neparcelsieties uz Ņujorku. — Ņujorka viņam ir kā skabarga acī, Rūdolfs nodomāja. Visa Jaunuma perēklis. — Es padarīšu jūs par līdztiesīgu partneri firmā. Pēc manas nāves, kad meitas un misis Koldervuda būs saņēmušas vienlīdzīgas mantojuma daļas, lielākā tiesa manu akciju pāries jūsu īpašumā. Jūs būsiet valdes priekšsēdētājs. Es nekad vairs nepieskaršos šim tematam, nekad jūs nedzirdēsiet pārmetumus. Es to pilnīgi izdeldēšu no atmiņas, Rūdij; nekas mani nespētu darīt laimīgāku kā iegūt ģimenē tādu puisi kā jūs. Tā visu laiku bijusi mana karstākā vēlēšanās, un mēs abi ar misis Koldervudu jutāmies vīlušies, kad, aicinādami jūs savās mājās, redzējām, ka jūs neinteresējaties ne par vienu no mūsu meitām, lai gan viņas visas ir katra savā veidā glītas, visas ir labi audzinātas un, ja drīkstu tā izteikties, bagātas un nodrošinātas. Nespēju saprast, kādēļ jūs, kad bijāt izvēlējies, iedomājāties, ka nedrīkstat runāt ar mani tieši.

—   Es neesmu izvēlējies, — Rūdolfs apjucis sacīja. — Virdžīnija ir burvīga meitene un, esmu pārliecināts, būs ļoti laba sieva. Man nebija ne jausmas, ka viņa vispār par mani interesējas …

—  Rūdij, — Koldervuds viņu bargi pārtrauca, — es jūs pazīstu ilgus gadus. Jūs esat viens no gudrākajiem cilvēkiem, kādus es jelkad esmu sastapis. Un jums pietiek drosmes šeit sēdēt un teikt.. .

—  Jā, man pietiek drosmes. — Velns lai parauj visu bagātību! — Es jums pateikšu, ko esmu nolēmis darīt. Es sēdēšu šeit kopā ar jums un gaidīšu, līdz atgriezīsies misis Koldervuda un Virdžīnija, un pajautāšu jūsu abu klātbūtnē, vai esmu viņai tuvojies, vai esmu kaut reizi mēģinājis viņu noskūpstīt. — Tas bija tīrais farss, bet viņam nekas cits neatlika kā izturēt līdz galam. — Ja viņa teiks: jā, viņa melos, bet man vienalga. Es uz vietas izstāšos no firmas, un jūs varat iesākt, ko gribat, ar savu nolādēto firmu, ar savām nolādētajām akcijām, ar savu nolādēto meitu!

—  Rūdij! — Koldervuds šokēts iesaucās, bet Rūdolfs redzēja, ka vecajam pamats zem kājām sāk šķobīties.

—  Ja viņai būtu pieticis sajēgas daudz agrāk darīt man zināmu, ka viņa mani mīl, — Rūdolfs strauji turpināja, bez žēlastības izmantodams labvēlīgo pavērsienu, — varbūt tur kaut kas būtu varējis iznākt. Man viņa patīk. Bet tagad ir par vēlu. Vakarvakarā, ja gribat zināt, es Ņujorkā bildināju kādu citu meiteni.

—  Ņujorka! — Koldervuds satraukts iesaucās. — Vienmēr tikai Ņujorka!

—   Jūs tātad gribat, lai palieku šeit un sagaidu dāmas pārnākam? — Rūdolfs draudīgi sakrustoja rokas pār krūtīm.

—   Tas jums var maksāt milzu naudu, Rūdij, — Koldervuds sacīja.

—   Okei, tas var man maksāt milzu naudu, — Rūdolfs mierīgi atteica, tomēr juta pakrūtē nelabi iekņudamies.

—   Un tā — tā dāma Ņujorkā, — Koldervuds žēlabaini sacīja,

—  vai viņa jūsu bildinājumu pieņēma?

—   Nē.

—   Mīlestība. Zēhga debess! — Maigo jutu nenormalība, ilgu neprāts, šī seksa anarhija — tas viss Koldervuda dievbijībai likās neizturams. — Pēc diviem mēnešiem jūs būsiet viņu aizmirsis, un varbūt tad jūs un Virdžīnija …

—   Viņa tikai vakar teica «nē», — Rūdolfs paskaidroja, — viņa vēl padomās. Tātad man gaidīt misis Koldervudu un Virdžīniju? — Viņš vēl arvien turēja rokas krustā pār krūtīm. Tā varēja tās novaldīt, lai nedreb.

Koldervuds dusmīgi aizstūma tintnīcu līdz pašai galda malai.

—   Jūs acīmredzot runājat taisnību, Rūdij, — viņš sacīja. — Nesaprotu, kas manu muļķa meitu apsēdis. Zinu jau, ko sieva teiks: ka esmu viņu aplam audzinājis. Esmu viņu padarījis pārāk biklu. Esmu pārāk centies viņu no visa nosargāt. Ai, ja jūs zinātu, ko man paša mājās nācies no tās sievietes noklausīties! Manā jaunībā viss bija citādi, varat man ticēt. Toreiz meitenes nestaigāja apkārt, stāstīdamas mātei, ka ir iemīlējušās, ja vīrietis uz viņām pat lāgā paskatījies nebija. Sasodītās filmas! Galīgi sajaukušas sieviešiem prātu. Nē, jums nav jāgaida. Es pats tikšu galā. Staigājiet vesels. Man jānomierinās.

Rūdolfs piecēlās. Arī Koldervuds piecēlās. — Vai drīkstu jums dot padomu? — Rūdolfs vaicāja.

—   Jūs jau vienmēr dodat man padomus, — Koldervuds īgni atteica, — pat sapņos jūs pastāvīgi man kaut ko čukstat ausī. Nu jau gadu gadiem. Dažreiz man gribētos, lai jūs nebūtu tovasar sācis strādāt manā veikalā. Kas tas par padomu?

—   Palaidiet Virdžīniju uz Ņujorku, lai izmācās par sekretāri un padzīvo kādu gadu patstāvīgi.

—  Vareni! — Koldervuds sarūgtināts iesaucās. — Jums viegli runāt. Jums jau meitu nav. Es jūs izlaidīšu ārā.

Pie durvīm viņš uzlika roku uz Rūdolfa delma. — Rūdij, — viņš lūdzoši ierunājās, — ja tā Ņujorkas dāma tiešām saka «nē», padomājiet par Virdžīniju. Varbūt viņa ir stulbene, bet es nespēju noskatīties, ka viņa ir nelaimīga.

—  Neraizējieties, mister Koldervud, — Rūdolfs daudznozīmīgi atteica un aizgāja pie savas mašīnas.

Kad Rūdolfs brauca projām, Koldervuds vēl joprojām stāvēja durvīs priekšnama skopajā gaismā.

Viņš bija izsalcis, tomēr nolēma vēl nebraukt uz restorānu. Vispirms viņš gribēja iegriezties mājās un paraudzīties, kā klājas Bilijam. Gribēja arī pateikt zēnam, ka runājis ar Grētiņu un ka pēc pāris dienām tas varēs lidot uz Kaliforniju. Zēnam labāk nāks miegs, ja viņš zinās, ka nedraud atgriešanās skolā.

Atslēdzis durvis, viņš dzirdēja virtuvē balsis. Klusu izgājis cauri dzīvojamai istabai un ēdamistabai, viņš apstājās pie virtuves durvīm un klausījās. — Man ļoti patīk, ja augošiem zēniem ir laba ēstgriba, — Rūdolfs dzirdēja māti sakām. — Es priecājos, ka tev labi garšo, Bilij. Uzlieciet viņam vēl šķēli gaļas, Marta, un salātus arī. Nerunā pretī, Bilij, nestāsti, ka tu neēd salātus. Manā mājā visi bērni ēd salātus.

Žēlīgā debess! — Rūdolfs nodomāja.

—   Un vēl kaut kas man patīk zēnos, — māte turpināja, — tādai vecai sievai kā es gan būtu laiks aizmirst tamlīdzīgas sievišķīgas vājības, bet man ļoti patīk, ja zēns ir glīts un piedevām prot labi uzvesties. — Balss koķeti dūdoja. — Un vai zini, ko tu man atgādini — es gan viņam to nekad atklāti neteicu, jo baidījos padarīt viņu iedomīgu, un nekas nav ļaunāk par iedomīgu bērnu — , tu man atgādini savu onkuli Rūdolfu, un viņu uzskatīja par glītāko zēnu pilsētā, un viņš izauga par glītāko jaunekli pilsētā.

—   Visi gan apgalvo, ka es esot līdzīgs tēvam, — Bilijs iebilda četrpadsmitgadīga cilvēka tiešumā, taču ne naidīgi. Spriežot pēc balss noskaņas, viņš jutās kā mājās.

—   Man nav laimējies redzēt tavu tēvu, — māte, mazliet atsalusi, sacīja, — droši vien tu esi mazliet līdzīgs arī viņam, tomēr pamatos tu esi atsities mūsu ģimenē, īpaši Rūdolfā. Vai nav tiesa, Marta?

—   Jā, kaut kādu līdzību var gan saskatīt, — sacīja Marta. Viņa nebija nekur gājusi, bet palikusi mājās un pagatavojusi mātei labas svētdienas vakariņas.

—   Kā tad — ap acīm, — māte priecājās. — Un ap muti. Tāda inteliģenta izteiksme. Tikai mati citādi. Bet mati neko sevišķu nenozīmē. Mati neko neizšķir.

Rūdolfs atvēra durvis un iegāja virtuvē. Bilijs sēdēja galda galā, abas sievietes bija apsēdušās viņam katra savā pusē. Pēc vannas pieglaustiem matiem Bilijs likās tīrs un spodrs un ēda pilnām mutēm. Māte bija uzvilkusi vienkāršu brūnu kleitu un ļoti apzinīgi tēloja vecmāmuļu. Marta neizskatījās tik īgna kā parasti, nebija tik cieši sakniebusi lūpas un acīmredzot priecājās, ka mājā ieradies jauns cilvēkbērns.

—   Viss kārtībā? — Rūdolfs jautāja. — Vai tevi pabaro, kā nākas?

—   Vakariņas ir varenas, — Bilijs atteica. Viņa sejā vairs nebija ne vēsts no ciešanām.

—   Ceru, ka tev garšo šokolādes pudiņš saldajā ēdienā, Bilij, — māte sacīja, gandrīz ne skatienu nepamezdama uz durvju pusi, kur stāvēja Rūdolfs. — Marta prot vārīt ļoti garšīgu šokolādes pudiņu.

—   Jā, — Bilijs atteica, — man tas traki garšo.

—   Rūdolfam arī tas bija pats mīļākais saldais ēdiens. Vai nav tiesa, Rūdolf?

—   Kā tad, — Rūdolfs atbildēja. Viņš gan neatcerējās, ka bērnībā būtu ēdis šokolādes pudiņu biežāk nekā reizi gadā, un runāts par to vispār nekad netika, bet šovakar nebija īstā reize apcirpt spārnus mātes iztēlei. Lai varētu piedienīgāk tēlot vecmāmuļas lomu, viņa pat nebija uztriepusi krāsu uz vaigiem un par to pelnīja zināmu atzinību.

—   Bilij, — Rūdolfs sacīja, — es runāju ar māti.

Bilijs uzmeta viņam nedrošu skatienu, bīdamies saņemt triecienu. — Ko viņa teica?

—  Viņa tevi gaida. Otrdien vai trešdien es tevi iesēdināšu lidmašīnā. Tikko varēšu šeit atbrīvoties un aizbraukt uz Ņujorku.

Zēnam drebēja lūpas, tomēr nevajadzēja bīties, ka viņš varētu apraudāties. — Un kā viņa vispār? — viņš jautāja.

—   Priecājas, ka tu atgriezīsies mājās, — Rūdolfs sacīja.

—   Nabaga radījums, — ierunājās māte, — tāda dzīve. Tādi likteņa triecieni.

Rūdolfs neuzdrošinājās uz viņu paskatīties.

—    Bet tā taču kauna lieta, Bilij, — viņa turpināja, — kad mēs beidzot esam satikušies, tu nevari pat mazu brītiņu padzīvot kopā ar vecmāmuļu. Bet nu ledus ir salauzts, varbūt es varēšu aizbraukt ciemos pie tevis. Vai tas nebūtu jauki, Rūdolf?

—   Ļoti jauki.

—   Kalifornija, — viņa prātuļoja. — Man vienmēr gribējies turp nokļūt. Tur klimats ir tik mīlīgs veciem kauliem. Esmu dzirdējusi, ka tā esot īsta paradīze. Vēl pirms nāves . .. Marta, man liekas, Bilijs jau gaida šokolādes pudiņu.

—   Jā, kundze, — Marta atteica un piecēlās.

—   Vai tu, Rūdolf, kaut ko neiekodīsi? — māte jautāja. — Vai nevēlies papildināt laimīgo ģimenes loku?

—   Pateicos, — viņš sacīja. Lai nu ko viņš pašreiz vēlētos, tikai ne papildināt laimīgo ģimenes loku. — Neesmu izsalcis.

—   Bet es nu iešu pie miera, — māte sacīja. Viņa smagnēji piecēlās. — Manos gados miegs ir labākais skaistumkopšanas līdzeklis. Taču, pirms tu ej augšā gulēt, tev, Bilij, jāienāk pie vecmāmuļas un ar mīļu buču jānovēl salda dusa, vai jā?

—   Jā, kundze, — Bilijs sacīja.

—   Vecmārniņ.

—   Vecmāmiņ, — Bilijs paklausīgi atkārtoja.

Viņa šalktin izšalca no virtuves, uzmezdama Rūdolfam triumfējošu skatienu. Lēdija Makbeta, par kuras asiņainajiem darbiem pagātnē neviens nekā nezināja, pārvērtusies par pāragri nobriedušu bērnu patversmes vadītāju zemē, kur ir siltāks nekā Skotijā.

Mātes nedrīkstētu rādīt pasaulei, Rūdolfs nodomāja, teikdams: — Arlabunakti, mamm! — Viņas vajadzētu nošaut tiešā tēmējumā.

Viņš vēlreiz izgāja, paēda restorānā vakariņas un mēģināja piezvanīt Džīnai, nepacietīgs uzzināt, kad tā gribētu ar viņu tikties — otrdien vai trešdien. Bet viņas dzīvoklī neviens neatsaucās.

4. nodaļa

Saulrieta stundā aizvelc logiem aizkarus. Nesēdi vakaros un neskaties, kā tev pie kājām mirguļo pilsētas ugunis. Kolins tā sēdēja, un tu kopā ar viņu, jo viņš teica, ka šis skats viņam tīkamāks par visu pasaulē, ka Amerika visskaistākā ir naktī.

Nevalkā melnas drānas. Nevienam nav daļas gar tavām sērām.

Neraksti jūtelīgas vēstules, atbildot uz draugu vai svešu cilvēku līdzjūtības vēstulēm, kur minēti epiteti «ģēnijs» vai «neaizmirstamais», vai «cildenais» vai runāts par gara stiprumu. Atbildi īsi un pieklājīgi. Ne vārda vairāk.

Neraudi, dēlam redzot.

Nepieņem ielūgumus uz pusdienām no Kolina draugiem vai kolēģiem, kas negrib, lai tu ciestu vientulībā.

Ja tev gadās kādas grūtības, netver tālruņa klausuli, lai piezvanītu uz Kolina kabinetu studijā. Kabinets ir slēgts.

Atturies no kārdinājuma apskaidrot cilvēkiem, kas strādā, lai pabeigtu Kolina pēdējo filmu, kā Kolins butu vēlējies to veidot.

Nesniedz intervijas, neraksti avīzēm. Nekļūsti par izziņu avotu biogrāfiskām anekdotēm. Netēlo liela cilvēka atraitni. Neprāto, ko darītu viņš, ja būtu dzīvs.

Neatceries dzimšanas vai citas piemiņas dienas.

Aizbildinies un nepiedalies retrospektīvos sarīkojumos, festivālos, piemiņas svinībās.

Neapmeklē pieņemšanas izrādes un pirmizrādes.

Kad dzirdi lidostā paceļamies lidmašīnu, neatceries ceļojumus, kuros tu devies kopā ar Kolinu.

Nedzer ne vienatnē, ne sabiedrībā, lai kārdinājums būtu, cik liels būdams. Nelieto miegazāļu tabletes. Necenties remdēt sāpes, paciet tās klusēdama.

Novāc no rakstāmgalda dzīvojamā istabā grāmatu kaudzes un scenārijus. Tā vairs nav patiesība.

Pieklājīgi atsakies no mapēm, kur savākti laikrakstu izgriezumi, atsauksmes par teātra izrādēm un filmām, kuru režisors bijis tavs vīrs. Tos studija laipnā kārtā apkopojusi un iesējusi ādas vākos. Nelasi kritiķu slavinājumus.

Atstāj aplūkošanai tikai vienu momentuzņēmumu ar vīra attēlu. Visas pārējās fotogrāfijas saliec kastē un aiznes uz pagrabu.

Kad tu gudro, ko pagatavot vakariņās, nesastādi ēdienkarti ar vīra iecienītajiem ēdieniem.

Ģērbdamās neaplūko skapī iekārtās kleitas, piebilstot: «Viņam es vislabāk patiku šajā kleitā.»

Izturies dabiski un ikdienišķi pret dēlu. Necel traci, ja viņam skolā neveicas vai kādreiz uzbrukusi kaušļu banda un viņš atgriežas mājās ar pārsistu degunu. Nepieķeries viņam pārdabiski un neļauj, lai viņš tā pieķertos tev. Ja draugi viņu aicina uz baseinu, beisbola spēli vai kino, saki:«Protams, ej. Man mājās briesmīgi daudz darba, un es drīzāk tikšu galā, ja būšu viena.»

Nemēģini aizstāt tēvu. Kas kārtojams ar vīriešiem, to lai viņš kārto ar vīriešiem. Necenties īsināt viņam laiku, ja tu bīsties, ka viņam varētu kļūt garlaicīgi, dzīvojot vienam pašam kopā ar bēdu sagrauztu sievieti vientuļā kalna mājā, tālu no visām zēnu izpriecu vietām.

Nedomā par seksu. Bet nebrīnies, ja tomēr par to domā.

Nepieļaujies, ja tavs bijušais vīrs jūtu uzplūdā saka, ka labprāt apprecētu tevi otrreiz. Ja sabruka laulība, kas bija dibināta uz mīlestību, tad laulība, kuras pamatā nāve, būtu drausmīga.

Nevairies, bet arī nemeklē vietas, kur jūs abi kopā esat bijuši laimīgi.

Strādā dārzā, sauļojies, uzpos māju, palīdzi dēlam mācībās, neizrādi, ka gaidi no viņa vairāk, nekā citi vecāki gaida no savicm dēliem. Aizved viņu laikā līdz autobusa pieturai un piebrauc laikā pie autobusa pieturas, kad viņš atgriežas. Neskūpsti viņu pārāk bieži.

Esi iecietīga pret savu māti, kuru tavs dēls grib vasaras brīvdienās apciemot. Saki: «Vasara vēl tālu.»

Sargies palikt vienatnē ar vīriešiem, kas tev patikuši vai patikuši Kolinam un kam tu patīc, un par ko tev zināms, ka tiem patikušas arī citas sievietes šajā vaļīgo sieviešu pilsētā, jo viņu līdzjūtība pēc trim četrām tikšanās reizēm ar gudru ziņu pārvērtīsies citās jūtās, un viņi tad centīsies tevi dabūt līdz gultai, un viņiem tas, iespējams, arī izdosies. Sargies palikt vienatnē ar vīriešiem, kuri apbrīnojuši Kolinu vai kurus Kolins apbrīnojis un kuru līdzjūtība ir īsta, bet kuri arī beigu beigās gribēs ar tevi izgulēties, un iespējams, ka arī viņiem tas izdosies.

Nedibini savu dzīvi uz dēlu. Tas ir drošākais ceļš, kā viņu zaudēt.

Dari kaut ko. Bet ko?-

—   Vai tiešām esat visas vietas pārmeklējusi, misis Bērka? — misters Grīnfīlds jautāja. Tas bija advokāts, ko viņai bija ieteicis Kolina aģents, pareizāk sakot, viens no lielā advokātu bara, kuru uzvārdi bija lasāmi pie biroju durvīm elegantajā ēkā Beverlihilā. Visi uzvārdi likās pietiekami piemēroti, lai nodarbotos ar viņas problēmu, visi advokāti bija vienlīdz gudri, vienlīdz labi ģērbušies, vienlīdz apsviedīgi, smaidīgi un līdzjūtīgi, vienlīdz dārgi un vienlīdz nevarīgi.

—   Esmu apgriezusi visu māju otrādi, — Grētiņa atbildēja. — Esmu atradusi simtiem scenāriju, simtiem rēķinu, arī dažus nesamaksātus, bet neesmu atradusi testamentu.

Misters Grīnfīlds ar pūlēm apspieda nopūtu. — Varbūt jums zināms, vai jūsu vīram bijuši bankā seifi?

—   Nē, — viņa atteica, — un es arī nedomāju, ka viņam tādi bijuši. Viņš šai ziņā bija ļoti bezrūpīgs.

—   Bīstos, ka viņš nav bijis bezrūpīgs šai ziņā vien, — misters Grīnfīlds sacīja. — Dzīvot bez testamenta…

—   Vai tad viņš zināja, ka mirs? — Grētiņa teica. — Viņš nevienu dienu mūžā nebija slimojis.

—   Labāk ir, ja padomā par visām iespējām, — misters Grīnfīlds prātoja. Grētiņa bija pārliecināta, ka šis kungs sācis rakstīt savu testamentu kopš divdesmit pirmās dzimšanas dienas. Beidzot misters Grīnfīlds deva vaļu aizturētajai nopūtai: — Arī mēs no savas puses esam pārbaudījuši visas iespējamās vietas. Gandrīz neticami, ka jūsu vīram vispār nekad nav bijis advokāta.

Līgumus viņš ļāva sastādīt aģentam un, kā dzirdēju no aģenta, gandrīz nekad nepapūlējās tos pārlasīt. Un, šķiroties no pirmās sievas, ļāva viņas advokātam sastādīt šķiršanās līgumu.

Grētiņa nekad nebija redzējusi bijušo misis Bērku, bet tagad, pēc Kolina nāves, iepazina viņu ļoti labi. Viņa bija strādājusi par stjuarti un pēc tam par fotomodeli. Viņa ļoti mīlēja naudu, bet uzskatīja, ka nav sievišķīgi strādāt, lai to nopelnītu. Alimentos viņa bija saņēmusi divdesmit tūkstošus dolāru gadā un ap to laiku, kad nomira Kolins, sākusi prāvoties, lai palielinātu summu līdz četrdesmit tūkstošiem gadā, jo Kolina ienākumi pēc atgriešanās Holivudā bija strauji pieauguši. Viņa dzīvoja kopā ar kādu jaunu cilvēku un, ja vien neceļoja pa ārzemēm, uzturējās Ņujorkā, Palmbīčā vai Saules ielejā, taču saprātīgā kārtā ar savu mīlnieku neprecējās, jo Kolins tomēr bija pastāvējis šķiršanās līgumā uz klauzulu, ka līdz ar jaunu apprecēšanos alimentu izmaksa tiek pārtraukta. Šķita, ka viņa vai viņas advokāts ļoti labi orientējas gan valsts, gan federālajos likumos, jo tūliņ pēc bērēm, kurās neieradās, viņa bija uzlikusi pagaidu arestu Kolina bankas kontam un mājai, lai Grētiņa nevarētu māju pārdot.

Tā kā Grētiņai bankā sava konta nebija, naudu viņa, kad vajadzēja, bija palūgusi Kolinam un rēķinu nomaksu atstājusi sekretāres ziņā, tad bija palikusi bez naudas un turējās virs ūdens vienīgi ar Rūdolfa palīdzību. Kolins nebija atstājis arī dzīvības apdrošināšanas polisi, jo uzskatīja, ka apdrošināšanas sabiedrības esot viszaglīgākais iestādījums Amerikā; tātad arī no tās puses nebija uz ko cerēt. Tā kā negadījumā vainīgs bija tikai viņš un neviens cits nebija iejaukts (viņš bija ietriecies kokā, un Losandželosas pilsētas valde gatavojās pieprasīt zaudējuma atlīdzību par bojāto koku), Grētiņa ne no viena nevarēja pieprasīt kompensāciju.

—   Man jātiek projām no tās mājas, mister Grīnfīld, — Grētiņa sacīja. Visdrausmīgākie bija vakari. Neskaidri čuksti istabu krēslainajos kaktos. Un brīžiem nedroša cerība, ka teju, teju durvis atvērsies un pa tām ienāks Kolins, šķendēdamies par kādu aktieri vai operatoru.

—   Es jūs saprotu, — atteica misters Grīnfīlds. Viņš tiešām bija krietns cilvēks. — Bet, ja jūs māju nepaturēsiet, tas ir, tajā nedzīvosiet, mistera Bērka bijusī sieva droši vien sameklēs likumīgu iemeslu, lai pati tajā ievāktos. Advokāti viņai ir labi, tiešām ļoti labi… — Profesionāls apbrīns bez skaudības, visi uzvārdi pie vienas elegantās ēkas durvīm prata cienīt un godam novērtēt uzvārdus pie citas — tikpat elegantas ēkas, kas atradās tikai vienu kvartālu tālāk. — Ja vien likumā būs kāda spraudziņa, viņi to atradīs, un, ja likumus pamatīgi izpētī, tādu spraudziņu var atrast gandrīz vienmēr.

—   Tikai man tādas nav, — Grētiņa izmisusi noteica.

—   Tas ir laika jautājums, mīļā misis Bērka. — Pavisam maigs aizrādījums nepacietīgam lajam. — Diemžēl man jāteic, ka šajā gadījumā vēl ir daudz neskaidrību. Māja bija uz jūsu vīra vārda, tai ir uzlikta hipotēka, kas jānomaksā. Mantojuma summa nav nosakāma un paliks nenosakāma vēl daudzus gadus. Misteram Bērkam ir procentuāla, diezgan augsta procentuāla līdzdalība trijās filmās, kurās viņš vadījis režiju, tāpat vēl saņemamas dividendes un honorāri no ārzemēm, bez tam iespējams, ka tiks pārdotas tiesības filmēt lugas, kurām viņš bijis režisors. — Acīmredzot visas šīs lieliskās grūtības, kuras nāksies pārvarēt, iekams uz aktīm par Kolinu Bērku varēs atzīmēt «Nokārtots», misters Grīnfīlds uzskaitīja ar elēģisku baudu. Ja jurisprudence nebūtu tik sarežģīta, viņš laikam būtu izvēlējies citu — pretenciozāku nodarbošanos. — Vēl tiks ievākti ekspertu slēdzieni, uzklausītas studiju oficiālo vadītāju liecības, panākts zināms izlīdzinājums. Bez visa tā vēl iespējamas citu mantinieku pretenzijas, piemēram, var pieteikties nelaiķa radinieki, kas labprāt mēdz šādos gadījumos ievākt ražu.

—   Viņam ir tikai viens brālis, — Grētiņa sacīja, — un tas man teica, ka nekā negribot. — Brālis bija atbraucis uz kremāciju. Stalts, jauns kara lidotāju pulkvedis, kas bija rīkojies ļoti •enerģiski, nobīdīdams pat Rūdolfu malā. Viņš arī parūpējās, lai apbedīšanā nebūtu reliģiska ceremoniāla, teikdams, ka viņi ar Kolinu, kādreiz runājot par nāvi, viens otram apsolījuši kremāciju bez liekām ceremonijām. Nākamajā dienā Kolina brālis bija noīrējis privātiidmašīnu, izlidojis un izkaisījis Kolina pelnus Klusajā okeānā. Grētiņai viņš piekodināja, lai piezvanot viņam, ja vien rodoties kāda vajadzība. Bet kā gan krietns, godīgs kara lidotāju pulkvedis var palīdzēt sava brāļa atraitnei izkļūt no likumu pinekļiem, ja nedrīkst apšaudīt ar borta lielgabalu bijušo misis Bērku vai uzmest bumbu viņas advokātu kantorim?

Grētiņa piecēlās. — Pateicos jums par visu, mister Grīnfīld, — viņa sacīja, — piedodiet, ka esmu laupījusi jums tik daudz laika.

—   Nav pieminēšanas vērts. — Misters Grīnfīlds ar likumā paredzēto laipnību paspieda viņai roku. — Es, protams, informēšu jūs par notikumu tālāko norisi.

Viņš pavadīja Grētiņu līdz sava kabineta durvīm. Kaut ari seja neko nepauda, Grētiņa juta, ka klusībā viņš nosoda viņas palsi zilo kleitu.

Viņa gaja pa garu eju starp rakstāmgaldiem, pie kuriem mašīnrakstltajas, galvu nepacēlušas, rakstīja uzziņas, testamentus, sūdzības, līgumus, bankrota pieteikumus, tiesas spriedumus, paziņojumus.

Viņas aizraksta atmiņu par Kolinu Bērku tālāk, aizvien tālāk, viņa nodomāja. Dienu dienā, dienu dienā.

5. nodaļa

Kuģa priekšgalā bija_ auksti, tomēr Tomasam patika vienam pašam tur stāvēt un nolūkoties Atlantijas okeāna vareno, pelēko viļņu mugurās. Pat tad, kad nevajadzēja stāvēt sardzē, viņš bieži aizgāja uz kuģa priekšgalu un nostāvēja stundām, vienalga, kāds laiks, stāvēja, nebilzdams ne vārda sardzes matrozim, tikai stāvēja klusēdams un vēroja, kā smailais kuģa priekšgals iegrima vilnī un pēc tam iznira no balto putu vērpetēm, stāvēja, izjuzdams dziļu mieru, nekā nedomādams, negribēdams un nejuzdams nekādas vajadzības par kaut ko domāt.

Kuģis brauca ar Libērijas karogu, bet abos pirmajos braucienos viņš nebija ticis Libērijai pat tuvumā. «Egeja» viesnīcas administrators, kuru dēvēja par Papiņu, tiešām izpalīdzēja, kā Šulcijs tika solījis. Viņš sagādāja Tomasam kāda veca, viesnīcā nomiruša norvēģu jūrnieka drēbes un jūrasmaisu un pēc tam matroža vietu uz kādai grieķu rēderejai piederošā kuģa «Elga Andersene», kam Hobokenā vajadzēja uzņemt kravu vešanai uz Roterdamu, Alžesiru, Dženovu, Pireju. Ņujorkā Tomass visu laiku, astoņas dienas, nodzīvoja «Egejā» savā istabā un Papiņš personiski pienesa viņam ēdienu, jo Tomass sacīja, ka negribot, lai kalpotāji viņu redzētu un sāktu uzdot nevajadzīgus jautājumus. Tovakar, kad «Elga Andersene» nākamajā rītā gatavojās pacelt enkuru, Papiņš pats aizveda Tomasu uz Hobokenu un neatstājās, kamēr tika nokārtoti dokumenti. Šķiet, Šulcijs savā laikā, dienēdams tirdzniecības flotē, būs izdarījis Papiņam ļoti lielu pakalpojumu.

Nākamās dienas rītausmā «Elga Andersene» atstāja ostu, un, ja kāds meklēja Tomiju Džordeiku, tad darīja to veltīgi.

«Elga Andersene» bija «Libertй» tipa kuģis ar desmittūkstoš tonnu kravnesības. Tas bija uzbūvēts 1943. gadā un pieredzējis labākas dienas. Atri iegūstamas peļņas nolūkā tas bija gājis no rokas rokā, un katrs īpašnieks bija pielabojis tikai absolūti nepieciešamo, lai kuģis noturētos virs ūdens. Korpuss bija apaudzis ar aļģēm, mašīnas izgrabējušas, krāsu kuģis nebija redzējis gadiem un bija pagalam aprūsējis; ēdiens nožēlojams, kapteinis vecs reliģisks fanātiķis, kas vētras laikā krita uz komandtiltiņa ceļos un kara gados bija zaudējis diplomu par to, ka simpatizēja nacistiem. Virsnieki ar desmit dažādās valstīs izrakstītiem dokumentiem bija padzīti no citiem kuģiem par žūpību, sliktu darbu vai zagšanu. Komanda bija salasīta gar visu Atlantijas okeāna un Vidusjūras piekrasti — grieķi, dienvidslāvi, norvēģi, itālieši, marokāņi, meksikāņi, amerikāņi — , un vairumam bija viltoti dokumenti. Matrožu kajītē gandrīz ik dienu notika kautiņi, augām dienām tika spēlēts pokers, bet virsnieki sargājās iejaukties.

Tomass neielaidās ne pokera spēlē, ne kautiņos, runāja tikai nepieciešamības gadījumos, uz jautājumiem neatbildēja un dzīvoja ar mierīgu sirdi. Viņš juta, ka, vagojot plašos pasaules ūdeņus, atradis savu vietu uz planētas. Ne sieviešu, ne uztraukšanās par svaru, ne rītos asinis urīnā, ne naudas trūkuma mēneša beigās. Gan viņš kādu dienu atmaksās tos pusotra simta dolārus, ko Sulcijs viņam iedeva Lasvegasā. Ar procentiem.

Viņš izdzirda soļus aiz muguras, bet nepagriezās apskatīties.

—  Nakts būs nejauka, — sacīja pienācējs, nostājies viņam blakus kuģa priekšgalā, — mēs peldam taisni vētrai pretī.

Tomass kaut ko neskaidri atņurdēja. Balsi viņš pazina. Jauns puisis, uzvārdā Dvaiers, no Vidējiem Rietumiem, kuru nezin kāda iemesla dēļ uzskatīja par mīksto. Viņam bija truša zobi un līdz ar to iemantota iesauka Trusis.

—  Sķiperis vainīgs, — Dvaiers turpināja. — Tup ceļos uz tiltiņa un skaita pātarus. Tu jau zini, kā mēdz teikt: ja mācītājs uz kuģa, tad sargies no vētras.

Tomass neteica nekā.

—  Jācer vienīgi, ka nepūtīs pārāk traki, — Dvaiers sacīja. — Daudzi no šitiem «Libertй» kuģiem lielā vētrā vienkārši pāršķeļas uz pusēm. Un kas tikai te nav sakrauts iekšā! Vai esi redzējis kravas sarakstu?

—   Nē.

—   Pamatīgs. Tev pirmais brauciens?

—   Otrais.

Dvaiers bija uzkāpis uz kuģa Havanā, kur «Elga Andersene» iegriezās pēc Tomasa pirmā jūrasbrauciena.

—   Sasodīta velna tupele, — Dvaiers teica, — es pierakstījos tikai labās izdevības dēļ.

Tomass saprata, ka Dvaiers gaidīt gaida, lai pavaicā, kas tā par izdevību, bet viņš klusēdams raudzījās uz tumstošo apvārsni.

—   Redzi, — Dvaiers turpināja, kad redzēja, ka Tomass nekļūst runīgāks, — man ir trešā virsnieka papīri. Uz amerikāņu kuģiem man būtu gadiem jāgaida, kamēr tiktu uz augšu. Bet uz. šitās siles, kur visi virsnieki ir salašņas, droši vien kāds dzērumā pārvelsies pār bortu vai kādu ostā pievāks policija, un tad man uzreiz ir šance, skaidrs?

Tomass atkal atņurdēja. Viņam nebija nekas pret Dvaieru, bet brāļoties viņš arī nedomāja.

—   Vai tu negudro tikt pie virsnieka diploma? — Dvaiers jautāja.

—   Neesmu par to domājis. — Uz klāja sāka cirsties šļakatas, laiks kļuva arvien nelāgāks, un Tomass savilka matroža jaku ciešāk sev apkārt. Zem jakas viņam bija biezs, zils džemperis ar augstu apkakli. Vecais, viesnīcā nomirušais norvēģis laikam bijis liela auguma vīrs, jo Tomass viņa drēbēs jutās ļoti ērti.

—   Tas ir vienīgais prāta darbs, — Dvaiers nerimās. — Es to sapratu pirmajā dienā, uzkāpis uz pirmā kuģa. Parasts matrozis nav itin nekas. Suņa dzīve, un piecdesmit gados tu esi beigts cilvēks. Pat uz amerikāņu kuģiem ar arodbiedrību un visu pārējo» un svaigiem augļiem. Ir gan liela lieta! Svaigi augļi. Galvenais — jādomā par nākotni. Jātiek pie strīpām uz uzplečiem. Nākamreiz, kad atgriezīsimies, braukšu uz Bostonu un lūkošu, vai nevaru tikt pie otrā virsnieka diploma.

Tomass ziņkāri palūkojās uz viņu. Dvaieram galvā bija balta matrožu cepure ar lejup noliektām malām, mugurā dzeltens zīdvesters un kājās labi, jauni darba zābaki ar gumijas zolēm. Augumā viņš bija mazs un jaunajās, glītajās jūrnieka drānās izskatījās kā masku ballei apģērbts puišelis. Vējš bija sapūtis viņam sārtumu sejā, kas nelīdzinājās vēju ārdētai vīra sejai, bet drīzāk atgādināja tādas meitenes vaigu, kura, pie aukstuma nepieradusi, pēkšņi nokļuvusi skarbā vējpūtā. Garas, tumšas skropstas ietvēra melnas acis, kas šķita kaut ko lūdzamies. Mute viņam bija plata, nemierīga, ar pabiezām lūpām. Rokas bez mitas kustējās: viņš nerimtīgi tās bāza kabatās un vilka atkal ārā.

Žēlīgā debess, Tomass nodomāja, vai viņš atnācis, lai man to visu izstāstītu, un kādēļ viņš man uzsmaida, kad vien satiek? Būs labāk tūliņ parādīt tādam ķēmam, kur būda. — Ja jau tu esi tik žiperīgs puikiņš, — viņš rupji sacīja, — ar virsnieka papīriem kabatā un tā tālāk, ko tad meklē pie mums, nabaga velniem? Kādēļ tu šajā brīdī neesi uz ekskursantu kuģa un glaunā, baltā uzvalkā nedejo ar kādu bagātu mantinieci?

—   Es negribu būt plātīgs, Džordeik, — Dvaiers sacīja, — goda vārds, negribu. Man tikai laiku pa laikam iegribas ar kādu parunāties, un tu esi apmēram manos gados, amerikānis un puisis uz goda, to es tūliņ manīju — tiešām uz goda. Visi pārējie te uz kuģa ir gatavie lopi. Viņi mani pastāvīgi apceļ, jo neesmu, tāds kā viņi, esmu lepns, man nepatīk spēlēt ar viņiem pokeru. Tu jau būsi ievērojis.

—   Es nekā neesmu ievērojis, — Tomass atteica.

—   Viņi iedomājas, ka esmu mīkstais vai kaut ko tamlīdzīgu, — Dvaiers turpināja. — Neesi ievērojis?

—   Nē, neesmu. — Tomass iegriezās kubrikā tikai ēdienreizēs.

—   Tā ir mana nelaime, — Dvaiers sūkstījās. — Gatavais lāsts ikreiz, kad gribu tikt uz kāda kuģa par trešo virsnieku. Viņi paskatāsmanos dokumentos, manās rekomendācijās, kādu brīdi ar mani parunā, tad kaut kā ērmoti uz mani pablenž un paziņo, ka vakantu vietu nav. Debestētīt, es jau pa gabalu jūtu, ka tūliņ atkal blenzīs uz mani. Es neesmu nekāds mīkstais, varu to apzvērēt, Džordeik.

—   Man nevajag tavu zvērestu, — Tomass atteica. Saruna kļuva neomulīga. Viņš negribēja tikt iejaukts citu cilvēku noslēpumos vai nepatikšanās. Viņš gribēja darīt savu darāmo, braukt no ostas uz ostu, vagot ūdeņus pilnīgā vientulībā.

—   Esmu saderināts, velns parāvis! — Dvaiers iesaucās. Viņš iebāza roku bikšu mugurkabatā, izvilka portfelīti un izņēma no tā fotogrāfiju. — Paskaties! — viņš piegrūda kartīti Tomasam pie acīm. — Te esmu es ar savu meiteni. Pērnvasar Naragansetas pludmalē. — Ļoti glīta, apaļīga meitene peldkostīmā, cirtainiem, gaišiem matiem, un viņai līdzās Dvaiers cieši piegulošās peldbiksītēs: mazs, bet muskuļots, apmēram gaiļa svarā. Viņš izskatījās pietiekami labā formā, lai varētu stāties ringa. Bet tas, protams, neko nenozīmēja. — Nu, vai es izskatos pēc pēdiņa? — Dvaiers jautāja. — Vai šitā meitene izskatās pēc tādas, kas būtu mierā precēties ar pēdiņu?

—   Nē, — Tomass bija spiests atzīt.

Vilnim pret kuģa priekšgalu atsitoties, uz fotogrāfijas uzšļakstījās ūdens lāses. — Labāk bāz to bildi kabatā, — Tomass sacīja, — citādi ūdens to sabojās.

Dvaiers izvilka mutautiņu, noslaucīja fotogrāfiju un ielika to atpakaļ portfelītī. — Es tikai gribēju, lai tu zini, — viņš sacīja, — ja man iegribas kādreiz ar tevi parunāties, ka tas nav tādēļ.

—   Okei, — Tomass atteica, — tagad es to zinu.

— Galvenais, lai valdītu skaidrība, — Dvaiers sacīja gandrīz nikni. — Tas ir viss. — Strauji pagriezies, viņš aizgāja pa šauro, virs benzīna tvertnēm uzslieto trapu.

Tomass noskurinājās, notraukdams šļakatas, kas durstīja seju. Vesela kuģa krava dažādu bēdu. Ja katrs uz šī sasodītā kuģa sāks nākt pie viņa un stāstīt, kas viņam spiež sirdi, tad viņam neatliks nekas cits kā laisties pār bortu.

Viņš ierāvās kuģa priekšgala iedobē, lai izvairītos no pirmā šļakatu trieciena, un tikai brīžiem paslēja galvu, jo viņa pienākums bija vērot «Elgas Andersenes» ceļu.

Virsnieka diploms, viņš prātoja. Ja jau visu mūžu paliktu maizi pelnīt uz jūras — kādēļ gan ne? Vajadzēs kādreiz Dvaieram pavaicāt, kā pie tāda diploma tiek. Galu galā vienalga — mīkstais vai ne.

Viņi kuģoja pa Vidusjūru, izbrauca cauri Gibraltāram, bet laiks bija kļuvis vēl sliktāks. Kapteinis, bez šaubām, joprojām no tiltiņa raidīja lūgšanas dievam un Ādolfam Hitleram. Neviens virsnieks nebija dzērumā pārvēlies pār bortu, un Dvaiers vēl aizvien nebija avansējis par virsnieku. Kopā ar Tomasu viņš sēdēja kuģa pakaļgalā bijušajā zenītlielgabalnieku kubrikā pie dzelzs galda, kas bija pieskrūvēts pie klāja. Zenītlielgabali jau sen bija nomontēti, bet nevienam nebija ienācis prātā nojaukt komandas kubriku. Kubrika priekšā bija vismaz desmit tualetes. Zenītartilērijas puikas laikam slapinājušies kā traki, tiklīdz izdzirduši virs galvas iedūcamies lidmašīnu, domāja Tomass.

Vētra bija tik spēcīga, ka ikreiz, kad kuģa skrūve pacēlās virs ūdens un viss kuģa pakaļgals drebēja un dārdēja, Dvaieram un Tomasam vajadzēja turēt ciet papīrus, grāmatas un kartes, lai visa godība nenolidotu no galda. Taču zenītlielgabalnieku kubriks bija vienīgā vieta, kur viņi netraucēti varēja patverties un kopā pastrādāt. Ik dienu viņi tur pavadīja vismaz pāris stundu, un Tomass, kurš skolā nekad nebija interesējies par mācībām, nobrīnīties vien nevarēja, cik ātri viņš no Dvaiera apguva navigāciju, iemācījās rīkoties ar sekstantu, orientēties zvaigžņu kartēs, uzzināja visu vajadzīgo par kravas uzlādēšanu, īsi sakot, visu, ko vajadzēs zināt, kad ies uz pārbaudījumu, lai iegūtu trešā virsnieka diplomu. Viņš bija pārsteigts, kad atskārta, ka mācīšanās viņam patīk. Kad nevajadzēja stāvēt sardzē un viņš gulēja uz savas lāvas, klausīdamies abu pārējo matrožu krākšanā, viņš juta, ka izprot, kā viņā notikusi šī pārvērtība. Tas nebija tādēļ vien, ka viņš kļuvis vecāks. Viņš vēl joprojām nelasīja grāmatas, neizlasīja avīzes un nepārlaida acis pat sporta slejām. Kartes, tehniskie prospekti, mašīnu rasējumi, formulas šķita kā izeja no pašreizējās dzīves. Beidzot — izeja.

Dvaiers bija strādājis uz kuģiem gan mašīnu telpā, gan par klāja matrozi, un viņam bija, ja arī ne pārāk dziļas, tomēr pietiekamas zināšanas par mašīnām, un Tomasa garāžās iegūtā pieredze palīdzēja viņam vieglāk izprast, ko Dvaiers skaidro.

Dvaiers bija uzaudzis Augšezera krastos un jau puikas gados burājis ar nelielām laivām. Pabeidzis vidusskolu, viņš ar gadījuma mašīnām nokļuva Ņujorkā, tur tūliņ devās uz ostu, lai noraudzītos, kā kuģi ienāk ostā un kā aiziet, pierakstījās par vienkāršu, matrozi uz piekrastes tankkuģa. Nekas no visa, kas vēlāk notika, nespēja mazināt viņa sajūsmu par jūru.

Viņš nekad neiztaujāja Tomasu par pagātni, un Tomass no laba prāta nekā nestāstīja. Aiz pateicības par to, ko Dvaiers viņam iemācīja, Tomass gandrīz sāka just pret mazo vīreli simpātijas.

—   Pienāks diena, — sacīja Dvaiers, vēl pagūdams noķert karti, kas slīdēja nost no galda, — kad mums abiem piederēs pašiem savi kuģi. Kapteinis Džordeiks un kapteinis Dvaiers jūs sveicina un laipni lūdz jūs uz klāja!

—   Jāā, — Tomass noteica, — es jau tagad redzu, kā tas būs.

—   īpaši, ja sāktos karš, — Dvaiers turpināja, — ne jau tik liels kā Otrais pasaules karš, kad par kuģa kapteini varēja tikt katrs, kas vien prata pārirties pār ezeru Centrālparkā. Es domāju mazāku karu, tādu kā Korejā. T^v nav ne jausmas, kādu naudiņu puiši pārved mājās, nemaz jau nerunājot par bīstamības piemaksu un tamlīdzīgi. Un cik daudz puišu, kas paši savu dibenu nespēj atšķirt no stūresrata, nav kļuvuši par kuģu īpašniekiem. Velns parāvis, varbūt Savienotās Valstis drīzumā atkal kaut kur uzsāk karu, un, ja mēs būsim uz strīpas, tad nemaz nav izdomājams, cik augstu mēs varētu uzkāpt.

—   Pietaupi sapņošanu naktij, — Tomass sacīja, — ķeramies pie darba.

Viņi atkal noliecās pār karti.

Ideja Tomasam iekrita prātā Marseļā.

Bija gandrīz pusnakts, kad viņi abi ar Dvaieru bija paēduši vakariņas kādā zvejnieku krogā Vecajā ostā. Tomass atcerējās, ka atrodas Francijas dienvidu piekrastē; viņi izdzēra trīs pudeles vin rose, jo bija Francijas dienvidu piekrastē, kaut ari Marseļu pie labākās gribas nevarētu nosaukt par tūristu piestājas vietu. «Elgai Andersenei» vajadzēja pacelt enkuru piecos no rīta, un, ja viņi laikus atgriezīsies uz klāja, viss būs kārtībā.

Pēc vakariņām viņi paklaiņoja pa bāriem un nu bija nonākuši krogā, kur domāja savu apgaitu beigt, — mazā, tumšā bāriņā Kanbjērā. Mūzikas automāts skanēja, un dažas resnas staigules sēdēja pie bāra letes, gaidīdamas, vai kāds neuzaicinās iedzert. Tomasam nebija iebildumu pagulēt ar kādu meiteni, bet šīs bija tik slampīgas un varbūt pat pielaistu triperi, ka nepavisam neatbilda viņa priekšstatam par dāmu, ar kuru varētu pamīlināties Francijas dienvidu piekrastē.

Mazliet apskurbis, sēdēdams pie galdiņa bāra sienmalē un vērodams staigules, kas zem čaukstošiem mākslīgā zīda brunčiem rādīja resnus lielus, Tomass atcerējās desmit sava mūža jaukākās dienas Kannās ar trakulīgo angļu meiču, kurai tā patika dārglietas.

—   Vadzi, — viņš uzbilda Dvaieram, kas sēdēja viņam pretim un sūca alu, — man uzradās ideja.

—   Kāda? — Dvaiers bailīgi skatījās uz sievietēm, bīdamies, vai tikai kāda nenāks klāt un neuzliks roku viņam uz ceļgala. Pievakarē viņš pats bija ierunājies, ka vajadzētu sarunāt kādu staiguli, lai reizi par visām reizēm pierādītu Tomasam, ka nav nekāds mīkstais, bet Tomass bija atteicis, ka tas neesot nepieciešams, ka viņu nepavisam neinteresējot, vai Dvaiers ir pederasts vai ne, turklāt tas neko nepierādīšot, jo viņam zināmi daudzi pederasti, kas guļ ar sievietēm.

—   Ko tu jautāji?

—   Tu teici, ka tev uzradusies ideja.

—   Ideja. Jā. Ideja. Pucējam prom no tā nešķīstā kuģa!

—   Tu esi traks, vai? — Dvaiers iesaucās. — Ko mēs Marseļā iesāksim bez kuģa? Mūs iespundēs cietumā.

—    Neviens mūs cietumā neiespundēs, — Tomass sacīja. — Es jau neteicu, ka pavisam. Kur kuģim ir nākamā piestāšana? Dženovā. Es taču nemaldos?

—   Nu jā, Dženovā, — Dvaiers negribīgi atbildēja.

—   Dženovā mēs to noķersim, — Tomass sacīja. — Teiksim, ka piedzērāmies un pamodāmies tikai tad, kad kuģis jau bija izbraucis jūrā. Tātad Dženovā kāpjam atkal uz klāja. Ko viņi mums var padarīt? Neizmaksāt algu par tām pāris dienām — tas ir viss. Viņiem tikpat trūkst darbaspēka. Un no Dženovas kuģis iet atpakaļ taisni uz ITobokenu, vai ne?

—   Jā.

—   Tatad mēs pat nezaudējam brīvo laiku krastā, ja viņi iedomātos kādā ostā mūs nelaist malā. Es tik un tā negribu ilgāk palikt uz tās nožēlojamās tupeles. Gan mēs Ņujorkā sameklēsim kaut ko labāku.

—   Bet ko mes darīsim no šā brīža līdz Dženovai? — Dvaiers noraizējies jautāja.

—   Ceļosim. Dosimies liela ceļojumā, — Tomass atteica. — Sēdīsimies vilcienā un aizbrauksim_ līdz Kannām. Uz turieni, kā raksta avīzēs, brauc visi miljonāri. Esmu tur bijis. Labākais laiks manā mūžā. Gulēsim pludmalē, sameklēsim dāmas. Alga mums vēl kabatā .. i

—   Es savu naudu krāju, — sacīja Dvaiers.

—   Labāk padzīvo mazliet, padzīvo, — Tomass nepacietīgi attrauca. Pašreiz, kad Kannas bija tik tuvu, viņš nespēja pat iedomāties, ka jāatgriežas uz drūmā kuģa, jāstāv sardzē, jāstrebj samazgas, ko matrožiem ceļ galdā.

—   Man nav līdzi pat zobu sukas, — Dvaiers aizbildinājās.

—    Es tev nopirkšu zobu suku, — Tomass apsolīja. — Paklau, tu pastāvigi stāsti, ka esot varens jūrnieks, ka puikas gados esot zēģelējis pa Augšezeru no viena krasta līdz otram…

—   Nu jā … Kāds Augšezeram sakars ar Kannām?

—   Matrozīt.. . — Tā bija viena no staigulēm, kas sēdēja pie bāra, spilgtā kleitā, gandrīz pilnīgi atsegtām krūtīm. — Matrozīt, vai negribi izpirkt jaukai dāmai mazu, jauku glāzīti un pēc tam pavadīt vakaru ar otru jauku dāmu? — Viņa pasmaidīja, atžņiebdama zelta zobus.

—   Vācies! — Tomass uzsauca.

—   Salaud, — sieviete mīlīgi noteica un aizgorījās pie mūzikas automāta.

—   Kāds Augšezeram sakars ar Kannām? — Tomass pārjautāja. — Es tev tūliņ pateikšu, kāds Auģšezeram sakars ar Kannām. Tu esi varens buru laivu matrozis Augšezerā …

—   Nu, es …

—   Esi vai neesi?

—   Žēlīgā debess, Tomij, — Dvaiers aizstāvējās, — nekad neesmu apgalvojis, ka esmu Kristofors Kolumbs vai kaut kas tamlīdzīgs. Sacīju, ka, puika būdams, esmu burājis un vadījis pa ezeru nelielas motorlaivas …

—   Tu tātad proti apieties ar laivām. Vai tā ir vai nav?

—   Protams, es māku vadīt nelielas buru laivas, — Dvaiers piekrita, — bet vēl joprojām nesaprotu . ..

—   Kannu piekrastē, — Tomass paskaidroja, — izīrē buru laivas uz stundām. Gribu pats savām acīm redzēt, kā tu proti' ar tām rīkoties. Tu esi gudrs teorijā, ar kartēm un grāmatām. Bet es gribu redzēt, kā tu manevrē īstu laivu. Varbūt man jāpietiek ar ticību, jātic tam tāpat kā apgalvojumam, ka neesi mīkstais?

—   Tomij! — Dvaiers aizvainots iesaucas.

—   Tu varētu mani apmācīt, — Tomass turpināja. — Es labprāt pamācītos no kāda, kas kaut ko saprot. Bet, pie velna, ja tev nav dūšas braukt man līdzi, braukšu viens pats. Ej vien atpakaļ uz kuģi, esi paipuisītis!

—   Okei, — Dvaiers piekāpās, — līdz šim gan nekad neesmu nekā tāda darījis. Bet es braukšu. Lai tas kuģis iet ellē! — Viņš izdzēra alus glāzi līdz dibenam.

—   Lielais ceļojums sākas, — noteica Tomass.

Gluži tik jauki, kā Tomasam saglabājies atmiņā, vis nebija, jo šoreiz viņš bija kopā ar Dvaieru, nevis ar trakulīgo angļu meiču. Bet arī tā bija itin tīkami. Vismaz krietni labāk nekā stāvēt sardzē uz «Elgas Andersenes», strēbt cūkēdienu un gulēt smirdīgajā ūķī kopā ar diviem krācošiem marokāņiem.

Viņi sameklēja mazu, lētu viesnīciņu, kas atradās aiz Rue d'Antibes un nemaz nebija peļama, gāja jūrā peldēties, lai arī bija vēl agrs pavasaris un ūdeni varēja uzturēties tikai īsu bridi. Taču baltās mājas bija tās pašas, zilās debesis tās pašas, sārtais vīns tas pats un lielās jahtas, kas stāvēja ostā, tās pašas. Un viņam nevajadzēja raizēties par svaru un domāt par to, ka būs jātiekas ringā ar kādu slepkavnieku francūzi, kad brīvdienas beigsies.

Viņi noīrēja buru laivu, un Dvaiers nebija melojis — viņš tiešām prata apieties ar buru laivām. Divās dienās viņš Tomasam daudz iemācīja, un Tomass jau drīz vien prata pietauvot laivu un nolaist buras —> no desmit reizēm deviņas viņam izdevās to izdarīt nevainojami.

Tomēr lielāko tiesu laika viņi pavadīja ostas rajonā, nesteidzīgi klaiņoja gar krastu un klusēdami apbrīnoja buru laivas, šonerus, lielās jahtas un motorkuģus, kas pietauvoti, nolakoti un uzposti ostā gaidīja vasaras sezonas sākumu.

— Žēlīgā debess, — Tomass sacīja, — vai tu maz spēj aptvert, cik daudz naudas ir pasaulē, bet mums tās nav!

Senpjēra krastmalā viņi atrada bāru, kurā parasti pulcējās izpriecu kuģīšu matroži un kapteiņi. Tur bija daži angļi, no pārējiem daudzi cik necik pieprata angļu valodu, un Tomass ar Dvaieru, kad vien radās izdevība, uzsāka ar tiem sarunas. Neviens nelikās pārstrādājies, un bārs jebkurā stundā bija labi apmeklēts. Viņi iemācījās dzert anīsa liķieri, jo to dzēra visi un tas bija lēts. Meitenes viņiem nepagadījās, jo tās, kas viņus uzrunāja, mašīnā sēdēdamas, Kruazeta bulvārī, prasīja pārāk augstu cenu. Taču pirmo reizi mūžā Tomass neizjūta sievietes trūkumu. Viņam pietika ar ostu un tās rosīgo dzīvi, ar vīriem, kas augu

gadu dzīvoja uz skaistiem kuģiem. Deviņus mēnešus gadā viņi dzīvoja bez kaklakunga, bet vasarā paši pārvērtās par pavēlniekiem uz kuģīša, kas maksā simttūkstoš dolāru, un braukāja uz tādām vietām kā Santropesa un Montekarlo, un Kapri, atgriežoties ostā ar pilnu klāju peldkostīmos tērptu meiteņu. Un visi, šķiet, bija naudīgi. Viņi saņēma algu un piedevām vēl provīziju no tirgoņiem, kas pārdeva dažādus kuģniecības piederumus, tāpat ari no kuģu būvētavām un guva peļņu no pārlieku augstu saskrūvētiem aprēķiniem. Viņi ēda un dzēra kā karaļi, un dažs labs vecāks vīrs nekad nebija īsti skaidrā prātā.

— Sitie puiši, — Tomass sacīja pēc dažu dienu uzturēšanās Kannās, — ir atrisinājuši universa problēmas.

Viņam pat iešāvās prātā pamest «Elgu Anderseni» pavisam un vasarā nolīgt uz kādas no šīm jahtām, bet izrādījās: kas nav kapteinis, tas darbu var dabūt tikai uz trim četriem mēnešiem par nieka algu un pārējo laiku paliek bez darba. Lai kā viņam patika Kannās, viņš nejuta ne mazāko vēlēšanos badināties astoņus mēnešus gadā tādēļ vien, lai varētu tur dzīvot.

Dvaiers bija tikpat sajūsmināts ka Tomass. Kannās gan viņš bija pirmo reizi, taču visu mūžu bija aizrāvies un darbojies ar kuģiem. Tas, kas Tomasam kļuva par atklāsmi vīra gados, Dvaierā atmodināja atmiņas par vislaimīgākajiem pārdzīvojumiem bērnībā.

Bārā apgrozījās kāds anglis, tumši1 iededzis, neliels vīriņš ar baltiem matiem, vārdā Dženingss, kas kara laikā bija dienējis flotē un kam piederēja, tiešām piederēja sešas pēdas gara jahta ar piecām kajītēm. Anglis neliedzās, ka tā ir veca un sagrabējusi, bet viņš to pazīstot kā savu īsto māmulīti un vasarā vadājot tajā ekskursantus pa visu Vidusjūru — uz Maltu, Grieķiju, Sicīliju, visur. Kannās viņam bija aģents, kas par desmit procentu provīziju piegādāja pasažierus. Viņš pats atzina, ka viņam ļoti laimējies. Laivas īpašnieks, pie kura viņš strādājis, neesot acu galā varējis ieredzēt savu sievu. Un mirdams, sievai par tīro spīti, novēlējis laivu Dženingsam. Nu jā, bet tāda laime jau katru dienu negadās.

Dženingss dziļā pašapmierinātībā sūca savu anīsa liķieri. Viņa motorjahta, drukna un pazema, bet spodra un mājīga, stāvēja pietauvota — vēl, ziemas guļā — otrpus ielai tieši pretī bāram, un Dženingss, sēdēdams pie glāzītes, varēja maigām acim uz to noraudzīties, un visi dzīves jaukumi viņam bija turpat pie rokas. — Burvīga dzīve, — viņš sacīja, — tas, jeņķi, man godīgi jāatzīst. Pavisam kas cits nekā noplēsties, lai nopelnītu pāris šiliņu dienā, stiept nastas Liverpūles dokos vai ziemas salā svīst asinssviedrus, eļ jojot mašīnas kādai vecai tupelei Ziemeļjūrā. Nemaz jau nerunājot par klimatu un šejienes nodokļu apstākļiem, — ar plašu vēzienu viņš norādīja pa logu uz ostu, kur mīlīga pavasara saulīte mirdzināja gaismu uz citcitam līdzās noenkuroto kuģu mastiem, kas vieglītēm šūpojās. — Bagātu ļaužu laiks, — Dženingss sacīja. — Bagātu ļaužu laiciņš.

—   Atļaujiet jums kaut ko pajautāt, Džcnings, — Tomass sacīja. Viņš izmaksāja anglim un jutās tiesīgs uzdot dažus jautājumus. Par cik varētu dabūt pieklājīga apmēra jahtiņu, teiksim, tādu kā jūsējā, un uzsākt darbu?

Dženingss aizkūpināja pīpi un apcerīgi ievilka dūmu. Viņš nekad neko nedarīja ātri. Viņš vairs neatradās Britu kara īlotes dienestā vai dokā, tuvumā vairs nebija ne virsnieka, ne darbu vadītāja, kas varētu viņam uzkliegt, viņam vairs nebija jāsteidzas. — Uz to, jeņķi, nav viegli atbildēt, — viņš sacīja. — Ar laivām ir tāpat kā ar sievietēm — citas ir dārgas, citas lētas, bet cenai nav ne mazākā sakara ar prieku, kādu tu par samaksāto naudiņu baudīsi. — Viņš pats apmierināts pasmējās par savu gudro domugraudu.

—   Minimums, — Tomass neatlaidās, — kāds ir absolūtais minimums?

Dženingss pakasīja pakausi un izdzēra glāzi līdz dibenam. Tomass pasūtīja vēl.

—   Tīrā laimesspēle, — Dženingss atteica. — Es zinu vīrus, kas samaksājuši simttūkstoš mārciņu, nolikuši galdā skaidrā naudā simt tūkstošus par kuģiem, ko konstruējuši kolosālākie kuģu būves arhitekti un kas būvēti labākajās Holandes vai Anglijas kuģu būvētavās. Tērauda korpuss, cēlkoka klājs, viss ierīkots uz to smalkāko — radari, elektriskās tualetes, kondicionēts gaiss, automātiskā vadība —, .un viņi ir nolādējuši dienu, kad tas draņķa braucamais nolaists ūdenī, būtu mīļu prātu to pārdevuši par vienas šņabja kastes vērti, bet neviens neņem.

—  Mums nav simttūkstoš mārciņu, — Tomass noteica.

—   Mums? — Dvaiers apstulbis jautāja. — Kā tu to domā —• mums?

—   Stāvi klusu! — Tomass sacīja un atkal pievērsās Dženingsam. — Jūsu laiva taču nemaksāja simttūkstoš mārciņu?

—   Nē, — Dženingss atbildēja, — to es arī nekad neesmu apgalvojis.

—   Es domāju par saprātīgu cenu, — Tomass sacīja.

—   Par laivu runājot, nevar lietot tādu vārdu — saprātīgs, — Dženingss prātoja. Tomasam viņš sāka krist uz nerviem. — Kas vienam liekas saprātīgi, otram šķiet tīrais neprāts, ja jūs saprotat, ko gribu sacīt. Kā jau teicu, tā ir skaidra laimesspēle. Var gadīties, piemēram, kādam pieder glīts kuģītis, kas maksājis savus trīsdesmit vai četrdesmit tūkstošus mārciņu, bet viņa sieva nepārtraukti sirgst ar jūrasslimību vai arī vienu gadu kuģošana nav gājusi no rokas un kreditori dzenas viņam pa pēdām, un laiks bijis pārāk vētrains, un varbūt konjunktūra nav izdevīga un izskatās, ka komunisti ņems virsroku Itālijā un Francijā, vai draud izcelties karš, vai varbūt viņš kaut ko sariebis nodokļu iekasētājiem, varbūt viņš cenšas tiem iestāstīt, ka par kuģi samaksājis vairāk, bet naudiņu noguldījis drošā vietā kādā Šveices bankā, tā nu viņš jūt, ka jāpazūd un jāpazūd jo drīzāk, jo labāk, un tad pēkšņi izrādās, ka tajā nedēļā kuģītim nav neviena pircēja… Tu saproti, jeņķi, ko gribu sacīt?

—   Jā, — Tomass atteica, — tik pamatīga karte nemaz nav vajadzīga.

—   Viņš tātad iedzīts izmisumā, — Dženingss turpināja. — Varbūt viņam to pašu nedēļu vajag sadabūt piecus tūkstošus gineju, lai jumts nesabrūk pār galvu. Un ja nu tādā brīdī tu esiuz vietas un tev ir pieci tūkstoši gineju …

—   Cik gineja ir vērta? — Dvaiers iejautājās.

—   Pieci tūkstoši gineju ir piecpadsmit tūkstoši dolāru, — Tomass paskaidroja, — vai ne?

—   Apmēram, — Dženingss atteica. — Var arī trāpīties uzzināt, ka kuģi pārdod izsolē vai arī to apķīlājuši muitnieki par kontrabandas vešanu. Protams, tādam kuģītim nepieciešams remonts, bet, ja pašam ir prasmīgas rokas un naudu neatgrūž tiem pirātiem piekrastes kuģu būvētavās — netici nevienam francūzim, īpaši šeit, piekrastes zonā, viņi tev acis no pieres izzags —, tad varbūt, ja vien viss ies labi un tu savu naudu ik vakaru pārskaitīsi, — tad ar mazdrusciņ laimes un dažiem cilvēkiem, kas būtu ar mieru pagaidīt līdz sezonas beigām uz samaksu par kuģa piederumiem un pārtiku, tavs kuģītis ieslīdēs ūdenī un par astoņiem vai desmit tūkstošiem mārciņu tu būsi gatavs pirmajam braucienam.

—   Astoņi vai desmit tūkstoši mārciņu, — Dvaiers ieminējās, — tikpat labi jūs varējāt teikt astoņi vai desmit miljoni dolāru.

—   Turi muti, — Tomass sacija, — vienmēr pastāv iespējas, kā tikt pie naudas.

—   Tā gan, — Dvaiers noteica. — Kā?

—   Iespējas ir. Reiz es vienā vakarā nopelnīju trīs tūkstošus dolāru.

Dvaiers dziļi ievilka elpu. — Kādā veidā?

Sī bija pirmā reize, kad Tomass pēc aiziešanas no «Egeja» viesnīcas kaut ar vārdu ieminējās par savu pagātni, bet tūliņ nožēloja, ka izpļāpājies. — Vienalga, kādā veidā, — viņš asi atcirta. Tad pievērsās Dženingsarn: — Vai jūs būtu ar mieru izdarīt man pakalpojumu?

—   Visu, kas manos spēkos, — Dženingss atbildēja, — ja vien man par to nav jāizdod nauda. — Viņš labpatikā pie sevis nosmējās — kuģa īpašnieks, situācijas noteicējs, pieredzējušais kara flotes jūrnieks, karu pārdzīvojušais, nabadzību pārvarējušais anīsa liķiera dzērājs, vecais jūrasvilks, ko neviens nespēj apvest ap stūri.

—   Ja jums kaut kas nāk ausīs, — Tomass sacīja, — kaut kas labs, bet lēts, dariet, lūdzu, mums to zināmu.

—    Labprāt, jeņķi, pakalpošu, — Dženingss atteica, — tikai uzraksti adresi.

Tomass vilcinājās. Viņa vienīgā adrese bija «Egeja» viesnīca un vienīgais cilvēks, kam viņš to uzdevis, viņa māte. Pirms kautiņa ar Kveilu viņš māti bija diezgan regulāri apciemojis, kad puslīdz droši zināja, ka nesaskriesies ar brāli Rūdolfu. Kopš tā laika viņš mēdza mātei aizrakstīt no tām ostām, kur piestāja, sūtīja salokāmās skatu kartītes un izlikās, ka viņam klājas labāk, nekā īstenībā klājās. Atgriezies no pirmā ceļojuma, viņš atrada «Egejā» veselu kaudzi mātes vēstuļu. Vienīgā raize bija tā, ka māte nemitīgi taujāja pēc mazdēla, gribēdama to sastapt, bet viņš neiedrošinājās kontaktēties ar Terēzi, lai kaut paskatītos uz zēnu. Dēls bija vienīgais, kas viņu saistīja pie Amerikas.

—   Uzraksti tikai adresi, puis, — Dženingss mudināja.

—   Iedod viņam savu adresi, — Tomass sacīja Dvaieram. Dvaiers pastu saņēma Nacionālās jūrnieku apvienības mītnē Ņujorkā. Viņu neviens nemeklēja.

—   Kad tu beigsi nodoties tukšiem sapņiem? — Dvaiers pārmeta.

—   Dari, ko tev lieku.

Dvaiers paraustīja plecus, uzrakstīja adresi un atdeva to Dženingsarn. Viņam bija skaidrs, salasāms rokraksts. Trešā virsnieka Dvaiera ieraksti kuģa žurnālā būs glīti un kārtīgi. Ja vien viņš kādreiz tiks pie rakstīšanas.

Večuks noglabāja papīriņu vecā, sadilušā kabatas portfelītī. — Turēšu acis un ausis vaļā, — viņš nosolījās.

Tomass samaksāja rēķinu un kopā ar Dvaieru uzsāka kārtējo klaiņojumu gar piekrasti, vērojot visas laivas, kas tur stāvēja pietauvotas. Tomass juta, ka Dvaiers ik pa brīdim uzmet viņam mulsu skatienu.

—   Cik tev ir naudas? — Tomass jautāja, kad viņi bija sasnieguši muliņa galu, kur piesietas līgojās zvejnieku laivas ar acetilena lampām un piekrastē, izplāti žāvēšanai, gulēja tīkli.

—   Cik man ir naudas? — Dvaiers īgni pārjautāja. — Nav pat pilns simts dolāru. Akurāt tik daudz, lai nopirktu okeāna lainera miijono daļu."

—   Es nejautāju, cik naudas tev kabatā. Es domāju — pavisam. Tu taču visu laiku stāsti, ka krājot naudu.

—   Ja tu iedomājies, ka man ir tik daudz, cik vajag tavai negudrajai idejai…

—   Es jautāju, cik naudas tev pavisam ir. Bankā.

—   Divi tūkstoši divi simti dolāru, — Dvaiers negribīgi atbildēja. — Bankā. Paklau, Tomij, neķēmojies, mēs nekad…

—    Starp mums runājot, — Tomass sacīja, — tev un man — mums abiem — kādā jaukā dienā piederēs pašiem savs kuģītis. Un tieši šeit. Kur laiks ir tik jauks — bagāto ļaužu laiks, kā teica tas anglis. Kaut kā mēs naudu sadabūsim.

—    Es nedarīšu nekā noziedzīga. — Dvaiera balsī skanēja bailes. — Nekad mūžā neesmu izdarījis noziegumu un netaisos neko tamlīdzīgu sākt ari tagad.

—    Kas tev teica kaut ko par noziegumiem? — Tomass jautāja. Taču viņam bija iešāvusies prātā arī šī doma. Ringā pavadītajos gados viņš bija sastapis daudzus, ko Dvaiers sauktu par noziedzniekiem; tie valkāja uzvalkus par divsimt dolāriem, tiem piederēja visgreznākie automobiļi, tiem, elkonī turējās visgreznākās sievietes, un visi pret tiem izturējās pieklājīgi, priecājās, tos ieraugot, — policisti, biznesmeņi, kinoaktrises. Viņi bija gluži tādi paši kā pārējie cilvēki. Viņos nebija nekā sevišķa. Noziegums ari ir tikai naudas pelnīšanas veids. Varbūt pat viens no visvieglākajiem. Taču viņš nevēlējās Dvaieru nobiedēt. Vismaz pagaidām vēl ne. Ja pasākums tomēr kaut kā izdosies, viņam Dvaiers ar savām zināšanām būs nepieciešams. Viens pats viņš galā netiks. Pagaidām. Tāds muļķis viņš nav.

' Kaut kā, viņš nodomāja, kad viņi gāja gar krastmalu, kur vecie vīri sita trumpas, līdz aiz muguras palika osta ar saules apmirdzētajiem izpriecu kuģiem daudzu miljonu dolāru vērtībā. Toreiz, kad viņš te bija pirmo lāgu, viņš bija zvērējis, ka atgriezīsies. Un bija atgriezies. Un atgriezīsies vēlreiz. Kaut kā.

Nākamās dienas rītā pašā agrumā viņi iesēdās vilcienā, kas brauca Dženovas virzienā. Viņi bija ietaupījuši vienu dienu, jo gribēja apstāties Montekarlo. Vajadzēja izmēģināt laimi kazino.

Ja Tomass būtu atradies perona otrā galā, viņš būtu redzējis savu brāli Rūdolfu izkāpjam no Parīzes vilciena guļamvagona kopā ar slaidu, skaistu meiteni un veselu lērumu jaunu čemodānu.

6. nodaļa

Izgājuši no stacijas, viņi ieraudzīja Herca aģentūras zīmi, un Rūdolfs sacīja: — Tur stāv mūsu mašīna. — Parīzes viesnīcas administrators bija parūpējies par visu. Kad administrators bija pasūtījis viņiem teātra biļetes, sagādājis limuzīnu izbraukumam uz Luāras pilīm, rezervējis galdiņus desmit restorānos un vietas Operā un Longžimo, Džīna sacīja: — Visiem jaunlaulātajiem vajadzētu šādu personisko administratoru Parīzē.

Nesējs aizveda viņu bagāžu līdz mašīnai, saņēma dzeramnaudu, pateica mērci un pasmaidīja, kaut gan viņi nepārprotami bija amerikāņi. Ja spriestu pēc amerikāņu avīžu informācijas, tad franči šajā gadā nemēdza uzsmaidīt amerikāņiem. Herca aģentūras pārstāvis sāka runāt angliski, bet Rūdolfs, par lielu uzjautrinājumu Džīnai, demonstrēja savas franču valodas zināšanas, un ari pārējās formalitātes par mašīnas īrēšanu norisa Rasina valodā. Rūdolfs jau Parīzē bija nopircis Piejūras Alpu karti, un, kad brīdi bija to papētījis, viņi, nolaiduši mašīnas jumtu, maigās Vidusjūras saules apmirdzēti, kailu galvu brauca pa balto pilsētu, tālāk gar jūras piekrasti, gar Zuāna līci, kur Napoleons bija izkāpis krastā, caur Zuānlepēnu ar lielajām viesnīcām, kas vēl gulēja ziemas miegu, līdz «Holel du Cap», skaistai, greznai krēmkrāsas celtnei pīnijām apaugušā paugurā.

Kad viesnīcas direktors viņus pavadīja līdz viņu apartamentam ar balkonu un skatu uz viesnīcas parku un zilo, rāmo jūru aiz tā, Rūdolfs mierīgi noteica: — Ļoti skaisti, pateicos. — Taču tikai ar mokām viņš spēja apvaldīt muļķīgu smējienu, kas lauzās uz āru, iedomājoties, cik lieliski direktors, viņš pats un Džīna tēloja savu lomu kādā senā jaunības sapnī. Bet īstenība bija skaistāka par toreizējo sapni. Apartaments bija lielāks un greznāk iekārtots, gaiss bija maigāks; direktors lieliskāks; viņš pats bija bagātāks, rimtāks un labāk apģērbies nekā nabadzīgā zēna sapņa varonis; un Džīna savā elegantajā Parīzes kostīmā bija daiļāka nekā izfantazētā meitene, kas bija izgājusi uz balkona ar skatu uz jūru un ar viņu skūpstījusies.

Direktors, vairākkārt paklanījies, izgāja, šveicari ienesa koferus un sakrāva tos uz saliekamajiem krēsliem milzīgajā gujamistabā. Dzīvs un reāls ar dzīvu un reālu sievu, ne vairs iztēlē — viņš sacīja: — Iziesim uz balkona.

Viņi izgāja uz balkona un skūpstījās spožajā saulē.

Daudz netrūka, lai viņi vispār nebūtu apprecējušies. Džīna vilcinājās teikt «jā» vai «nē», un vienu brīdi Rūdolfs jau bija gatavs uzstādīt ultimātu, tikko viņu sastaps, bet tas notika tik mokoši reti. Rūdolfu darbs dienām ilgi aizturēja Vitbijā un Portfilipā, bet, ticis beidzot Ņujorkā, viņš bieži vien savā automātiskajā telefona atbilžu aparātā atrada vienīgi Džīnas paziņojumus, ka viņa izbraukusi no pilsētas strādāt. Kādu vakaru pēc teātra izrādes viņš redzēja Džīnu sēžam restorānā ar kādu maza auguma jaunekli, kam bija apaļas, spožas ačeles, pinkaini, gari mati un nedēļu neskūtas bārdas rugājiem apauguši vaigi. Nākamajā reizē sastapis Džīnu, Rūdolfs apvaicājās, kas šis jauneklis bijis, un viņa atzinās, ka tas pats, par kuru viņa jau stāstījusi. Kad Rūdolfs jautāja, vai Džīna joprojām ar viņu guļ, viņa atbildēja, ka gar to viņam neesot nekādas daļas.

Viņš jutās pazemots, apzinoties, ka viņa sāncensis izskatās tik nepievilcīgs, un viņam nepavisam nekļuva vieglāk ap sirdi, kad Džīna pastāstīja, ka puisis esot viens no slavenākajiem modes fotogrāfiem visā valstī. Toreiz viņš vairs nelikās par Džīnu zinis un pēc tam gaidīja, līdz viņa pati meklēs kontaktu, bet viņa nezvanīja, un beidzot viņš tomēr neizturēja un piezvanīja viņai, klusībā nozvērēdamies, ka turpmāk gulēs gan ar viņu, bet lai nelabais viņu parauj, ja vēl domās ar šo meiteni precēties.

Džīna ar savu izturēšanos bija pagalam satricinājusi Rūdolfa pašapziņu, un vienīgi gultā, kur viņiem bija labi vienam ar otru, viņš spēja nokratīt mokošo apziņu, ka šis sakars viņu pazemo. Visi vīrieši, kurus viņš pazina, vienā balsī apgalvoja, ka meitenes, ko viņi pazīst, kāro vienīgi tikt apprecētas. Kādi trūkumi piemīt viņam vai viņa mīlestības izpausmei, kādēļ viņš šķiet tik neiekārojams, ka abas vienīgās meitenes, ko viņš bildinājis, liegušās viņu precēt?

Situāciju labāku nepadarīja arī Virdžīnija Koldervuda. Vecais Koldervuds bija paklausījis Rūdolfa padomam: atļāvis meitai aizbraukt uz Ņujorku, dzīvot vienai pašai un mācīties par sekretāri. Bet, ja Virdžīnija tiešām mācījās mašīnrakstīšanu un stenogrāfiju, tad darīja to ārkārtīgi neparastā laikā, jo gandrīz ikreiz, kad Rūdolfs gāja uz savu Ņujorkas dzīvokli, viņš redzēja meiteni vai nu slēpjamies otrpus ielai parādes durvīs, vai arī izliekamies, ka tā pašreiz gājusi garām viņa mājai. Viņai uzradās paradums piezvanīt pa telefonu nakts vidū, dažkārt pat reizes trīs vai četras, lai pateiktu: «Rūdij, es tevi mīlu, es tevi mīlu. Guli ar mani.»

Lai no viņas izvairītos, Rūdolfs, iebraucis Ņujorkā, sāka apmesties katrreiz citā viesnīcā, bet Džīna kaut kādu puritānisku aizspriedumu dēļ atteicās iet pie viņa uz viesnīcu, tā ka arī gultas prieki viņam bija liegti. Vēl joprojām Džīna viņam neatļāva iet pie viņas uz mājām, un tā viņš nekad vēl nebija redzējis viņas dzīvokli, nedz arī iepazinies ar meiteni, ar kuru viņa kopā dzīvoja.

Virdžīnija rakstīja viņam garas vēstules, drausmīgā, nepārprotamā skaidrībā izklāstīdama savas seksuālās alkas ar vārdiem no Henrija Millera leksikas, kura darbus viņa, šķiet, bija smalki jo smalki izstudējusi. Vēstules viņa sūtīja uz Rūdolfa mājām Vitbijā, uz dzīvokli Ņujorkā, uz universālveikala galveno kantori, un vajadzēja tikai kādai izklaidīgai sekretārei nejauši vienu no tām atplēst, lai vecais Koldervuda kungs mūžam vairs nepārmītu ar Rūdolfu ne vārda.

Kad viņš Džīnai pastāstīja par Virdžīniju, viņa tikai pasmējās un piebilda: «Ak tu, nabaga skaistais vīrieti!» Kādu vakaru, kad viņi vēlā stundā atgriezās Rūdolfa dzīvoklī un pamani ja otrpus ielai ēnā stāvošo Virdžīniju, Džīna bezbēdīgi ieminējās, ka pāriešot pāri ielai un uzaicināšot meiteni izdzert pa glāzītei kopā ar viņiem.

Tas viss Rūdolfu traucēja darbā, pat vienkāršus ziņojumus viņam lāgiem vajadzēja pārlasīt reizes trīs četras, līdz viņš uztvēra to saturu. Naktīs viņš gulēja nemierīgi un piecēlās novārdzis. Pirmo reizi mūžā viņam uz zoda uzmetās pūtītes.

Kādās viesībās Ņujorkā viņš iepazinās ar pilnīga auguma blondīni, kuru visu vakaru lenca trīs vīrieši, bet kura nepārprotami izrādīja, ka vēlas, lai uz mājām viņu pavada Rūdolfs. Viņš pavadīja viņu. Viņa dzīvoja vienā no Austrumu Astoņdesmitajām ielām, netālu no Piektās avēnijas. Viņš uzzināja, ka viņa ir bagāta, šķirtene, vientuļa, ka viņai apnikuši visi Ņujorkas vīrieši kas viņu nemitīgi vajājot, un ka Rūdolfs esot «kolosāli seksīgs» (viņam būtu paticis, ja viņa būtu bijusi izvēlīgāka izteiksmes līdzekļos). Iedzēruši pa glāzei, viņi likās gultā, viņš bija impotents un, aizsmakušu smieklu zalves pavadīts, atstāja neizmantoto gultu.

— Nelaimīgākā diena manā mūžā, — viņš sacīja Džīnai, — bija tā, kad tu atbrauci uz Portfilipu fotografēt.

Nekas no visa notikušā nespēja viņā apslāpēt mīlestību uz Džinu un vēlēšanos viņu apprecēt un visu mūžu nodzīvot kopā ar viņu.

Viņš zvanīja viņai augu dienu, desmit, divpadsmit reižu, bet neviens neatsaucās. Pagalam sašņurcis savā istabā sēdēdams, viņš nolēma vēl vienu — pašu pēdējo reizi viņai piezvanīt: ve! vienu reizi, sasodīts, un, ja viņas nebūs mājās, aiziešu un līdz nesamaņai piedzeršos, un pievākšu skuķus, un kādā krogā izkaušos, un, ja Virdžīnija Koldervuda stāvēs pie durvīm, uzvēdīšu viņu augšā, izgulēšos ar viņu, un pēcgalā izsaukšu vīrus, lai atbrauc, paņem līdzi trakokreklus un aizvāc mūs abus.

Telefons zvanīja un zvanīja, un viņš jau gribēja nolikt klausuli, kad Džīna savā klusajā, mazliet bērnišķajā balsī atsaucās: — Hallo!

—   Vai tavs telefons bija bojāts? — viņš jautāja.

—   Nezinu, — viņa atteica, — es visu dienu nebiju mājās.

—   Vai esi paredzējusi arī visu nakti pavadīt ārpus mājas?

Klusums. — Nē, — viņa sacīja.

—  Vai satiksimies? — Viņš jau gatavojās ar blīkšķi nomest klausuli, ja viņa teiks «nē». Reiz viņš Džīnai tika teicis, ka viņam pret to ir tikai divējas jūtas: niknums un ekstāze.

—  Tu gribi satikties?

—   Vai astoņos vari? — viņš jautāja. — Es sataisīšu kaut ko dzeramu. — Viņš bija paraudzījies pa logu un nebija tuvumā manījis Virdžīniju Koldervudu.

—   Man vēl jāiet vannā, — viņa sacīja, — un negribas steigties. Kādē| negribi atnākt pie manis? Un es sataisīšu kaut ko dzeramu.

—   Es dzirdu cītaras un fanfaras, — viņš atteica.

—   Netēlo izglītoto, — viņa attrauca un smējās.

—   Kurš stāvs?

—   Ceturtais, — viņa sacīja, — lifta nav. Saudzē savu sirdi.— Viņa nolika klausuli.

Viņš nodušojās un noskuvās. Roka viņam trīcēja, un viņš pamatīgi iešņāpa zodā. Brūce ilgi asiņoja, un tā viņš tikai piecas minūtes pēc astoņiem piezvanīja pie Džinas dzīvokļa durvīm Austrumu Četrdesmitajā ielā.

Durvis atvēra nepazīstama meitene zilās džinsa biksēs un džemperi. — Hallo, mani sauc Florensa, — viņa sacīja un tad uzsauca: — Džinnij, viņš ir klāt!

—   Nāc iekšā, Rūdij! — Džina sauca no istabas, kuras durvis uz priekšnamu bija vaļā. — Es pašreiz pošos.

—   Paldies, Florens, — Rūdolfs sacīja un iegāja Džīnas istabā. Viņa gluži kaila sēdēja pie neliela spoguļgaldiņa un krāsoja skropstas. Viņš nekad vēl nebija ievērojis, ka viņa krāsotu skropstas. Bet viņš nebilda ne vārda par skropstām. Un ne vārda par to, ka viņa kaila. Viņš tikai neatņēmieš raudzījās apkārt istabā.

Sienas gandrīz no vienas vietas bija nosegtas ar viņa fotogrāfijām; uz tām viņš smaidīja, stāvēja sarauktu pieri, piemiedzis acis, rakstīja kaut ko piezīmju blokā. Daži attēli bija mazi, citi nesamērīgi palielināti. Visi — glaimojoši. Viss beidzies, viņš pateicībā domāja, viss beidzies. Viņa ir izlēmusi.

—   Man šķiet, esmu šo vīrieti kaut kur redzējis, — viņš sacīja.

—   Domāju gan, ka tu viņu pazīsti, — Džīna atteica. Gracioza savā rožainajā kailumā — viņa mierīgi turpināja darboties ar skropstu tušu.

Vakariņas ēdot, viņi runāja par kāzām. Tikuši līdz saldajam ēdienam, bezmaz visu atkal atsauca.

—   Man, — Rūdolfs sarūgtināts sacīja, — ļoti patīk meitenes, kas zina, ko viņas grib.

—   Es zinu, ko gribu, — Džīna atcirta. Kad Rūdolfs sāka pierādīt savu viedokli, viņa kļuva aizvien stūrgalvīgāka. — Man liekas, ka zinu arī, ko darīt šajā nedēļas nogalē, — viņa sacīja. — Palikšu mājās, noplēsīšu no sienām visas tās bildes un izbalsināšu istabu.

Sākās ar to, ka viņa par visām varītēm gribēja saglabāt slepenību. Viņš gribēja nekavējoties to darīt plaši zināmu, bet viņa tikai purināja galvu. — Nekādas publikācijas, — viņa sacīja.

—  Man ir māte un māsa, — Rūdolfs teica, — un galu galā arī brālis.

—   Tieši to es domāju. Man ir tēvs un brālis. Un es nevaru ciest ne vienu, ne otru. Tiklīdz viņi izdzirdēs, ka tu esi paziņojis savai ģimenei, bet es viņiem ne, Rietumos sacelsies vētra, kas nerims trakot desmit gadu. Un pēc tam, kad būsim apprecējušies, es negribu nekā zināt par tavu ģimeni un negribu, ka tev būtu jābrāļojas ar manējo. Ģimenes neskaitās. Atsakos no pusdienām Pateicības dienā vecajā ģimenes ligzdā. Žēlīgā debess!

Sai ziņā Rūdolfs piekāpās bez sīvas cīņas. Grētiņai nebūtu nekāda prieka par viņa kāzām dažus mēnešus pēc Kolina nāves. Un doma, ka māte, ietērpusies kādā no savām godakleitām, visu laiku vervelētu muļķības, arī viņu nesajūsmināja. Tāpat viņš gluži labi varēja iztikt bez gaidāmā trača, ko, uzzinājusi jaunumus, saceltu Virdžīnija Koldervuda. Taču neminēt ne vārda Džonijam Hītam vai Bredam Naitam nozīmētu radīt sarežģījujumus kantorī, īpaši tādēļ, ka tūliņ pēc kāzām viņi gribēja doties ceļojumā. Vienis prātis viņi abi ar Džinu bija par to, ka nebūs kāzu svinību, ka viņi tūliņ aizbrauks no Ņujorkas, ka nelaulāsies baznīcā un medusmēnesi pavadīs Eiropā.

Viņi nevarēja vienoties, ko darīs, atgriezušies no Eiropas. Džina liedzās pamest darbu un liedzās dzīvot Vitbijā.

—   Sasodīts, — Rūdolfs skaitās, — mēs pat neesam vēl apprecējušies, un tu jau esi mani ieskaitījusi par vīru uz pusslodzi.

—   Es neesmu mājas pele, — Džīna stūrgalvīgi pretojās, — un man nepatīk mazpilsētas. Sajā pilsētā man pašreiz sāk pavērties karjera. Negribu no visa tā atteikties tādēļ vien, ka mani kāds vīrietis iedomājies apprecēt.

—   Džīn… — Rūdolfs brīdināja.

—   Labi, labi, — viņa pārlaboja, — tādēļ vien, ka es gribu ar kādu vīrieti apprecēties.

—   Tas jau skan pieņemamāk, — viņš sacīja.

—   Tu pats esi teicis, ka kantorim īstenībā būtu jāatrodas Ņujorkā.

—   Bet tas tomēr neatrodas Ņujorkā, — viņš piezīmēja.

—   Es tev patikšu labāk, ja tu mani neredzēsi diendienā.

—   Nekā.

—   Bet tu man patiksi labāk.

Arī šajā jautājumā viņš piekāpās. Bet nelabprāt. — Tā ir mana pēdējā piekāpšanās, — viņš teica.

—   Jā, — viņa sacīja liekuļotā pazemībā, plakstus virinādama. Pārspīlētā maigumā viņa noglāstīja Rūdolfa roku. — Es dziļi cienu vīriešus, kas prot pastāvēt uz savu.

Viņi abi sāka smieties, un viss bijā labi, un Rūdolfs sacīja: — Bet vienam nelietim gan jāaizsūta paziņojums — tam lipīgajam zellim, tam fotogrāfam —, un, ja viņš grib nākt uz kāzām, tad teic, ka tiek mīļi aicināts, lai tikai pirms tam noskujas.

—   Viss kārtībā, — Džīna atteica, — ja vien es drīkstu nosūtīt ielūgumu Virdžīnijai Koldervudai.

Cietsirdīgi un laimīgi viņi, rokās sadevušies, izgāja no restorāna, apstaigāja visus Trešās avēnijas bārus, slepenībā, mīlestībā un pēdīgi arī krietnā skurbuli uzdzerdami laimes tiem gadiem, kurus kopā dzīvos.

Nākamajā dienā viņš Tifenija dārglietu veikalā nopirka saderināšanās gredzenu ar briljantu, bet Džīna viņu piespieda aiznest to atpakaļ. — Man nepatīk tāda plātīšanās ar bagātību, — viņa sacīja, — pietiks, ja tu neaizmirsīsi īstajā dienā ierasties dzimtsarakstu nodaļā ar vienkāršu, gludu zelta stīpiņu.

Beigu beigās, protams, bija neiespējami nepateikt Koldervudam, Bredam un Džonijam Hītam, ka viņš vismaz mēneši nebūs darbā, un neminēt iemeslu. Džīna pieļāvās, bet ar noteikumu, ka viņam tie jānozvērina, lai klusē, un to viņš arī izdarīja.

Koldervuds kļuva bēdigs. Rūdolfs nesaprata, vai vecais gremžas meitas dēļ vai arī viņam nepatīk, ka Rūdolfs veselu mēnesi nebūs kantorī. — Ceru, ka neesat pārsteidzies, — Koldervuds sacīja. — To meiteni es atceros. Man viņa šķita tāds mazs nabaga skuķēns. Varu saderēt, ka viņai nav lieku desmit centu pie dvēseles.

—   Viņa strādā, — Rūdolfs iebilda.

—  Man nepatīk, ka precētas sievietes strādā, — Koldervuds atteica. — Ai, Rūdij, un jums varēja but viss!

Viss, Rūdolfs nodomāja. Kopā ar Virdžiniju Koldervudu un viņas pornogrāfiskajām vēstulēm.

Ne Breds, ne Džonijs Hīts neizrādīja pārliecīgu sajūsmu. Bet Rūdolfs jau ari neprecējās, lai viņus iepriecinātu. Vai nu ar prieku, vai bez prieka — viņi abi tomēr ieradās laulībās dzimtsarakstā un kopā ar Florensu pavadīja jaunlaulātos uz lidostu.

Pirmo pārbaudījumu laulības dzīvē Rūdolfs piedzīvoja, reģistrējot biļetes, kad izrādījās, ka Džīnai ir gandrīz simt mārciņu vairāk bagāžas, nekā uz biļetēm atļauts. — Kungs Jēziņ, — viņš brīnījās, — kas tev tur sastūķēts?

—   Kleitas, ko pamainīt, — Džina atteica, — tu taču negribēsi, lai tava sieva tiem frančiem rādās kaila, vai ne?

—   Tīri brīnums, — viņš teica, izrakstīdams čeku par virssvaru, — ka meitene, kam nepatīk plātīšanās ar bagātību, apgādājas ar tādiem drēbju krājumiem. — Viņš gan centās piešķirt vārdiem vieglu noskaņu, tomēr vienu mirkli viņam uzmācās priekšnojauta. Ilgie gadi, kad vajadzēja krāt peniju pie penija, bija viņu iemācījuši ar naudu rīkoties taupīgi. Izšķērdīgas sievas pazudinājušas daudzkārt bagātākus vīrus nekā viņš. Necienīgas bailes. Gan, ja būs vajadzīgs, es viņu uzvēdīšu uz pareizā ceļa, viņš nodomāja. Šodien viņam likās, ka viņš spēj visu. Viņš saņēma Džīnu pie rokas un aizveda, uz bāru.

Viņiem vēl pietika laika iztukšot divas pudeles šampanieša, un Džonijs Hīts apsolīja piezvanīt Grētiņai un Rūdolfa mātei un pastāstīt jaunās vēstis, tiklīdz lidmašīna būs pacēlusies gaisā.

Dienas kļuva siltākas. Viņi laiskojās saulē. Iedega brūni. Džīnas mati, saules un sāļā ūdens kodināti, bija izbalējuši gluži gaiši. Viesnīcas kortos viņa mācīja Rūdolfam spēlēt tenisu un apgalvoja, ka viņam esot dotības. Pret apmācību viņa izturējās gaužām nopietni un izteica it asas piezīmes, ja viņš kļūdījās. Viņa mācīja viņam arī ūdensslēpošanu. Rūdolfs nevarēja vien nobrīnīties par viņas daudzpusīgajām mākām.

Azaidu viņiem pienesa pludmalē pie viņu kabīnes, no kuras atklājās skats uz ātrlaivu piestātni. Viņi ēda aukstus langustus un piedzēra baltvīnu, un pēc azaida gāja uz savu apartamentu, ko aizvirtņi sargāja no pēcpusdienas saules, un nodevās mīlestībai.

Viņš pat nepaskatījās uz meitenēm, kas gandrīz kailas gulēja viesnīcas baseina malā uz klintīm pie tramplīna, lai gan uz dažām būtu bijis vērts paskatīties.

—   Tu esi pretdabisks, — Džina sacīja.

—   Kādēļ pretdabisks?

— Tādēļ, ka nepamet ne aci uz meitenēm.

—   Es metu aci uz tevi. '

—   Tā arī ir labi, — viņa atteica.

Launagu viņi ēda terasē «Pie Fēliksa», no kurienes pa nocietinājuma mūra arku varēja redzēt kuģus Antibas ostā. Kad viņi vēlāk mīlējās, abiem elpa oda pēc ķiplokiem un vīna, bet tas viņus netraucēja.

Viņi devās ekskursijās uz kalnu pilsētiņām, apmeklēja Matisa kapelu un Valorī podnieku darbnīcas un ēda pusdienas uz «Colombe d'Or» terases Senpolā de Vensā, kur viņiem apkārt bez mitas lidinājās balti baloži. Ar nožēlu viņi uzzināja, ka baltie padzen no bara visus citas krāsas baložus. Pat ja baloži piecieš jaukteni savā vidū, tad to iznīcina pats saimnieks.

Kurp vien viņi gāja vai brauca, Džīna stiepa līdzi fotoaparātus un fotografēja Rūdolfu uz visdažādākā fona — ar mastiem, cietokšņa mūri, palmām un viļņiem aizmugurē. — Es tevi pataisīšu par tapetēm mūsu Ņujorkas dzīvokļa guļamistabai, — viņa sacīja.

Viņš vairs nesteidzās tūliņ pēc iznākšanas no ūdens vilkt mugurā kreklu. Džīna teica, ka viņai patīkot viņa spalvainās krūtis un pūkas uz pleciem.

Viņi gatavojās aizbraukt uz Itāliju, kad būs apnicis Antibas ragā. Izpletuši karti, viņi apvilka aplīšus Mentonai, Sanremo, Milānai — jāapskata «Svētais vakarēdiens» —, Rapallo, Santamargeritai, Florencei, kur jāredz Mikelandželo un Botičelli darbi, Boloņai, Sjēnai, Asīzei un Romai. Pilsētu nosaukumi šķita saulē skanam kā zvārgulīši. Džīna to visu jau bija redzējusi. Citās vasarās. Paies ilgs laiks, līdz viņš uzzinās visu par Džīnu.

Viņiem neapnika Antibas ragā.

Kādu dienu viņš uzvarēja tenisa setā. Trīs reizes viņa atsita gremdes, taču pēdīgi viņš uzvarēja. Viņa kļuva neganti nikna. Uz divām minūtēm.

Viņi nosūtīja Koldervudam telegrammu, kurā paziņoja, ka pagaidām vēl mājās neatgriezīsies.

Viesnīcā viņi nesarunājās ne ar vienu, izņemot kādu itāliešu kinoaktrisi, kas bija tik skaista, ka ar viņu nevarēja nerunāt. Džīna reiz pavadīja veselu rīta cēlienu, fotografējot itāliešu kinoaktrisi, un nosūtīja attēlus uz Ņujorku žurnālam «Vogue». Redakcija ar telegrammu atbildēja, ka attēlu sēriju ievietošot žurnāla septembra numurā.

Tomēnes nekas nevarēja neizdoties.

Kaut ari dzīve Antibas ragā viņiem vēl nebija apnikusi, viņi tomēr sēdās mašīnā un brauca uz dienvidiem, lai sāktu kartē atzīmēto pilsētu apskati. Nevienā vietā viņi nepievīlās.

Viņi sēdēja Portofīno apaļajiem akmeņiem bruģētajā laukumā un ēda šokolādes saldējumu, labāko šokolādes saldējumu pasaulē. Tur viņi noraudzījās, kā sievas pārdod tūristiem skatu kartītes, mežģīnes un izšūtus galdautus, un vēroja ostā pietauvotās jahtas.

Tur stāvēja arī kāda slaida, balta jahta, apmēram piecdesmit pēdu gara, ieturēta tīrās, elegantās, tipiski itāliskās līnijās, un Rūdolfs sacīja: — Ir vērts konstruēt, ja rezultāts iznāk tāds.

—   Vai tev gribētos tādu iegūt? — Džīna jautāja, tīksminādamās ap šokolādes saldējumu.

—   Kam gan negribētos? — Rūdolfs atteica.

—   Es tev to nopirkšu, — viņa sacīja.

—    Pateicos. Un, kad jau esi sākusi dāvināt, vai tu piedevām nepiemestu arī ferāri limuzīnu, ar ūdeļādiņām izoderētu kažoku un māju ar četrdesmit istabām Antibas ragā?

—   Nē, — viņa atteica, mielodamās ar saldējumu, — es domāju nopietni. Ja vien tev nopietni to gribētos.

Rūdolfs vērīgi viņā palūkojās. Viņa bija nopietna un mierīga. — Pag, pag, — viņš sacīja, — tik daudz jau nu «Vogue» tev par fotogrālijām tomēr nemaksā.

—   Es neesmu atkarīga no «Vogue», — viņa teica. — Esmu drausmīgi bagāta. Māte nomirdama man atstāja nepieklājīgu lērumu akciju un vērtspapīru. Viņas tēvam piederēja viena no lielākajām medikamentu sabiedrībām Savienotajās Valstīs.

—   Kā firmu sauc? — Rūdolfs, aizdomu pilns, apvaicājās.

Džīna minēja sabiedrības nosaukumu.

Rūdolfs klusi iesvilpās un nolika karotīti.

—   Pagaidām, līdz manai divdesmit piektajai dzimšanas dienai, visu pārvalda tēvs un brālis, — Džīna paskaidroja, — bet ari tagad mani ienākumi vismaz trīskārt pārsniedz tavējos. Ceru, ka neesmu tev sabojājusi garastāvokli visai dienai.

Rūdolfs sāka pilnā balsī smieties. — Jēziņ! — viņš iesaucās. — Tas tikai ir medusmēnesis!

Jahtu viņa todien viņam nenopirka, bet kompromisam nopirka ostas bodītē koši rozā virskreklu.

Kad viņš vēlāk jautāja, kādēļ viņa neesot agrāk neka par to sacījusi, viņa izvairīgi atbildēja: — Man riebjas runai pai naudu. Mūsu ģimenē mūžam par to vien tikai runā. Kad man bija piecpadsmit gadu, man likās, ka nauda, ja par to nemitīgi doma, aptraipa dvēseli. Kopš piecpadsmit gadu. vecuma es nevienu vasaru neesmu pavadījusi mājās. Un pēc koledžas beigšana . neesmu izlietojusi nevienu centu no mātes atstātās naudas, lv, ļāvu tēvam un brālim ar to rīkoties. Viņi grib, lai es arī pēc aizbildnības laika izbeigšanās atstāju to viņu lietošanā, bet nu viņi piedzīvos lielu pārsteigumu. Viņi katrā ziņā grib mani piešmaukt, bet to es nepieļaušu. Viņiem jau nu nepavisam.

—   Bet ko tu gribi ar savu naudu iesākt?

—   Nodošu tavā ziņā, lai tu to pārvaldi manā labā, — viņa sacīja. — Piedod. Mūsu labā. Dari, kā tev šķiet vislabāk. Tikai nerunā par to ar mani. Un neizmanto tā, lai mūsu dzīve pārvērstos slinkā, greznā, bezjēdzīgā eksistēšanā.

—   Pēdējās nedēļās mūsu dzīve ir bijusi visai laiska un grezna eksistēšana, — Rūdolfs aizrādīja.

—   Mēs tērējam tavu naudu, ko tu ar darbu esi nopelnījis, — Džīna atspēkoja. — Un bez tam — šis ir mūsu medusmēnesis. Tā nav īstā dzīve.

Kad viņi, Romā iebraukuši, nonāca viesnīcā, Rūdolfu tur gaidīja telegramma. To bija sūtījis Bredfords Naits, un tā vēstīja: «Tava māte slimnicā punkts ārsts saka ka gals tuvu punkts domāju ka tev vajadzētu nekavējoties atgriezties.»

Rūdolfs pasniedza telegrammu Džīnai. Viņi vēl atradās vestibilā un tikko bija pasnieguši administratoram savas pases. Džīna klusēdama izlasīja telegrammu un atdeva to Rūdolfam atpakaļ. — Man šķiet, jānoskaidro, vai šovakar vēl sasniedzama kāda lidmašīna, — viņa sacīja. Viņiem piebraucot pie viesnīcas, pulkstenis bija gandrīz pieci.

—   Ejam augšā, — Rūdolfs noteica. Viņam negribējās ļaužu pilnā Romas viesnīcas vestibilā domāt, kas darāms, ja māte guļ uz miršanu.

Viņi ar liftu uzbrauca augšā un pagaidīja, kamēr kalpotājs, kas viņus pavadīja, atdara aizvirtņus un, atvēris logus, ielaiž istabā pievakares saules gaismu un Romas troksni.

—   Novēlu patīkami pavadit laiku, — sacīja kalpotājs un izgāja.

Viņi noskatijas, ka šveicari ienes un sakārto viņu bagažu. Kad tie aizgāja, viņi neziņā noraudzījās uz koferiem. Nodomāts bija pavadīt Romā vismaz divas nedēļas.

— Nē, — Rūdolfs ierunājās, — mēs necentīsimies uzzināt, vai šovakar vēl iet kāda lidmašīna. Neļaušu, lai vecā kundze mani padzen no Romas pirmajā dienā. Mēs lidosim rīt. Viena diena piederēs mums. Gan es viņu vēl sastapšu dzīvu. Neparko pasaulē viņa neļautu sev laupīt prieku nomirt manā klātbūtnē. Izkravā mantas.

7. nodaļa

Kolīdz viņi atgriezās uz «Elgas Andersenes» klāja, Tomass zināja, ka notiks sadursme ar Falkoneti. Falkoneti bija lielākais kauslis uz kuģa — milzīgs tēvainis ar rokām kā gaļas klučiem, mazu, runkulim līdzīgu galviņu, sēdējis cietumā par bruņotu laupīšanu. Viņš blēdījās kāršu spēlē, bet tai vienīgajā reizē, kad viens no mašīntelpas eļļotājiem viņam to pateica acīs, viņš eļļotāju bezmaz nožņaudza, pārējiem matrožiem tik tikko izdevās atraut viņa ķetnas no upura rīkles. Ļoti viegli viņš laida darbā savas drausmīgās dūres. Viņš praktizēja katra reisa sākumā izprovocēt kautiņu ar četriem pieciem matrožiem un sadauzīt tos zili melnus, lai nevienam nebūtu šaubu par to, kas ir īstais saimnieks kubrikā. Ja viņš tur atradās, neviens cits nedrīkstēja pieskarties radioaparātam un visi bija spiesti klausīties Falkoneti izraudzīto programmu, vai nu viņiem tā patika vai ne. Komandā bija arī viens nēģeris, uzvārdā Renvejs, un, tiklīdz Falkoneti ienāca kubrikā, nēģeris izslīdēja ārā. — Es ar melno vienā telpā nesēdēšu, — Falkoneti paziņoja jau pirmajā dienā, ieraudzījis nēģeri kubrikā. Renvejs toreiz nekā neteica, bet projām arī negāja.

— Ei, melnais purns, — Falkoneti uzsauca, — tu laikam nedzirdēji, ko es teicu! — Viņš grīļīgi piegāja pie galda, pie kura sēdēja Renvejs, paņēma to aiz padusēm, aizstiepa līdz durvīm un no visa spēka trieca pret starpsienu. Neviens neteica ne vārda un nepakustināja ne pirksta. Uz šī kuģa katrs sargāja pats savu ādu, lai cits sargā savējo.

Falkoneti bija puskomandai parādā. Teorētiski tie skaitījās aizdevumi, taču neviens necerēja savu naudu vēl kādreiz ieraudzīt. Ja kāds liedzās aizdot Falkoneti piecus vai desmit dolārus, ko viņš prasīja, viņš tajā brīdī neko neuzsāka, bet dienas divas trīs vēlāk atrada ieganstu kautiņam; tam, kas nebija gribējis aizdot naudu, tika zila acs, salauzts deguns un vajadzēja izspļaut pāris zobu.

Falkoneti nebija ne reizes uzsācis ķildu ar Tomasu, lai gan

augumā bija krietni lielāks. Tomass kašķi nemeklēja, necentās satikties ar Falkoneti, bija nerunīgs, mierīgs un sevī noslēdzies, un kaut kas Tomasa uzvedībā likās tāds, ka Falkoneti izvēlējās vieglāk pieveicamus upurus.

Taču pirmajā vakarā pēc izbraukšanas no Dženovas Falkoneti, kas pašlaik dalīja kārtis pokera partijai, ieraudzījis Tomasu un Dvaieru kopā ienākam kubrikā, sacīja: — Re, kur mīlas pāris ienāca, — un skaļi nošmaukstināja ar lūpām kā skūpstoties. Vīri, kas sēdēja pie galda, sāka smieties, jo nesmieties par Falkoneti jokiem bija bīstami. Dvaiers pietvīka, bet Tomass mierīgi ielēja krūzē kafiju, paņēma «Daily American» Romas izdevumu, kas gulēja uz galda, un sāka lasīt.

—   Zini ko, Dvaier, — Falkoneti sacīja, — pieņem mani par savu aģentu. Ceļš līdz mājām tāls, un puišiem itin brangi noderētu tāda maza, glīta pakaļiņa, ko paīsināt vientulīgās stundas. Vai tā nav, puiši?

Ap galdu sēdošie matroži mazliet samulsuši nomurmināja piekrišanu.

Tomass lasīja avīzi un nesteigdamies dzēra kafiju. Viņš zināja, ka Dvaiera lūdzošais skatiens meklē viņējo, tomēr pagaidām, kamēr situācija nebija kļuvusi ļaunāka, vēl negribēja ielaisties strīdā.

—   Kāda tev, Dvaier, jēga to darīt par velti, — Falkoneti turpināja, — ja ar manu palīdzību tu varētu citus aplaimot un tai pašā laikā sev sakrāt veselu kapitālu. Es ņemšu tikai desmit procentus, ne vairāk, kā ņem visi Holivudas aģenti. Nu, ko teiksi, Dvaier?

Dvaiers pietraucās kājās un metās bēgt. Pie galda sēdošie jūrnieki smējās. Tomass turpināja lasīt avīzi, kaut gan juta, ka rokas trīc. Vajadzēja savaldīties. Ja viņš piekaus tādu milzu tēvaini kā Falkoneti, kas gadiem ilgi terorizējis veselas kuģu apkalpes, dažs varbūt sāks brīnīties, kas par putnu viņš īsti ir, kur iemācījies tā cīkstīties, un tad nebūs ilgi, līdz kāds atcerēsies viņa vārdu vai būs kādreiz redzējis viņu ringā. Nevienā ostā netrūka gangsteru un viņu piekritēju, kas to vien tikai gaidīja kā aizsteigties pie kāda no augstākajiem un pavēstīt, ko uzzinājuši.

Lasi sasodīto avīzi un turi muti! — Tomass pats sev pavēlēja.

—   Hei, mīlniek! — Falkoneti atkal sulīgi nošmaukstinaja. — Vai tad tu no tiesas ļausi savam draudziņam aizmigt asarās un vientulībā?

Tomass kārtīgi salocīja avīzi un nolika to uz galda. Lēnām viņš ar kafijas krūzīti rokā pārgāja pāri visai telpai.

Falkoneti, otrpus galdam sēdēdams, skatījās viņam acīs un ņirdza. Tomass iešļāca kafiju Falkoneti ģīmī. Falkoneti nepakustējās. Pie galda iestājās nāves klusums.

—   Ja tu vēl vienreiz šmaukstināsi, — Tomass sacīja, — es tev gāzīšu ikreiz, kad mēs uz kuģa satiksimies, no šī brīža līdz pašai Hobokenai.

Falkoneti piecēlās. — Tu man esi pats īstākais, mīļumiņ, — viņš sacīja. Un atkal nošmaukstināja.

—   Es tevi gaidīšu uz klāja, — Tomass teica. — Un nāc viens pats.

—  Man talcinieku nevajag, — Falkoneti noteica.

Tomass apgriezās un devās tieši uz pakaļējo klāju. Tur būs pietiekama kustības brīvība. Viņš negribēja šaurā vietā uzsākt ciņu ar tādu gabarītu pretinieku kā Falkoneti.

Jūra bija rāma, nakts silta, debesis pilnas spožu zvaigžņu. Tomass nostenējās. Manas nolādētās dūres, viņš nodomāja, vienmēr visu izšķir nolādētās dūres.

Falkoneti viņu nebiedēja. Ar tādu resnu vēderu, kas karājas pāri jostai, neviens nav cīnītājs.

Viņš redzēja durvis atveramies un gaismas strēlē, kas krita no gaiteņa, parādāmies Falkoneti ēnu. Falkoneti iznāca uz klāja. Viņš bija viens.

Varbūt man palaimēsies, Tomass domāja. Neviens neredzēs, kā es viņu pielauzīšu.

—   Es esmu te, resnais lempi! — Tomass uzsauca. Tomass gribēja, lai Falkoneti mestos viņam strauji virsū, nevis nāktu lēnā uzbrukumā, kad, satvēris drausmīgajās ķetnās, varētu nogāzt viņu no kājām. Skaidrs kā diena, ka Falkoneti necīnīsies pēc internacionālajiem boksa sporta noteikumiem. — Nāc šurp, treknais staņķi, — Tomass vēlreiz uzsauca, — netaisos te nostāvēt visu nakti!

—   Tu pats uzprasījies, Džordeik, — Falkoneti noteica un, milzīgās rokas dūrēs savilcis, brāzās Tomasam virsū. Tomass pasviedās sānis un, koncentrējis visu spēku labajā rokā, ietrieca to pretiniekam tieši vēderā. Ar aizslāpušu krācienu Falkoneti atstreipuļoja nost. Tomass viņam sekoja un vēlreiz iebelza ar dūri vēderā. Falkoneti nogāzās un, sāpēs sarāvies, palika guļam uz klāja, no rīkles viņam izlauzās gārdziens. Taču tas nebija nokauts, acis viņam nikni zibēja, kaut arī viņš nespēja izteikt ne vārda.

Viss nostrādāts veikli un ātri, Tomass apmierināts nodomāja, pretiniekam nevienas brūces, un, ja tikai tas pats neizpļāpāsies, neviens no komandas nezinās, kas uz klāja noticis. Skaidrs, ka ari Tomass nerunās. Falkoneti mācību dabūjis un sapratīs, ka nav ieinteresēts muti dzesināt.

—   Tā, lempi, — Tomass sacīja, — tagad tu saproti, kā tās lietas sastāv. Tagad tu savu samazgu bedri vairs nevirināsi.

Pēkšņi Falkoneti sakustējās, un Tomass juta, ka lielais tēvainis viņu sagrābj aiz potītes un velk lejup. Falkoneti otrā rokā kaut kas iezibējās, un Tomass ieraudzīja nazi. Viņš paļāvās un ar ceļiem uzkrita Falkoneti uz sejas, sagrāba roku, kas turēja nazi, un pagrieza to. Falkoneti smakdams cīnījās pēc elpas, un roka ar nazi kļuva ļengana. Nu Tomass, ar ceļgaliem piespiedis Falkoneti delmus pie klāja, pasniedzās pēc naža un atgrūda to nostāk. Tad viņš minūtes divas ar dūrēm apstrādāja Falkoneti ģīmi.

Pēdīgi viņš piecēlās. Falkoneti nekustīgi gulēja uz klāja, un zvaigžņu gaismā ap viņa galvu uz dēļiem pletās tumša asiņu palts. Tomass pacēla nazi un pārsvieda to pār bortu.

Vēlreiz uzmetis skatienu Falkoneti, viņš aizgāja. Viņš smagi elpoja, taču ne aiz piepūles. Tas bija uzvaras prieks. Velns parāvis, viņš nodomāja, man tas patika. Mūžu es, prātā sajucis, beigšu nabagmājā, boksēdamies ar sanitāriem.

Viņš iegāja kubrikā. Pokera spēle bija pārtraukta, bet ktibrikā sanācis diezgan daudz ļaužu, jo pokeristi, kas bija noskatījušies Tomasa un Falkoneti sadursmē, bija aizgājuši to pastāstīt pārējiem un nu visi sapulcējušies kubrikā, lai izbaudītu akcijas rezultātu. Telpā dūca satrauktas sarunas, bet, kad tur iegāja Tomass, jau nomierinājies un normāli elpodams, visi apklusa.

Tomass piegāja pie kafijkannas un piepildīja krūzīti.

—   Puskrūzes izgāzu nelietā, — viņš paskaidroja vīriem kubrikā.

Tad apsēdās, atlocīja avīzi un no jauna sāka lasīt.

Ar nopelnīto algu kabatā un mirušā norvēģu jūrnieka maisu pār plecu viņš gāja lejup pa trapu. Dvaiers viņam sekoja. Neviens nebija no viņiem atvadījies. Kopš Falkoneti kādā vētrainā naktī bija pārlēcis pār bortu, neviens ar Tomasu vairs nerunāja. Lai viņi vācas pie velna! Falkoneti pats bija vainīgs. Kad seja sadzija, viņš turējās no Tomasa pa gabalu, bet sāka apcelt Dvaieru, kad Tomasa nebija tuvumā. Dvaiers teica, ka Falkoneti šmaukstinot lūpas, kolīdz viņu ieraugot, un tad vienu vakaru, nākdams no sardzes dienesta, Tomass izdzirda Dvaiera kajītē brēcienus. Durvis nebija aizslēgtas, un, kad Tomass iegāja, Dvaiers gulēja uz grīdas un Falkoneti vilka viņam nost bikses. Tomass iebelza Falkoneti pa degunu un, kad tas gāja ārā, iespēra vēl ar kāju pa dibenu. — Es tevi brīdināju, — viņš

sacīja, — lai nemaisies pa kājām. Un tagad tu no manis norausies ikreiz, kad es tevi uz ši kuģa sastapšu.

—   Jēziņ, Tomij, — Dvaiers asaru pilnām acīm sacīja, stīvēdams kājās bikses, — es nemūžam neaizmirsīšu, ka tu mani izglābi. Tūkstoš gados neaizmirsīšu, Tomij.

—   Beidz gaudot, — Tomass noteica, — viņš tevi vairs neapgrūtinās.

Falkoneti vairs neapgrūtināja nevienu. Viņš darīja visu iespējamo, lai izvairītos no Tomasa, tomēr vismaz reizi dienā viņiem iznāca satikties; Tomass tad sacīja: — Nāc šurp, lempil — un Falkoneti, ģīmim nervozi raustoties, kājas šļūku vilkdams, paklausīja, un Tomass viņam ietrieca dūri vēderā. Tomass centās to darīt, kad apkārt bija citi matroži, bet uzmanīja, lai tuvumā negadītos kāds virsnieks. Viņam vairs nebija ko slēpt: kad vīri redzēja, ko viņš tonakt uz klāja bija izdarījis ar Falkoneti fizionomiju, viņi sāka nojaust patiesību. Viens no matrožiem, uzvārdā Spinelli, Tomasam uzbilda: — Kopš pirmās dienas lauzu galvu, kur būtu tevi agrāk redzējis.

—   Tu nekad agrāk neesi mani redzējis, — Tomass atteica, bet saprata, ka runā velti.

—   Stāsti vien, — Spinelli sacīja, — pirms gadiem pieciem vai sešiem es redzēju, kā tu Kvīnsā nokautēji vienu melno.

—   Savu mūžu neesmu bijis Kvīnsā, — Tomass noliedza.

—   Lai jau paliek tava taisnība, — Spinelli padodamies paplēta rokas, — nav mana darīšana.

Tomass zināja — Spinelli izstāstīs visiem, ka viņš ir profesionāls bokseris un ka visas ziņas par viņu var atrast sporta žurnālā «Ring Magazine», bet, kamēr viņi atradās jūrā, iegūto informāciju neviens nevarēja izmantot. Pēc izkāpšanas krastā viņam būs jābūt piesardzīgam. Pagaidām viņš uzjautrinājās, spīdzinādams Falkoneti. Dīvainākais bija tas, ka komandas puiši, kurus Falkoneti bija terorizējis un kurus komanda tagad nicināja, Tomasu viņa izdarību dēļ sāka ienist. Viņi jutās paši savās acis pazemoti, ka bija pakļāvušies tipam, kuru puisis, kas augumā mazāks par dažu labu no viņiem un kas divu reisu laikā ne reizes nevienu nebija uzrunājis, bija saliecis ragā desmit minūtēs.

Falkoneti centās neiet kubrikā, ja zināja, ka tur uzturas Tomass. Vienu reizi, kad viņš nepaguva izlavīties ārā, Tomass viņam neiesita, bet sacija: — Paliec tepat, lempi. Atvedīšu tev kādu biedros.

Viņš aizgāja pa gaiteni līdz Renveja kajītei. Nēģeris viens pats sēdēja uz savas lāviņas. — Renvej, — Tomass sacija, — nāc man lidzi.

Renvejs izbijies sekoja viņam uz kubriku. Ieraudzījis tur sēžam Falkoneti, viņš gribēja griezties atpakaļ, bet Tomass iestūma viņu kubrikā. — Pasēdēsim kā džentlmeņi, — Tomass sacīja, — pasēdēsim te blakus šim kungam un paklausīsimies mūziku. — Spēlēja radio.

Tomass apsēdās Falkoneti vienā pusē, Renvejs otrā. Falkoneti nepakustējās. Viņš sēdēja, acis nodūris, lielās rokas uz galda.

Kad Tomass ierunājās: — Okei, šim vakaram pietiks. Tu vari iet, lempi, — Falkoneti piecēlās, nepaskatījās ne uz vienu no vīriem, kas viņu vēroja, izgāja uz klāja un pārmetās pār bortu. Otrais virsnieks, kas tai brīdī atradās uz klāja, bija viņu ieraudzījis, bet bijis pārāk tālu, lai aizturētu. Kuģi tūliņ apgrieza, skata pēc slīcēju mazliet pameklēja, bet jūra bija bangaina, nakts tumša, cerību nekādu.

Kapteinis visus izprašņāja, bet neviens no komandas neteica ne Vārda. Savā ziņojumā kuģa īpašniekam kapteinis ierakstīja: pašnāvība, cēloņi nav zināmi.

Turpat pie muliņa Tomass un Dvaiers iesēdās taksometrā, un Tomass uzdeva šoferim adresi: Brodvejas un Deviņdesmit sestās ielas stūri. Viņš nosauca pirmo adresi, kas iešāvās prātā, bet, kad viņi jau tuvojās tunelim, atskārta, ka Brodvejas un Deviņdesmit sestās ielas tuvumā viņš bija dzīvojis kopā ar Terēzi un zēnu. Viņš nejuta ne mazākās vajadzības vēlreiz mūžā sastapt Terēzi, bet ilgas pēc dēla viņam gluži neapzināti, uz labu laimi bija likušas nosaukt vietu, kas atradās tik tuvu kādreizējām mājām.

Braucot pa Brodveju, Tomass atcerējās, ka Dvaiers gribēja apmesties Kristīgo jaunekļu apvienības kopmītnē Sešdesmit otrajā ielā un tur gaidīt vēstis no Tomasa. Par «Egeja» viesnīcu Tomass Dvaieram nebija bildis ne vārda.

Šoferis apturēja mašīnu Sešdesmit otrajā ielā, un Tomass sacīja Dvaieram: — Okei, kāp nu ārā.

—  Tu taču drīzumā man padosi ziņu, Tomij, vai ne? — Dvaiers, ārā kāpdams, bailīgi vaicāja.

—  Tad jau redzēs. — Tomass aizcirta mašinas durtiņas. Dvaiera pateicība viņu apgrūtināja.

Kad viņi sasniedza Deviņdesmit sesto ielu, Tomass palūdza, lai šoferis brītiņu pagaida. Viņš izkāpa, palūkojās visapkārt un redzēja, ka uz ielas rotaļājas bērni, bet Vezlija viņu vidū nav. Iekāpis atpakaļ mašīnā, viņš lika šoferim braukt uz Deviņdesmit sestās ielas un Parka avēnijas stūri.

Tur viņš izkāpa, pārliecinājās, ka mašīna tiešām aizbrauc, tad pasauca citu taksometru un teica šoferim: — Uz Astoņpadsmitās ielas un Ceturtās avēnijas stūri. — Kad mašīna pieturēja, viņš izkāpa un pagājās vienu kvartālu uz rietumiem, pie krustojuma apgriezās, gaja atpakaļ un iegāja «Egeja» viesnīcā.

Papiņš sēdēja pie administratora galda, neteica ne vārda, tikai pasniedza Tomasam atslēgu. Vestibilā, kas īstenībā bija pašaurs gaitenis ar nišu rakstāmgaldam, zem podā iedēstītas palmas — telpas vienīgā rotājuma — strīdēdamies sēdēja trīs jūrnieki. Matroži sarunājās valodā, ko Tomass nesaprata. Tomass negaidīja, līdz tic pievērsīs viņam uzmanību. Aši viņš pamanījās tiem garām un uzkāpa divus stāvus līdz istabai, kuras numuru izlasīja uz atslēgas birkas. Viņš iegāja istabā, nometa jūrasmaisu uz grīdas, apgūlās ar sinepju krāsas pārklāju apsegtajā gultā, un noraudzījās griestu apmetuma plaisās. Viņam ieejot istabā, saules aizsegi bija nolaisti, un viņš nepapūlējās tos uzvilkt.

Pēc desmit minūtēm pie durvīm klauvēja. Papiņa klauvējiens. Tomass piecēlās no gultas un viņu ielaida.

—   Vai esat ko dzirdējis? — Tomass jautāja.

Papiņš paraustīja plecus. Viņa acu izteiksme nebija nosakāma, jo viņš augu dienu un nakti valkāja tumšas brilles.

—   Kādam ir zināms, ka tu esi šeit, — viņš sacīja, — vai vismaz uzturies šeit, kad iebrauc Ņujorkā.

Viņš ielenkts. Rīkle acumirklī izkalta sausa. — Par ko jūs runājat, Papiņ? — viņš jautāja.

—   Pirms, dienām septiņām vai astoņām te viens bija, — Papiņš sacīja, — gribēja zināt, vai tu esi te pieteikts.

—   Un ko jūs sacījāt?

—   Teicu, ka nekad neesmu nekā par tevi dzirdējis.

—   Un ko viņš?

'— Sacīja, zinot, ka tu šeit apmeties. Sacīja, ka esot tavs brālis.

—   Kā viņš izskatījās?

—   Garāks par tevi, slaids, nesver vairāk par simt piecdesmit simt sešdesmit mārciņām, melni, īsi apgriezti mati, zaļganas acis, tumša ādas krāsa, iededzis, labs uzvalks, koledžas valoda, manikirēti nagi…

—   Sūdabrālis, tas pats jau ir, — Tomass sacīja. — Māte būs iedevusi viņam adresi. Laime, ka viņa nav par to izpļāpājusies visai pilsētai. Ko tad brālis gribēja?

—   Gribēja ar tevi parunāt. Es teicu, ja uzradīsies cilvēks ar tādu uzvārdu, padošu viņam ziņu. Viņš atstāja savu telefona numuru. Kaut kādā pilsētelē, ko sauc par Vitbiju.

—   Jā, tas ir viņš. Kad būšu daudzmaz iekārtojies, piezvanīšu, Man tagad citas domas prātā. No viņa man vēl nekad labas vēstis nav gadījies dzirdēt. Bet jums gan, Papiņ, es gribētu dažas lietas palūgt.

Papiņš pamāja. Par tām cenām, kādas prasīja, viņš allaž bija gatavs pakalpot.

—   Pirmkārt, dabū man pudeli, — Tomass sacīja, — otrkārt, dabū man pistoliTreškārt, sazinies ar Sulciju un uzzini, vai vētra vēl trako. Un vai viņš domā, ka es varētu noriskēt satikšanos ar savu puiku. Ceturtkārt, sadabū man dāmu. Visu tieši šādā secībā.

—   Simt dolāru, — Papiņš noteica.

Tomass atvēra kabatas portfelīti un pasniedza Papiņam divus piecdesmitniekus. Tad atdeva arī portfelīti: — Ielieciet to seifā. — Viņš negribēja glabāt pilnu kabatu ar naudu, kad pats būs piedzēries, bet istabā svešs sievišķis, kas izčamdīs viņa drēbes.

Papiņš paņēma portfelīti un izgāja. Viņš nemēdza runāt vairāk, nekā tieši nepieciešams. Un prātīgi darīja nerunādams. Pirkstos viņam bija divi gredzeni ar briljantu, bet kājās krokodila ādas kurpes. Tomass aizslēdza durvis un piecēlās no gultas tikai tad, kad atgriezās Papiņš, atnesdams pudeli burbona, trīs bundžas alus, šķīvi ar šķiņķa maizēm un britu armijas revolveri ar noskrāpētu numuru. — Man tas trāpījās tepat mājās, — sacīja Papiņš, pasniegdams Tomasam revolveri. Viņam laikam mājās bija daudz dažādu lietu. — Tikai nešaudies šeit, tas ir viss.

—   Es nešaudīšos šeit. — Tomass atkorķēja burbona pudeli un piedāvāja Papiņam. Papiņš papurināja galvu. — Es nedzeru. Man jutīgs kuņģis.

—   Man ari, — Tomass noteica un ievilka no pudeles pamatīgu malku.

—   Redzu, — Papiņš sacīja, iedams ārā.

Ko Papiņš zina? Un ko vispār kāds zina?

Burbons nelīdzēja, kaut gan viņš cilāja pudeli itin bieži. Viņš atcerējās vīrus, kas, naidā klusēdami, stāvēja pie reliņa, kad viņš ar Dvaieru gāja lejā pa trapu. Varbūt viņi nebija vainojami. Pārmācīt balamutīgu bijušo kriminālnoziedznieku bija viens. Taču piegriezt skrūves tik cieši, ka viņš izdara pašnāvību, — pavisam kas cits. Radījumam, kas sevi uzskata par cilvēku, Tomass prātoja, laikam jāzina, kur apstāties, lai pasaulē paliktu vieta arī otram cilvēkam. Falkoneti, protams, bija cūka un pelnījis mācību, bet mācībai vajadzēja beigties kaut kur citur, nevis Atlantijas okeānā.

Viņš iedzēra vēl malku, lai tas palīdzētu aizmirst, kāda izteiksme bija Falkoneti sejā, kad viņš sacīja: «Nu tu vari iet, lempi,» — un Falkoneti piecēlās un gāja ārā no kubrika, un visi pārējie noskatījās tam pakaļ.

Viskijs nelīdzēja.

Viņš bija juties sarūgtināts, kad Rūdolfs puikas gados viņu reiz nosauca par meža zvēru, bet vai viņš drīkstētu dusmoties, ja viņu šodien kāds tā nosauktu? Tomēr viņ^ ticēja: ja viņu liktu mierā, viņš arī visus liktu mierā. Viņš tik ļoti ilgojās pēc miera. Viņš bija izjutis, ka jūra beidzot viņu atpestījusi no negantās varmācības; nākotne, ko viņš iecerējis sev un Dvaieram, bija nevainojama, rimta dzīve uz rāmas jūras, kopā ar rāmiem cilvēkiem. Un te nu viņš bija — ar cilvēka dzīvību uz sirdsapziņas, ar ieroci kabatā nobēdzies netīrā viesnīcas numurā, trimdinieks pats savā zemē. Dieviņ, kaut jel varētu izraudāties!

Pudele bija pustukšīta, kad Papiņš atkal pieklauvēja pie durvīm.

—   Es runāju ar Sulciju, — Papiņš sacīja. — Vētra vēl trako. Tev, cik vien drīz iespējams, jābrauc atkal jūrā.

—   Skaidrs, — Tomass, pudeli rokā turēdams, sērīgi pamāja. Vētra vēl trako. Vētra trakojusi visu viņa mūžu. Laikam jau pasaulē vajadzīgi arī tādi cilvēki. Kaut vai dažādības dēļ. — Vai Sulcijs man atļauj slepus paskatīties uz puiku?

—   Viņš ieteica to nedarit, — Papiņš sacīja. — Pirms nākamā brauciena vēl ne.

—   Ieteica nedarit. Lāga vecais Sulcijs. Nav jau viņa puika. Vai vēl kaut kas dzirdams par mani?

—   Tikko ievācās viens puisis no «Elgas Andersenes», — Papiņš teica, — viņš lejā vestibilā stāstīja, ka tu esot nogalinājis kādu tipu Falkoneti.

—   Ja viņi kādam grib ieriebt, — Tomass sacīja, — tad laiku velti nešķiež.

—   Viņš zina, ka tu esi bijis profesionāls bokseris. Dzīvo labāk nost tepat pa istabu, kamēr sameklēšu tev robu.

—   Es nekur netaisos iet, — Tomass atteica. — Kur ir dāma, ko lūdzu?

—   Pēc stundas būs klāt, — Papiņš atbildēja. — Teicu viņai, ka tevi sauc par Bernāru. Viņa nekā nejautās.

—   Kālab Bernārs? — Tomass aizkaitināts noprasīja.

— Man reiz bija draugs ar tadu vardu. — Papiņš savās krokodila ādas kurpēs viegliem soļiem izgāja no istabas, Bernārs, Tomass nodomāja, ir gan vārds!

No istabas viņš netika izgājis visu nedēļu. Papiņš viņam pa to laiku uznesa sešas pudeles viskija. Sievišķus viņš neprasija. Staigules viņu vairs nespēja iepriecināt. Viņš sāka audzēt ūsas. Kā par ķibeli, tās diga sarkanas. Pie gaišajiem matiem rudās ūsas daudz vairāk izskatījās pēc maskējuma, nekā būtu izskatījušās pielīmētas liekās ūsas. Vingrinādamies viņš pielādēja un izlādēja revolveri. Centās nedomāt par Falkoneti sejas izteiksmi. Augu dienu viņš kā cietumnieks soļiem mēroja istabu. Dvaiers bija viņam aizdevis vienu no savām navigācijas grāmatām, un viņš piespiedās pāris stundu dienā pamācīties. Viņš bija pārliecināts, ka varētu kartē iezīmēt jūrasceļu no Bostonas līdz Johanesburgai. Bet neuzdrošinājās pat nokāpt lejā nopirkt avīzi. Pats viņš klāja gultu un piekopa istabu, lai istabenei nebūtu tur jāiegriežas. Papiņam viņš maksāja desmit dolāru dienā, kur bija ieskaitīts viss, izņemot, protams, alkoholu, un nauda strauji kusa. Viņš dusmojās un brēca uz Papiņu par to, ka negādā viņam vietu uz kuģa. Papiņš tikai paraustīja plecus, aizbildinājās ar grūtiem laikiem un ieteica paciesties. Papiņš nāca un gāja, kā daždien brīvs cilvēks. Viņam bija viegli paciesties.

Trijos pēcpusdienā Tomass izdzirdēja Papiņa klauvējienu. Tas bija pavisam ērmots laiks. Parasti viņš ieradās tikai trīsreiz dienā, kad nesa ēdienu.

Tomass atslēdza durvis. Papiņš vieglām kājām ienāca istabā, sejā aiz tumšajām brillēm nebija nekādas izteiksmes.

—  Vai esat man kaut ko atradis? — Tomass jautāja.

—  Pirms dažām minūtēm lejā bija tavs brālis, — Papiņš sacīja.

—   Ko jūs viņam teicāt?

—  Teicu, ka es varbūt zinu, kur varētu tevi atrast. Pēc pusstundas viņš atgriezīsies. Gribi ar viņu satikties?

Tomass mirkli padomāja. — Kālab ne, — viņš sacīja, — ja varu to memmesdēliņu aplaimot?

Papiņš pamāja. — Kad atnāks, vedīšu augšā, — viņš noteica.

Tomass atkal aizslēdza durvis. Viņš paberzēja ūsu rugājus un nolēma noskūties. Tad ielūkojās mazās, pieļēpotas vannas istabas saplaisājušajā spogulīti. Ūsas izskatījās smieklīgi. Acis asinīm pieplūdušas. Viņš ieziepējās un noskuvās. Vajadzētu apgriezt matus. Galvvidus viņam metās kails, bet tam visapkārt mati izauguši gari, pinkojās pāri ausim un pakausī dūrās pret krekla apkaklīti. Papiņš visādā ziņā bija izpalīdzīgs vīrs, taču matus apgriezt laikam neprata.

Pusstunda vilkās gaužām gara.

Klauvētājs pie durvīm nebija Papiņš. — Kas tur? •— Tomass čukstēja. Viņš nejutās drošs par savas balss skaņu, jo veselu nedēļu nebija runājis ne ar vienu citu kā tikai ar Papiņu. Un ar Papiņu nekādas garās runas neiznāca.

—   Es, Rūdijs.

Tomass atslēdza durvis. Rūdolfs ienāca, uri Tomass vispirms aizslēdza durvis un tikai pēc tam sarokojās ar brāli. Tomass viņu neaicināja apsēsties. Rūdolfam nevajadzēja apcirpt matus, un galvvidus viņam nemetās kails, viņš bija ģērbies labi izgludinātā linaudekla uzvalkā, jo laiks apmeties silts. Rēķins par veļas mazgāšanu viņam droši vien veselu jardu garš, Tomass nodomāja.

Rūdolfs nedroši pasmaidīja. — Tas vīrs tur, lejā, attiecībā pret tevi izturas ļoti noslēpumaini, — viņš sacīja.

—  Viņš zina, ko dara.

—   Biju te pirms nedēļām divām.

—   Zinu, — Tomass sacīja.

—   Tu nepiezvanīji.

—   Nē.

Rūdolfs pārlaida istabai ziņkārīgu skatienu. Viņam bija tāda sejas izteiksme, it kā viņš lāgā nespētu ticēt tam, ko redx. — Liekas, tu no kāda slēpies, — viņš sacīja.

—   Bez komentāriem, — Tomass atteica, — kā mēdz rakstīt presē.

—  Vai varu tev palīdzēt?

—   Nē. — Ko lai viņš brālim sacītu? Ej sameklē vienu cilvēku, vārdā Falkoneti, garuma grādi 26.24, platuma grādi 38.31, dziļums desmittukstoš pēdu? Vai — aizej un pasaki Lasvegasā vienam gangsterim, kas mašīnā glabā šauteni ar nozāģētu stobru, ka man žēl, ka esmu piekāvis Gariju Kveilu un vairāk tā nedarīšu?

—   Priecājos tevi redzēt, Tom, — Rūdolfs sacīja, — kaut gan šis nav nekāds iepriecinošais apciemojums.

—  Varu iedomāties.

—  Mamma ir uz miršanu, — Rūdolfs sacīja, — viņa grib tevi redzēt.

—   Kur viņa ir?

—   Vitbijas slimnīcā. Es pašreiz braucu turp, un ja tu.,.

— Ko nozīmē — uz miršanu? Viņa mirs šodien vai nākamnedēļ, vai pēc pāris gadiem?

—   Var nomirt jebkuru bridi, — Rūdolfs sacīja, — viņai jau bijušas divas triekas lēkmes.

—   Jēziņ! — Tomasam nekad nebija ienācis prātā, ka māte varētu nomirt. Viņam pat jūrasmaisā glabājās Kannās nopirkta šalle mātei. Uz šalles bija senlaicīga Vidusjūras karte trijās krāsās. Cilvēki, kuriem ved dāvanas, taču nemirst.

—   Zinu, ka tu lāgiem esi viņu apciemojis, — Rūdolfs sacīja, — un ka esi rakstījis viņai vēstules. Pēdējā laikā viņa bija kļuvusi ļoti dievticīga un grib pirms nāves salīgt mieru ar visiem. Viņa taujāja arī pēc Grētiņas.

—   Ar mani viņai mieru līgt nevajag, — Tomass teica, — es uz mūsu veco kundzi ļaunu prātu neturu. Viņa nebija vainīga. Esmu viņai sagādājis daudz raižu. Un dzīvot ar mūsu briesmoni tēvu…

—  Nu, — Rūdolfs noprasīja, — gribi braukt līdzi? Man lejā stāv mašīna.

Tomass pamāja.

—   Saliec šo to somā, — Rūdolfs sacīja, — neviens nevar pateikt, cik ilgi…

—    Atvēli man desmit minūtes, — Tomass palūdza, — un negaidi ārā pie durvīm. Pabraukā. Pēc desmit minūtēm brauc pa Ceturto avēniju uz ziemeļiem. Iešu pa ielu gar ietves malu. Ja mani neredzi, pabrauc atpakaļ divus kvartālus un tad vēlreiz pa Ceturto avēniju. Skaties, lai labās puses durtiņas nebūtu ciet. Brauc lēnām. Kāda mašīna tev ir?

—   1960. gada ševrolets. Zaļš.

Tomass atslēdza durvis. — Nerunā pa ceļam ne ar vienu.

Aizslēdzis durvis, viņš savāca skūšanās piederumus. Kofera viņam nebija, tādēļ divus virskreklus, mazliet veļas, dažus zeķu pārus un zīdpapīrā ietīto šalli viņš sabāza maisiņā, kurā Papiņš viņam bija uznesis pēdējo burbona pudeli. Viņš iedzēra malku, lai nomierinātu nervus. Tad nolēma, ka viskijs pa ceļam varētu noderēt, un iebāza pustukšo pudeli otrā maisiņā.

Viņš aizsēja kaklasaiti un uzvilka Marseļā nopirkto tumši zilo uzvalku. Ja kādam māte guļ nāves cisās, tad vajag šim gadījumam piemēroti apģērbties. No kumodes atvilktnes viņš izņēma revolveri, pārbaudīja drošinātāju, iestiprināja ieroci jostā zem žaketes un atslēdza durvis. Palūkojās pa durvju spraugu. Gaitenī neviena nebija. Viņš izgāja ārā, aizslēdza durvis un iebāza atslēgu kabatā.

Papiņš sēdēja pie administratora galda, bet neteica ne vārda, noskatīdamies, kā Tomass aiziet ar skūšanās piederumu futrāli padusē un abiem papīra maisiņiem kreisajā rokā. Izgājis no viesnīcas spožajā saulē, Tomass samiedza acis. Viņš sāka soļot uz Ceturtās avēnijas pusi straujā gaitā, bet ne tik ātri, lai izskatītos, ka viņš bēg.

Viņš bija pa avēniju nogājis tikai pusotra kvartāla, kad līdzās piebrauca ševrolets. Vēlreiz palūkojies visapkārt, viņš ielēca mašīnā.

Kad viņi tika ārā no pilsētas, Tomasam brauciens sāka patikt. Pūta svaigs vējiņš, visa apkārtne zaļoja. Māte gulēja uz miršanu, un viņš par to bēdājās, bet viņa ķermenis par to nezināja nenieka, ķermenim patika vēsums un kustība, un izkļūšana no cietuma, un svaigais lauku gaiss. Viņš izvilka no maisiņa pudeli un piedāvāja Rūdolfam, bet Rūdolfs papurināja galvu. Viņi daudz nerunāja. Rūdolfs pastāstīja, ka Grētiņa apprecējusies otrreiz un ka viņas vīrs nesen nosities. Viņš pateica Tomasam arī, ka pats pirms neilga laika apprecējies. Džordeiki gan nekad nepieņernsies prātā, Tomass nodomāja.

Rūdolfs brauca ātri, pievērsdams visu uzmanību ceļam. Tomass brīdi pa brīdim iedzēra malku no pudeles, ne tik daudz, lai sāktu reibt, vienīgi tik daudz, lai justos labi.

Viņi brauca ar septiņdesmit jūdžu ātrumu stundā, kad aiz muguras izdzirda sirēnu. — Velns parāvis! — Rūdolfs noteica, piebraukdams ceļmalā.

Pienāca policists un sveicināja: — Labdien, ser! — Rūdolfs piederēja pie cilvēkiem, kuriem policisti saka: «Labdien, ser.» — Jūsu vadītāja tiesības, lūdzu, — policists turpināja, taču apliecībā paskatījās vienīgi tad, kad bija pievērsis uzmanīgu skatienu pudelei, kas atradās uz priekšējā sēdekļa starp Rūdolfu un Tomasu. — Jūs braucāt ar septiņdesmit jūdžu ātrumu stundā, kur jābrauc ar piecdesmit, — viņš sacīja, ar saltu skatienu vērodams Tomasa vēja ārdēto seju, lauzto degunu un zilo Marseļas uzvalku.

—   Diemžēl jums taisnība, — Rūdolfs sacīja.

—  Jūs, puiši, esat dzēruši, — policists aizrādīja.

—   Neesmu dzēris ne piliena, — Rūdolfs sacīja, — un pie stūres sēžu es.

—  Kas viņš ir? — policists pastiepa uz Tomasa pusi roku, kurā turēja Rūdolfa vadītāja tiesības.

—  Mans brālis, — Rūdolfs atbildēja.

—  Vai jums ir klāt personas apliecība? — Runājot ar Tomasu, policista balss skanēja skadri un aizdomīgi.

Tomass iebāza roku kabatā un izvilka pasi. Policists to atšķīra ar tādu žestu, it kā tā būtu pielādēta. — Kādēļ nēsājat līdzi pasi?

—   Esmu jūrnieks.

Policists atdeva Rūdolfam tiesības, bet Tomasa pasi iebāza kabatā. — To es paturēšu. Un to pievākšu, — viņš norādīja uz pudeli, un Rūdolfs viņam to pasniedza. — Un tagad grieziet apkārt un brauciet man līdzi.

—   Kādēļ jūs negribat iedot man talonu par ātruma pārsniegšanu un atļaut turpināt ceļu? Mums tiešām …

—   Es sacīju: grieziet apkārt un sekojiet man, — policists atkārtoja. Viņš aizgāja pie savas mašīnas, kur otrs policists sēdēja pie stūres. Līdz policijas postenim viņiem vajadzēja nobraukt vairāk par desmit jūdzēm pa to pašu ceļu atpakaļ. Tomasam izdevās paslepeni, Rūdolfam nemanot, izvilkt zem jostas paslēpto revolveri un pabāzt to zem sēdekļa. Ja viņi pārmeklēs mašīnu, tad pusgads vai pat gads uz galvošanu. Slēpts ierocis. Bez atļaujas. Policists, kas viņus bija aizturējis, paskaidroja seržantam, ka viņi pārsnieguši atļauto ātrumu un izdarījuši vēl otru pārkāpumu, turēdami iesāktu, atkorķētu alkoholiska dzēriena pudeli braucošā satiksmes līdzeklī, un ka viņš pieprasa izdarīt reibuma pakāpes pārbaudi. Rūdolfa āriene acīmredzot ietekmēja seržantu, un tas atvainojās par starpgadījumu, tomēr apostīja viņu elpu, izdarīja elpas pārbaudi un noņēma Tomasa urīna paraugu pudelē.

Kad viņi bez viskija, bet ar soda talonu par atļautā ātruma pārsniegšanu izgāja no policijas posteņa ēkas, bija jau satumsis. Seržants paziņoja, ka neviens no viņiem nav iereibis, bet Tomass redzēja, ka policists, kas viņus bija aizturējis, ilgi un aizdomīgi skatījās viņa pasē, pirms atdeva to atpakaļ. Tomasam tas ļoti nepatika, jo daudzi policisti sadarbojās ar gangsteriem, taču līdzēt viņš nekā nespēja.

—   Tev nevajadzēja ņemt mani savā mašīnā, — Tomass sacīja, kad viņi brauca tālāk, — mani jau apcietina par to vien, ka es elpoju.

—   Nieki, — Rūdolfs īsi atteica un uzmina uz gāzes pedāļa.

Tomass pabāza roku zem sēdekļa. Revolveris atradās turpat.

Mašīna nebija pārmeklēta. Varbūt viss sāk vērsties uz labu.

Slimnīcā viņi nokļuva mazliet pēc deviņiem, bet medicīnas māsa pie ieejas apturēja Rūdolfu un brītiņu ar viņu sačukstējās. Rūdolfs svešādā balsī noteica: — Paldies, — tad aizgāja atpakaļ pie Tomasa un sacīja: — Mamma pirms stundas nomirusi.

—  Viņas pēdējie vārdi bija, — sacīja Grētiņa, — «Savam tēvam, lai viņš būtu kur būdams, pasakiet, ka esmu viņam piedevusi.» Pēc tam viņa zaudēja samaņu un vairs to neatguva.

—   Sai punktā viņa bija jukusi, — Tomass teica, — man viņa lūdza palūkoties, vai nesastapšu tēvu Eiropā.

Bija vēla nakts, un viņi visi trīs sēdēja dzīvojamā istabā tai pašā mājā, kur Rūdolfs pēdējos gados bija dzīvojis kopā ar māti. Bilijs augšstāvā gulēja, un Marta virtuvē apraudāja sievieti, kas diendienā bija viņas pretiniece un spīdzinātāja. Bilijs pats bija lūdzis māti, lai viņam atļauj braukt līdzi un pēdējo reizi redzēt vecmāmuļu, un Grētiņa tad nosprieda, ka arī nāve ietilpst bērna audzināšanas sistēmā, un paņēma viņu līdzi. Pirms māti pēdējo reizi ievietoja skābekļa kamerā, viņa paguva piedot arī Grētiņai.

Rūdolfs jau bija nokārtojis bēru ceremoniju. Bija sarunājis pāteru Makdonelu un piekritis visiem kumēdiņiem, kā pats izteicās Džīnai, kad piezvanīja tai uz Ņujorku. Piemiņas runai, misei un visam pārējam. Bet nepiekrita aizvērt mājā visus logus un nolaist žalūzijas. Mātes bēru kultu viņš pieļāva tikai līdz zināmai robežai. Džīna drūmi piedāvājās atbraukt, ja viņš to vēlētos, bet viņš atbildēja, ka tas neesot vajadzīgs.

Romā saņemtā telegramma bija atstājusi uz Džīnu satriecošu iespaidu. — Ģimene, — viņa sacīja, — mūžam kāda sasodīta ģimene! — Tovakar viņa daudz dzēra un dzēra vēl atceļā lidmašīnā. Ja Rūdolfs nebūtu viņu pieturējis, viņa būtu pakritusi uz trapa pakāpieniem. Ņujorkā viņš Džīnu atstāja gultā; viņa izskatījās pavisam sīka un novārgusi. Tagad, sēžot ar brāli un māsu klusajā mājā, kur bija dzīvojis kopā ar nelaiķi, Rūdolfs jutās atvieglots, ka sieva nebija pie viņa.

—   Un pēc visiem šiem gadiem, — ierunājās Tomass, — kad tava māte mirst, tev, kādam policistam par patikšanu, jāčurā pudelē. — Tomass vienīgais no visiem trim dzēra, bet nebija apskurbis.

Slimnīcā Grētiņa bija viņu apskāvusi un noskūpstījusi un sirdssāpēs nebija vairs tā iedomīgā, par visiem pārākā, augstprātīgā sieviete, kādu viņš glabāja atmiņā, bet gan pavisam mīļa, sirsnīga, tuva. Tomass juta, ka viņiem pienākusi izdevība aizmirst pagātni un beidzot • salabt. Viņam jau tik un tā šai pasaulē bija pārāk daudz ienaidnieku, lai turētu naidu vēl arī ar savējiem.

—  Man bail no bērēm, — Rūdolfs sacīja. — Sanāks visas vecās madāmas, ar kurām viņa spēlēja bridžu. Un diezin ko vel sapļāpās tas vecais muļķis Makdonels.

—  Viņas garu salauza nabadzība un mīlestības trūkums, bet viņa palika uzticīga savam dievam, — Grētiņa pareģoja.

—   Kaut es jel kā varētu viņu no tā atturēt, — Rūdolfs sūkstījās.

—   Atvainojiet mani, — Tomass sacīja. Viņš izgāja no istabas un uzkāpa augšā viesu kambarī, kuru dalīja ar Biliju. Grētiņa bija apmetusies otrā viesu kambarī. Neviens no viņiem vēl nebija iegājis mātes istabā.

—  Viņš liekas gluži pārvērties, — Grētiņa sacīja, palikusi ar Rūdolfu divatā.

—   Liekas gan.

—   Pavisam rāms. Tāds kā uzvarēts.

—   Lai tas būtu kas būdams, — Rūdolfs teica, — bet viņam tas nācis par labu.

Izdzirduši Tomasa soļus uz kāpnēm, viņi apklusa. Tomass atgriezās istabā, turēdams rokā kaut ko mīkstu, zīdpapīrā ievīstītu. — Se, — viņš sacīja, pasniegdams sainīti Grētiņai, — tas tev.

Grētiņa attina dāvanu un paplēta šalli ar senlaicīgo Vidusjūras karti trijās krāsās. — Paldies, — viņa teica, — tā ir burvīga. — Viņa piecēlās un noskūpstīja brāli. Skūpsts Tomasu satrauca. Gribējās izdarīt kaut ko neprātīgu — krist zemē un raudāt vai lauzt mēbeles, vai paņemt revolveri, pieiet pie loga un izšaut uz mēnesi. — Es to nopirku Kannās, — viņš sacīja, — mammai.

—   Kannās? — Rūdolfs brīnījās. — Kad tu biji Kannās?

Tomass pateica, un izrādījās, ka abi atradušies tur vienlaikus, vismaz vienu dienu. — Tas ir briesmīgi, — noteica Rūdolfs, — brāļi paiet nezinādami viens otram garām. Turpmāk gan, Tom, nedrīkstam vairs cits citu pazaudēt.

—   Jā, — Tomass atteica. Viņš zināja, ka grib turpmāk satikties ar Grētiņu, bet ar Rūdolfu cita runāšana. No Rūdolfa viņš bija pārāk daudz cietis. — Jā, — Tomass atkārtoja, — turpmāk likšu sekretārei piesūtīt jums savu ceļojumu plānu. — Viņš piecēlās. — Jāiet gulēt. Man šī bija gara diena.

Viņš uzkāpa augšstāvā. Noguris viņš nepavisam nebija. Tikai nevēlējās palikt vienā istabā ar Rūdolfu. Ja viņš būtu zinājis, kur atrodas kapliča, tad būtu izlavījies no mājas un šo nakti nosēdējis pie mirušās mātes.

Viņam negribējās pamodināt Grētiņas zēnu, kas zilā pidžamā gulēja otrā gultā, tādēļ viņš, nost ģērbdamies, neiededza gaismu, tikai atstāja durvis šaurā spraudziņā, lai gaismā, kas iespīdēja no gaiteņa, redzētu izģērbties. Viņam pidžamas nebija, un viņš ieprātojās: diezin vai puišelis, no rīta pamodies, izteiks kādu piezīmi par to, ka mātesbrālis gulējis īsajās bikšelēs. Laikam ne. Bilijs šķita jauks puika un droši vien pats no sevis nezināja, ka mātesbrālis jāuzskata par zemāku radījumu. Zēns smaržoja pēc tīrības un labām ziepēm. Slimnīcā viņš centās mierināt Grētiņu, apskāva viņu un viņi abi kopā raudāja. Tomass neatcerējās, ka jelkad bērnībā būtu apskāvis māti.

Nolūkodamies uz Biliju, viņš neviļus sāka domāt par Vezliju. Nedrīkstēja pieļaut, ka viņu visu laiku audzina tāda paklīdene kā Terēze.

Viņš aizvēra durvis un apgūlās tīrajā, mīkstajā gultā. Rūdolfs katru nakti guļ tādā gultā.

III

Tedijs Boilens bija ieradies bērēs. Tur bija arī ļoti daudz citu cilvēku. Vitbijas un Portfilipas avīzes rakstīja par ievērojamā pilsoņa Rūdolla Džordeika mātes nāvi; viņš bija pietiekami nozīmīgs, lai nekrologus izvērstu jo plaši. Tajos nebija nekā daudz, ko sacīt par Mēriju Džordeiku, toties jo sīkāk varēja izrakstīties par Rūdolfa darba un goda amatiem: DK tirdzniecības uzņēmumu valdes priekšsēdētājs, Vitbijas junioru tirdzniecības kameras priekšsēdētājs, Vitbijas universitātes diplomands cum laude, universitātes kuratoru padomes loceklis, abu pilsētu — Vitbijas un Portfilipas plānošanas komitejas loceklis, drosmīgs un progresīvs tirgonis ar perspektīvu skatienu pilsētu tālākajā attīstībā. Bija pat pieminēts, ka skolēna gados viņš startējis Portfilipas vidusskolas komandā divsimt divdesmit jardu skrējienā un ap četrdesmito gadu vidu pūtis trompeti džeza ansamblī «River Five».

Nabaga mamma, Rūdolfs nodomāja, pārlaizdams skatienu ļaužu pilnajai baznīcai, viņai gan būtu varen paticis, ka viņu godināt sanācis tāds bars cilvēku.

Pāters Makdonels runāja sliktāk un ilgāk, nekā Rūdolfs bija gaidījis, un viņš centās neklausīties melos, kas skanēja par ziedos slīgstošo zārku. Viņš cerēja, ka Grētiņai nav pārāk smagi, atceroties otru zārku krematorijā Kalifornijā. Viņš paraudzījās uz māsu. Viņas sejā neredzēja pazīmju, ka viņa kaut ko atcerētos.

Kapsētas kokos vīteroja putni, priecādamies par vasaras atnākšanu. Kad zārku, vecajām bridža partnerēm šņukstot, laida kapā, Rūdolfs, Tomass un Grētiņa stāvēja kopā, Grētiņa turēja Biliju pie rokas.

Boilens viņiem piebiedrojās, kad viņi gāja projām no kapa, lai dotos pie melnajiem limuzīniem, kas gaidīja ārpusē pie kapsētas. — Negribu traucēt, — viņš sacīja, kad grupiņa apstājās, — Grētiņ, Rūdolf, gribēju tikai pateikt, cik ļoti man žēl. Tik jauna sievietei

Rūdolfs uz mirkli apjuka. Viņam māte likās drausmīgi veca, bija drausmīgi veca. Veca jau tad, kad viņai bija trīsdesmit gadu. Jau tad viņa bija sākusi mirt. Tikai tagad viņš pirmo reizi īsti apjēdza, cik mātei bijis gadu. Piecdesmit seši. Tieši Boilena gados. Nav brīnums, ka Boilens saka: «Tik jauna sievietei»

—   Pateicos, Tedij, — Rūdolfs sacīja. Viņš sarokojās ar Boilenu. Boilens neizskatījās tā, it kā stāvētu kapa malā. Mati tādā pašā krāsā kā vienmēr, seja iedegusi un gluda, stāja stalta, kurpes tikpat spoži nospodrinātas kā vienmēr.

—   Kā tev klājas, Grētiņ? — Boilens jautāja. Bērinieki drūzmējās aiz grupiņas, nevēlēdamies pa šauro taciņu starp kapakmeņiem ar varu spraukties garām. Boilens, kā parasts, uzskatīja, ka citiem, gluži dabiski, jāpagaida, kamēr viņam labpatiksies atbrīvot ceļu.

—   Paldies par vaicājumu, Tedij, ļoti labi, — Grētiņa atbildēja.

—   Pieņemu, ka tas ir tavs dēls. — Boilens uzsmaidīja Bilijam, kas mierīgi viņā nolūkojās.

—   Sis, Bilij, — Grētiņa teica, — ir misters Boilens. Mūsu sens draugs.

—   Sveiks, Bilij! — Boilens paspieda zēnam roku. — Ceru, ka satiksimies kādreiz priecīgākos apstākļos.!

Bilijs neatbildēja. Tomass vēroja Boilenu, acis piemiedzis, un Rūdolfam šķita, ka aiz pievērtajiem plakstiem slēpjas vēlēšanas iesmieties. Vai Tomass atcerējās vakaru, kad redzēja Boilenu kailu pastaigājamies pa kalna mājas istabām, sagatavojot dzērienu, ko uznest augšstavā, kur gultā gulēja Grētiņa? īsti kapsētai piemērotas atmiņas.

—   Mans brālis Tomass, — Rūdolfs iepazīstināja.

—   Ak jā, — Boilens noteica. Viņš nesniedza Tomasam roku. Rūdolfam viņš teica: — Ja jums, Rūdij, kādreiz, par spīti daudzajām darīšanām, iekrīt brīvs brīdis, piezvaniet, paēdīsim kaut kur kopā pusdienas. Man jāatzīst, ka es kļūdījos, domādams, ka esat izvēlējies aplamu karjeru, jums bija taisnība. Un Grētiņu arī paņemiet līdzi, ja viņa sasniedzama. Lūdzu.

—   Es lidošu atpakaļ uz Kaliforniju, — Grētiņa sacīja.

—   Cik žēl! Nu labi, ilgāk jūs neaizkavēšu. — Viņš viegli palocījās un pakāpās soli atpakaļ — slaids, par lielu naudu brīnišķīgi formā turēdamies, neiedomājami neiederīgs ^mazpilsētas bērinieku vidū, kaut arī tumšā uzvalkā tērpies.

Kad viņi devās uz pirmo limuzīnu, kurā Rūdolfs ar visu rakstura stingrību bija liedzies uzņemt pāteru Makdonelu, Grētiņa, pati mazliet iztrūkdamās, pēkšņi konstatēja, cik ļoti Rūdolfs līdzinās Boilenam, protams, ne izskatā un, jācer, arī ne raksturā, bet uzvedībā, kustībās, valodā, apģērba izvēlē. Viņa prātoja, vai Rūdolfs maz zina, cik daudz ir parādā šim cilvēkam, un nejutās droša, vai viņš priecātos, ja viņam to pateiktu.

Atceļā uz Rūdolfa māju viņa domāja par Boilenu. Viņai likās, ka vajadzētu domāt par māti, kuras kaps pašreiz pildījās ar zemēm saulainajā kapsētā, kur visapkārt skanēja putnu balsis. Bet viņa domāja par Boilenu. Viņa nejuta ne mīlu, ne ilgas, bet nejuta arī naidu vai vēlēšanos atriebties. Bija tā, it kā viņa būtu no senaizmirstas lādes izcēlusi rotaļlietu, kādu īpaši mīļu lelli, turētu to rokās un ar interesi lūkotu atcerēties, kā bija tad, kad lelle viņai kaut ko nozīmēja, bet tas neizdevās, atlika vienīgi mest to projām vai atdāvināt kādam bērnam kaimiņmājā. Pirmā mīla. Esi mans izredzētais!

Aizbraukuši mājās, visi nolēma, ka vajadzētu kaut ko iedzert. Bilijs, kas izskatījās bāls un saguris, sūdzējās, ka viņam sāpot galva, un uzgāja augšstāvā atgulties. Marta, kaut arī bez mitas asaras liedama, tomēr iegāja virtuvē salūkot aukstu azaidu. Rūdolfs sajauca divus martīni Grētiņai un sev un pasniedza ar ledu vēsinātu burbonu Tomasam, kurš atbrīvojās no svārkiem, jo tie nepatīkami žņaudza viņa platos plecus. Viņš bija atpogājis arī krekla apkaklīti un, uz priekšu salīcis, sēdēja krēslā ar taisnu atzveltni, rokas ļengani starp ceļiem nokāris. Vienalga, kur viņš apsēstos, katra vieta tūliņ izskatās pēc kakta ringā, Rūdolfs nodomāja, pasniegdams viņam glāzi.

Viņi pacēla glāzes, tomēr ne ar vārdu nepieminēja māti.

Viņi bija nosprieduši tūliņ pēc azaida visi kopā braukt atpakaļ uz Ņujorku, jo negribēja palikt Vitbijā un pieņemt līdzjūtības vizītes. Uz māju bija atsūtīts ļoti daudz ziedu, taču Rūdolfs bija izrīkojis, lai Marta tos visus nosūta uz slimnīcu, kur māte bija mirusi, un atstājis tikai vienu pušķi. Sīs puķes, dzeltenas narcises, veidoja košu plankumu uz kafijas galdiņa tahtas priekšā. Logi bija atvērti, pa tiem plūda iekšā saules gaisma un mauriņa sasilušās zāles smarža. Zemā astoņpadsmitā gadsimta istaba ar baļķu griestiem bija klusa un mājīga, vienkārša, ar mēbelēm nepārblīvēta, bez modernas uzmācības, tieši Rūdolfa gaumē.

— Ko tu tagad domā iesākt ar māju? — Grētiņa jautāja.

Rūdolfs paraustīja plecus. — Droši vien paturēšu. Man tikpat iznāk pavadīt daudz laika Vitbijā. Lai gan tagad tā man daudz par lielu. Vai tu negribētu pārcelties uz šejieni?

Grētiņa papurināja galvu. Sarunas ar advokātiem turpinājās, gala tām nevarēja saredzēt. — Es esmu piekalta Kalifornijā.

—   Un tu? — Rūdolfs vaicāja Tomasam.

—   Es? — Tomass izbrīnījies jautāja. — Ko tad es te darīšu?

—   Gan jau nu kaut ko atrastu. — Rūdolfs sargājās ieminēties: «Gan jau es tev kaut ko atrastu.» Viņš sīkiem malciņiem sūca martīni, priecādamies, ka tā var noslēpt mulsumu. — Tu taču nenoliegsi, ka te ir labāk nekā tavā pašreizēja miteklī Ņujorkā.

—   Nedomāju tur uzkavēties ilgi. Bet šeit ari man nav īstā vieta. Te uz mani noskatās tā, it kā mana īstā vieta būtu zvērudārzā.

—   Nu tu pārspīlē.

—   Tavs draugs Boilens kapsētā man nesniedza roku. Ja cilvēkam kapsētā liedzas paspiest roku, kur tad, velns ar ārā, lai citur to dara?

—   Viņš ir īpašs eksemplārs.

—   Tur tev taisnība! — Tomass iesmējās. Ne skaļi, tomēr šā vai tā satraucoši.

—   Par ko tu smejies? —Rūdolfs jautāja, redzēdams, ka Grētiņa apjukusi paskatās uz Tomasu.

—   Kad tu nākamreiz viņu satiksi, — Tomass teica, — pasaki, ka pareizi vien viņš darīja, nesniegdams man roku.

—   Par ko tu runā, Tom?

—   Pajautā, vai viņš atceras uzvaras dienu Eiropā! Tonakt viņa teritorijā dega krusts un izcēlās ugunsgrēks.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Rūdolfs skaidri noprasīja. — Ka tu to izdarīji?

—   Kopā ar draugu. — Tomass piecēlās, piegāja pie bufetes un no jauna piepildīja glāzi.

—   Kādēļ tu to darīji? — Grētiņa vaicāja.

—   Puiku pārgalvība, — Tomass atbildēja un iemeta glāzē ledus gabaliņus. — Bija taču izcīnīta uzvara.

—   Bet kādēļ jūs izraudzījāties tieši viņu? — Grētiņa nerimās.

Tomass, Grētiņai muguru uzgriezis, skalināja dzērienu glāzē. — Viņam bija ciešs sakars ar kādu jaunkundzi, kuru es tolaik pazinu, — viņš sacīja, — un man tas nepatika. Vai teikt, kā to jaunkundzi sauca?

—   Nav nepieciešams, — Grētiņa mierīgi atteica.

—   Kas bija tavs draugs? — Rūdolfs jautāja.

—   Kāda tam nozīme?

—   Tas bija Klods — Klods, uzvārdu vairs neatceros —, ar kuru tu kopā klaiņoji, vai ne?

Tomass pasmaidīja, bet neatbildēja. Viņš tukšoja glāzi, kājās stāvēdams, atspiedies pret bufeti.

—  Nu atceros — tūliņ pēc tam viņš nozuda, — Rūdolfs sacīja.

—  Nozuda gan, — Tomass teica, — un tūliņ pec viņa nozudu arī es, ja tu to atceries.

—   Kāds būs zinājis, ka tas ir jūsu darbs, — sacīja Rūdolfs.

—   Kāds zināja, — Tomass ironiski pamāja.

—   Laime, ka tevi neapcietināja, — Grētiņa teica.

—  To pašu sacīja tēvs, kad pa kaklu pa galvu mani aizdzina no pilsētas, — Tomass noteica un piebilda: — Nudien nevienā citā reizē tā nenāk prātā atcerēties vecos, labos laikus kā bērēs.

Tom, — Grētina sacīja, — bet tagad taču tu vairs neesi tāds?

Tomass aizgaja līdz tahtai, kur Grētiņa sēdēja, pieliecas un maigi noskūpstīja viņu uz pieres. — Es ceru, ka ne, — viņš sacīja. Tad izslējās taisns un teica: — Uziešu augšā un paskatīšos, kā klājas zēnam. Man viņš patīk. Viņš varbūt jutīsies labāk, ja nebūs pavisam viens.

Viņš paņēma savu glāzi un uzgāja augšā.

Rūdolfs sajauca sev un Grētiņai vēl pa vienam martīni. Viņš jutās labāk, ja rokām bija nodarbošanās. Brālis nebija cilvēks, ar kuru ērti dzīvot kopā. Pat izgājis no istabas, viņš atstāja aiz sevis saspīlētu, nospiedošu noskaņu.

—  Ak dieviņ, — Grētiņa pēdīgi ierunājās, — liekas gluži neticami, ka mūsos visos trijos ir vieni un tie paši gēni.

—  Kurš tad ir vanckars šai perējumā, — Rūdolfs jautāja, — tu, es, viņš?

—   Mēs bijām briesmīgi, Rūdij, — tu un es, — Grētiņa teica.

Rūdolfs paraustīja plecus. — Mūsu māte bija briesmīga, mūsu

tēvs bija briesmīgs. Tu zināji, kādēļ viņi ir tik briesmīgi, vai vismaz domājies zinām. Bet tas neko negroza. Es cenšos nebūt briesmīgs.

—   Tevi paglābusi tava laime, — Grētiņa sacīja.

—  Esmu tās labad ļoti smagi strādājis, — Rūdolfs pūlējās aizstāvēties.

—  To darīja arī Kolins, vienīgi ar to starpību, ka tu nekad neietrieksies kokā.

— Man drausmīgi žēl, Grētiņ, ka neesmu beigts, — viņš nespēja apvaldīt aizvainojumu.

—   Lūdzu, nepārproti mani. Esmu priecīga, ka mūsu ģimenē ir kāds, kas nekad neietrieksies kokā. Toms tas noteikti nav. Un es arī ne. Es varbūt esmu vissliktākā. Manis dēļ sagriezās mūsu ģimenes likteņa rats. Ja es tai sestdienas pēcpusdienā nebūtu atradusies šosejas malā netālu no Portfilipas, mūsu dzīve būtu ritējusi pavisam citādi. Vai tu to zināji?

—   Par ko tu runā?

—   Par Tediju Boilenu, — viņa lietišķi atbildēja. — Viņš mani toreiz pievāca, un tāda, kāda esmu šodien, esmu galvenokārt Tedija Boilena dēļ. Tedija Boilena dēļ esmu gulējusi ar tiem vīriešiem, kuri kļuva mani mīļākie. Tedija Boilena dēļ pieķēros Vilijām Ebotam un vēlāk sāku viņu nicināt tādēļ, ka viņš bija Tedija Boilena pretmets. Visi mani kodīgie avīžraksti, kas visiem šķita tik asprātīgi, bija uzbrukumi Amerikai par to, ka pie mums rada tādus cilvēkus kā Tedijs Boilens un sagādā tiem vieglu dzīvi.

—   Tā taču ir mānija … Ģimenes likteņa lēmēja! Kādēļ tu neaizej pie čigāniem un neiegādājies amuletu, lai tiktu no sava trakuma vaļā?

—   Man nevajag nekādu čigānu, — Grētiņa turpināja. — Vai tu domā, ka Toms būtu dedzinājis to krustu tur, kalnā, ja es nebūtu sastapusi Tediju Boilenu un ar viņu gulējusi? Vai tu domā, ka viņš dzīvotu tā, kā dzīvo tagad, ja būtu palicis Portfilipā ģimenes vidū?

—   Var jau būt, ka ne, — Rūdolfs piekāpās, — bet gan jau būtu gadījies kas cits.

—   Nekas cits tomēr negadījās. Bija Tedijs Boilens, kas piegulēja viņa māsu. Un kas attiecas uz tevi…

—   Par sevi es zinu visu, kas jāzina, 1 — Rūdolfs noteica.

—   Tā tev liekas? Vai tev liekas arī, ka tu būtu ticis koledžā bez Tedija Boilena naudas? Vai liekas, ka bez Tedija Boilena tu tā ģērbtos vai būtu tā sācis interesēties par panākumiem un bagātību un par iespējām, kā pa visīsāko ceļu pie visa tā tikt? Vai tev liekas, ka jelkāds cits būtu izraudzījies tieši tevi, ko vadāt pa koncertiem un mākslas galerijām, un palīdzējis pabeigt skolu, un iemācījis justies tik karaliski pašpārliecinātam? — Viņa izdzēra otru martīni glāzi līdz dibenam.

—   Okei, — Rūdolfs atteica, — es viņam uzcelšu pieminekli.

—   To tev varbūt tiešām vajadzētu izdarīt. Un ar savas sievas naudu tu tagad vari to atļauties.

—   Tas ir sitiens zem jostasvietas, — Rūdolfs dusmīgi attrauca. — Tu labi zini, ka man nebija ne mazākās nojausmas…

—   Tieši par to jau es runāju, — Grētiņa sacīja. — Tev laimējās, un tas tavu Džordeiku briesmonību ir pārvērtis par kaut ko citu.

—   Un kā ir ar tavu Džordeiku briesmonību?

Grētiņa vienā mirklī pārvērtās. Balsī izzuda asums, seja kļuva skumja, maiga, daudz jaunāka. — Kad es biju kopā ar Kolinu, manī nebija nekā briesmīga, — vina sacīja.

—   Nē.

—  Neticu, ka sastapšu vēl kādreiz tadu cilvēku kā Kolins.

Rūdolfs pasniecās uz priekšu un pieskārās viņas rokai, māsas

sāpes apdzēsa viņa niknumu. — Tu droši vien man neticēsi, — Rūdolfs sacīja, — ja teikšu — domāju, ka atradīsi.

—   Nē.

—   Ko tu domā darīt tālāk? Visu mūžu sēdēt majas un sērot?

—   Nē.

—   Ko esi nolēmusi?

—   Atgriezīšos universitātē.

—  Universitātē? — Rūdolfs neticīgi jautāja. — Tavā vecumā?

—   Vakara nodaļā, — Grētiņa paskaidroja, — Kalifornijas universitātē Losandželosā. Tādā veidā varēšu dzīvot mājās un vienlaikus aprūpēt Biliju. Esmu jau tur bijusi. Mani uzņems.

—   Ko tu studēsi?

—  Tu droši vien smiesies.

—   Šodien man ne par ko nenāk smiekli.

—   Domu man ierosināja kāda Bilija klasesbiedra tēvs, — Grētiņa sacīja, — viņš ir psihiatrs.

—   Jēziņ! — Rūdolfs nopūtās.

—   Tas arī pieder pie tavas laimes, — Grētiņa teica, — spēja iesaukties «Jēziņ!», kad dzirdi vārdu «psihiatrs».

—   Piedod.

—   Viņš klīnikā strādā nepilnu slodzi ar neprofesionāliem psihoanalītiķiem. Tie ir cilvēki, kam nav medicīnas doktora grāda, bet kas ir studējuši psihoanalīzi un ieguvuši tiesības strādāt ar pacientiem, kuriem nav nepieciešama dziļa analīze. Vadīt grupu terapiju, nodarboties ar normāli attīstītiem bērniem, kas liedzas mācīties lasīt vai rakstīt, patvaļīgi destruktīviem bērniem, ar izirušu ģimeņu bērniem, kas noslēdzas no visiem, ar jaunām sievietēm, kas reliģijas vai agrā jaunībā pārciestas seksuālas traumas dēļ kļuvušas frigīdas un atsvešinājušās no vīriem, ar nēģeru un meksikāņu bērniem, kas skolā sāk iet daudz vēlāk, netiek līdzi mācībās un zaudē pašpārliecību . ..

—   Tā, — Rūdolfs noteica. Klausīdamies viņš kļuva arvien nepacietīgāks. — Tu tātad ķersies pie darba un, apbruņojusies ar Kalifornijas universitātes diplomu, viena pati atrisināsi nēģeru problēmu, meksikāņu problēmu, reliģijas problēmu un …

—   Centīšos atrisināt vienu problēmu, — Grētiņa sacīja, — vai varbūt divas, varbūt simt problēmas. Un tai pašā laikā arī savējo. Būšu aizņemta un darīšu kaut ko derigu.

—  Nevis kaut ko bezjēdzīgu kā tavs brālis, — Rūdolfs aizkaitināts sacīja. — Vai to tu gribēji teikt?

—   Nepavisam, — Grētiņa aizstāvējās. — Tu esi nodcrigs savā veidā, ļauj man būt savējā.

—   Cik ilgi tev jāmācās?

—  Vismaz divi gadi, lai dabūtu grādu, — Grētiņa teica, un tad vēl praktiskās analizēs …

—  Tu universitāti nekad nebeigsi, — Rūdolfs sacīja, — tev pagadīsies ceļā vīrietis un .. .

—   Varbūt, — Grētiņa atteica, — es gan par to šaubos, bet var jau būt…

Ienāca Marta saraudātām acīm un paziņoja, ka galds ēdamistabā uzklāts. Grētiņa uzkāpa augšā pasaukt Biliju un Tomasu, un, kad viņi nonāca lejā, visa ģimene iegāja ēdamistabā un sasēdās ap galdu, un ikviens bija ļoti pieklājīgs pret pārējiem, teica «Lūdzu, pasniedz sinepes» un «Pateicos», un «Nē, paldies, man vairāk negribas».

Pēc azaida viņi iesēdās mašīnā un aizbrauca no Vitbijas uz Ņujorku. Mirušos viņi vairs nepieminēja.

Pie «Algonkvīna» viesnīcas viņi piebrauca mazliet pēc septiņiem. Grētiņa un Bilijs bija apmetušies tur, jo Rūdolfa dzīvoklī, kur viņu gaidīja Džīna, bija pašauri. Rūdolfs vaicāja Grētiņai, vai viņa un Bilijs negribot paēst vakariņas kopā ar viņu un Džinu, taču Grētiņa aizbildinājās, ka šī neesot īstā reize iepazīties ar tikko iegūtu svaini. Rūdolfs uzaicināja arī Tomasu, bet Tomass sadrūmis sēdēja priekšējā sēdeklī un atteica: — Man norunāta satikšanās.

Kad Bilijs izkāpa no mašīnas, izkāpa arī Tomass un aplika roku zēnam ap pleciem. — Man arī ir dēls, Bilij, — Tomass sacīja, — krietni jaunāks par tevi. Ja viņš izaudzis līdzināsies tev, es būšu lepns.

Pirmo reizi pēdējās trijās dienās Bilijs pasmaidīja.

—   Tom, — sacīja Grētiņa, stāvēdama zem viesnīcas pārjumes, — vai es tevi kādreiz vēl redzēšu?

—   Katrā ziņā, — Toms atbildēja, — es tagad zinu, kur tevi atrast. Piezvanīšu.

Grētiņa ar dēlu iegāja viesnīcā. Šveicars ienesa abas viņu somas.

—   Es tālākajam braucienam paņemšu taksi, Rūdij, — Tomass sacīja. — Tu taču gribēsi tikt drīzāk mājās pie sievas.

—   Man gribētos iedzert, — Rūdolfs atteica. — Ieiesim tepat bārā un ,.,

—   Man ir traki inaz laika, — Tomass teica. — Jādodas ce|ā. — Pāri Rūdolfa plecam viņš visu laiku vēroja Sestās avēnijas satiksmi.

—   Tom, — Rūdolfs neatlaidās, — man ar tevi jāparunā.

—   Man liekas, ka esam visu izrunājuši, — Tomass atteica. Viņš mēģināja apturēt taksometru, bet šoferis jau bija darbu beidzis. — Tev nav vairāk nekas man sakāms.

—   Nē? — Rūdolfs sadusmots noprasīja. — Vai esi pārliecināts? Un ja nu es pasaku, ka šodien pēc visu kantoru slēgšanas tev pieder aptuveni sešdesmit tūkstoši dolāru? Vai tad tu nepārdomāsi?

—   Tu laikam domā, ka esi liels jokupēteris, Rūdij?

—   Ieiesim bārā. Es nejokoju.

Tomass iegāja Rūdolfam līdzi bārā.

Kad viesmīlis atnesa viņiem viskija glāzes, Tomass sacīja: — Nu, sper vaļā!

—   Vai atceries sasodītos piecus tūkstošus dolāru, kurus tu man iedevi? — Rūdolfs jautāja.

—   To asinsnaudu? Protams, atceros, — Tomass sacīja.

—   Tu teici, lai es darot ar to, ko gribot, — Rūdolfs atgādināja. — Es vēl skaidri atceros tavus vārdus: «Čurā tai virsū. Notriec ar meitām. Ziedo savai iemīļotajai labdarības biedrībai.»

—   Tā es būtu gan varējis sacīt, — Tomass pasmējās.

—   Es arī izdarīju, ko gribēju: ieguldīju akcijās, — Rūdolfs sacīja.

—   Uz darījumiem tev galviņa strādā, — Tomass sacīja, — jau kopš bērnības.

—   Es tos ieguldīju uz tava vārda, Tom, — Rūdolls mierīgi turpināja. — Mūsu sabiedrībā. Dividendes līdz šim vēl nav bijušas sevišķi augstas, bet visu, kas ienāca, es ieguldīju papildus. Akcijas ir četrreiz dalītas, un to vērtība nemitīgi cēlusies. Kā jau teicu, pašreiz tev pieder sešdesmit tūkstoši dolāru.

Tomass izdzēra glāzi vienā paņēmienā. Tad aizvēra acis un cieši berza ar pirkstiem acu ābolus.

—   Divos pēdējos gados es laiku pa laikam centos sadzīt tev pēdas, — Rūdolfs stāstīja, — bet telefona centrāle atbildēja, ka tavs numurs noņemts, un vēstules, ko sūtīju uz tavu veco adresi, saņēmu atpakaļ ar atzīmi «adresāts minētajā adresē nav atrodams». Un mamma man agrāk nekad neteica, ka sarakstās ar tevi, to uzzināju tikai tad, kad viņa jau bija slimnīcā. Lasīju sporta lappuses, bet tu biji kā ūdenī iekritis.

—   Es biju ringos Rietumos, — Tomass teica, atvērdams acis. Visa telpa vižņoja kā miglā.

—   īstenībā es biju gluži priecīgs, ka toreiz tevi neatradu, jo zināju, ka akcijas celsies, un baidījos, ka tu padosies kārdinājumam un pārdosi tās pirms laika. Faktiski tev arī tagad vēl nevajadzētu pārdot.

—   Citiem vārdiem sakot, es varu rīt kaut kur aiziet, pateikt, ka gribu pārdot dažas akcijas, un par to man kāds samaksās sešdesmit tūkstošus skaidrā naudā?

—   Atkārtoju — neiesaku …

—   Rūdij, — Tomass teica, — tu esi lielisks puika, varens puika, un es droši vien nedomāšu vairs par tevi tā, kā domāju visus šos gadus, bet šajā brīdī es neklausīšu nevienam padomam. Lūdzu tev tikai vienu: pasaki man adresi — kur atrodas tas vīrs, kas gaida, lai varētu man izmaksāt sešdesmit tūkstošus dolāru skaidrā naudā?

Rūdolfs saprata, ka runāt velti. Viņš uzrakstīja Džonija Hīta adresi un iedeva to Tomasam. — Aizej rīt turp, — viņš teica,

—  es piezvanīšu Hītam, viņš tevi gaidīs. Tikai, lūdzams, Tom, esi piesardzīgs.

—   Nebaidies par mani, Rūdij. Kopš šī brīža būšu tik piesardzīgs, ka tu mani pat nepazīsi. — Tomass pasūtīja vēl katram pa glāzei viskija. Kad viņš pacēla roku, lai pasauktu viesmīli, Rūdolfs pamanīja jostā iestiprināto revolveri. Taču viņš nekā neteica. Viņš brāļa labā bija darījis, cik varējis. Vairāk palīdzēt viņš nespēja.

—   Uzgaidi mirklīti, lūdzu, — Tomass sacīja, — man jāpiezvana.

Viņš izgāja vestibilā, atrada telefona automātu, sameklēja «Trans-World Airlines» uzziņu galda numuru. Piezvanījis viņš apjautājās, vai nākamajā dienā kāda lidmašīna lidos uz Parīzi. Uzziņu galda meitene atbildēja, ka viņš varot aizlidot astoņos vakarā, un apjautājās, vai rezervēt vietu. — Nē, paldies, — viņš atteica un pakāra klausuli, tad piezvanīja uz kristīgo jaunekļu kopmītni un lūdza pasaukt Dvaieru. Dvaiers ilgi nenāca, un Tomass jau grasījās pakārt klausuli, kad tas beidzot atsaucās:

—   Hallo, kas runā?

—   Toms. Paklausies …

—   Tom! — Dvaiers satraukts iesaucās. — Es gaidīju un gaidīju, nekur negāju, gaidīju, kad zvanīsi. Jēziņ, es tā uztraucos, domāju, varbūt tu esi pagalam …

—   Vai tu nevarētu tās slūžas pieturēt? — Tomass sacīja.

—   Klausies. Rītvakar astoņos no Aidlvaildas TWA lidmašīna izlido uz Parīzi. Tev pusseptiņos jābūt pie rezervēto biļešu lodziņa. Ar visu bagāžu.

—  Tu gribi sacit, ka tev ir rezervētas biļetes? Lidmašīnā?

—   Vēl ne, — Tomass atteica, vēlēdamies, lai Dvaiers nebūtu tik drebelīgs. — Mēs tās nopirksim. Negribu, lai mans vārds visu dienu rēgojas kaut kādos sarakstos.

—   Skaidrs, skaidrs, Tom. Saprotu.

—   Esi uz vietas. Precīzi.

—   Būšu. Neraizējies.

Tomass pakāra klausuli.

Viņš iegāja atpakaļ bārā un uzstāja, ka maksās par viskiju.

Ara uz ietves pirms iekāpšanas taksometrā, kas piestāja, viņš

paspieda brālim roku.

—   Paklau, Tom, — Rūdolfs sacīja, — satiksimies šonedēļ kādu vakaru un paēdīsim kopā vakariņas. Gribu tevi iepazīstināt ar savu sievu.

—   Zelta ideja, — Tomass atteica, — es tev piektdien piezvanīšu.

Viņš iekāpa taksometrā un pateica šoferim: — Ceturtā avēnija, Astoņpadsmitā iela.

Omulīgi viņš atlaidās sēdeklī, turēdams rokā papīra maisiņu ar savu mantību. Kad tev pieder sešdesmit tūkstoši dolāru, visi tevi ielūdz vakariņās. Pat paša brālis.

CETURTĀ DAĻA

..

1. nodaļa

Lija, kad viņa piebrauca pie mājas, brāzmainais, tropiskais Kaliforriijas lietus, kas notriec puķes pie zemes, norauj jumtiem kārniņus, kuri aizlido kā sudraba lodes, un noskalo buldozeru uzbērtos pakalnus, kas ieslīd kaimiņu dārzos un peldbaseinos. Kolins bija miris pirms diviem gadiem, bet viņa joprojām gluži automātiski pameta skatienu garāžā, lai pārliecinātos, vai tur nestāv viņa mašīna.

Grāmatas viņa atstāja 1959. gada fordā un steidzās uz parādes durvīm, un, kaut ari jāpaskrien bija tikai daži soļi, mati tomēr samirka. Tikusi mājā, viņa novilka slapjo mēteli un izpurināja matus. Pulkstenis rādija tikai puspiecUs pēcpusdienā, bet mājā valdīja dziļa krēsla, un viņa iededza vestibilā gaismu. Bilijs kopā ar draugiem bija uz visu nedēļas nogali aizgājis Sjerrās kalnos, un viņa cerēja, ka kalnos laiks ir labāks nekā piekrastē.

Viņa pārbaudīja vēstuļu kastīti. No tās viņa izvilka rēķinus, dažus apkārtrakstus un Rūdolfa rakstītu vēstuli no Venēcijas.

Viņa iegāja dzīvojamā istabā, pa ceļam visur iedegdama gaismu. Nometusi samirkušās kurpes, viņa sajauca glāzē viskiju ar sodu, apsēdās uz tahtas, pavilka kājas zem sevis un nopriecājās, ka istaba ir silta un gaiša. Ēnainajos kaktos vairs neskanēja čuksti. Cīņā ar Kolina šķirto sievu viņa bija uzvarējusi un nolēmusi palikt uz dzīvi savā mājā. Līdz Kolina mantojuma galīgai sadalīšanai tiesa viņai bija piešķīrusi no viņas daļas pagaidu pabalstu, tā ka viņa vairs nebija atkarīga no Rūdolfa.

Viņa atplēsa Rūdolfa vēstuli. Tā bija ļoti gara. Uzturēdamies Amerikā, viņš mēdza izmantot tālruni, bet tagad, ceļodams pa Eiropu, rakstīja vēstules. Jādomā, ka viņam bija ļoti daudz laika, jo viņš rakstīja bieži. Viņa bija saņēmusi vēstules no Londonas, Dublinas, Edinburgas, Parīzes, Amsterdamas, Kopenhāgenas, Zenēvas, Florences, Romas, Atēnām un no viesnīcām mazās pilsētiņās, par kādām viņai nebija ne jausmas, bet kur Rūdolfs ar Džinu pa ceļam bija apmetušies pārnakšņot.

«Mīļo Grētiņ,» viņa lasīja, «Venēcijā līst, un Džīna izgājusi fotografēt. Viņa apgalvo, ka šāds laiks esot vislabākais, lai uztvertu Venēcijas īsto skaistumu — ūdens no augšas un ūdens apakšā. Es esmu omulīgi iekārtojies viesnīcas istabā un nejūtu nekādas ilgas pēc mākslas. Džinai arī cilvēkus patīk fotografēt visneiespējamākajos apstākļos, viņa, proti, gatavo portretu sēriju. Trūkums un vecums, viņa lūko man iestāstīt, vēl jo labāk — abi kopā, liecinot par zemi un tautu vairāk nekā jebkas cits. Nemēģinu runāt viņai pretī. Man gan labāk patīk jauni cilvēki un saulains laiks, bet es jau esmu tikai viņas mietpilsoniskais pielaulātais vīrs.

Bez mēra baudu laiskuma brīnišķīgos augļus. Pēc garajiem, trauksmainajiem sūra darba gadiem esmu atklājis sevi laimīgu sliņķi, kam pietiek dienā apskatīt divus mākslas darbus, toties ļoti patīk bez mērķa maldīties pa svešu pilsētu, stundām kvernēt pie galdiņa kafejnīcā, kā to dara franči un itālieši, izlikties, ka sajēdzu kaut ko no mākslas, kaulēties par tādu mākslinieku gleznām, par kuriem neviens nekad nav dzirdējis ne pušplēsta vārda un kuru darbi droši vien pārvērtīs par šausmu kambari manu dzīvojamo istabu Vitbijā, kad beidzot tur atgriezīšos.

Dīvaini, par spīti tam, ka ceļojam pa malu malām, ka tētis dzimis Vācijā un, jādomā, jutās tikpat stipri vācietis, cik amerikānis, nejūtu ne mazāko vēlēšanos šo zemi apmeklēt. Džīna tur bijusi, bet arī neilgojas turp atgriezties. Viņa saka, Vācija visos svarīgākajos aspektos esot pārāk līdzīga Amerikai. Vajadzēs vien šai jautājumā apmierināties ar Džīnas pieredzi.

Viņa ir vismīļākā sieviete pasaulē, un es esmu īsts tupeļu varonis — stiepju viņas kameras, lai kaut uz mirkli nebūtu jāšķiras no viņas. Izņemot, protams, lietainas dienas. Viņai ir ārkārtīgi ass skatiens, un kopā ar viņu esmu sešos mēnešos iepazinis un izpratis Eiropu labāk, nekā būtu paguvis sešdesmit gados, ja ceļotu viens. Viņai nav ne mazākās jēgas par literatūru, arī avīzes viņa nelasa, un teātris viņu garlaiko, tādēļ šī mūsu kopdzīves daļa man jāaizpilda vienam pašam. Viņa ļoti labi vada mūsu mazo folksvāgenu, un es mierīgi sēžu viņai līdzās, sapņoju un priecājos par Alpiem un Ronas ieleju, un man nav jābaidās, ka aizsapņojies iebraukšu grāvī. Viņa brauc priekšpusdienā un pusdienlaikā izdzer pudeli vīna, bet es nedzēris sēžos pie stūres pēcpusdienā.

Mēs vairs neapmetamies superkūrortos, kā to darījām medusmēnesī, jo, kā Džīna saka, nu viss notiek pa īstam. Un tā ir labāk. Džīna sarunājas ar visiem, un ar manu franču un Džīnas itāliešu valodu, no vienas puses, un angļu valodu, ko pa druskai zina visi, no otras puses, mēs ļoti ātri noslēdzam draudzību ar visdažādākajiem cilvēkiem — ar Burgundijas vīnaudzētāju, ar masieri no Biaricas pludmales, ar regbija spēlētāju no Lurdas, ar gleznotāju — abstrakcionistu, ar garīdzniekiem, zvejniekiem, ar franču kinoaktieri, kas filmējas mazās lomiņās, ar vecām angļu lēdijām no ekskursiju autobusa, bijušajiem britu ekspedīcijas korpusa karavīriem, ar Eiropā novietotiem amerikāņu kareivjiem, ar vienu Francijas Nacionālās Sapulces deputātu, kurš par pasaules vienīgo cerību uzskata Džonu Ficdžeraldu Kenediju. Ja Tev gadās sastapties ar Džonu Ficdžeraldu Kenediju, pasaki viņam to.

Tauta, ko nav iespējams nemīlēt, ir angļi, varbūt vienīgi paši angļi tā nedomā. Angļi ir apjukuši, taču nav labi viņiem to sacīt. Varas sviras kaut kā sagriezušās aplam, un pēc kara, kurā viņi, atdodami pēdējo asinslāsi, ar izmisuma drosmi izcīnījuši uzvaru, visu varu nācies atdot vāciešiem. Es negribu, lai vācieši vai vispār kāds ciestu badu, bet angļiem gan bija tiesības cerēt, ka miera laikā varēs dzīvot vismaz tikpat labi kā viņu bijušais ienaidnieks. Bīstos, ka tas ir viens mīnuspunkts mūsu rēķinā.

Tev katrā ziņā jāparūpējas, lai Bilijs, kamēr viņam vēl nav divdesmit, saņemtu krietnu devu Eiropas, kamēr tā vēl ir Eiropa un nav pārvērtusies par Parka avēniju, Dienvidkaliforriijas universitāti, Skārdeilu, Harlemu un Pentagonu. Visas šīs vietas vai vismaz dažas no tām itin labi noder mums, bet būtu gaužām skumji, ja tās iespiestos Romā, Parīzē vai Atēnās.

Esmu bijis Luvrā, Amsterdamas Valsts muzejā, Prado, esmu redzējis Dēlas lauvas un Zelta masku Atēnu Nacionālajā muzejā, un, ja es būtu kurls, mēms un nemīlēts, ir tad šo redzējumu dēļ bija vērts atdot tos sešus sava mūža mēnešus, ko pavadīju tālu no mājām.»

Iezvanījās tālrunis, Grētiņa nolika vēstuli un pacēla klausuli. Zvanīja Sems Korejs, vecākais montāžists, kas bija strādājis kopā ar Kolinu visās trijās Kolina filmās. Sems uzticīgi zvanīja viņai vismaz trīsreiz nedēļā, un šad tad viņa aizgāja viņam līdzi uz kādas jaunas filmas demonstrējumu studijā, ja viņš domāja, ka filma varētu Grētiņu interesēt. Viņš bija piecdesmit piecus gadus vecs, stabili precējies, un ar viņu bija patīkami būt kopā. Sems bija vienīgais no Kolina darbabiedriem, ar kuru Grētiņa uzturēja kontaktu.

— Grētiņ, — Sems sacīja, — šovakar demonstrēsim tikko no Parīzes saņemtu «Nouvelle Vague» . Pēc tam aizvedīšu tevi vakariņās.

—   Paldies, Sem, — Grētiņa atteica, — bet šovakar atnāks viens mans kursabiedrs kopā ar mani pastrādāt.

—   Skolas laiks, jaukais laiks! — Sems ķērkstošā balsī iedziedājās. Pats viņš pēc devītās klases bija pametis skolu un nekādu cieņu pret augstāku izglītību nejuta.

—   Kādu cifn vakaru, ja, Sem?

—   Katrā ziņā, — Sems atbildēja. — Vai tava māja vēl nav no kalna noskalota?

—   Gandrīz.

—   Kalifornija, — Sems noteica.

—   Arī Venēcijā līst, — Grētiņa piebilda.

—   Kur tu ņēmi tik dziļi slepenu informāciju?

—   Pašreiz lasu sava brāļa Rūdolfa vēstuli. Viņš ir Venēcijā. Un tur līst.

Sems bija saticis Rūdolfu, kad viņš kopā ar Džīnu nedēļu ciemojās pie Grētiņas. Kad viņi aizbrauca, Sems sacīja, ka Rūdolfs esot puisis uz goda, tikai pārāk traks pēc savas sievas.

—   Kad tu viņam rakstīsi, — Sems teica, — pajautā, vai viņš negrib ieguldīt piecus miljonus nelielā filmiņā, es ar prieku uzņemtos režiju.

Sems, kas tik ilgus gadus grozījās Holivudas neiedomājami bagāto cilvēku vidū, ieskatīja, ka cilvēki, kuriem bankā ir vairāk par simttūkstoš dolāru, eksistē vienīgi tādēļ, lai viņus cirptu. Izņemot, protams, tos, kam ir talants. Bet vienīgais talants, ko Sems atzina, bija filmu uzņemšana.

—   Esmu pārliecināta, ka viņš ne mirkli nevilcināsies, — Grētiņa atteica.

—   Labi, bēbij, skaties, ka nesamirksti, — Sems atvadījās un nolika klausuli.

Sems bija mierīgākais cilvēks, kādu Grētiņa jebkad sastapusi. Visus aizvadītajos gados studijās piedzīvotos temperamenta izvirdumus viņš bija pārcietis mierīgā garā, apzinādamies savu prasmi; izlaidis caur rokām filmu lentes simttūkstoš jūdžu garumā, tverdams kļūdas, izlabodams citu misēkļus, nekad nevienam neglaimodams, vienmēr izveidodams no saņemtā materiāla maksimāli iespējamo, atteikdamies no filmas, ja cilvēki, kas to uzņēma, kļuva pārāk neizturami; nesatricināmā centībā pārlaidis visus stilus un periodus, savā ziņā mākslinieks, savā ziņā rokaspuisis, uzticīgs palīgs tiem nedaudzajiem režisoriem, kurus viņš, par spīti neveiksmēm, uzskatīja par īstiem sava darba pratējiem. Sems bija redzējis Kolina iestudētās lugas un, kad Kolins ieradās Holivudā, uzmeklējis viņu un teicis, ka vēlas viņam strādāt, neuzmācīgs, bet pašpārliecināts, jo zināja, ka jaunais režisors ar pateicību uzklausīs viņa pieredzi un ka sadarbība būs auglīga.

Pēc Kolina nāves Sems ilgi un prātīgi runāja ar Grētiņu, brīdinādams, ka drīz vien viņa jutīsies pagalam nožēlojama, ja bezdarbīgi nīks Holivudas tuvumā, nebūdama nekas cits kā tikai atraitne. Kamēr Sems montēja visas trīs Kolina uzņemtās filmas, viņš pietiekami bieži bija redzējis Grētiņu kopā ar Kolinu, lai saprastu, ka Kolins bija no viņas atkarīgs, turklāt pamatoti. Viņš uzaicināja Grētiņu darbā, solījās apmācīt viņu amatā. «Sajā pilsētā,» viņš sacīja, «vientuļai sievietei visdrošākā vieta ir montāžas telpa. Viņa nav atstāta viena savā vaļā, te viņai nevajag visu laiku plandīties apkārt ar savu seksu, viņa neizprovocē citu cilvēku egoismu, viņai diendienā ir praktisks, sistemātisks darbs tikpat kā, piemēram, plātsmaižu cepšana.»

Grētiņa toreiz atbildēja: «Pateicos, nē,» — jo nevēlējās pat tik daudz izmantot Kolina reputāciju, un pierakstījās augstskolā. Taču ikreiz, runājot ar Scmu, viņai likās, vai tikai ar savu «nē» nav pārsteigusies. Studenti, kurus viņa satika augstskolā, bijā par jaunu, par strauju, interesējās par to, kas viņai šķita nevērtīgs, dažās stundās uzņēma un tikpat ātri atmeta milzumu informācijas, kamēr viņa ar to pašu vielu nomocījās nedēļām.

Viņa aizgāja atpakaļ pie dīvāna un no jauna ķērās pie Rūdolfa vēstules. Venēcija, viņa domāja, Venēcija. Kopā ar skaistu, jaunu sievu, kura, starp citu, kā izrādījās, bija arī bagāta. Rūdolfam, kā vienmēr, laimējies.

«Līdz manim atklīdušas šādas tādas baumas no Vitbijas,» viņa lasīja, «vecais Koldervuds traki ņemot ļaunā manu ieilgušo Grand Tour, un pat Džonijs, kurš aiz gludās uzdzīvotāja fizionomijas slēpj puritānisku pienākuma apziņu, delikāti liek noprast, ka mans atvaļinājums bijis pietiekami ilgs. Taču es īstenībā to nemaz neuzskatu par atvaļinājumu, kaut gan visā mūžā neko neesmu izbaudījis tādā tīksmē kā šo laiku. Es turpinu izglītoties, jo, kad pabeidzu koledžu, biju pārāk trūcīgs, lai to atļautos, un tūliņ sāku strādāt ar pilnu slodzi veikalā.

Kad atgriezīšos, man būs jāatrisina daudzas problēmas, kas jau tagad nodarbina manu prātu pat dodžu pilī, aplūkojot kādu Ticiāna gleznu, vai Marka laukumā, sēžot pie galdiņa un dzerot kafiju. Bīstos, ka tas izklausīsies pārāk grandiozi, ja teikšu: man jāizlemj, ko lai iesāku ar savu dzīvi. Man ir trīsdesmit pieci gadi un pietiekami daudz naudas — gan kapitālā, gan gada ienākumos—, lai ļoti labos apstākļos nodzīvotu līdz mūža galam. Pat ja man būtu tādas aizraušanās, kas maksā lielu naudu, kādu man nav, un pat ja Džina būtu trūcīga, kāda viņa nav, arī tad nekas nemainītos. Ja cilvēks Amerikā reiz ticis pie bagātības, tad viņam jābūt izšķērdības ģēnijam vai bezprātīgi alkatīgam, lai kļūtu nabags. Doma, ka atlikusī dzīves daļa būtu jāpavada pērkot un pārdodot, lai vairotu bagātību, kuras tikpat ir pārpārēm, man šķiet pretīga. Mans naudas pelnīšanas instinkts ir noslāpēts pašā pelnīšanas procesā. Apmierinājums, ko es varētu gūt, atverot visā valstī aizvien jaunus tirdzniecības uzņēmumus ar Koldervuda emblēmu, ir minimāls tāpat kā interese iegūt kontroli vēl pār citām akciju sabiedrībām. Izredzes izveidot komerciālu impēriju, kuras varbūt spēj aizraut tādus vīrus kā Džonijs Hīts un Bredfords Naits, mani nevilina, un uzņemties tādas impērijas vadību man nozīmētu monotonu verga darbu. Man patīk ceļot, un es būtu izmisis, ja man teiktu, ka nekad vairs nevarēšu šeit atgriezties, bet nespēju tomēr līdzināties Henrija Džeimsa varoņiem, kas, E. M. Forstera vārdiem runājot, izkāpj krastā Eiropā un skatās vienīgi uz mākslas darbiem un viens uz otru, un vairāk nekā. Kā jau Tu būsi manījusi, esmu izmantojis savu jauniegūto brīvo laiku, lai mazliet palasītu.

Varētu, protams, kļūt par lilantropu un izdalīt naudu nabagiem, kas ir tā vērts, māksliniekiem, zinātniekiem un pētniekiem, kas ir tā vērts, bet — lai arī esmu ar mieru ziedot, ceru, dāsni ziedot cēliem mērķiem, tomēr nevaru sevi iedomāties arbitra lomā šādu jautājumu izlemšanai. Tā nav pilna darba slodze, vismaz man ne.

Tev droši vien šķiet tikpat jocīgi kā man, ka Džordeiku ģimenē kādam jāraizējas par to, ka viņam ir nauda, bet amerikāņu dzīves līkloči ir tik ērmoti, ka tieši tas man pašreiz dara raizes.

Un vēl viena problēma. Es mīlu savu Vitbijas māju un mīlu pašu Vitbiju. Nekur citur man negribas dzīvot. Arī Džīna pirms kāda laika atzinās, ka viņai tur patīkot un, ja mums kādreiz būšot bērni, viņa labprātāk tos audzināšot tur nekā lielpilsētā. Nu, par to, lai viņai būtu bērni vai vismaz viens bērns, ko audzināt, es parūpēšos. Ņujorkā varam paturēt nelielu dzīvokli, kur apmesties, ja aizbrauksim izklaidēties vai viņai darba dēļ būs jāuzturas pilsētā. Bet Vitbijā nav cilvēku, kas nekā nedara. Mani kaimiņi tūliņ nospriedīs, ka esmu jucis, un manai dzīvei pilsētiņā vairs nebūs tā jaukuma, kāds tai ir tagad. Negribu pārvērsties par Tediju Boilenu.

Iespējams, ka, atgriezies Amerikā, nopirkšu «Times» eksemplāru un iedziļināšos darba piedāvājuma sludinājumos.

Tikko atgriezās Džīna, izmirkuši, laimīga un mazā žvingulītī. Viņa glābusies no lietus kafejnīcā, un tur divi venēciešu džentlmeņi viņu pacienājuši ar vīnu. Viņa sūta Tev sveicienus.

Iznākusi gara, egocentriska vēstule. Gaidu tikpat garu un egocentrisku no Tevis. Sūti to uz Parīzi. Nevaru tieši pateikt, kad būsim Parīzē, bet droši vien tuvākajās divās nedēļās. Vēstuli man uzglabās. Sirsnīgs sveiciens Tev un Bilijam. Rūdolfs.

P. S. Vai esi ko dzirdējusi par Tomu? Kopš mammas bērēm neesmu no viņa saņēmis ne rindiņu.»

Grētiņa nolika pie malas plānās, brāļa skaidrajā rokrakstā aprakstītās lapas. Viņa izdzēra glāzi un nolēma pagaidām to no jauna nepiepildīt. Piecēlusies viņa piegāja pie loga un palūkojās ārā. Lietus gāza straumēm. Lejā pilsēta šķita it kā izšķīdusi ūdenī.

Viņa pārdomāja Rūdolfa vēstuli. Vēstulēs viņi viens pret otru bija sirsnīgāki nekā tiekoties. Vēstulēs izzuda Rūdolfam raksturīgā lepnība un pašapziņa un atklājās tāda kā nedrošība, kas šķita aizkustinoša un mīlama, kaut gan parasti viņš prata to noslēpt. Kad viņi bija kopā, viņai dažbrīd uznāca tieksme brāli sāpināt. Vēstulēs strāvoja gara cēlums, gatavība piedot, kura ieguva sevišķu jaukumu ar to, ka bija mēma, jo Rūdolfs nekad nelika nojaust apzināšanos, ka vajadzētu kaut ko piedot. Bilijs bija mātei izstāstījis par savu uzbrukumu Rūdolfam toreiz skolā, taču Rūdolfs viņai nekad ne ar pušplēstu vārdu par to neieminējās un ikreiz, sastapdamies ar Biliju, izturējās draudzīgi un sirsnīgi. Un vēstules vienmēr beidzās ar vārdiem: «Sirsnīgs sveiciens Tev un Bilijam».

Man jāmācās būt augstsirdīgākai, viņa nodomāja, raudzīdamās lietū.

Viņa nezināja, ko atbildēt brālim par Tomu. Toms viņai nerakstīja bieži, tomēr izstāstīja visu, ko dara. Bet, gluži tāpat kā māti, viņš piespieda Grētiņu apsolīt, ka neizpaudīs Rūdolfam, kur viņš uzturas. Pašlaik, šai pašā dienā, arī Toms bija Itālijā. Tiesa gan, pussalas otrā malā un tālāk dienvidos, bet tomēr Itālijā. Nupat pirms dažām dienām viņa bija saņēmusi Toma vēstuli no kaut kādas vietas Porto Santo Stefāno Vidusjūras krastā, netālu no Romas. Toms un kāds viņa draugs Dvaiers beidzot bija atraduši par pieņemamu cenu ilgi meklēto jahtu un nostrādājuši dokā visu rudeni un ziemu, lai līdz 1. jūnijam tā būtu gatava uzņemt pasažierus. «Mēs visu darām paši,» Toms rakstīja bērnišķīgā rokrakstā uz līnijota papīra. «Izjaucām dīzeļmotorus gabalu pa gabalam, pēc tam salikām atkal visu kopā, un nu tie ir gluži kā jauni. Pārvilkām visu elektrības instalāciju, noskrāpējām un nodrīvējām korpusu, izkrāsojām kajītes, sapirkāmies lietotas mēbeles un nokrāsojām arī tās. Izrādās, ka Dvaiers ir labs interjera dekorators, un man gribētos, lai tu redzētu, ko viņš izdarījis ar salonu un kajītēm. Strādājām pa četrpadsmit stundām dienā septiņas dienas nedēļā, bet iznākums ir tā vērts. Kaut arī laiva stāv izvilkta uz sauszemes un uz steķiem, mēs tomēr tajā dzīvojam, lai pietaupītu naudu. Ne Dvaiers, ne es nejēdzam ne velna no ēdiena vārīšanas, tomēr badā nemirstam. Kad brauksim ar pasažieriem, mums vajadzēs pieņemt kādu, kas prot cept un vārīt. Domāju, ka trijatā vajadzētu tikt ar visu galā. Ja Bilijam gribētos vasarā atbraukt, uz jahtas viņam atrastos vieta un pilnas rokas darba. Kad es viņu redzēju, viņš izskatījās tāds, ka viena vasara stingrā darbā un svaigā gaisā viņam gaužām nāktu par labu.

Esam iecerējuši pēc desmit dienām nolaist savu kuģīti ūdenī. Vēl tikai neesam izšķīrušies par nosaukumu. Kad nopirkām, laivai bija vārdā «Penelope II», bet tas izklausās pārāk glauni tādam izbijušam cīkstonim kā es. Runājot par to, jāteic, ka šeit nekaujas. Veči strīdas uz nebēdu, vismaz runā bļaustīgi, bet roku cits pret citu nepaceļ. Ir patīkami ieiet bārā, zinot, ka ārā no tā nevajadzēs izlauzties ar dūrēm. Stāsta, ka uz dienvidiem no Neapoles esot citādi, bet man grūti tam ticēt.

Vīrs, kam pieder kuģu būvētava, ir lāga puisis, un, kā man izdevies apklausīties, pret mums viņš izturējies ļoti godīgi. Viņš pat jau sameklējis mums divas pasažieru grupas. Vienu jūnijā, otru jūlijā, un apgalvo, ka būšot vēl. Statos man pāris reižu iznāca saskrieties ar zināmas sugas itāliešiem, bet šitie itālieši ir pavisam citādi. Jauki cilvēki. Esmu iemācījies dažus vārdus itāliski, bet neprasi, lai saku garu runu.

Kad sāksim kuģot, mans draugs Dvaiers būs kapteinis, lai gan jahta pirkta par manu naudu. Viņam ir trešā virsnieka papīri, un kuģošanu viņš pieprot. Viņš apmāca arī mani. Tiklīdz pratīšu iebraukt ostā, neuzdrāzdamies nekam virsū, es pats kļūšu par kapteini. Ienākumus dalīsim uz pusēm, jo viņš ir īsts draugs un bez viņa es ne pie kā nebūtu ticis.

Vēlreiz atgādinu Tev solījumu neteikt Rūdijam ne vārda. Ja viņš uzzinās, ka par naudu, ko viņš man sarūpēja, esmu izdarījis tādu bezprātību — nopircis vecu, cauru kuģeli, ar kuru taisos būrāt pa Vidusjūru, — viņš uzsprāgs gaisā. Viņš domā, ka nauda jāglabā bankā. Bet katrs rīkojas pēc saviem ieskatiem. Kad man būs izdevies nostiprināties uz solīdas, ienesīgas bāzes, es viņam aizrakstīšu, visu izstāstīšu un uzlūgšu abus ar sievu vienā izbraucienā. Lai tad redz, vai viņa brālis maz ir tāds stulbenis.

Tu daudz neraksti, bet no Tavām vēstulēm noprotu, ka nekāda pārākā dzīve Tev nav. Man žēl. Varbūt Tev vajadzētu mest pie malas to, ar ko pašreiz nodarbojies, un uzsākt kaut ko citu. Ja mans draugs Dvaiers tik traki nelīdzinātos pēdiņām, es Tev ieteiktu apprecēties ar viņu un nākt pie mums par pavāru. Tas bija joks.

Ja Tev ir bagāti draugi, kam patiktu šovasar pavizināties pa Vidusjūru, iemet kādu vārdu par mani. Tas nebija joks.

Varbūt Tev un Rūdijam liekas, ka jūsu brālis ir jucis, iedomādamies kļūt par jahtas kapteini, bet es domāju, ka man tas

ir asinīs. Atceries, kā tēvs īrās savā laiviņā pa Hudzonu. Vienu reizi par daudz. Ne visai jocīgs joks.

Jahta ir balta, klāja virsbūve zila. Izskatās, ka būtu miljons dolāru vērtē. Doka īpašnieks teica, ka mēs varētu to pārdot ar 10 000 dolāru peļņu. Bet mēs nepārdosim.

Ja Tev pagadās būt Austrumos, lūdzu, izdari man pakalpojumu. Palūko, vai nevari sadzīt pēdas manai sievai un uzzināt, ko viņa dara un kā klājas puikam. Es neilgojos pēc nacionālā karoga un neilgojos pēc spožajām pilsētas ugunīm, bet traki ilgojos pēc viņa.

Rakstu Tev tik garu vēstuli tādēļ, ka lietus gāž aumaļām un mēs nevaram pa otram lāgam nokrāsot virsbūvi (zilu). Netici nevienam, kas Tev grib iestāstīt, ka pie Vidusjūras nelīst.

Dvaiers taisa vakariņas un sauc mani ēst. Tev nav ne jausmas, cik drausmīgi tas ož. Sveicieni un bučas. Toms.»

Līst Porto Santo Stefāno, līst Venēcijā, līst Kalilornijā. Džordeikiem nelaimējas ar laiku. Taču vismaz diviem laimējas ar kaut ko citu, lai arī varbūt tikai vienu sezonu. — Pieci pēcpusdienā ir draņķīga stunda, — Grētiņa skaļi noteica. Lai atvairītu žēlumu pati pret sevi, viņa aizvilka logam priekšā aizkarus un iejauca glāzē vēl vienu porciju viskija.

Pulksten septiņos, kad viņa iesēdās mašīnā, lai aizbrauktu pakal Kozi Krūmam uz Vilšīras bulvāri, joprojām lija. Lēni un piesardzīgi viņa brauca lejup no kalna, ap mašīnas riepām burzguļodams šļakstēja sešas collas dziļais ūdens. Beverlihila, tūkstoš upju pilsēta.

Kozi gatavojās maģistra grāda iegūšanai socioloģijā, piedalījās vēl divos kursos, un lāgiem viņi pirms eksāmeniem mācījās kopā. Viņš bija studējis Oksfordā, bija vecāks par pārējiem studentiem un — inteliģentāks, Grētiņa domās piebilda. Viņš bija no Ganas un saņēma stipendiju. Viņa zināja, ka stipendija nav diez cik liela, tādēļ, kad viņi kopā mācījās, viņa centās iekārtoties tā, ka, pirms ķērās pie grāmatām, vispirms vajadzēja paēst vakariņas. Grētiņa bija pārliecināta, ka viņš nekad nedabū pieēst pilnu vēderu, kaut gan par to nekad nebilda ne vārda. Viņa neuzdrošinājās kopā ar viņu iet uz restorāniem, kas atradās patālāk no universitātes teritorijas, jo nekad nevarēja zināt, kā uzvedīsies zāles pārziņi, ja restorānā ieies baltā sieviete ar melnādainu pavadoni, vienalga, cik korekti tas būtu ģērbies, nerēķinoties ar to, ka tumšādainais runāja angliski ar vistīrāko Oksfordas akcentu. Auditorijā nekādi nepatīkami starpgadījumi netika novēroti, un Grētiņai likās, ka divi vai trīs profesori izrādīja pat nepiedienīgu piekāpību, kad viņš runāja. Pret Grētiņu viņš bija pieklājīgs, bet ļoti atturīgs, izturējās gandrīz kā skolotājs pret

skolnieci. Viņš nebija redzējis nevienu Kolina filmu. Viņam neesot laika iet uz kino. Grētiņai gan drīzāk šķita, ka viņam nav naudas. Nekad viņa to neredzēja kopā ar meitenēm, un laikam viņam nebija citu draugu kā vienīgi viņa. Ja to maz varēja saukt par draudzību.

Grētiņa parasti aizbrauca viņam pretim uz Rodeo un Vilšīras bulvāru stūri. Mašīnas viņam nebija, viņš brauca ar autobusu no Vestvudas, kur dzīvoja netālu no universitātes. Braucot pa Vilšīras bulvāri, viņa uzmanīgi vērās caur mašīnas priekšējo stiklu, jo lija tik spēcīgi, ka stikla tīrītāji nespēja kustēties pietiekami ātri, lai aiztrauktu ūdeni, un ieraudzīja Kozi stāvam uz stūra — bez lietusmēteļa, pat svārku apkakli viņš nebija uzslējis, lai cik necik paglābtos no gāziena. Paceltu galvu viņš caur aizlijušajiem briļļu stikliem raudzījās transporta straumē, it kā noskatītos parādē.

Viņa apturēja mašīnu un atvēra durtiņas. Viņš nesteidzīgi iekāpa mašīnā, un ūdens, kas straumītēm tecēja no drēbēm, tūliņ izveidoja viņam ap kājām peļķi.

—   Kozi, — Grētiņa sacīja, — jūs noslīksiet. Kādēļ nepagaidījāt vismaz kādās parādes durvīs?

—  Manā ciltī, mīļā, — viņš atteica, — vīrieši nebēg no nieka ūdenslāses.

Viņa saniknojās. — Manā ciltī, — viņa atmēdija. — Manā balto gļēvuļu ciltī vīriešiem ir pietiekami daudz saprāta, lai nemirktu lietū. Jūs… jūs… — viņa lauzīja galvu, meklēdama epitetu. — Jūs — izraēlis!

Mirkli viņš apstulbots klusēja. Tad skaļi iesmējās, Arī viņai sanāca smiekli. — Un, ja jau esat iesēdies, — viņa teica, — tad pie reizes varētu arī noslaucīt brilles, jūs, savas cilts vīrs.

Viņš paklausīgi noslaucīja brilles.

Kad viņi aizbrauca mājās, Grētiņa lika viņam novilkt žaketi un kreklu un iedeva vienu no Kolina džemperiem. Viņš nebija liela auguma, apmēram vienā mērā ar Kolinu, un džemperis bija pašā laikā. Grētiņa nezināja, ko darīt ar Kolina drēbēm; tās joprojām gulēja atvilktnēs un karājās skapī, kur viņš tās bija turējis. Laiku pa laikam viņai iešāvās prātā, ka vajadzētu tās atdot Sarkanajam Krustam vai kādai citai organizācijai, bet viss palika pa vecam.

Viņi ēda virtuvē — ceptu vistu, zirnīšus, salātus, sieru un beigās saldējumu ar kafiju. Viņa atdarīja vīna pudeli. Kozi reiz tika sacījis, ka Oksfordā pieradinājies pie maltītēm dzert vīnu.

Viņš allaž aizbildinājās, ka neesot izsalcis, lai viņa nepūloties, bet viņa bija ievērojusi, ka galdā uzlikto ēdienu viņš notiesā līdz pēdējai drupatiņai, kaut ari viņa nebija nekāda teicamā pavāriene un ēdiens nekad neiznāca sevišķi garšīgs. Viņa uzvedība pie galda atšķīrās vienīgi ar to, ka dakšiņu viņš turēja kreisajā rokā. Oksfordā apgūts paņēmiens. Arī Oksfordā viņš bija saņēmis stipendiju. Viņa tēvam Akrā piederēja neliels kokvilnas preču veikaliņš, un bez stipendijas tēvs nemūžam nebūtu spējis laist savu apdāvināto dēlu augstskolā. Dzimteni Kozi nebija redzējis sešus gadus, bet gatavojās atgriezties tur, apmesties Akrā un strādāt valdības labā, tikko būs uzrakstījis disertāciju.

Viņš apvaicājās, kur esot Bilijs. Parasti viņi ēda trijatā. Kad Grētiņa atbildēja, ka Bilijs aizbraucis nedēļas nogales ekskursijā, viņš sacīja: — Cik žēl! Es ļoti izjūtu mazā vīriņa trūkumu.

īstenībā Bilijs bija krietni garāks par Kozi, bet Grētiņa bija pieradusi pie viņa epitetiem «mīļā» un «mazais viriņš» piebārstītās valodas.

Aiz loga uz akmens flīzēm šļakstēdams sitās lietus. Vakariņas viņi ēda nesteidzīgi, un Grētiņa atdarīja vēl otru pudeli vīna.

—   Atzīšos, — Grētiņa sacīja, — ka man šovakar nemaz negribas strādāt.

—    Ij nerunājiet, — viņš ar pārmetumu balsī attrauca, — neesmu taču tādā plūdu laikā braucis tik garu ceļu tādēļ vien, lai paēstu.

Vīnu viņi izdzēra, kamēr nokopa traukus. Grētiņa mazgāja, Kozi slaucīja. Trauku mazgājamā mašīna jau pirms pusgada bija sabojājusies, bet tā arī nebija vajadzīga, jo vairāk par trim cilvēkiem nekad pie galda nesēdās un, mazgājot pāris trauku ar mašīnu, iznāca lielāka noņemšanās nekā labums.

Viņa ienesa kafijkannu istabā, un, pirms ķērās pie iknedēļas darba, katrs izdzēra divas tases kafijas. Viņam bija ātra, dzīvīga un studijās iztrenēta uztveres spēja, un viņš kļuva nepacietīgs par Grētiņas gausumu.

—   Mīļā, — viņš sacīja, — jūs nemaz nekoncentrējaties. Nestrādājiet tik diletantiski.

Viņa ar troksni aizcirta grāmatu. Kopš viņi piesēdās pie rakstāmgalda, šis bija jau trešais vai ceturtais aizrādījums. Tā kā … tā kā tāda guvernante, viņa nodomāja, kā liela, resna, melna pamācīga aukle. Viņi apstrādāja statistikas vielu, un statistika Grētiņu garlaikoja līdz nāvei. — Katrs jau nevar būt tik sasodīti gudrs kā jūs, — viņa sacīja. — Es nekad neesmu bijusi labākā skolniece Akrā, neesmu izpelnījusies stipendiju, lai…

—   Mīļo Grētiņ, — viņš mierīgi, taču acīm redzami aizvainots viņu pārtrauca. — Es nekad neesmu apgalvojis, ka būtu kaut kur bijis labākais skolnieks … '

—   Nekad neesmu apgalvojis, neesmu apgalvojis, — viņa atkārtoja, izmisīgi nodomādama: nu gan izgāzos. — Jums nemaz nav jāapgalvo. Jūs gluži vienkārši sēžat pie galda un jūtaties pārāks. Vai arī stāvat lietū kā tāds stulbs savas cilts elkudievs, kas no augstumiem noraugās, kā nabaga gļēvie baltie cilvēki bailīgi slīd garām savos kadiljakos.

Kozi piecēlās un pakāpās soli atpakaļ. Viņš noņēma brilles un iebāza tās kabatā. — Man ļoti žēl, — viņš sacīja, — liekas, šīs attieksmes neiztur pārbaudi…

—   Sīs attieksmes, — viņa nicīgi atkārtoja, — Kur jūs iemācījāties tā runāt?

—  Arlabvakar, Grētiņ! — viņš sacīja. Viņš stāvēja cieši sakniebtām lūpām, saspringušu ķermeni. — Lūdzu, atļaujiet man tikai pārģērbties pašam savās drēbēs … Tas būs viens mirklis.

Viņš iegāja vannas istabā. Grētiņa dzirdēja viņu tur rosāmies. Viņa izdzēra tasē atlikušo kafiju. Kafija bija atdzisusi, un tases dibenā neizkusušais cukurs padarija to šķebeni saldu. Elkoņus uz rakstāmgalda starp izmētātajām grāmatām atspiedusi, viņa, pati par sevi kaunēdamās, saņēma galvu rokās. Visā vainīga Rūdolfa vēstule, viņa domāja. Vainīgs Kolina džemperis. Un tas, ka es nezinu, ko iesākt ar šo jauno cilvēku un viņa Oksfordas akcentu.

Kad viņš ienāca atpakaļ, uzģērbis vēl mitro, sagumzīto kreklu un žaketi, Grētiņa bija piecēlusies un sagaidīja viņu, kājās stāvot. Bez brillēm viņa galva ar īsajiem matiem izskatījās skaista: plata piere, smagi plaksti, asi veidots deguns, pilnīgas lūpas, ausis mazas, cieši pieplacinātas galvai. Viss it kā izcirsts gludā, tumšā akmenī un tomēr nožēlojams un tāds kā izmocīts.

—   Es tagad iešu projām, mīļā, — viņš sacīja.

—   Es jūs aizvedīšu mašīnā, — viņa vārgi ieminējās.

—   Pateicos, aiziešu kājām.

—   Vēl taču gāž kā no spaiņa, — viņa teica.

—   Mēs, izraēļi, — viņš drūmi sacīja, — par lietu neuztraucamies.

Viņa mēģināja pasmieties, bet viņa acīs neiedzirkstījās ne drusciņas humora.

Viņš pagriezās uz durvju pusi. Viņa pastiepa roku un satvēra viņu aiz piedurknes. — Kozi, — viņa sacīja, — lūdzu, neaizejiet tādā prātā.

Viņš apstājās un pagriezās pret viņu. — Lūdzu, — viņa atkārtoja. Viņa veikli aplika rokas ap Kozi pleciem un noskūpstīja viņu uz vaiga. Viņš lēnām pacēla rokas un saņēma viņas galvu plaukstās. Viņš maigi viņu noskūpstīja. Tad otrreiz, ne vairs tik maigi. Grētiņa juta viņa rokas slīdam pār viņas augumu.

Kādēļ gan ne? — viņa nodomāja. Kādēļ ne? Un piespieda viņu cieši klāt. Viņš lūkoja atbrīvoties un virzīt viņu uz guļamistabas pusi, bet viņa atkrita uz dīvāna. Ne tajā gultā, kur viņa gulējusi kopā ar Kolinu.

Viņš stāvēja pie dīvāna. — Ģērbies nost, — viņš sacīja.

—   Nodzēs gaismu.

Viņš aizgāja līdz slēdzim, un istaba iegrima tumsā. Nost ģērbdamās, viņa dzirdēja, ka arī viņš velk nost drēbes. Kad viņš pienāca, viņa trīcēja. Viņa gribēja sacīt: «Esmu aplam rīkojusies, lūdzu, ej mājās.» Bet sakaunējās un neteica nekā.

Viņš uzbruka pēkšņi, nodarīdams viņai sāpes. Viņa ievaidējās, bet tas nebija saldkaisles vaids. Viņai likās, ka viņu plēš pušu. Viņš bija straujš un spēcīgs, un viņa, paciezdama sāpes, gulēja pilnīgi nekustīgi.

Viss ātri beidzās, netika pārmīts ne vārds. Viņš piecēlās, un viņa dzirdēja, kā viņš taustās pa istabu, meklēdams elektrības slēdzi. Viņa pietraucās kājās, aizskrēja uz vannas istabu un aizrāva ciet durvis. Viņa vairākkārt noskaloja seju ar aukstu ūdeni un palūkojās uz savu attēlu spogulī virs izlietnes. Noslaucīja lūpu zīmuļa paliekas, kas bija iztriepušās ap muti. Viņai ļoti gribējās paiet zem karstas dušas, bet nepatika, ka viņš to dzirdētu. Viņa uzvilka peldmēteli un labu brīdi nogaidīja, cerēdama, ka viņš būs aizgājis, kad viņa atgriezīsies istabā. Bet viņš nebija aizgājis, pilnīgi apģērbies un vienaldzīgs viņš stāvēja istabas vidū. Viņa lūkoja pasmaidīt. Viņai nebija ne jausmas, kā tas beigsies.

—   Nekad, nekad vairs nedariet tā, mīļā, ne ar vienu, — viņš rāmi sacīja, — un nekādā ziņā ar mani. Negribu līdzjūtības. Negribu pazemojumu. Negribu kļūt par sastāvdaļu rasu integrācijas programmā.

Viņa stāvēja, galvu noliekusi, nespēdama izteikt ne vārda.

—   Kad būsiet ieguvusi grādu, — viņš turpināja tai pašā rimtajā, ļaunigajā balsī, — jūs varēsiet tēlot Žēlsirdīgo Kundzi nabaga velniem labdarības biedrību klīnikās, skaisto, bagāto balto kundzi, kas vēlas pierādīt nabaga melnādainiem un netīriem meksikāņiem, cik demokrātiska un augstsirdīga ir šī zeme un cik mīļas un kristīgā garā izglītotas spēj būt skaistās baltās dāmas, kam nav vīra. Es ap to laiku būšu atkal Āfrikā un lūgšu dievu, lai pateicīgie nabaga melnādaini un smulīgie meksikāņi reiz saņemtos un pārgrieztu jums rīkli.

Klusiem soļiem viņš izgāja ārā. Ārdurvju aizvēršanās gandrīz pat nebija sadzirdama.

Brīdi vēlāk viņa nokopa rakstāmgaldu, pie kura viņi bija strādājuši. Viņa salika kafijkannu, tases un apakštases virtuves izlietnē un sakrāva grāmatas kaudzītē vienā rakstāmgalda galā.

Esmu skolas grāmatām par vecu, viņa nodomāja. Nespēju turēt citiem līdzi. Tad viņa gurdiem soļiem aizgāja pie ārdurvīm un aizslēdza māju. Arnold Zimz rūsganajā halātā, viņa domās teica, nodzēsdama lampas, dusi mierā. Esmu par tevi samaksājusi.

No rīta viņa neaizgāja uz sestdienas lekcijām, bet piezvanīja Semam Korejam uz studiju un pavaicāja, vai drīkst aiziet un ar viņu aprunāties.

2. nodaļa

1964

Kaut arī Džīna bija gaidību pēdējās dienās, viņa uzstāja ik rītu kopā ar Rūdolfu pabrokastot. — Gribu, — viņa sacīja, — vakaros būt tikpat nogurusi kā tu. Negribu būt līdzīga tām amerikānietēm, kas visu dienu novārtās pa dīvānu un tad, kad vīrs pārnāk mājās, ar varu spiež nabaga velnu kaut kur kopā aiziet, jo nezina, kur likt neizmantoto enerģiju. Nesaskaņotas enerģijas izmantošanas dēļ izirst divreiz vairāk laulību nekā laulības pārkāpšanas dēļ.

Bērns varēja piedzimt kuru katru dienu, un pat zem vaļīgā naktskrekla un rītasvārka bija redzams, cik augums resns un neveikls. Parasti viņa kustējās viegli un graciozi, bet tagad bija spiesta, staigājot, vēderu izgāzusi, no istabas istabā, piesardzīgi spert katru soli. Nolūkojoties viņā, Rūdolfu ikreiz pārņēma vainas apziņa. Daba apveltījusi sievietes ar gluži nevajadzīgu neprātu, viņš nodomāja, ka tās ilgojas laist pasaulē bērnus.

Pa ēdamistabas logiem plūda iekšā palsa aprīļa saule, kad viņi, pie galda sēdēdami, gaidīja, līdz Marta būs uzlējusi svaigu kafiju. Kopš Rūdolfa mātes nāves Marta bija brīnumaini pārvērtusies. Lai gan neēda vairāk kā līdz šim, viņa tomēr bija kļuvusi pilnīgāka un izskatījās pēc visai cienigas matronas. Asie vaibsti sejā bija izzuduši un ap kādreiz īgnumā sakniebtajām lūpām iegūlis kaut kas tāds, ko pat varētu nosaukt par smaidu. Arī nāvei ir savas labās puses, nodomāja Rūdolfs, vērodams, cik maigi viņa noliek kafijkannu Džīnai priekšā. Vecajos laikos viņa būtu to ar blīkšķi gandrīz mešus nometusi uz galda, tā protestēdama pret savu nežēlīgo likteni.

Grūtniecība bija padarījusi Džīnas seju apaļāku, un viņa vairs neizskatījās pēc skolnieces, kas negantā spītā apņēmusies kļūt par labāko klasē. Piemīlīgi un sievišķīgi viņas seja staroja rēnajā saules gaismā.

—   Šorīt, — Rūdolfs sacīja, — tu izskaties pēc svētās.

—   Nav grūti izskatīties pēc svētās, — Džina atteica, — ja divus mēnešus ne reizes nedabū pamīlēties.

—   Ceru, ka puika pratīs tādu upuri novērtēt, — Rūdolfs noteica.

—   Es arī ceru.

—   Kā viņš šorīt uzvedas?

—   Labi. Soļo gan, it kā būtu apāvis izpletņu lēcēja zābakus, bet visādi citādi — labi.

—   Un ja nu būs meitene?

—   Tad es viņu mācīšu neielaisties ar diviem uzreiz, — Džīna atteica. Viņi abi sāka smieties.

—   Ko tu šorīt domā darīt?.

—   Atnāks aukle, ar kuru man jāaprunājas, bez tam atvedīs bērnistabas mēbeles, un mēs ar Martu tās uzstādīsim. Tad man vēl jāapēd visi nepieciešamie vitamīni un jānosveras. Kā redzi, darba pilnas rokas. Un tev?

—   Man jāaiziet uz universitāti, — Rūdolfs sacīja. — Kuratoru sēde. Pēc tam vajadzētu iegriezties kantorī…

—   Tu taču neļausi, lai tas vecais briesmonis Koldervuds atkal ņerkst uz tevi?

Kopš Rūdolfs bija pateicis Koldervudam, ka nolēmis jūnijā izbeigt aktīvu līdzdarbību, Koldervuds viņam vairs nedeva mieru un sāka strīdēties ikreiz, kad viņu ieraudzīja. «Kas gan trīsdesmit sešu gadu vecumā beidz strādāt?» Koldervuds neapnicis jautāja.

«Es,» Rūdolfs vienreiz atbildēja, bet Koldervuds tādai atbildei nenoticēja. Atbilstoši savai aizdomīgajai dabai viņš domāja, ka Rūdolfs cenšas izsist cenu un grib iegūt lielāku kontroli pār uzņēmumiem, un viņš bija ļāvis noprast: ja Rūdolfs paliktu, viņš būtu ar mieru piekāpties. Koldervuds pat piedāvājās pārcelt galveno kantori uz Ņujorku, bet Rūdolfs atteica, ka viņš vairs nevēloties dzīvot Ņujorkā. Džīna pa šo laiku, tāpat kā viņš, bija iemīlējusi veco zemnieku māju Vitbijā un kopā ar arhitektu jau kaldināja plānus, kā māju paplašināt.

—   Neraizējies par Koldervudu, — Rūdolfs viņu nomierināja, — lenča laikā būšu atkal mājās.

—   Tas man patīk, — sacīja Džīna, — vīrs, kas lenča laikā atgriežas mājās. Pēc lenča likšos kopā ar tevi gultā.

—   Nekas tamlīdzīgs nenotiks. — Viņš paliecās un noskūpstīja mīļo, smaidošo sejiņu.

Vēl bija agrs, un viņš brauca nesteidzīgi, priecādamies par pilsētas ainām. Košas vējjakās tērpti bērneļi braukāja pa ietvēm ar trīsriteņiem vai rotaļājās apžuvušajos mauriņos, kur dīga pirmā zālīte gaišā, maigā pavasara zaļumā. Biksēs tērpta jauna sieviete piesaulē vizināja ratiņos bērnu. Vecs suns gozējās uz saulē sasilušajiem pakāpieniem pie prāvas, baltas mājas, kas bija izrotāta kā piparkūku namiņš. Pastnieks Hokinss pamāja viņam ar roku, un viņš ar rokas mājienu atņēma sveicinājumu. Sleterijs, stāvēdams pie patruļas mašīnas un sarunādamies ar kādu dārznieku, smaidot piešāva pirkstus pie formas cepures; divi Bioloģijas fakultātes profesori, sarunā dziļi iegrimuši, gāja uz universitāti un pacēla skatienu tieši tik ilgi, lai to varētu iztulkot par sveicienu. Sajā pilsētas daļā ar vecajiem kokiem, klusajām ielām un koka savrupmājām dvesmoja piemīlīgi nevainīga deviņpadsmitā gadsimta gaisotne, kad vēl nebija ne karu, ne bumu, ne depresiju. Rūdolfs nesaprata, kā viņš jelkad kārojis pamest pilsētu, kur viņu pazina un uz katra soļa sveicināja, un apmainīt to pret Ņujorkas anonīmo nedrošību un akmeņaino naidīgumu.

Lai nokļūtu pie universitātes administrācijas ēkas, viņam vajadzēja braukt garām sporta stadionam, un viņš ieraudzīja Kventinu Makgovernu pelēkā treniņtērpā rikšojam pa skrejceļu. Viņš apturēja mašīnu, izkāpa, un Kventins piegāja viņam klāt, garš, nopietns jauneklis ar treniņā nosvīdušu seju. Viņi sarokojās. — Man lekcijas sākas tikai vienpadsmitos, un laiks kā radīts, lai paskrietos, pēc tam kad visu ziemu nonīkts pa iekšu.

Viņi no ritiem vairs kopā neskrēja. Kopš apprecēšanās Rūdolfs, Džīnai par prieku, bija sācis spēlēt tenisu. Bez tam viņam šķita pārāk spartiski celties ik rītu pulksten septiņos, kaut zibeņo vai rūc, atstāt jauno sievu gultā, lai trīsceturtdaļstundas rikšotu pa skrejceļu elsdams pūzdams, cenšoties turēties lidzi jaunam sportistam lieliskā formā. Tas neviļus lika justies vecam. Gan jau vēl būs laika diezgan izskrieties.

—   Kā klājas, Kventin? — Rūdolfs apvaicājās.

—   Gluži labi. Divsimt divdesmit jardus skrienu 22,8, un treneris saka, man vajadzēšot skriet arī četrsimt četrdesmit jardu distancē un bez tam piedalīties stafetē.

—   Un ko tad māte tagad saka?

Kventins pasmaidīja, atcerēdamies saltos ziemas rītus. — Lai es nekļūstot pārāk iedomīgs. Mātes jau, kādas bijušas, tādas paliek.

—   Un kā veicas universitātē?

—  Darbvedībai laikam kaut kas misējies, — Kventins atbildēja, — esmu ierakstīts labāko studentu sarakstā.

— Un ko māte saka par to?

—   Viņa apgalvo, ka tas izdarīts tādēļ, ka esmu krāsainais un viņi gribot pierādīt savu liberālismu, — Kventins vāri pasmaidīja.

—   Ja mātei vēl ir kādi iebildumi pret tevi, — Rūdolfs teica, — pasaki, lai viņa piezvana man.

—   Pateikšu, mister Džordeik.

—   Kārtībā! Nu man jābrauc. Pasveicini tēvu.

—   Mans tēvs ir miris, mister Džordeik, — Kventins klusi atteica.

—   Piedod. — Rūdolfs gāja atpakaļ pie mašīnas. Jēziņ, viņš nodomāja. Kventina tēvs bija nostrādājis pie Koldervuda droši gadus divdesmit piecus. Kādam gan būtu vajadzējis padomāt, ka par viņa nāvi jāziņo vadībai.

Rīts vairs nešķita ne tik dzidrs, ne tik jauks, kāds bija licies pirms sarunas ar Kventinu.

Mašīnu stāvvietas pie administrācijas ēkas bija pilnas, un Rūdolfam vajadzēja atstāt savu braucamo gandrīz piecsimt jardu no piebrauktuves. Visa pasaule pārvēršas par mašīnu stāvvietu, viņš apskaities nodomāja, slēgdams ciet automobiļa durtiņas. Pirms kāda laika viņam Ņujorkā no mašīnas izzaga radioaparātu, un kopš tās dienas Rūdolfs slēdza mašīnu ciet pat tad, ja pameta to kaut uz piecām minūtēm. Par to viņam iznāca mazliet sastrīdēties ar Džinu, jo viņa vispār liedzās aizslēgt mašīnu un pat neslēdza ciet ārdurvis arī tad, kad bija mājās viena pati. Var jau mīlēt savu tuvāko, viņš toreiz sacījaļ bet būtu muļķīgi aizmirst, ka savā sirdī viņš, kas zina, ir bezgodis.

Vēlreiz paraustīdams mašīnas durtiņas, viņš izdzirda saucam savu vārdu: — Hei, Džordeik! — Saucējs bija Leons Harisons, arī kuratorijas loceklis, kas devās uz sēdi. Harisons bija liela auguma stalts vīrs, gadu sešdesmit, ar cienīgu sirmu matu rotu un liekulīgi sirsnīgu izturēšanos. Viņš izdeva pilsētas avīzi, ko līdz ar lieliem apbūves gabaliem pašā Vitbijā un tās apkaimē bija mantojis no tēva. Rūdolfs zināja, ka no avīzes Harisonam liela prieka nav. Viņš to nenožēloja. Redakciju vadīja slikti atalgoti ļaudis, dzērāji, kas bija padzīti no citiem lāikrakstiem un salasīti pa malu malām. Rūdolfs bija pieradis neticēt nekam, kas rakstīts Harisona avīzē, pat laika prognozei.

—   Kā klājas, manu zēn? — Harisons apvaicājās ceļā uz administrācijas ēku, aplikdams Rūdolfam roku ap pleciem. — Atkal, kā vienmēr, gatavojaties šorīt sakurt mums, vecajiem celmiem, mazliet uguns zem papēžiem? — Viņš skaļi iesmējās, lai parādītu, ka netur ļaunu prātu. Sakarā ar Koldervuda firmas reklāmas sludinājumiem Rūdolfam un Harisonam iznāca diezgan daudz darīšanu, kas ne vienmēr bija patīkamas. Sākumā Harisons viņu uzrunāja par zēnu, tad par Rūdiju, vēlāk par Džordeiku un nu, kā Rūdolfs ievēroja, atkal atgriezies pie «zēna».

—   Tie paši vecie priekšlikumi, — Rūdolfs sacīja, — jānodedzina Zinātņu nams, lai beidzot tiktu vaļā no profesora Frederiksa. — Frederikss bija Dabaszinātņu fakultātes dekāns, un Rūdolfs zināja, ka droši var apgalvot — sliktāku dabaszinātņu kursu nelasīja nevienā Vitbijas universitātes līmeņa augstskolā visā valsts ziemeļu daļā. Frederikss un Harisons bija sirdsdraugi, un Frederikss bieži publicēja zinātniskus rakstus Harisona avīzē, rakstus, kuru dēļ Rūdolfs sarka aiz kauna par savu universitāti. Vismaz trīsreiz gadā Frederikss Vitbijas «Sentinel» pirmajā lappusē publicēja pa rakstam, kurā cildināja kādu jaunu metodi vēža ārstēšanā.

—   Ak jūs, biznesmeņi, — Harisons iecietīgi noteica, — jūs nekad nespējat novērtēt tīrās zinātnes nozīmi. Jūs gribat vienīgi ik pa sešiem mēnešiem ievākt peļņu no saviem ieguldījumiem. Jūs vēlētos, lai no katras mēģenes ripotu ārā dolāri.

Kad Harisonam bija izdevīgi, viņš atcerējās savus apbūves gabalus un kapitālu bankā un rīkojās kā visrūdītākais biznesmenis. Citkārt viņš bija tikai drukas krāsā mirkstošas avīzes izdevējs, pat literāts, kas rūgti apraudāja latīņu valodas izsvītrošanu no studentu galaeksāmenu saraksta vai protestēja pret jaunu mācību programmu angļu literatūrā, jo tajā pārāk maz vietas paredzēts Čārlza Dikensa darbu studēšanai.

Augstprātīgā pieklājībā viņš pieskārās ar pirkstiem cepures malai, sveicinādams Psiholoģijas katedras docenti, kas nāca viņiem pretim. Harisonam bija veclaicīgas manieres, kas itin mierīgi sadzīvoja vienkop ar īsti mūsdienīgu naidu. — DK firmā briestot interesanti jaunumi, — viņš ieminējās.

—   DK firmā vienmēr notiek kaut kas interesants, — Rūdolfs atteica.

—   Šoreiz kas interesantāks nekā parasti, — Harisons neatlaidās, — klīst baumas, ka jūs atkāpšoties.

—   Es nekad neatkāpjos, — Rūdolfs sacīja un tūliņ nožēloja, ka tā teicis. Sis cilvēks pastāvīgi izprovocēja viņā visnelabāko.

—   Ja nu jūs tomēr atkāptos, — Harisons neparko nepadevās, — kas tad nāks jūsu vietā? Naits?

—   Par to nav runāts, — Rūdolfs noteica. īstenībā viņi ar Koldervudu bija par to runājuši, bet ne pie kāda slēdziena nebija tikuši. Viņam nepatika melot, bet cilvēku, kas spētu noturēties, nemelojis Harisonam, vajadzētu izsludināt par svēto.

—   DK mūsu pilsētai nozīmē ļoti daudz, — Harisons turpināja, — lielā mērā tas ir jūsu nopelns, un jūs zināt, ka es neesmu glaimotājs. Taču maniem lasītājiem ir tiesības zināt, kas norisinās aiz kulisēm. — Banāli un šķietami nevainīgi vārdi, bet tajos slēpās drauds, un to saprata tiklab Harisons, kā arī Rūdolfs.

— Ja kaut kas notiks, — Rūdolfs sacīja, — jusu lasītaji būs pirmie, kas to uzzinās.

Kāpdams līdzās Harisonam augšup pa administrācijas ēkas kāpnēm, Rūdolfs nespēja izvairīties no sajūtas, ka priekšpusdiena neglābjami sabojāta.

Universitātes tagadējais rektors, pajauns, enerģisks harvardietis, uzvārdā Dorlekers, nepieļāva kuratorijā nekādas aplamības. Ar Rūdolfu viņš draudzējās, bieži vien kopā ar sievu aizgāja ciemos un ļoti brīvi runāja par visu, galvenokārt, kā atbrīvoties no lielākās daļas kuratorijas locekļu. Harisonu viņš neieredzēja ne acu galā.

Sēde norisa kā parasti. Finansu komitejas priekšsēdētājs savā ziņojumā konstatēja, ka ziedojumu summas gan pieaug, tomēr izdevumi pieaug vēl straujāk, un ierosināja paaugstināt mācību maksu un nepalielināt stipendiātu skaitu. Galīgo lēmumu atlika līdz jautājumu dziļākai izstudēšanai.

Kuratoriem tika atgādināts, ka jaunā bibliotēkas spārna būve būs pabeigta līdz rudens semestra sākumam, bet jaunceltnei vēl joprojām nav vārda. Tika minēts, ka jepriekšējā sēdē misters Džordeiks bija ierosinājis to nosaukt par Kenedija Spārnu vai, vēl labāk, visu ēku, kuru tagad sauca par Piemiņas bibliotēku, pārdēvēt par Kenedija bibliotēku.

Harisons protestēja. Nelaiķa prezidents esot bijis visai diskutējama personība un reprezentējis tikai pusi valsts, un universitāte neesot īstā vieta, kur propagandēt šķeltniecisku politiku. Balsojot nolēma jauno ēkas spārnu nosaukt par Kenedija Spārnu, atstājot visai celtnei kopumā Piemiņas bibliotēkas nosaukumu. Rektors īsā piezīmē palūdza misteru Harisonu noskaidrot, kāda cilvēka vai kāda notikuma piemiņai bibliotēkai dots šāds nosaukums.

Kāds kurators, kuram arī bija nācies mašīnu novietot labu gabalu no administrācijas ēkas, izteicās, — pēc viņa domām, vajadzētu izdot stingru pavēli, ka studentiem nedrīkst piederēt automašīnas. Nav iespējams to panākt, iebilda Dorlekers, tādēļ nebūtu gudri pat mēģināt. Varbūt labāk izbūvēt jaunu stāvvietu.

Flarisons izteica savu nemieru sakarā ar kādu ievadrakstu studentu avīzē, kurš aicināja demonstrēt par atombumbas aizliegumu. Viņš pieprasīja avīzes redaktoru sodīt par politikas ievazāšanu augstskolā un Savienoto Valstu valdības rīcības paļāšanu. Dorlekers paskaidroja, ka, pēc viņa domām, universitāte neesot īstā vieta, kur apspiest vārda brīvību Amerikā. Balsojot nolēma redaktoru nesodīt.

—  Sī kuratorija izvairās no atbildības, — nikni noburkšķēja Harisons.

Rūdolfs bija visjaunākais kuratorijas loceklis un vienmēr runāja klusi un goddevīgi. Bet, pateicoties sadarbībai ar Dorlekeru, spējai pierunāt bijušos studentus un dažādus uzņēmumus ziedot universitātei naudu (viņš pat no Koldervuda bija izspiedis piecdesmit tūkstošus dolāru jaunajam bibliotēkas spārnam) un tam, ka viņš ļoti labi pazina pilsētu un tās saiknes ar universitāti, viņš bija visiespaidīgākais kurators un pats to zināja. Tas, kas bija sācies puslidz kā vaļasprieks un klusa pašreklāma, pamazām bija izvērties par dziļu, vitālu interesi. Viņam sagādāja patiesu prieku izvirzīt priekšlikumu pēc priekšlikuma un piespiest tādus biezus paurus kā Harisons tos pieņemt. Bibliotēkas jaunais spārns, paplašinātie lekciju kursi socioloģijā un ārpolitikā, kāda vietējā mākslinieka darbu popularizēšana un mākslas skolas paplašināšana, tirdzniecības centra teātra nodošana uz divām nedēļām bez maksas teātra zinātnes semināra vajadzībām — tās visas bija viņa idejas. Atcerēdamies Boilena ņirdzīgo smīnu, Rūdolfs apņēmās parūpēties, lai pēc tam, kad viņš būs realizējis visu, ko iecerējis, neviens, pat tāds vīrs kā Boilens, nevarētu nosaukt Vitbijas universitāti par lauksaimniecības skolu.

Piedevām viņam vēl tika gandarījums, ka katra gada beigās viņš varēja lielu daļu izdevumu par ceļojumiem gan pa Savienotajām Valstīm, gan ārzemēm atskaitīt no ienākumu nodokļa, jo, būdams kurators, viņš visur, kur aizbrauca, apmeklēja skolas un universitātes. Izmantojot no Džonija Hīta iegūtās zināšanas, viņš visus šos jautājumus nokārtoja gandrīz automātiski. «Bagātnieku mazās izpriecas» — tā Džonijs dēvēja rotaļu ar finansu pārvaldes orgāniem.

—   Kā jūs zināt, — teica Dorlekers, — šajā sēdē mums jāizlemj jautājums par jaunu mācību spēku pieņemšanu nākamajam mācību gadam. Atbrīvosies viena vakance — Ekonomikas fakultātes dekāna postenis. Esam apsvēruši dažādas kandidatūras, apspriedušies ar kuratorijas locekļiem un gribētu nodot jūsu labvēlīgajam vērtējumam tā cilvēka kandidatūru, kurš savā laikā šajā universitātē vadīja apvienoto Vēstures un ekonomikas fakultāti un pēdējos gados uzkrājis vērtīgu pieredzi Eiropā, proti, profesora Lorensa Dentona kandidatūru. — Izrunādams Dentona vārdu, Dorlekers it kā nejauši pagriezās pret Rūdolfu. Tas tikko jaušami pamirkšķināja. Rūdolfs sarakstījās ar savu kādreizējo skolotāju un zināja, ka Dentons vēlas atgriezties Amerikā. Dentons rakstīja, ka viņš neesot cilvēks, kas spēj dzīvot bez dzimtenes, viņa sieva nemitīgi ilgojoties pēc mājām. Rūdolfs bija Dorlekeram izstāstījis visu par Dentonu, un Dorlekers juta trimdiniekam līdzi. Ari Dentons pats bija nostiprinājis savas pozīcijas: izmantojis uzturēšanos Eiropā, lai uzrakstītu grāmatu par vācu ekonomikas atdzimšanu, par kuru bija ļoti atzinīga kritika.

Dentona augšamcelšanas ir tīri poētisks taisnības akts, Rūdolfs domāja. Viņš nebija nodevis liecību sava vecā drauga labā tad, kad tas viņam būtu varējis līdzēt. Bet, ja viņš būtu nodevis liecību, tad droši vien nebūtu ievēlēts par kuratoru un viņam nebūtu iespējams grozīt sviras Dentona atkaliecelšanai amatā. Situācijai piemita kaut kas tīkami ironisks, un, kamēr Dorlekers runāja, Rūdolfs klusībā pavīpsnāja. Viņš zināja, ka viņi abi ar Dorlekeru jau priekšlaikus savervējuši Dentonam pietiekamu balsu skaitu. Rūdolfs klusēdams ērti atlaidās krēslā, ļaudams Dorlekeram izdarīt visus nepieciešamos manevrus.

—   Dentons, — sacīja Harisons, — to vārdu es atceros. Viņu izmeta par to, ka viņš bija sarkanais.

—   Esmu rūpīgi pārbaudījis ziņojumu, — Dorlekers teica, — un neesmu nevienā vietā konstatējis kaut mazāko apsūdzību pret profesoru Dentonu, nedz arī norādījumu, ka butu notikusi formāla izmeklēšana. Profesors Dentons aizgāja no universitātes, lai pastrādātu Eiropā.

—   Viņš kaut kādā veidā bija sarkanais, — Harisons stūrgalvīgi pastāvēja uz savu. — Mums jau tāpat pietiek mežonīgi noskaņotu ļaužu šajā universitātē, nemaz nav nepieciešams vēl kādu importēt.

—   Tajā laikā, — Dorlekers laipni paskaidroja, — pār visu zemi gulēja Makārtija ēna un daudziem cienījamiem cilvēkiem nācās nevainīgiem ciest pārestības. Par laimi, tas viss jau sen pieder pagātnei, un mēs atkal varam spriest par cilvēku pēc viņa spējām. Es, piemēram, jūtos laimīgs, varēdams parādīt, ka Vitbijas universitātes vienīgais kritērijs ir stingri akadēmiskie, zinātniskie standarti.

—   Ja jūs pieņemsiet šo cilvēku, — Harisons noteica, — manai avīzei būs par to dažs labs vārds sakāms.

—   Uzskatu jūsu piezīmi par nepiedienīgu, mister Harison, — Dorlekers vēsi piebilda, — un esmu pārliecināts, ka, visu pamatīgāk apsvēris, vairs tā nedomāsiet. Ja nevienam vairs nav nekas piebilstams, tad, manuprāt, varam ķerties pie balsošanas.

—   Džordeik, — Harisons sacīja, — pieņemu, ka jums ar to nav bijis nekā kopīga.

—   Ir gan, — Rūdolfs atteica. — Manu studiju laikā profesors Dentons bija visinteresantākais pasniedzējs. Arī viņa jaunākā grāmata man šķiet lieliska.

—   Balsot, balsot, — Harisons murdēja. — Es tiešām nezinu, kādēļ vispār nāku uz šīm sēdēm.

Viņš vienīgais balsoja pret Dentonu, un Rūdolfs nodomāja, ka tūliņ pēc sēdes jānosūta uz Zenēvu telegramma trimdiniekam.

Pie durvīm pieklauvēja. — Lūdzu, — Dorlekers aicināja.

Ienāca viņa sekretāre. — Piedodiet, ka traucēju, ser, — viņa bilda Dorlekeram, — bet zvana misteram Džordeikam. Es gan teicu, ka viņš ir sēdē, bet…

Rūdolfs pietraucās kājās un steidzās uz priekšistabu pie sekretāres telefona.

—   Rūdij, — Džīna sacīja, — brauc uz mājām. Atril Man sākas sāpes. — Viņa runāja bezbēdīgi līksmā balsī.

—   Tūliņ būšu, — viņš apsolīja. — Lūdzu, atvainojiet mani misteram Dorlekeram un kuratoriem, — viņš piebilda sekretārei, — man jāaizved sieva uz slimnīcu. Bez tam, lūdzu, piezvaniet uz turieni un palūdziet, lai viņi sazinās ar dakteri Levinu un pasaka viņam, ka misis Džordeika ieradīsies pēc pusstundas.

Viņš izsteidzās ārā un skriešus noskrēja visu gabalu līdz tai vietai, kur stāvēja viņa mašīna. Cīnīdamies ar atslēgu, viņš nolādēja tipu, kas viņam Ņujorkā bija nozadzis radioaparātu. Vienu nesavaldīgu mirkli viņš pat ielūkojās blakusstāvošajā mašīnā, vai aizdedzes atslēga nav palikusi iekšā. Nebija. Tad viņš atgriezās pats pie savas mašīnas. Šoreiz izdevās bez kļūmēm to atslēgt, un viņš, pieklupis pie stūres, trieca mašīnu pa universitātes teritoriju un klusajām ielām uz savu māju.

Visu garo dienu gaidīdams un turēdams Džīnas roku, Rūdolfs nesaprata, kā viņa to spēj izturēt. Dr. Levins bija pavisam mierīgs. Viņš teica, ka viss noritot normāli, kā jau pirmajās dzemdībās. Viņa miers Rūdolfu satrauca vēl vairāk. Dakteris pa visu dienu tikai šad tad iegriezās it kā paviršā pieklājības vizītē. Kad viņš beidzot ieminējās, ka Rūdolfs varot noiet lejā slimnīcas kafetērijā ieturēt pusdienas, Rūdolfu gandrīz pārņēma šausmas: vai dakteris tiešām iedomājās, ka viņš varētu pamest savu sievu tādās mokās un pats aiziet pieēsties? — Esmu tēvs, nevis akušieris, — viņš noskaldīja.

Dakteris Levins pasmējās. — Pastāv doma, ka arī tēviem jāēd, — viņš sacīja. — Tiem jāstiprinās, lai pietiktu spēka izturēt.

Riebīgais, vienaldzīgais materiālistsl Ja viņi patiesi būs tik jukuši, lai kādreiz sagribētu otru bērnu, tad gan sameklēs cilvēku, nevis robotu.

Bērns piedzima īsi pirms pusnakts. Meitene. Kad ārsts uz mirkli iznāca no operāciju zāles, lai pateiktu Rūdolfam, ka māte un bērns jūtas labi, Rūdolfs bija ar mieru krist viņam ap kaklu.

Viņš gāja līdzās ratiņiem, kuros Džīnu veda atpakaļ uz viņas istabu. Džīna bija nokarsusi, sīciņa un pārguruši, un, kad centās viņam uzsmaidīt, varēja redzēt, ka tas viņai maksāja pārmērīgu piepūli.

—   Viņa tagad gulēs, — teica dakteris Levins, — jūs varat mierīgi doties mājup.

Taču, pirms viņš izgāja no palātas, viņa' ierunājās pārsteidzoši mundrā balsī: — Lūdzu, Rūdij, atnes rīt manu «Leiku». Gribu viņu nofotografēt pirmajā dzīvības dienā.

Dakteris Levins aizveda Rūdolfu uz zīdaiņu istabu, lai viņš apskatītu savu meitiņu, kas kopā ar pieciem citiem jaunpiedzimušajiem gulēja aiz stikla sienas. — Tā ir viņa.

Visi seši bērniņi izskatījās pilnīgi vienādi. Seši vienā dienā. Dzīvības mūžīgā plūsma. Akušieri gan laikam ir lielākie ciniķipasaulē.

Arā viņu saņēma dzestra nakts. Priekšpusdienā, izejot no mājas, likās silts un viņš nebija paņēmis mēteli. Drebuļodamies viņš devās pie mašīnas. Šoreiz viņš nebija to aizslēdzis, bet jaunais radioaparāts atradās savā vietā.

Viņš zināja, ka aiz satraukuma nespēs aizmigt, un viņam sagribējās kādam piezvanīt, lai varētu uzdzert par godu tam, ka viņš kļuvis tēvs, bet pulkstenis rādīja jau otro nakts stundu, nedrīkstēja celt cilvēkus augšā no miega.

Viņš ieslēdza sildītāju, un, piebraucot pie mājas, mašīnā jau bija silti. Marta bija atstājusi gaismu degam, lai viņš saredzētu, kurp iet. Ejot pāri zālienam mājas priekšā, viņš pamanīja uz lieveņa sakustamies ēnu.

—   Kas tur ir? — viņš skarbi uzsauca.

Gaidītājs lēnām iznāca gaismā. Tā bija Virdžīnija Koldervuda pelēkā, zvērādām rotātā mētelī un šalli ap galvu.

—   Žēlīgā debess, Virdžīnij! — viņš iesaucās. — Ko jūs te darāt?

—   Es visu zinu. — Viņa piegāja pie Rūdolfa un nostājās tam cieši blakus; bālajā, vājajā, glītajā sejā kvēloja lielas, tumšas acis. — Es visu dienu zvanīju uz slimnīcu un ievācu ziņas. Teicu, ka esmu jūsu māsa. Man viss zināms. Viņai ir bērns. Mans bērns.

—   Virdžīnij, ejiet labāk uz mājām. — Rūdolfs pakāpās mazliet atpakaļ, lai tā viņam nepieskartos. — Ja jūsu tēvs uzzinās, ka jūs naktī klīstat šeit apkārt, viņš …

—   Man vienalga, vai kāds uzzina vai ne, — Virdžlnija atteica, — es nekaunos.

—   Atļaujiet aizvest jūs uz mājām, — Rūdolfs sacīja. Lai pašas vecāki tiek galā ar viņas trakumiem, viņš to nevēlējās. Turklāt tādā naktī kā šī. — Jums kārtīgi jāizguļas un …

—  Man nav māju. Manas mājas ir tavās skaujās. Tēvs pat nezina, ka esmu atbraukusi. Esmu šeit, kur piederos.

—   Jūs nepiederaties šeit, Virdžīnij, — Rūdolfs izmisis sacīja. Viņš, pats allaž cenzdamies paturēt skaidru prātu, jutās bezpalīdzīgs, sastopoties ar šādu garīgu apjukumu. — Te dzīvoju es ar savu sievu.

—  Viņa tevi man atvīla, — Virdžīnija sacīja, — iespraucās starp diviem cilvēkiem, kas viens otru mīlēja. Es lūdzu dievu, lai. viņa šodien tur, slimnīcā, nomirst.

—   Virdžīnij! — Līdz šim viņu nebija biedējis nekas, ko viņa teica vai darīja. Viņš reizēm skaitās, reizēm uzjautrinājās, reizēm viņam kļuva meitenes žēl. Tagad viņš pirmo reizi atskārta, ka viņa var kļūt bīstama. Tiklīdz būs ticis mājā iekšā, viņš piezvanīs uz slimnīcu un piekodinās, lai nelaiž Virdžīniju Koldervudune bērnistabas, ne viņa sievas istabas tuvumā. — Paklausieties, ko es jums teikšu, — viņš draudzīgi sacīja, — sēdieties mašīnā, es jūs aizvedīšu uz mājām.

—   Neizturieties pret mani kā pret bērnu! — viņa atcirta. — Es neesmu bērns. Un kvartālu tālāk man ir pašai sava mašīna.. Man nav vajadzīgs neviens, mani nekur nevajag aizvest.

—   Virdžīnij, — viņš lūkoja iebilst, — es esmu drausmīgi noguris un ļoti gribu gulēt. Ja jums tiešām man kaut kas sakāms,, piezvaniet rīt no rīta.

—   Es gribu ar tevi gulēt, — viņa atteica, cieši vērdamāsviņam acīs; tā stāvēdama, rokas mēteļa kabatās sabāzusi, viņa izskatījās normāla, glīti ģērbusies, ikdienišķa. — Šonakt pat gribu ar tevi gulēt. Un es zinu, ka tu to vēlies. Redzēju to tavās acīs jau no paša sākuma. — Viņa runāja ātri, čukstus, nesakarīgi. — Tu tikai neuzdrošinājies. Tev, tāpat kā visiem, bail nomana tēva. Nāc! Ir vērts ar mani pamēģināt. Tu joprojām uzskati mani par mazu skuķēnu, par tādu, kādu mani pirmoreiz ieraudzīji mūsu mājās. Nē, es neesmu mazs, tikli audzināts skuķēns, vari neraizēties. Esmu šo to piedzīvojusi. Varbūt ne tik daudz, cik tava cienījamā kundze ar savu fotogrāfu … O, tu esi pārsteigts, ka man tas zināms… es nerimos, iekāms uzzināju visu, un varētu tev pastāstīt vēl daudz ko vairāk, ja vien vēlies klausīties.

Pa to laiku viņam izdevās atvērt durvis, iemukt iekšā, tad' durvis aizcirst un no iekšpuses aizslēgt; viņa palika uz lievesnēm, dauzot ar dūrēm pa durvīm. Viņš pārbaudīja visas durvis un apakšstāva logus, vai viss aizdarīts un aizslēgts. Atgriezies pie ārdurvīm, viņš vairs nedzirdēja sievietes dūrīšu dauzīšanos. Par laimi, Marta joprojām gulēja ciešā miegā. No priekšnama viņš izslēdza gaismu uz lievenēm. Piezvanījis uz klīniku, viņš gurdi uzkāpa savā un Džīnas kopīgajā guļamistabā.

Daudz laimes dzimšanas dienā, meitiņ, sākot gaitu šajā klusajā, cienījamā pilsētiņā, viņš pirms iemigšanas vēl nodomāja.

Bija agra sestdienas pēcpusdiena Ārpilsētas kluba bārā; bārs bija tukšs, jo vairums kluba biedru vēl kavējās golfa laukumā un tenisa kortos. Rūdolfs sēdēja viens pats pie alus glāzes. Džīna vēl atradās sieviešu ģērbtuvē. Tikai piecas nedēļas pagājušas, kopš viņa atgriezusies no klīnikas, tomēr pieveica Rūdolfu divos setos. Rūdolfs pasmaidīja, atceroties, kādā uzvaras priekā viņa staroja, ejot projām no laukuma.

Klubs mitinājās vienstāva dēļu celtnē, kurai visapkārt bez jebkāda stila bija salipinātas dažādas piebūves. Visu laiku klubs balansēja uz bankrota robežas un pieņēma ikvienu, kas samaksāja nelielo biedra naudu, tāpat arī vasarniekus, kas pilsētā pavadīja vienīgi silto gadalaiku. Bāru greznoja izbalējušas, trīs gadu desmitus vecas fotogrāfijas ar garās vilnas flaneļa biksēs tērptiem kluba turnīru uzvarētājiem un viens mušu apķēzīts Bila Tildena un Vinsenta Ričardsa attēls, jo viņi reiz bija spēlējuši kluba tenisa laukumā.

Gaidīdams Džīnu, Rūdolfs ielūkojās Vitbijas «Sentinel» sestdienas izdevumā un jau nākamajā mirklī nožēloja, ka to darījis. Pirmajā lappusē bija ievietots raksts par to, ka universitāte uzaicinājusi darbā profesoru Dentonu, tika uzskaitītas visas kādreizējās apsūdzības un ne ar ko nepierādīti apgalvojumi, no kuriem izrietēja, ka viegli ietekmējamā jaunatne nokļūs nevēlamā iespaidā. — Maita Harisons! — Rūdolfs skaļi savā nodabā noteica.

—   Vai jūs kaut ko vēlaties, mister Džordeik? — iejautājās bāra pārzinis, kas telpas otrā kaktā lasīja žurnālu.

—   Lūdzu, Henk, vēl vienu alu, — Rūdolfs teica. Viņš pagrūda avīzi sānis. Sajā brīdī viņš apņēmās, ka nopirks I-Iarisona avīzi, tiklīdz viņam tas būs pa spēkam. Tas būtu derīgākais, ko viņš pilsētas labā varētu izdarīt. Un varbūt nemaz nenāktos tik grūti. Vismaz pēdējos trīs gadus Harisons no savas avīzes vairs neguva peļņu un, ja vien viņš nezinās, ka pircējs ir Rūdolfs, iespējams, būs ar mieru to par pieņemamu cenu pārdot. Rūdolfs nolēma pirmdien aprunāties ar Džoniju.

Viņš maziem malciņiem baudīja alu, cenzdamies nedomāt par Harisonu un līdz pirmdienai viņu pilnīgi izmest no galvas, kad no golfa laukuma kopā ar saviem trim partneriem bārā ienāca Breds Naits. Rūdolfs bezmaz apžilba, ieraudzījis Breda oranžās bikses, — Vai tu esi iestājies dāmu komandā kausa izcīņas turnīram? — viņš jautāja, kad trijotne pienāca pie bāra letes un Breds uzsita viņam pa muguru.

Breds pasmējās. — Tēviņa spalvu rota, Rūdij, — viņš atteica, — dabā taču vīriešu kārta allažiņ krāšņāka par sievišķo. Nedēļas nogalēs es kļūstu par dabas bērnu. Šoreiz vienu riņķi maksāju es, Henk, esmu lielais uzvarētājs.

Vīri pasūtīja dzeramos un iedziļinājās savās kārtīs. Breds un viņa partneris bija vinnējuši gandrīz trīssimt dolāru. Breds bija viens no labākajiem golfa spēlētājiem klubā un liels meistars kacināšanā, jo mēdza sākumā spēlēt pavāji, tā izprovocējot savus oponentus derību likmes paaugstināšanā. Lai jau, tā viņa darīšana. Ja cilvēki var atļauties vienā sestdienas pēcpusdienā zaudēt pa pusotra simta dolāru uz galviņas, tad viņiem tas droši vien nekādas raizes nesagādā, Rūdolfs nodomāja. Viņu mulsināja vienīgi tas, cik viegli viņi runāja par tādu prāvu zaudējumu. Viņš nebija dzimis azartists.

—   Es redzēju Džīnu kopā ar tevi tenisa laukumā, — Breds sacīja, — viņa izskatās kolosāli.

—   Viņa ir no stipras cilts, — Rūdolfs atteica. — 0, starp citu, paldies par dāvanu Inīdai. — Džīnas mātes vārds pirms apprecēšanās bija Inīda Kaningema, un, tiklīdz Džīna atkal spēja skaidri runāt, viņa apjautājās Rūdolfam, vai viņam būtu iebildumi, ja bērnu nosauktu viņas mātes vārdā. — Mēs, Džordeiki, neatturami kāpjam augšup, — Rūdolfs toreiz atteica, — nu jau esam pacēlušies līdz trīsvārdu senču teritorijai. — Baznīcas kristību bērns nesaņēma un arī nesaņems. Džīna solidarizējās ar Rūdolfa ateismu vai — kā viņam pašam labāk patika to dēvēt — agnosticismu. Viņš tikai ierakstīja meitenītes vārdu dzimšanas apliecībā un nodomāja, ka Inīda Kaningema Džordeika gan ir krietni pagarš vārds septiņas mārciņas smagam bērnam. Breds atsūtīja mazajai tīra sudraba bļodiņu ar pieskaņotu paliktni un karotīti. Pa šo laiku viņi jau bija saņēmuši astoņas tīra sudraba bļodiņas. Ar īpašu oriģinalitāti Breds neizcēlās. Toties viņš bija atvēris bērnam bankas kontu, noguldot piecsimt dolāru. — Nekad nevar zināt, — Breds sacīja, kad Rūdolfs protestēja pret tik lielu dāvanu, — kad meitenei var ievajadzēties uz ātru roku nauda abortam.

Viens no Breda partneriem — Ēriks Sanderlins bija Golfa komitejas priekšsēdētājs un runāja par savu sapņu projektu — golfa laukumapalielināšanu un uzlabošanu. Aiz laukuma bija paprāvs pamestas aramzemes un meža gabals, un Sanderlins pašlaik bija uzrakstījis petīciju, ko laida apkārt klubā, aicinādams kluba locekļus uzņemties aizņēmumu un zemi nopirkt. — Ar to mēs celtos, — Sanderlins aizstāvēja savu ideju, — mums rastos pat iespēja kādreiz uzaicināt profesionāļus, lai šeit sarīko turnīru. Kluba biedru skaits divkāršotos.

Amerikā, Rūdolfs īgni nodomāja, visam ir tendence divkāršoties un palielināties. Viņš pats golfu nespēlēja, tomēr bija vīriem pateicīgs, ka viņi bārā runāja par golfu, nevis par rakstu avīzē.

—   Un jūs, Rūdij? — Sanderlins jautāja. — Parakstīsiet kopā ar mums?

—   Neesmu vēl īsti par to padomājis, — Rūdolfs atteica, — dodiet man nedēļu vai pāris nedēļu laika padomāt.

—   Kas tur ko domāt? — Sanderlins agresīvi noprasīja.

—   Mūsu mīļais, labais Rūdijs nemīl pārsteidzīgus lēmumus, — paskaidroja Breds, — viņš pat divas nedēļas pārdomā, vai apcirpt matus vai ne.

—  Mums ļoti noderētu, ja mūs atbalstītu tāda formāta vīrs kā jūs, — Sanderlins sacīja. — Es jums mieru nedošu.

—   Par to esmu pārliecināts, Erik, — Rūdolfs noteica. Sanderlins priecīgi pasmējās par šādu atzinību. Tad viņš un abi pārējie piecēlās, lai dotos uz dušas telpām. Naglotās golfa kurpes noklaudzēja uz kailās dēļu grīdas. Klubā pastāvēja noteikums, ka ar golfa apaviem nedrīkst iet ne bārā, ne restorānā, ne kāršu istabā, bet neviens to neievēroja. Ja mēs reiz tos dižos laikus piedzīvosim, tu nevarēsi vis tā klaudzināt pa grīdu ar naglenēm, Rūdolfs nodomāja.

Breds palika bārā un pasūtīja vēl glāzi dzeramā. Viņš vienmēr bija stipri pietvīcis, bet neviens nevarēja pateikt, vai tas no saules vai no alkohola.

—   Jūsu formāta vīrs, — Breds atkārtoja. — Sajā pilsētā taču par tevi runā vienīgi tā, it kā tu būtu desmit pēdas garš.

— Tāpēc jau es nekustu projām no šīs pilsētas, — Rūdolfs atteica.

—  Vai paliksi tepat arī tad, kad vairs nestrādāsi firmā? — Runādams Breds neskatījās uz Rūdolfu, bet pateikdamies pamāja ar galvu Henkam, kas nolika viņam priekšā glāzi.

—   Kas saka, ka es vairs nestrādāšu firmā? — Rūdolfs nebija ar Bredu par saviem plāniem runājis.

—   Tādas valodas klīst.

—   Kas tev teica?

—   Tu tātad domā gan aiziet?

—   Kas tev teica?

—   Virdžīnija Koldervuda, — Breds atbildēja.

—   Ā!

—   Viņa noklausījusies, kad tēvs ar māti par to runājuši.

Okšķere, informācijas vācēja, apsēstā Virdžīnija Koldervuda,

kas klusiem soļiem naktīs klīst apkārt noklausīdamās un noglūnēdama.

—   Pēdējos pāris mēnešos esmu bieži ar viņu ticies, — Breds sacīja. — Jauka meitene.

Bredfords Naits, lielais raksturu pētnieks no Oklahomas, no Rietumu plašajām ārēm, kur viss ir tieši tāds, kāds šķietas esam.

—   Mm-jā, — Rūdolfs noteica.

—   Vai jūs ar veco esat runājuši arī par to, kas nāks tavā vietā?

—   Jā, esam runājuši.

—   Kurš tas būs?

—   Vēl neesam izšķīrušies.

—   Nu jauki, — Bredfords smaidīdams sacīja, tomēr pietvīka tumšāk nekā parasti, — bet vismaz desmit minūtes pirms proklamēšanas pasaki vecam koledžas draugam, lai zina, jā?

—   Jā. Ko mis Koldervuda vēl tev stāstīja?

—   Neko sevišķu, — Breds vienaldzīgi atteica. — Ka viņa mani mīlot. Un šo to tamlīdzīgu. Vai esi viņu pēdējā laikā redzējis?

—   Nē. — Rūdolfs tiešām nebija viņu redzējis kopš tas nakts, kad piedzima Inīda. Pirms sešām nedēļām nenozīmē «pēdējā laikā».

—   Mēs esam kopā daudz jokojušies un smējušies, — Breds stāstīja. — Āriene viļ. Viņa ir trakoti jautra meitene.

Jauns aspekts šās dāmas raksturā. Jokotāja un smējēja. Trakoti jautra meitene. Jautrība un smiekli uz lievenēm pēc pusnakts.

—   Godīgi sakot, — Breds turpināja, — prātoju, ka vajadzēs viņu apprecēt.

—   Kādēļ? — Rūdolfs jautāja. Kaut gan nebija grūti to uzminēt.

—  Apnicis vārtīties pa ielasmeitu gultām, — Breds atzinās. — Drīz man būs četrdesmit, pamazām sāku apgurt. — Tā nav pilnīga atbilde, draudziņ, Rūdolfs nodomāja. Gandrīz nekur nevar dabūt pilnīgu atbildi.

—   Varbūt mani ietekmējusi tava priekšzīme, — Breds piebilda. — Ja jau precēšanās iet labumā tava formāta cilvēkam… — viņš, pār visu tuklo ģīmi pietvīcis, iesmējās, — tad jau būs laba diezgan arī manam formātam. Laulības dzīves paradīze.

—   Viņreiz tu tajā paradīzē sevišķi laimīgs nejūties.

—   Kas ir, tas ir, — Breds atteica. Viņa pirmā laulība ar kāda naftas magnāta meitu bija izjukusi pēc pusgada. — Toreiz es biju jaunāks un man negadījās apprecēt tādu krietnu meiteni kā Virdžīnija. Varbūt tagad laime man uzsmaidīs.

Rūdolfs smagi nopūtās. — Laime tev nesmaida, Bred, — viņš klusi sacīja. Tad izstāstīja Bredam visu par Virdžīniju: par vēstulēm, par telefona zvaniem, par slēpņiem pie viņa dzīvokļa un par pēdējo ārprātīgo izdarīšanos pirms sešām nedēļām. Breds klausījās klusēdams. Beigās viņš tikai piebilda: — Ir gan laikam kolosāli ap dūšu, kad tiek tik traki mīlēts kā tu, vecīt.

Ienāca Džīna, viņas āda pēc dušas viegli vizmoja, mati pakausī sasieti ar samta lenti, brūni iedegušie lieli kaili, kājās mokasīni. — Hei, māmulīti — Breds sveicināja, norausās no bāra sēdekļa un viņu noskūpstīja. — Iedzersim.

Viņi runāja par bērniņu, par golfu un tenisu, par jauno lugu, ar kuru pēc nedēļas Vitbijas teātris atklās sezonu. Virdžīnija Koldervuda netika pieminēta, un, izdzēris glāzi, Breds sacīja: — Nu jāiet uz dušu, — parakstīja čeku par dzērieniem un slāja projām — paresns, vecīgs virs oranžkrāsas biksēs; viņa dārgo golfa kurpju naglotās zoles noklaudzināja rakstu uz sašvīkātās bāra grīdas.

Pēc divām nedēļām Rūdolfs ar rīta pastu saņēma ielūgumu uz mis Virdžīnijas Koldervudas un Bredforda Naita kāzām.

Ērģeles sāka spēlēt kāzu maršu, un tēvam pie rokas baznīcā ienāca Virdžīnija. Baltajā līgavas tērpā viņa izskatījās skaista, smalka, trausla un rimta. Iedama garām Rūdolfam, viņa neuzmeta viņam ne skatiena, kaut gan viņš kopā ar Džinu stāvēja vienā no pirmajām solu rindām. Līgavainis Bredfords Naits, mazliet svīzdams un jūlija saulē pietvīcis, gaidīja pie altāra, turpat arī vedējtēvs Džonijs Hīts, abi svītrotās biksēs un melnos vizītsvārkos. Cilvēki brīnījās, ka par vedēju nav izraudzīts Rūdolfs, tikai Rūdolfs pats par to nemaz nejutās pārsteigts.

Mans rokudarbs, Rūdolfs domāja, pa ausu galam klausīdamies dievkalpojumā. Es viņu atsaucu no Oklahomas uz šejieni, es ievilku uzņēmumā, es atraidīju līgavu. Tas ir mans rokudarbs. Vai man par to jāatbild?

Kāzu mielasts notika Ārpilsētas klubā. Uzkodas bija novietotas uz gara galda zem markīzes, bet galdiņi zem košiem saulsargiem izlikti izklaidus pa visu zālienu. Uz terases spēlēja orķestris, un jaunlaulātie, jau pārģērbušies ceļojumam, ar valsi atklāja dejas. Rūdolfs nobrīnījās, kā Breds, par spīti lempīgajam augumam, ļoti skaisti dejo.

Rūdolfs pēc laulībām bija, kā pieklājas, noskūpstījis līgavu. Virdžīnija viņam neuzsmaidīja ne par matu citādi kā pārējiem apsveicējiem. Varbūt, Rūdolfs nodomāja, viss pagājis un aizmirsts un būs labi.

Džīna katrā ziņā gribēja ar viņu dejot, bet viņš turējās pretī: — Kā lai dienas laikā dejo?

—   Man patīk kāzas, — atteica Džīna, pievilkdama viņu cieši klāt, — citu ļaužu kāzas. — Pēc tam dzēlīgi piebilda: — Vai tev nevajadzētu uzsaukt jaunajai sievai tostu? Tu varētu atgādināt, cik uzticams draugs viņa spēj būt, kā spēj ik vakaru gaidīt pie tavas mājas, lai redzētu, ka esi sveiks un vesels atgriezies, vairākkārt naktī piezvanīt, lai pārliecinātos, vai tev vienam tumsā nav bail, un piedāvāt dalīties ar tevi tavā vientuļajā gultā.

—   Kuš! — Rūdolfs viņu apsauca, bažīgi palūkodamies apkārt. Par pēdējo piedzīvojumu nakti pēc atgriešanās no slimnīcas viņš Džīnai nekā nebija stāstījis.

—   Viņa ir ļoti skaista, — Džīna sacīja. — Vai tu nenožēlo savu izvēli?

—   Līdz izmisumam, — Rūdolfs atbildēja, — un tagad nāc dejot.

Orķestrī spēlēja studenti, un Rūdolfam kļuva skumji, dzirdot, cik labi viņi spēlē. Viņš atcerējās savas trompetista gaitas, kad bija šo puišu gados. Jaunieši tagad visu darīja labāk nekā toreiz. Portfilipas jaunie vieglatlēti viņa kādreizējo divsimt metru distanci noskrēja vismaz par divām sekundēm ātrāk, nekā viņam tas jebkad bija izdevies. — Ejam prom no šitās dančugrīdas, — viņš sacīja, — te ir pārāk biezs.

Viņi aizgāja iedzert glāzi šampanieša un pēc tam parunājās ar Breda tēvu, kas bija atbraucis uz kāzām no Tulsas; viņam bija galvā filca cepure ar ļoti1 platām malām. Viņš bija saulē un vējos ārdēts, kalsns, ar dziļām iedeguma rievām uz kakla. Nepavisam viņš neizskatījās pēc cilvēka, kas savā mūžā vairākkārt ieguvis un zaudējis lielu naudu, drīzāk gan līdzinājās viduvējam kinoaktierim, kuru izraugās šerifa lomai kovboju filmās.

—   Breds man daudz par jums stāstījis, ser, — vecais Naits teica Rūdolfam, — un par jūsu skaisto, jauno kundzi. — Galanti viņš pacēla glāzi un uzsmaidīja Džīnai, kas bija noņēmusi cepuri un nepavisam vairs neizskatījās pēc jaunas kundzes, bet gan pēc pirmā kursa studentes. — Jā, ser, mister Džordeik, •— vecais Naits turpināja, — mans dēls Breds būs jums mūžīgs parādnieks, un, man šķiet, viņš to apzinās. Tur, Oklahomā, viņš bija nomocījies pie nabaga, un, kad jūs piezvanījāt un aicinājāt viņu šurp, viņš pat lāgā nezināja, kā nopelnīs naudu nākamās dienas pusdienām. Man pašam arī toreiz klājās plāni, nekautrējos par to atklāti runāt, un es neparko nevarēju sagrabināt ne tik, cik vērta salūzusi urbjamā ierīce, lai palīdzētu savam zēnam. Šodien ar lepnumu varu teikt, ka esmu atkal uz zaļa zara, bet vienu brīdi gan likās, ka ar veco Pītu Naitu ir cauri uz visiem laikiem. Mēs ar Bredu dzīvojām vienā pašā istabelē un trīsreiz dienā ēdām paprikas pākstis, lai tikai izvilktu dzīvību. Un tad kā zibens no skaidrām debesīm — drauga Rūdija telefona zvans. Kad viņš pārnāca no kara, es viņam sacīju: proties, Bred, un izmanto Savienoto Valstu valdības piedāvājumu, izmanto tiesības, ko tev dod likums, un ej mācīties koledžā, drīz vien tāds koledžu nebeidzis nebūs ne spļāviena vērts. Breds ir labs puika, viņam pietika saprāta paklausīt savu tēti, un tagad •— paskatieties vien uz viņu. — Starojošām acīm viņš palūkojās uz terasi, kur viņa dēls kopā ar Virdžīniju un Džoniju Mītu sadzēra šampanieti ar vairākiem jauniem ļaudīm. — Labas drēbes, šampanietis, spoža nākotne un vēl skaista, jauna mantiniece par sievu. Ja viņš kādreiz iedomātos sacīt, ka par visu to viņam nav jāpateicas savam draugam Rūdijam, tad viņa tētis pirmais nosauktu viņu par meli.

Breds un Virdžīnija kopā ar Džoniju pienāca pie Naita apliecināt viņam savu cieņu, un vecais kungs aizveda Virdžīniju dejot, bet Breds uzlūdza Džinu.

—   Tu šodien nemaz neesi svētku omā, ko, Rūdij? — Džonijs apvaicājās. Miegainajām acīm gludajā, apaļajā sejā laikam neko nebija iespējams noslēpt.

—   Līgava ir daiļa, šampanietis plūst, saulīte spīd, mans draugs tic, ka uzvarējis visās frontēs, — Rūdolfs sacīja. — Kādēļ lai es nebūtu svētku omā?

—   Un tomēr … — Džonijs noteica.

—   Man glāze tukša, — Rūdolfs sacīja, — aiziesim uzpildīt. — Viņš devās uz bufetes galda galu, kur atradās bārs.

—   Pirmdien saņemsim atbildi no Harisona, — Džonijs teica. — Man šķiet, viņš piekritīs. Tu dabūsi savu rotaļlietiņu.

Rūdolfs pamāja, kaut arī viņu kaitināja, ka Džonijs, kurš neticēja, ka «Sentinel» jebkad varēs pārvērst avīzē, kas nes peļņu, nosauca to par rotaļlietu. Lai arī Džonijs pats domāja ko domādams, darījumu viņš, kā jau parasts, ja uzņēmies, tomēr bija nokārtojis. Viņš bija atradis kādu cilvēku, uzvārdā Hemlins, kurš taisījās apvienot vienā izdevniecībā vairākas sīkākas avīzes, un pierunājis to kļūt par oficiālo pircēju. Saskaņā ar līgumu viņš pēc trim mēnešiem savu daļu pārdos tālāk Rūdolfam. Hemlins bija sīksts veikalnieks un pieprasīja trīs procentus no pirkuma summas, bet bija nokaulējis tik daudz no Harisona sākumā prasītās cenas, ka atmaksājās viņa noteikumus izpildīt.

Pie bāra Rūdolfam uz pleca uzsita Sids Grosets, Vitbijas mērs līdz pat pēdējām vēlēšanām; ik ceturto gadu partija viņu deleģēja uz republikāņu kongresu. Grosets bija patīkams, laipns cilvēks, pēc profesijas advokāts. Viņam bija izdevies veiksmīgi izklīdināt valodas, ka savu pilnvaru laikā esot ņēmis kukuļus, tomēr pēdējās vēlēšanās viņš bija nolēmis nekandidēt. Ļaudis runāja, ka tas bijis prātīgi darīts. Pašreizējais pilsētas mērs, demokrāts, stāvēja bāra viņā galā un arī dzēra Koldervuda šampanieti. Sajās kāzās likās sanākusi visa pilsēta.

—   Hallo, jaunais cilvēk, — Grosets sacīja, — esmu šo to par jums dzirdējis.

—   Labu vai sliktu? — Rūdolfs jautāja.

—  Neviens nekad nedzird nekā slikta par Rūdolfu Džordeiku, — Grosets atteica. Ne velti viņš bija politiķis.

—   Paskat vien, — piezīmēja Džonijs Hīts.

—   Sveiks, Džonij! — Katram pa rokasspiedienam. Gan jau vēl kādreiz būs vēlēšanas. — Dzirdēju no visdrošākajiem avotiem, — Grosets sacīja, — mēneša beigās jūs aiziešot no firmas.

—   Kas tad šoreiz bija tas avots?

—   Misters Dunkans Koldervuds.

—   Sās dienas pārdzīvojumi laikam sajaukuši vecajam vīram galvu, — Rūdolfs noteica. Viņš nevēlējās runāt ar Grosetu par darbu vai atbildēt uz jautājumiem, ko nolēmis darīt turpmāk. Tam visam pietiks laika vēlāk.

—   Tajā dienā, kad vienalga kāds pārdzīvojums sajauks Dunkanam Koldervudam galvu, piezvaniet man, — sacīja Grosets,

—   es atskriešu skriešus. Viņš sakās nezinām neko par jūsu nākotnes plāniem. īstenībā viņš teica, ka nezinot, vai jums vispār ir kādi plāni. Bet, ja esat ar mieru uzklausīt priekšlikumu … — viņš pameta skatienu visapkārt, pārliecinādamies, vai tuvumā nav kāds demokrāts, — mēs varētu kādu dienu aprunāties. Varbūt piekāpsiet nākamnedēļ kādu pēcpusdienu pie manis kantorī?

—   Nākamnedēļ būšu Ņujorkā.

—  Nu labi, runāsim bez aplinkiem, — Grosets sacīja. — Vai esat kādreiz domājis par nodarbošanos ar politiku?

—   Jā, kad man bija divdesmit gadu, — Rūdolfs atbildēja.

—  Tagad, kad esmu kļuvis vecs un prātīgs …

—   Neiestāstīsiet, — Grosets asi noteica, — par nodarbošanos ar politiku domā visi. īpaši tāds cilvēks kā jūs. Bagāts, populārs, ar lieliem panākumiem dzīvē, skaistu sievu un skatienu, kas meklēt meklē jaunas pasaules, ko iekarot.

—   Nesakiet, ka gribat, lai tagad, kad Kenedijs pagalam, es izvirzu savu kandidatūru prezidenta amatam.

—    Saprotu, ka tas bija joks, — Grosets nopietni sacīja. — Bot kas zina, vai tas būs joks arī pēc desmit vai divpadsmit gadiem? Nē. Politiskā darbība jums jāsāk zemākā līmenī, Rūdij, tieši šai pilsētā, kur jūs visiem esat mīļais zēns. Vai nav tiesa, Džonij? — viņš griezās pēc atbalsta pie vedējtēva.

—   Mīļais zēns gan. Visiem, — Džonijs piekrizdams pamāja.

—   Izaudzis trūkumā, šai pilsētā beidzis koledžu, patīkams, izglītots, interesējas par sabiedrības labklājību.

—   Man vienmēr licies, ka galvenokārt esmu interesējies par savu personisko labklājību, — Rūdolfs viņu pārtrauca, lai izbeigtu glaimīgo slavināšanu.

—   Labi, labi, esiet vien asprātīgs. Bet atcerieties visas neskaitāmās komitejas, kuru loceklis esat. Jums taču nav neviena vienīga ienaidnieka.

—   Neapvainojiet mani, Sid, — Rūdolfs sacīja. Viņu uzjautrināja kaitināt neatlaidīgo mazo advokātu, bet īstenībā viņš klausījās daudz uzmanīgāk, nekā to izrādīja.

—   Es zinu, ko runāju.

—   Jūs pat nezināt, vai esmu demokrāts vai republikānis, — Rūdolfs sacīja. — Pajautājiet Leonam Harisonam — un viņš jums pateiks, ka esmu komunists.

—   Leons Harisons ir vecs ķēms, — Grosets sacīja. — Ja man būtu teikšana, es izsludinātu ziedojumu vākšanu un par savākto naudu atpirktu no viņa avīzi.

Rūdolfs nespēja atturēties nepamirkšķinājis Džonijam Hītam.

—   Es zinu, kas jūs esat, — Grosets neatlaidās, — jūs esat Kenedija tipa republikānis. Tā ir pilnā loze. Tieši tas mūsu vecajai partijai vajadzīgs.

—   Nu tagad, kad esat mani kataloģizējis un uzduris uz adatas, Sid, — Rūdolfs sacīja, — atpletiet spārniņus un iesēdiniet, mani stikla kastē. — Viņš nevarēja ciest, ka viņu iedala kategorijā, vienalga, kādā.

—   Tā vieta, kur es gribu jūs iesēdināt, ir Vitbijas rātsnams, — Grosets teica. — Mēra krēslā. Un saderesim, ka es varu to izdarīt. Kā jums tas patiktu? Un pēc tam pa kāpnēm augstak, aizvien augstāk. Man šķiet, senators, Ņujorkas štata senators jus negribēsiet būt, tas jums nebūs pa prātam, ko?

—   Sid, — Rūdolfs sirsnīgi sacīja^ — es jūs nerroju. Jūtos glaimots, patiesi glaimots. Nākamnedēļ aiziešu pie jums, apsolu katrā ziņā aiziet. Bet atcerēsimies, ka esam kāzās, nevis piesmēķētā viesnīcas istabā. Eju lūgt jauno sievu uz deju.

Viņš nolika glāzi un draudzīgi uzsita Grosetam uz pleca, tad ar skatienu meklēja Virdžīniju. Viņš vēl nebija ar jauno sievu dejojis, un, ja tagad neapdejos vismaz vienu apli, bez šaubām, sāksies valodas. Pilsētiņa nav liela, un redzīgu acu un dzirdīgu ausu visapkārt netrūkst.

Krietnais republikānis, potenciālais senators piegāja pie jaunās sievas, kas, atturīga un līksma, stāvēja zem markīzes, roku viegli un mīļi uzlikusi uz tikko pielaulātā vīra delma. — Vai drīkstu lūgt uz deju? — Rūdolfs vaicāja.

—   Viss, kas pieder man, pieder arī tev, — sacīja Breds, — to taču tu zini.

Rūdolfs izveda Virdžīniju uz terases. Viņa dejoja atturīgi, viegli ieguldījusi roku viņējā, ar otru tikko pieskardamās viņa plecam, galvu lepni izslējusi, apzinādamās, ka viņu vēro meitenes, kas šodien vēlējās būt viņas vietā, un vīrieši, kas labprāt būtu viņas vīra vietā.

—   Daudz laimes, — sacīja Rūdolfs, — daudz, daudz laimīgu gadu!

Viņa klusi iesmējās. — Es būšu laimīga, — viņa atteica. — Nebīstieties. Breds būs mans vīrs, jūs — mans mīļākais.

—   Ak Jēzu! — Rūdolfs nopūtās.

Ar pirksta galu viņa viegli pieskārās Rūdolfa lūpām, lai viņu apklusinātu. Deja beidzās. Vezdams Virdžīniju atpakaļ pie Breda, viņš saprata, ka bijis pārāk optimistiski noskaņots. Nekas nevērsīsies uz labu. Nekad, pat miljons gados ne.

Rūdolfs nekaisīja kopā ar citiem kāzu viesiem rīsa graudus, kad jaunais pāris Breda mašīnā uzsāka kāzu ceļojumu. Viņš stāvēja blakus Koldervudam uz pakāpieniem pie kluba ieejas. Arī Koldervuds nekaisīja rīsus. Vecais vīrs stāvēja samiegtām acīm, taču bija grūti pateikt, vai tādēļ, ka viņš kaut ko nopietni pārdomāja, vai arī tādēļ, ka saule žilbināja acis. Kad viesi devās atpakaļ tukšot pēdējo šampanieša kausu, Koldervuds palika pie durvīm, noskatīdamies, kā mirdzošajā pēcpusdienā aizbrauc viņa pēdējā izprecētā meita. Pirms brīža Koldervuds bija Rūdolfam sacījis, ka gribot ar viņu parunāt, tādēļ Rūdolfs atvainojās Džīnai, teikdams, ka sastaps viņu vēlāk, un viņa atstāja abus vīriešus vienus.

—   Ko jūs domājat? — Koldervuds beidzot jautāja.

—   Kāzas bija skaistas.

—   Neba par to.

Rūdolfs paraustīja plecus: — Ne par vienu laulību nevar zināt, kā tā izvērtīsies.

—   Viņš domā, ka tiks jūsu vietā.

—   Tas ir gluži dabiski, — Rūdolfs sacīja.

—   Dievs vien zina, kā es būtu vēlējies, lai šodien ar Virdžīniju uz Ņujorku brauktu jūs.

—   Dzīve parasti nenorit tik gludi, kā vēlamies, — Rūdolfs atteica.

—   Protams, — Koldervuds pagrozīja galvu. — Es viņam īsti neuzticos, — viņš sacīja. — Nav patīkami to teikt par cilvēku, kas tik ilgi un uzticīgi man strādājis kā viņš un turklāt apprecējis manu meitu, bet nav arī nozīmes pašam sevi mānīt.

—   Kopš ierašanās viņš nav pieļāvis nevienu kļūdu, — Rūdolfs piebilda. Un nodomāja: izņemot vienu. Nenoticēt tam, ko es viņam izstāstīju par Virdžīniju. Vai vēl ļaunāk — noticēt un tomēr viņu apprecēt. Bet to jau Koldervudam nedrīkstēja atklāt.

—   Es zinu, viņš ir jūsu draugs, — Koldervuds sacīja. — Viņš ir izmanīgs kā lapsa, un jūs viņu pazīstat sen, jūs viņam pilnīgi uzticējāties, ja jau aicinājāt šurp un uzlikāt tik lielu atbildību, bet kaut kas viņā ir tāds … — Koldervuds atkal pagrozīja lielo, dzeltenīgo, nāves iezīmēto galvu. — Viņš dzer, dauzās ar paklīdušām sievietēm — nerunājiet pretī, Rūdij, ko es zinu, to zinu —, viņš nododas azartspēlēm un nāk no Oklahomas …

Rūdolfs klusi iesmējās.

—   Zinu, — Koldervuds turpināja, — esmu vecs, aizspriedumains cilvēks. Tur nekā nevar darīt. Laikam jūs mani esat izlutinājis, Rūdij. Visā mūžā man nav bijis cilvēka, kuram būtu uzticējies tā, kā uzticos jums. Pat tad, kad jūs mani pierunājāt rīkoties pret manu visdziļāko pārliecību — un jūs būtu pārsteigts, ja zinātu, cik bieži tas notika, — es tomēr zināju, ka jūs nekad nedarīsiet nekā tāda, kas kaitētu manām interesēm vai manai reputācijai, nekad nekā neuzsāksiet slepeni.

—   Pateicos, mister Koldervud, — Rūdolfs sacīja.

—   Mister Koldervud, mister Koldervud, — vecais īgni noņerkšķēja. — Vai jūs mani sauksiet par misteru Koldervudu līdz pat manai nāves stundai?

—   Paldies, Dunkan. — Viņam bija ļoti grūti izrunāt šo vārdu.

—   Nodot visu sasodīto milzu būšanu šitā cilvēka pārziņā … — Koldervuds runāja ar pārmetošu, vecišķu īgnumu. — Pat pēc manas nāves. Man tas nepatīk. Bet ja jūs iesakāt… — viņš gluži satriekts aprāvās.

Rūdolfs nopūtās. Vienmēr kāds jānodod, viņš nodomāja. — Es neiesaku, — viņš klusi noteica. — Mūsu juridiskajā nodaļā strādā jauns advokāts — Māterss …

—   Es viņu pazīstu, — Koldervuds sacīja, — vājš, bāls puisis ar brillēm, viņam ir divi bērni. Dzimis Filadelfijā.

—  Viņam ir Vortonas ekonomikas skolas gatavības apliecība, pēc tam viņš studējis tieslietas Harvardā. Pie mums nostrādājisvairāk nekā četrus gadus. Viņš pārzina visas nodajas. Prot uzdot pareizos jautājumus. Bieži bijis manā kabinetā. Jebkurā Ņujorkas advokātu firmā viņš varētu iegūt desmitreiz lielāku pieredzi nekā. pie mums, bet viņam patīk dzīvot šeit.

—   Okei, — Koldervuds noteica, — pasakiet viņam rīt.

—   Labāk būtu, ja jūs viņam to pateiktu, Dunkan. — Otrreiz, mūžā — Dunkan.

—   Kā vienmēr, — Koldervuds norūca. — Man nepatīk darīt, ko» jūs liekat, bet es saprotu, ka jums taisnība. Pateikšu. Tagad iesim atpakaļ iekšā un iedzersim vēl pa glāzei šampanieša. Esmu gana par to samaksājis, varu mierīgu sirdi savu daļu nodzert.

Par iecelšanu paziņoja vienu dienu pirms jaunā para atgriešanās no kāzu ceļojuma.

Breds vēsti uzņēma mierīgi, kā džentlmenim klājas, un nejautāja Rūdolfam, pēc kā gribas tas noticis. Bet trīs mēnešus vēlāk viņš uzteica darbu un kopā ar Virdžīniju pārcēlās uz Tulsu, kur Breda tēvs iekārtoja viņu savā naftas ieguves uzņēmumā. Inīdas pirmajā dzimšanas dienā viņš atsūtīja bankai čeku par piecsimt dolāriem deponēšanai Inīdas kontā.

Breds regulāri rakstīja bezrūpīgas, jautras vēstules. Viņam klājoties ļoti labi, naudu viņš nopelnot vairāk nekā jebkad. Viņam patīkot Tulsa, kur golfa spēlē slēdzot pavisam citāda vēriena derības, un trīs veiksmīgas sestdienas pēc kārtas viņš katrā spēlē ieguvis vairāk nekā tūkstoš dolāru. Virdžīnija visiem patīkot un īsā laikā iemantojusi daudz draugu. Viņai iepaticies spēlēt golfu. Breds piedāvāja Rūdolfam ieguldīt naudu viņa uzņēmumā, tas būšot tikpat kā «plūkt dolārus no koka». Viņš rakstīja, ka vēloties kaut kā atmaksāt visu to labo, ko Rūdolfs viņam darījis, un šī būtu viena tāda iespēja.

Zināmā vainas, apziņā — viņš nespēja aizmirst sarunu ar Dunkanu Koldervudu pie kluba durvīm — Rūdolfs sāka pirkt naftas sabiedrības akcijas atradnēm, kuras Breds bija aizurbis un gatavojās izmantot. Bez tam Džonijs Hīts paskaidroja, ka Rūdolfam viņa ienākumu kategorijā esot ļoti izdevīgi izmantot divdesmit septiņus procentus nodokļu atlaides, kas paredzēta naftas industrijai. Džonijs ievāca informāciju par firmas «Pīters Naits un dēls» kredītspējām un, kad bija noskaidrojis, ka tās ir augstākas, nekā viņš bija gaidījis, arī ieguldīja dolārs dolārā tikpat daudz, cik bija ieguldījis Rūdolfs.

3. nodaļa

Pietupies un kaut ko savā nodabā svilpodams, Tomass spodrināja enkura ķēdes bronzas vinču. Lai gan tikai jūnija sākums, laiks bija silts un viņš strādāja basām kājām un līdz jostai kails. Ķermeņa augšdaļa viņam bija iedegusi tikpat tumša kā vismelnīgsnējākajiem grieķiem vai itāliešiem, kas strādāja uz kuģiem Antibas ostā. Viņa ķermenis vairs nebija tik spraigs kā ringa dienās. Muskuļi vairs nebija tik izciļņaini un smagi, tie bija kļuvuši gludāki. Ja Tomasam bija galvā cepure, kas nosedza nelielo kailo laukumiņu galvvidū, viņš izskatījās jaunāks nekā pirms diviem gadiem. Viņš mēdza nolocīt amerikāņu matrožu cepurei malas visapkārt uz leju, lai pasargātu acis no saules spožā atspīduma pret ūdeni.

Lejā, mašīnu telpā, skanēja vesera klaudzieni:ļtur Pinkijs Kimbols un Dvaiers laboja sūkni. Rit sākas sezona, bet izmēģinājuma braucienā bija pārkarsis pakaļējā borta motors. Pinkijs, kas strādāja par mašīnistu uz «Vegas», lielākā no ostā stāvošajifem kuģiem, bija pats no laba prāta pieteicies atnākt un vainu apskatīt. Ar sīkākiem remontiem Dvaiers un Tomass paši tika galā, bet, ja gadījās kaut kas tiešām sarežģīts, nācās meklēt palīdzību. Par laimi, pagājušajā ziemā Tomass bija sadraudzējies ar Kimbolu, un Kimbols viņiem daudzkārt piepalīdzēja, kad viņi gatavoja «Klotildi» vasarai. Tomass netika Dvaieram paskaidrojis, kādēļ Porto Santo Steīāno mainot jahtai vārdu, viņš to nosauca par «Klotildi». Pats viņš nosprieda: ja jau jahtai jādod sievietes vārds, kādēļ gan ne Klotilde? Viņš taču nekristīs savu jahtu par Terēzi.

Uz «Klotildes» viņš jutās laimīgs, lai gan tā pat viņa redzējumā nebija staltākā jahta Vidusjūrā. Viņš zināja, ka virsbūve ir pasmaga un veido pārāk plašu virsmu vējam; maksimālais ātrums jahtai bija tikai divpadsmit mezglu, un zināmā viļņu augstumā tā pamatīgi šūpojās. Taču viss, ko divi enerģiski viri, strādādami daudzus mēnešus, spēja paveikt, lai aplupušo pusvraku, ko pirms divarpus gadiem nopirka Porto Santo Stefāno, pārvērstu par glītu un izturīgu jūras jahtu, bija izdarīts. Viņi bija aizvadījuši divas labas sezonas, un, lai arī ne viens, ne otrs netika iekrājuši bagātību, tomēr abiem bankā bija neliels padomiņš nebaltai dienai. Jaunā sezona solījās būt vēl labāka par abām pirmajām, un Tomass, spodrinādams bronzas vinču, izjuta rāmu prieku, kad metāls iemirdzējās saulē. Pirms sāka braukt jūrā, viņš nebūtu spējis pat iedomāties, ka tāds sīks darbs, kas neprasa ne drusciņu piedomāšanas, var sagādāt prieku.

Un tā bija ar visu uz jahtas. Viņam patika staigāt pa kuģīša klāju no viena gala uz otru, pieskarties reliņiem, patika noskatīties uz kārtīgi spirālē saritinātajām tauvām uz palsā tīkkoka klaja, papriecāties par vecmodīgā stūresrata nospodrinātajiem misiņa grozekļiem stūresmājā, par nodalījumos priekšzīmīgā kārtībā izvietotajām jūras kartēm un cieši saritinātajiem signālkarodziņiem. Viņš, kurš savā mūžā nebija nomazgājis nevienu šķīvi, pavadīja ilgas stundas kambīzē, berzdams katlus, līdz tie sāka mirdzēt, un rūpējās, lai ledusskapis pastāvīgi būtu nevainojami tīrs, grīda un pavards allaž kārtīgi izslaucīti. Ja uz jahtas atradās pasažieri, viņš, Dvaiers un pašreizējais pavārs ietērpās gaišbrūnos sporta šortos un spoži baltos sporta kreklos, kam šķērsām pāri krūtīm ziliem burtiem stiepās uzraksts «Klotilde». Vakaros vai vēsā laikā viņi visi uzģērba vienādus tumši zilus jūrnieku džemperus.

Viņš bija iemācījies sajaukt dažādus kokteijus un servēt tos glītās glāzēs; pasažieru vidū bija kāda amerikāņu grupa, kas apgalvoja, ka nākot uz šo kuģi vienīgi «Asiņainās Mērijas» dēļ, ko šeit pasniedza. Vidusjūras izpriecu braucienu kuģi, kas braukāja uz dažādām valstīm, bija ļoti izdevīgi dzērājiem, kas gribēja lēti pavadīt atvaļinājumu, jo uz tiem drīkstēja ņemt līdzi veselām kastēm dažādus dzērienus, par kuriem nebija jāmaksā muita; pudeli džina vai viskija varēja nopirkt par pusotru dolāru. Viņš pats dzēra reti, ja nu kādu glāzīti anīsa liķiera vai kausu alus. Kuģojot ar pasažieriem, viņš valkāja kapteiņa cepuri ar zeltītu enkuru un viju. Viņam likās, ka tad pasažieri vairāk jūtas kā īstā jūrasbraucienā.

Viņš bija mazliet ielauzījies franču, itāliešu un spāņu valodā: pietiekami, lai nokārtotu formalitātes ostā un iepirktos, par maz, lai uzsāktu strīdu. Dvaiers valodas apguva daudz vieglāk un varēja brīvi iztērgāties ar visiem.

Tomass bija aizsūtījis Grētiņai fotoattēlu ar «Klotildi» bangu šļakatās, un Grētiņa atrakstīja, ka viņa to turot uz savas dzīvojamās istabas kamīna dzegas. Kādā jaukā dienā, viņa rakstīja, viņa ieradīšoties un izvizināšoties kopā ar Tomasu. Viņa rakstīja, kā strādājot kinostudijā. Un esot turējusi doto vārdu: neesot izpaudusi Rūdolfam, kur Tomass atrodas un ko dara. Grētiņa bija viņa vienīgā saikne ar Ameriku, un, kad jutās vientuļš vai pārāk sailgojās pēc dēla, viņš aizrakstīja Grētiņai. Viņš bija lūdzis, lai Dvaiers aizraksta uz Bostonu savai meitenei, kuru joprojām domāja apprecēt, un palūdz to kādā brīvā brīdi aizbraukt uz Ņujorku un aprunāties ar Papiņu, bet meitene neatbildēja.

Tuvākajā gadā vai gados viņš, lai notiek kas notikdams, aizbrauks uz Ņujorku sameklēt savu puiku.

Kopš gadījuma ar Falkoneti viņš nebija nevienu vienīgu reizi kāvies. Falkoneti viņam vēl joprojām rādījās sapņos. Viņš attiecībā uz Falkoneti nepārdzīvoja nekā sentimentāla, bet viņam' bija žēl, ka Falkoneti pagalam, un pat aizritējušais laiks nespēja viņu pārliecināt, ka Falkoneti meties pār bortu ne jau viņa vainas pēc.

Nospodrinājis vinču, viņš pieslējās kājās. Klājs zem viņa kailajām pēdām bija tīkami silts. Kad viņš, plaukstu pār sarkankoka krāsā nolakoto reliņu laizdams, devās uz jahtas pakaļgalu, vesera klaudzieni lejā apklusa un uz klāja parādījās Kimbola ugunssarkanais matu ērkulis. Lai nokļūtu mašīntelpā, vajadzēja pacelt lūku salona grīdā. Kimbolam nopakaļ izrausās Dvaiers. Abiem mugurā veci, zaļi, eļļaini kombinezoni, jo šaurajā mašīntelpā nebija iespējams uzturēt spodrību. Kimbols noslaucīja rokas pakulu vīšķi, ko pārmeta pār bortu. — Liekas, tagad motors kārtībā, kaptein, — viņš sacīja, — pamēģini iedarbināt.

Tomass iegāja stūresmājā un iedarbināja motorus, bet Dvaiers un Pinkijs palīdzēja izstumties no doka un pēc tam devās uz kuģa priekšgalu, lai izceltu enkuru; Dvaiers strādāja pie vinčas un ar šļūteni noskaloja ostas netīrumus no ķēdēm. Stabilitātes dēļ viņš lielu daļu ķēdes atstāja ārpusē, un tikai tad, kad «Klotilde» bija jau pusceļu ārā no ostas, Pinkijs deva zīmi, ka viss kārtībā, un palīdzēja Dvaieram uzvilkt enkuru.

Pa šo laiku Tomass bija iemācījies vadīt jahtu un nodeva stūri Dvaieram vienīgi tad, kad viņi bija pabraukuši garām mola galam, uz kura stāvēja makšķernieki, un, apbraucis boju,, pagriezās uz Antibas raga pusi. Viņš uzmanīgi vēroja abus manometrus un nopriecājās, ka pakaļējais motors vairs nekarst. Labais, vecais Pinkijs! Aizvadītajā ziemā viņš palīdzēja viņiem ietaupīt vismaz tūkstoš dolāru. Pinkijs pats strādāja uz «Vegas», jauna, lieliski uzturēta kuģa, un, kamēr tas stāvēja ostā, Pinkijam nebija gandrīz nekāda darba. Tas viņam nepatika, un viņš ar lielu prieku noņēmās pa «Klotildes» šauro, karsto mašīntelpu.

Pinkijs bija raupjš anglis, kura mūsainā seja nekad neiedega, bet visu vasaru turējās koši sārta[5]. viņam, pēc paša vārdiem, bija tīrais posts ar dzeršanu. Iedzēris viņš kļuva ķildīgs un aizskāra cilvēkus. Viņš ķīvējās ar priekšniecību un reti noturējās uz viena kuģa ilgāk par gadu, taču bija tik labs speciālists, ka bez grūtībām atrada jaunu darbu. Viņš strādāja tikai uz īsti lielajām jahtām, jo uz mazāka kuģīša nebūtu varējis izvērst savu lielisko prasmi. Viņš bija'uzaudzis Plimutā un kopš bērnības dzīvojis tikai uz ūdeņiem. Viņš brīnījās, ka tāds cilvēks kā Tomass bija kļuvis par īpašnieku un izmācījies par kapteini tādai jahtai kā «Klotilde» un pelnīja ar to sev iztiku. — Jūs, jeņķi, — Kimbols, galvu grozīdams, mēdza teikt, — gan esat velna pulveri, jūs spējat visu. Nav brīnums, ka jums pieder pasaule.

Ar Tomasu viņš sadraudzējās jau pašā sākumā; krastmalā sastopoties, viņi apstājās, sasveicinājās un mazajā krodziņā pie iebrauktuves ostā izmaksāja viens otram alu. Kimbols uzminēja, ka Tomass bijis bokseris. Tomass arī izstāstīja par dažām cīņām, par to, ko nozīmē profesionāls bokseris, par uzvaru Londonā, par diviem smagākajiem zaudējumiem un pat par pēdējo cīniņu ar Kveilu Lasvegasas viesnīcas numurā, kas Kimbola kaušļa sirdī izraisīja sevišķu sajūsmu. Par Falkoneti Tomass nestāstīja, un Dvaieram pietika saprāta, lai šim tematam nepieskartos.

—   Jēziņ, Tomij, — Kimbols šad tad teica, — ja es prastu tā kauties kā tu, es izdauzītu visus krogus no Gibraltāra līdz Pirejai.

—   Un dabūtu nazi ribas, — Tomass atteica.

—   Tur nu tev atkal taisnība, — Kimbols piekrita, — bet kur tad tas prieks, kad gatavojies izkauties!

Kad viņš, smagāk piedzēries, ieraudzīja Tomasu, viņš gāza ar dūri pa bāra leti un rēca: — Vai redzat to cilvēku? Ja viņš nebūtu mans draugs, es viņam iedzītu naglu paurī. — Pēc tam ar tetovēto roku apskāva Tomasa plecus.

īsti viņu draudzību nostiprināja kāds vakars Nicā. Viņi nebija kopā braukuši uz Nicu, un Tomass ar Dvaieru tīri nejauši iegriezās bārā netālu no ostas. Pie letes bija izveidojies klajš laukumiņš, tā vidū stāvēja Kimbols un skaļā balsī teica runu dažiem franču matrožiem un trim četriem uzkrītoši ģērbtiem bīstama izskata jaunekļiem no to cilvēku sugas, kurus Tomass bija iemācījies pazīt un novērtēt un no kuriem centās izvairīties, — tie bija sīka vēriena gangsteri un blēži, kas nokārtoja nenozīmīgus, netīrus darbiņus gar visu piekrasti, strādāja lielajiem bosiem, kuru galvenā mītne atradās Marseļā. Viņš instinktīvi nojauta, ka šie tipi ir apbruņoti ja ne ar revolveriem, tad katrā ziņā ar nažiem.

Pinkijs Kimbols vervelēja franciski, un Tomass, kaut saturu nesaprata, tomēr no viņa toņa un pārējo bargajiem skatieniem apjēdza, ka uzruna ir aizskaroša. Dzērumā Kimbols bija sliktās domās par frančiem. Ja piedzerties gadījās Itālijā, viņš tādās pašās domās bija par itāliešiem. Ja piedzērās Spānijā, tad tikpat necienīgi domāja par spāņiem. Turklāt viņš dzērumā vairs neprata skaitīt un fakts, ka būs jācīnās vienam pret lielu pārspēku, tikai uzjundīja viņa oratora kaisli.

—   Viņu taču šovakar te nositīs, — Dvaiers čukstēja, jo saprata lielāko daju no Kimbola klaigām. — Un mūs arī, ja kāds uzzinās, ka esam viņa draugi.

Tomass cieši satvēra Dvaieru aiz delma, kopā ar viņu aizspiedās līdz Kimbolam un nostājās pie letes tam blakus.

—   Hei, Pinkij! — viņš jautri uzsauca.

Pinkijs apsviedās apkārt, gatavs ieraudzīt jaunu ienaidnieku. — В! — viņš iesaucās. — Labi, ka tu atnāci. Es šitiem maquereaux1 gribu pateikt pāris patiesu vārdu viņu pašu labā.

—   Izbeidz, Pinkij! — Tomass viņam sacīja, tad Dvaieram:

—   Es gribu ar šiem kungiem mazliet parunāt. Tev būs jāpārtulko. Skaidri un pieklājīgi. — Viņš draudzīgi uzsmaidīja pie bāra stāvošajiem vīriem, kas no jauna bija saslēgušies draudīgā puslokā. — Kā redzat, kungi, — viņš sacīja, — šis anglis ir mans draugs. — Viņš pagaidīja, līdz Dvaiers nervozi pārtulko. Apkārtstāvētāju sejās izteiksme nemainījās. — Bez tam viņš ir piedzēries, — Tomass turpināja. — Protams, nevienam nepatīk, ka draugam — piedzērušam vai nedzērušam — notiek kas Jauns. Es centīšos panākt, lai viņš te neteic nekādas runas, bet, vienalga, ko viņš teiks vai ir jau pateicis, kaušanās nebūs. Šovakar policists šajā bārā esmu es un gādāšu, lai te valdītu miers. Lūdzu, pārtulko, — viņš sacīja Dvaieram.

Kamēr Dvaiers stomīdamies tulkoja, Pinkijs nicinoši uzsauca:

—   Tu nolaid karogu, kapteini

—   Vēl kas, — Tomass turpināja, — nākamais riņķis uz mana rēķina. Bārmen! — Viņš runāja smaidīdams, bet juta roku muskuļus savelkamies un bija gatavs mesties virsū lielākajam no bara — korsikānim melnā ādas žaketē.

Stāvētāji neziņā saskatījās. Galu galā viņi nebija nākuši uz krogu kauties un, brītiņu savā starpā pamurdējuši, visi pēc kārtas piegāja pie bāra un paņēma pa glāzei, ko Tomass izmaksāja.

—   Varens cīnītājs, — Pinkijs īgni noņirdzās, — tu, jeņķi, laikam esi radis katru dienu slēgt pamieru! — Tomēr pēc desmit minūtēm viņš nepretojās, kad draugi viņu izveda no bāra. Nākamajā dienā, atnācis ar anīsa liķiera pudeli uz «Klotildes», viņš sacīja: — Paldies, Tomij. Pēc divām minūtēm viņi man būtu ielauzuši galvaskausu, ja tu nebūtu ienācis. Nesaprotu, kas man uznāk, ja esmu pāris glāzīšu iemetis. Un nav jau nemaz tā, ka es vienmēr uzvarētu. Par manu lielo dūšu tev var apliecināt rētas, kādu man netrūkst no galvas līdz papēžiem. — Viņš pasmējās.

—   Ja tev jākaujas, — Tomass sacīja, atcerēdamies tos laikus, kad arī viņam vajadzēja izkauties, vienalga, ar ko, vienalga, kādēļ, — kaujies tad, kad esi skaidrā. Un nekaujies vairāk kā ar vienu uzreiz. Un nevelc mani iekšā. Man tas viss jau aiz muguras.

—   Ko tu, Tomij, būtu darījis, — Pinkijs vaicāja, — ja šie būtu metušies man virsū?

—   Būtu parūpējies par izklaidēšanos, — Tomass atbildēja,

—   tieši to brītiņu, kamēr Dvaiers aizvāc tevi no kroga, un pēc tam būtu ļekatojis, ko kājas nes.

—   Izklaidēšanos, — Pinkijs noteica, — man nebūtu žēl samaksāt divus šiliņus, lai noskatītos to izklaidēšanos.

Tomass nezināja, kas Pinkijam dzīvē atgadījies, ka no draudzīga, miermīlīga, kaut arī mazliet paprasta puiša tas pārvērtās par mežonīgu, plēsīgu zvēru, kolīdz mazliet iekampa. Varbūt viņš kādreiz pastāstīs.

Pinkijs iegāja stūresmājā un kritiski klausījās dīzeļmotoru pukšķos. — Tu esi labi sagatavojies vasarai, — viņš sacīja.

—   Pats uz sava kuģa. Es tevi apskaužu, vecīt.

—  Vēl ne gluži, — Tomass atteica, — mums trūkst viena komandas locekļa.

—  Trūkst? — Pinkijs brīnījās. — Kur tad palika spānis, ko tu viņnedēļ nolīgi?

Spānis bija atnācis ar labiem ieteikumiem, varēja strādāt par pavāru un stjuartu, turklāt neprasīja pārāk lielu algu. Taču vienu vakaru Tomass redzēja, ka, gatavojoties iet uz pilsētu, viņš pārlaiž bikšu staru pār nazi, kam smailais gals iebāzts kurpē.

—   Priekš kā tas? — Tomass apvaicājās.

—   Lai iedvestu cieņu, — spānis atbildēja.

Nākamajā dienā Tomass viņu atlaida. Viņš negribēja uz jahtas cilvēku, kam jānēsā līdzi nazis, lai iedvestu cieņu. Un nu viņam komandā pietrūka viena vīra.

—   Izsēdināju krastā, — Tomass noteica, kad viņi slīdēja pāri Lagarupa līcim. Un tūliņ paskaidroja: — Man tomēr vajadzīgs pavārs un stjuarts vienā personā. Tuvākajās divās nedēļās tas vēl nav nepieciešams. Mani pasažieri lietos jahtu tikai dienā un nāks paši ar savu ēdamo. Cilvēks man vajadzīgs atlikušajai vasarai.

—   Vai tu nekad neesi iedomājies pieņemt sievieti? — Pinkijs jautāja.

Tomass saviebās. — Neiznāk jau tikai vārīšana vien, — viņš sacīja, — te ir daudz citu — smagu darbu.

—   Spēcigu sievieti, — Pinkijs piebilda.

—   Lielākās nepatikšanas manā mūžā, — Tomass teica, — pastāvīgi izcēlušās sieviešu dēļ. Gan vāju, gan spēcīgu.

—   Vai esi parēķinājis, cik dienu tu pa visu vasaru zaudē, kad pasažieri činkst, ka viņiem jātērē dārgais laiks, nīkstot kādā dieva aizmirstā ostā un gaidot, kamēr viņu veļa būs izmazgāta un izgludināta?

—   Tas, protams, ir apnicīgi, — Tomass atzina. — Vai tad tev ir kāds sievišķis padomā?

—   Ir gan, — Pinkijs atbildēja, — stjuarte uz «Vegas», un darbs viņai tur noriebies līdz kaklam. Viņa ir kā uzburta uz jūru, bet tur visu vasaru nekā cita neredz kā veļas istabu.

—   Nu labi, — Tomass negribīgi noteica, — varu ar viņu aprunāties. Un pasaki, lai nažus līdzi neņem.

Viņam nevajadzēja sievieti uz kuģa kā sievieti. Sievišķu nevienā ostā netrūka. Ar tām varēja papriecāties — par pāris dolāriem izmaksāt vakariņas, aizvest varbūt uz kādu naktsklubu, pacienāt ar dažām glāzītēm un pēc tam brīvs kā putns doties uz nākamo ostu. Viņam nebija ne jausmas, kā iztiek Dvaiers, bet jautāt negribējās.

Viņš grieza «Klotildi» apkārt un devās atpakaļ uz ostu. Jahta bija kārtībā. Nebija nekādas vajadzības lieki tērēt degvielu. Līdz rītdienai, kad sāksies pirmais izbraukums, viņam par degvielu jāmaksā pašam sava nauda.

Pulksten sešos pēcpusdienā viņš redzēja pa krastmalu tuvojamies Pinkiju kopā ar kādu sievieti. Sieviete bija maza auguma, padrukna, mati sapīti divās bizēs. Ģērbusies viņa bija džinsos un zilā svīterī, kājās sandales. Pienākusi pie trapa jahtas pakaļgalā, viņa nometa sandales no kājām. Vidusjūras ostās tikai retumis laimējas pietauvot kuģi gareniski, parasti vietas atliek vienīgi tik daudz, lai piebrauktu ar galu.

—   Sī ir Keita, — Pinkijs iepazīstināja. — Par viņu es tev stāstīju.

—    Sveika, Keit! — Tomass pastiepa roku, un viņa to paspieda. Viņai bija mīkstas rokas, ja ņem vērā, ka viņa strādājusi veļas mazgātavā un spēj strādāt arī smagus darbus uz kuģa. Ari viņa bija angliete — no Sautemptonas — un izskatījās gadus divdesmit piecus veca. Stāstot par sevi, viņa runāja klusu. Teicās, ka protot gatavot ēst, mazgāt un gludināt veļu, strādāt uz klāja, protot franciski un itāliski, «ne teicami», viņa smaidīdama piebilda, bet pietiekami, lai saprastu laika prognozi abās valodās, mākot pēc kartes ieturēt paredzēto kursu, stāvēt sardzē un, ja nepieciešams, vadīt automašīnu. Viņa bija ar mieru strādāt par tādu pašu algu, par kādu bija solījies strādāt nolīgtais spānis ar nazi aiz zābaka. Viņa nebija īsti skaista, bet izskatījās veselīga, tvirta un tīkami brūna un droši raudzījās sarunu biedram acīs. Ziemā, kad uz kuģiem darba nebija, viņa atgriezās Londonā un strādāja par viesmīli. Viņa nebija precējusies, nebija saderinājusies un vēlējas, lai pret viņu izturas kā pret jebkuru komandas locekli — ne labāk, ne sliktāk.

—   Viņa ir angļu mežrozīte, — Pinkijs sacīja. — Vai ne, Keit?

—   Liecies mierā ar saviem jociņiem, Pinkij, — meitene sacīja. — Es gribu šeit strādāt. Man apnicis stērķelētā formas kleitā un baltās kokvilnas zeķēs, īstā žēlsirdīgās māsas ietērpā,, kuģot no vienas Vidusjūras ostas uz otru un ļaut sevi uzrunāt par mis vai mademoiselle. Dažu labu reizi, garām iedama, esmu uzmetusi acis jūsu kuģim, Tom, un man tas allaž ir paticis. Tas nav tik liels un švītīgs kā Britu karaliskā jahtkluba jahtas. Tas izskatās glīts, tīrs un laipns. Un skaidrs ir viens: te vienā pašā karstā pēcpusdienā nedrūzmēsies uzreiz desmitiem dāmu, kurām visām vajadzēs līdz vakaram izgludinātas balles kleitas, ko vilkt mugurā Montekarlo pils ballē.

—   Nu, — Toms iebilda, — mūsu pasažieri gan arī nav trūkumcietēji.

—   Jūs saprotaL ko es gribēju sacīt. Un vēl ko jums teikšu- . Negribu, lai jus pērkat kaķi maisā. Vai vakariņas jau esat paēduši?

—   Nē. — Dvaiers kambīzē pašreiz izmisīgi cīnījās, tīrīdams zivis, ko no rīta bija nopircis, taču pēc trokšņiem kambīzē varēja spriest, ka necik tālu viņš ar darbu nav ticis.

—   Es sataisīšu jums vakariņas, — meitene piedāvājās, — tūliņ. Ja jums garšos, pieņemiet mani darbā; es šovakar pat aiziešu atpakaļ uz «Veģu», savākšu savas mantiņas un ieradīšos. Ja jums negaršos, arī tad nekā nebūsiet zaudējuši. Ja jums vēl gribēsies ēst, pilsētā restorāni atvērti ilgi. Un tu, Pinkij, arī vari palikt uz vakariņām.

—    Okei, — Tomass noteica. Viņš nokāpa kambīzē un sacīja, lai Dvaiers atbrīvojot telpu, jo viņiem būšot pavāriene, vismaz vienu vakaru. Meitene pārlaida skatienu kambīzei, atzinīgi pamāja, pavēra ledusskapja durtiņas, atvilka atvilktnes, atvēra skapjus, apskatīdama, kur katra lieta stāv, aplūkoja Dvaiera pirktās zivis, noteica, ka viņš neprotot zivis pirkt, bet gan jau iztikšot ar tām pašām. Tad izsūtīja abus vīriešus ārā, solīdamās pasaukt, kad ēdiens būs gatavs. Lai tikai kāds aizejot uz pilsētu nopirkt svaigu maizi un divus izstāvējušos Kamembēras sierus.

Viņi eda uz pakaļēja klaja aiz sturesmajas, nevis mazaja nišā pie salona, kur mēdza ieturēt maltītes tad, kad uz kuģa bija pasažieri. Keita bija uzklājusi galdu, un tas izskatījās glītāk nekā tad, kad klāja Dvaiers. Viņa bija ielikusi divas pudeles vīna ledusspainītī, kuru novietoja uz krēsla.

Zivis viņa bija sasautējusi kopā ar kartupeļiem, ķiplokiem, sīpoliem, pastiprinājusi garšu ar sāli, pipariem, tomātiem un timiānu, pievienojot mazliet baltvīna un speķa kumosiņus. Kad viņi sēdās pie galda, vēl bija gaišs, saule patlaban rietēja, atblāzmodamās dzidrajās, zaļganzilajās debesīs. Visi trīs vīrieši bija nomazgājušies, noskuvušies, apģērbušies tīrās drēbēs un, sēdēdami uz klāja un vilkdami nāsīs aromātu, kas plūda no kambīzes, iebaudījuši pa divām glāzītēm liķiera. Ostā valdīja klusums, vienīgi mazi vilnīši šļakstēdami sitās pret jahtas sāniem.

Keita atnesa lielu terīni ar karsto sautējumu. Maize un sviests jau bija uz galda, turpat arī liela bļoda ar salātiem. Piepildījusi visiem šķīvjus, arī viņa pati, nesteidzīga un rimta, apsēdās pie galda. Tomass, kā jau kapteinis, salēja glāzēs vīnu.

Tomass paņēma mutē pirmo kumosu un apcerīgi to izgaršoja. Arī Keita, galvu nodūrusi, sāka ēst. — Pinkij, — Tomass teica, — tu esi īsts draugs. Laikam gribi, lai es nobarojos. Keit, jūs esat pieņemta.

Viņa pacēla galvu un pasmaidīja. Tad viņi saskandināja glāzes uz jaunā komandas locekļa veselību.

Pat kafija tiešām garšoja pēc kafijas.

Pēc vakariņām, kamēr Keita mazgāja traukus, visi trīs vīrieši sēdēja, smēķēja Pinkija piedāvātos cigārus un vēroja, kā klusajā vakarā virs Juras Alpu mēļajiem pakalniem paceļas mēness.

— Tā, draudziņ, — Tomass sacīja, atlaizdamies krēslā un izstiepdams kājas, — nu ir viss, kā nākas.

Dvaiers neko neiebilda.

Vēlāk Tomass kopā ar Keitu un Pinkiju aizgāja līdz tai vietai, kur uz enkura stāvēja «Vega». Bija jau vēls, un uz kuģa tikai vietumis mirgoja pa kādam gaišumam. Tomass apstājās pagaidīt gabaliņu atstatu, jo negribēja ielaisties vārdu pārmaiņā ar kapteini, ja tas vēl būtu nomodā, par to, ka viņš ar piecu minūšu uzteikumu zaudē krietnu darbaspēku.

Pēc minūtēm piecpadsmit Tomass redzēja Keitu ar koferi rokā klusu nākam lejā pa trapu. Visi kopā viņi gar cietokšņa valni, garām pietauvotajām laivām aizgāja līdz «Klotildei». Keita uz mirkli apstājās un ļoti nopietni palūkojās uz zilbalto kuģīti, kas ikreiz viegli iestenējās, kad ūdens atsitās pret abām tauvām, kuras to turēja pie krasta. — 5o vakaru es neaizmirsīšu, — noteica Keita, nometa sandales un kailām kājām uzkāpa uz trapa.

Dvaiers viņus sagaidīja. Viņš bija uzrīkojis sev Tomasa kajītē otru guļamlāvu un nolicis Keitai tīrus palagus otrā kajītē, kuru pirms tam apdzīvoja pats. Tomass krāca, jo viņam kādreiz bija lauzts deguns, bet Dvaieram nu vajadzēs pie tā pierast. Vismaz pagaidām.

Nedēļu vēlāk Dvaiers pārgāja atpakaļ uz savu kajīti, jo Keita pārvācās pie Tomasa. Viņa apgalvoja, ka Tomasa krākšana viņu netraucēšot.

Gudhārti bija vecīgs laulāts pāris, kas ik gadu jūnijā apmetās «Hotel du Cap». Gudhārtam piederēja kokvilnas austuves Ziemeļkarolīnā, bet viņš tās bija nodevis dēla pārvaldīšanā. Viņš bija gara auguma stalts vīrs ar rimtām kustībām, kupliem, iesirmiem; tēraudpelēkiem matiem un izskatā atgādināja atvaļinātu pulkvedi. Misis Gudhārta bija nedaudz jaunāka par vīru, mīkstiem» sirmiem matiem. Augums bija saglabājies pietiekami slaids, lai viņa varētu valkāt bikses. Iepriekšējā gadā Gudhārti bija braukājuši ar «KJotildi» divas nedēļas un viņiem bija tā iepaticies, ka viņi jau ziemā atrakstīja Tomasam un norunāja tādu pašu nomas laiku arī šajā gadā.

Viņi bija ļoti pieticīgi pasažieri. Ik rītu pulksten desmitos Tomass izmeta enkuru, cik vien tuvu iespējams, pretī viesnīcas; peldkabīnēm, un Gudhārti piebrauca ātrlaivā. Viņi ieradās ar bagātīgiem viesnīcas virtuvē sagatavotiem pārtikas krājumiem un groziem, kuros atradās salvetēs ievīstītas pudeles. Viņi abi bija pāri par sešdesmit gadu veci, un tajās dienās, kad jūra bija nemierīga, šoferis viņus aizveda uz Antibas ostu, jo pārkāpšana no laivas uz jahtu viņiem būtu par grūtu. Dažkārt viņi atveda līdzi citus tādus pašus vecus pārus vai pateica Tomasam, ka vēlas aizbraukt uz Kannām, kur jāsatiek draugi. Citreiz viņi lūdza aizpukšķināt pa jūras šaurumu līdz Lerīnu salām, apmēram četrus kilometrus no krasta, kur jahta tad izmeta enkuru uz visu dienu. Tur ūdens gandrīz vienmēr bija rāms, tikai ap divpadsmit pēdu dziļš un tik mirdzoši dzidrs, ka varēja redzēt aļģes šūpojamies jūras dibenā. Gudhārti pārģērbās peldkostīmos un sauļojās uz matračiem, lasīja vai snauduļoja un reizēm ienira ūdenī izpeldēties.

Misters Gudhārts teica, ka jūtoties drošāk, ja Tomass vai Dvaiers peldot līdzi misis Gudhārtai. Taču misis Gudhārta, robusta sieviete platiem pleciem un spēcīgiem, stingriem lieliem, peldēja ļoti labi un Tomass zināja, ka šādā veidā misters Gudhārts vēlas vienīgi pateikt, lai Tomass vai kāds cits no komandas jūtas brīvi un, kad vien vēlas, izpeldas dzidrajā, vēsajā ūdenī ?starp salām.

Dažkārt, kad Gudhārtiem bija viesi, Tomass izklāja segu uz pakaļējā klāja un viņi izspēlēja dažas partijas bridža.

Abi Gudhārti pastāvīgi runāja klusā balsī un ļoti laipni, tiklab viens ar otru, kā arī ar visiem citiem.

Precīzi pusdivos ik dienu viņi bija nobrieduši pirmajai iedzeršanai, glāzei «Asiņainās Mērijas», ko Tomass viņiem sagatavoja. Pēc tam Dvaiers izpleta saulsegu, kura pavēnī viņi iebaudīja no viesnīcas līdzi paņemto azaidu. Galdā bija auksts langusts, rostbifs, zivju salāti vai auksta zivs zaļumu mērcē, melone ar šķiņķi, siers un augļi. Pārtikas viņi pastāvīgi saņēmās •līdzi tik daudz, ka krietna daļa atlika komandai ne tikai pusdienas azaidam, bet arī vakariņām. Azaidā viņi katrs izdzēra pa pudelei baltvīna.

Vienīgais, par ko Tomasu māca bailes, bija kafija, taču tagad, kad uz jahtas strādāja Keita, arī tā vairs nebija problēma. Gudhārtu pirmajā dienā viņa iznāca no kambīzes ar kafijkannu, ģērbusies īsās, baltās biksēs, baltā sporta krekliņā ar tradicionālo «Klotildi» pār pilnīgajām krūtīm, un, kad Tomass viņu stādīja priekšā, misis Gudhārta atzinīgi palocīja galvu un sacīja: — Sis kuģis, kaptein, kļūst ar katru gadu pievilcīgāks.

Pēc azaida Gudhārti nogāja kajītē diendusā. Ļoti bieži Tomass dzirdēja apslāpētas skaņas, kas nepārprotami liecināja par mīlēšanos. Gudhārti bija Tomasam teikuši, ka viņi apprecējušies pirms trīsdesmit pieciem gadiem, un Tomass no tiesas pabrīnījās, ka viņiem vēl tagad sagādā prieku vienam ar otru izgulēties. Gudhārti lielā mērā satricināja Tomasa uzskatus par laulības dzīvi.

Ap pulksten četriem viņi atkal iznāca uz klāja tikpat rimti un •ceremoniāli kā vienmēr, ģērbušies peldkostīmos, un atkal Toma.sa vai Dvaiera pavadībā pusstundu papeldējās. Dvaiers bija vājš peldētājs, un pāris reižu, kad misis Gudhārta atradās vairāk nekā simt jardu no «Klotildes», Tomasam likās, vai tikai viņai nevajadzēs palīdzēt Dvaieram tikt atpakaļ līdz jahtai.

Tieši pulksten piecos Gudhārts, nodušojies, sasukājies, ietērpies baltās audekla biksēs, baltā kreklā un zila bleizera, uznāca no salona uz klāja un jautāja: — Vai jums neliekas, kaptein, ka pienācis laiks kādu lāsi iedzert?_ — Un, ja viņiem nebija viesu, piebilda: — Jūs mani pagodinātu, ja piebiedrotos.

Tomass iejauca divās glāzēs viskiju ar sodu un padeva signālu Dvaieram, kurš iedarbināja motorus un nostājās pie stūres. Keita uzvilka enkuru, un viņi devās atceļā. Misters Gudhārts un Tomass sēdēja uz klāja, lēnām dzēra un noraudzījas, ka jahta izbrauc no šauruma un pēc tam apbrauc apkārt salai. Otrpus ūdenim pa kreisi no viņiem blāvoja Kannu baltsārtie torņi un jumoli.

Vienā šādā pēcpusdienā misters Gudhārts jautāja:

—   Kaptein, vai šai pusē ir daudz Džordeiku?

—   Nedomāju vis, — Tomass atteica. — Kālab jūs jautājat?

—   Vakar es nejauši pieminēju jūsu vārdu viesnīcas direktora vietniekam, — misters Gudhārts sacīja, — un viņš teica, ka viesnīcā dažkārt apmetoties misters Rūdolfs Džordeiks ar kundzi.

Tomass iedzēra malciņu no glāzes. — Tas ir mans brālis, — viņš atbildēja. Viņš juta mistera Gudhārta ziņkāro skatienu, un viņam nenācās grūti uzminēt, ko misters Gudhārts domā. — Mēs aizgājām katrs savu ceļu, — viņš īsi atteica. — Brālis bija gudrākais mūsu ģimenē.

—   Nezinu. — Misters Gudhārts pacēla glāzi, uzdzerdams jahtai, saulei, ūdenim, kas putodams sitās ap kuģa priekšgalu, zaļajiem un zeltainajiem pakalniem krastā. — Varbūt gudrākais bijāt jūs. Es visu mūžu esmu sūri strādājis, un tikai tagad, kad vecuma galā atstājos no uzņēmuma, man pirmo reizi radās iespēja divas nedēļas gadā šādā veidā baudīt dzīvi. — Viņš skumji iesmējās. — Un es tiku uzskatīts par gudrāko savā ģimenē.

Uz klāja iznāca misis Gudhārta, jauneklīga, ģērbusies garās biksēs un vaļīgā džemperī; Tomass iztukšoja savu glāzi, tad atnesa viskiju viņai. Viņa diendienā turēja vīram līdzi glāzi glāzē.

Misters Gudhārts par jahtas lietošanu maksāja divi simti piecdesmit dolārus dienā, piedevām arī par degvielu un tūkstoš divi simti veco franku par uzturu katram komandas loceklim. Iepriekšējā gadā viņš šķiroties atstāja Tomasam piecsimt dolāru dzeramnaudas. Tomass un Dvaiers toreiz prātoja, cik bagātam jābūt, lai atļautos divas nedēļas tādu dzīvi, turklāt viņi taču maksāja arī vēl par apartamentu vienā no pasaules dārgākajām viesnīcām. Tomēr beigu beigās nekā nesarēķināja. — Bagātam» vairāk nekā bagātam, — Dvaiers tikai noteica. — Jēziņ! Vai vari iedomāties, cik stundu tūkstošiem nabaga velnu viņa austuvēs Ziemeļkarolinā melnās miesās jāraujas pie mašīnām, jāizklepo plaušas pa gabaliņam vien, lai viņš te varētu katru dienu izpeldēties? — Dvaiera uzskatus par kapitālistiem jau bērnībā bija izveidojis tēvs, fabrikas strādnieks, sociālists. Dvaiera uzskatā par darbu katrā ziņā ietilpa plaušu izklepošana pa gabaliņam vien.

Pirms viņa ceļā pagadījās Gudhārti, arī Tomasa uzskats par cilvēkiem, kam pieder daudz naudas, ja arī ne tik krasi kā Dvaieram, summējās no skaudības, neuzticības un aizdomām, ka pirmajā izdevīgajā gadījumā jebkurš bagātnieks izdarīs katram cilvēkam tik daudz ļauna, cik vien būs tā spēkos. Neveiklība saskarē ar brāli jau kopš zēnu dienām, lai arī klāt nāca vēl daudz citu apstākļu, pastiprinājās galvenokārt tādēļ, ka Rūdolfs tik strauji kļuva bagāts. Taču Gudhārti satricināja viņa dogmu pamatus. Viņi lika Tomasam citādām acīm raudzīties ne tikai uz laulību, bet arī uz veciem cilvēkiem, uz bagātniekiem un uz amerikāņiem vispār. Cik žēl, ka Gudhārti mēdza ierasties pašā sezonas sākumā, jo pēc tam līdz pat oktobrim neviens vairs nespēja viņiem līdzināties! Gadījās arī pasažieri, kas pilnā mērā apstiprināja un pat pārspēja Dvaiera uzskatus par valdošajām šķirām.

Pēdējā nomas dienā jahta devās atpakaļ uz viesnīcu agrāk nekā parasti, jo sacēlās vējš un viļņiem jūrā aiz salas uzauga baltas putu cepures. Pat šaurumā starp salām «Klotilde» šūpojās un raustījās pie enkura ķēdes. Misters Gudhārts bija iedzēris vairāk nekā citām dienām, un ne viņš, ne sieva nebija gājuši uz kajīti diendusā. Kad Dvaiers ievilka enkuru, viņi vēl joprojām bija peldkostīmos, tikai uzvilkusi džemperus, lai pasargātos no šļakatām. Viņi tomēr palika uz klāja gluži kā bērni, kas zina, ka balle drīz beigsies, un tver kā izsalkuši zūdošo svētku pēdējo prieka mirkli. Misters Gudhārts pat mazliet asi vērsās pie Tomasa, kas vēl nebija piedāvājis pēcpusdienas viskiju.

Arī tad, kad viņi bija izbraukuši no šauruma, jūra bija pārāk nemierīga, lai uz klāja varētu nolikt atpūtas krēslus, un Gudhārtiem, tāpat arī Tomasam, dzerot viskiju, vajadzēja turēties pie reliņa.

—   Manuprāt, nebūs iespējams iebraukt viesnīcas piestātnē, — Tomass sacīja, — labāk pateikšu Dvaieram, lai stūrē uz Antibu.

Misters Gudhārts pastiepa roku un aizturēja Tomasu. Acis viņam bija sasarkušas. — Man laiku pa laikam patīk vētra.

—   Kā vēlaties, ser, — Tomass sacīja, — iešu pateikt Dvaieram.

Stūresmājā Dvaiers jau cīnījās ar stūresratu. Keita sēdēja uz sola, kas sniedzās visa pakaļējā klāja garumā, un ēda sviestmaizi ar aukstu rostbifu. Viņai bija laba ēstgriba, un pati viņa bija labs matrozis jebkurā vētrā.

—  Vētra pieņemas, — Dvaiers sacīja, — braukšu ragam apkārt.

—   Stūrē uz viesnīcu! — Tomass pavēlēja.

Keita, sviestmaizi rokā turēdama, pārsteigta viņu uzlūkoja.

—   Vai tu esi traks?! — Dvaiers iesaucās. — Sitenajā vējā visas ātrlaivas droši vien jau pirms stundas sabraukušas ostā. Tur nekādā ziņā nevarēs iebraukt.

—   Zinu, — Tomass atteica, — bet viņi grib redzēt dabas ainavu.

—   Tīrākā laika šķiešana, — Dvaiers dusmīgi noteica. Otrā rītā viņiem bija jāuzņem jauna ekskursantu grupa Santropesā, un viņi bija nolēmuši doties ceļā tūliņ, tiklīdz izsēdinās Gudhārtus. Pat bezvējā un ar rāmu jūru būtu iznākusi gara darbadiena, turklāt arī jahtu vajadzēja sagatavot jauno ceļotāju uzņemšanai.. Vējš pūta no ziemeļiem — mistrāls; tas nozīmēja, ka viņiem būs jābrauc krasta aizsegā, tātad brauciens prasīs vairāk laika, vajadzēs samazināt ātrumu, lai kuģītis tik stipri nemētātos. Par kaut kādu strādāšanu lejā šādos apstākļos nevarēja būt ne runas.

—   Gan jau, nebūs ilgāk par dažām minūtēm, — Tomass samierinādams sacīja. — Viņi paši redzēs, ka tas nav iespējams, un mēs brauksim uz Antibu.

—   Kapteinis esi tu, — Dvaiers noteica. Viņš asi sagrieza stūri, kad vilnis ar pilnu sparu triecās pret bakbortu, un izsita «Klotildi» no kursa.

Tomass palika stūresmājā sausumā. Gudhārti joprojām stāvēja uz klāja, viļņu šļakatās pagalam samirkuši, un, šķiet, priecājās par to. Pievakares debesīs nebija neviena mākonīša, saule spīdēja spoži, un, kad viļņi šļācās pār klāju, abi vecīgie cilvēki īsu mirkli iezaigojās mazās varavīksnītēs.

Kad viņi tālu no krasta, kur ūdenī šūpojās pietauvotie kuģi, izbrauca cauri Zuāna līcim, misters Gudhārts ar zīmēm parādīja Tomasam, ka viņi vēloties vēl pa glāzei iedzert.

Pietuvojušies līdz piecsimt jardiem palisādei, kur stāvēja peldkabīnes, viņi redzēja, ka viļņi jau šļācas pāri nelielajai betonētājai piestātnei, kur parasti pietauvojās ātrlaivas. Kā jau Dvaiers bija paredzējis, nevienas laivas piestātnē nebija. Peldētavā bija uzvilkts sarkanais brīdinājuma karogs, un kāpnēm, pa kurām peldētāji parasti kāpa jūrā, priekšā bija aizvilkta ķēde. Viļņi ar troksni uzsitās augstu virs spraišļiem, tad, zaļganbalti putojot, atpakaļ krizdami, atsedza kāpņu apakšējos spraišļus līdz tam mirklim, kad visam pāri atkal brāzās jauna banga.

Tomass pameta patvērumu un izgāja uz klāja. — Diemžēī man bija taisnība, ser, — viņš uzrunāja misteru Gudhārtu,

—   šādā vētrā nevienu laivu nav iespējams dabūt, mums jābrauc uz ostu.

—   Brauciet uz ostu, — misters Gudhārts mierīgi atteica..

—   Mēs ar sievu norunājām aizpeldēt līdz krastam. Tikai turieties ar kuģi, cik tuvu iespējams, to nesabojājot.

—   Izkārts sarkanais karogs, — Tomass iebilda, — ūdenī neviena nav.

—   Franči, — misters Gudhārts noteica. — Mēs ar sievu Ņūportā esam peldējuši divreiz stiprākā vētrā, vai ne, mīļā? Vēlāk atsūtīsim mašīnu pēc savām mantām, kaptein.

—   Sī nav Ņūporta, ser, — Tomass vēlreiz centās iebilst.

—   Seit pludmale nav smilšaina. Viļņi jūs trieks pret klintīm, ja jūs…

—   Tas ir gluži tāpat kā ar visu te, Francijā, — misters Gudhārts sacīja, — izskatās briesmīgāk, nekā patiesībā ir. Jūs tikai piebrauciet iespējami tuvu pie krasta, ar pārējo paši tiksim galā. Mums sagribējās izpeldēties.

—   Jā, ser, — Tomass atteica. Viņš iegāja atpakaļ stūresmājā, kur Dvaiers grozīja stūri, pastiprināja ātrumu vispirms vienam, tad otram motoram, lai pagrieztu jahtu līdz apmēram trīssimt jardu attālumam no kāpnēm. — Lūko tikt vēl simt jardu tuvāk, — Tomass teica, — šie gribot aizpeldēt līdz krastam.

—   Ko viņi nodomājuši, — Dvaiers jautāja, — doties pašnāvībā?

—   Tā ir viņu dzīvība, — Tomass atteica. Tad uzbilda Keitai:

—   Uzvelc peldkostīmu. — Viņš pats bija ģērbies peldbiksēs un džemperī.

Keita, ne vārda nebilduši, nokāpa kajītē pēc peldkostīma.

—   Tiklīdz mēs būsim ūdenī, brauc projām! — Tomass izrīkoja. — Uzmanies no klintīm! Kad redzi, ka mēs esam izpeldējuši, ņem kursu uz ostu. Mēs dabūsim mašīnu un brauksim pie tevis. Ar vienu tūri tādā elles katlā pietiek. Atpakaļ es negribu peldēt.

Pēc divām minūtēm uznāca Keita, uzģērbusi vecu, izbalējušu zilu peldkostīmu. Tomass novilka džemperi, un abi izgāja uz klāja. Arī Gudhārti bija novilkuši džemperus un viņus gaidīja. Pēc saulē pavadītajām dienām misters Gudhārts bija iededzis un izskatījās brožs. Viņam gan bija veca cilvēka muskuļi, bet .varēja redzēt, ka vīra gados viņš bijis ļoti spēcīgs. Uz misis Gudhārtas vēl joprojām skaisti veidotajiem lieliem āda bija mazliet apvītuši.

Pusceļā starp «Klotildi» un kāpnēm viļņos šūpojās noenkurota peldplatforma. Ja nāca kāds īsti varens vilnis, tā pacēlās uz gala un mirkli palika gandrīz perpendikulārā stāvoklī.

—   Es ieteiktu vispirms aizpeldēt līdz platformai, — Tomass sacīja, — tur varēsim uz brītiņu ievilkt elpu, pirms mēs dosimies tālāk.

—   Mēs? — misters Gudhārts brīnījās. — Ko jus gribat teikt ar «mēs»? — Viņš bija acīm redzami piedzēries. Misis Gudhārta arī.

—   Mēs ar Keitu arī nolēmām šodien izpeldēties, — Tomass atbildēja.

—   Kā vēlaties, kaptein, — misters Gudliārts noteica. Viņš pārrāpās pār reliņu un ienira ūdenī. Misis Gudhārta viņam sekoja. Tēraudpelēkā un sirmā galva tumši zaļajos, putās sakultajos viļņos lēkāja augšup un lejup.

—   Tu turies viņai blakus, — Toms sacīja Keitai, — es palikšu pie vecā.

Arī viņš ienira ūdenī un dzirdēja, ka Keita ielec viņam pakaļ.

Nokļūt līdz platformai nenācās pārāk grūti. Misters Gudhārts peldēja vecmodīgā brasā un centās visu laiku turēt galvu virs ūdens. Misis Gudhārta peldēja klasiskā kraulā, un, kad Tomass pagriezās, lai uz viņu paskatītos, viņam šķita, ka viņa sarijusies ūdeni un aizelšas. Taču Keita visu laiku turējās viņai līdzās. Misters Gudhārts un Tomass uzrāpās uz platformas, bet jūra bija pārāk nemierīga, lai varētu noturēties kājās, tādēļ viņi nometās uz ceļiem un palīdzēja misis Gudhārtai tikt augšā. Viņa bija mazliet aizelsusies un izskatījās tā, ka tūliņ zaudēs spēkus.

—   Man šķiet, mums vajadzētu šeit brītiņu pakavēties, — misis Gudhārta sacīja, cenzdamās noturēt līdzsvaru uz slapjās platformas, kas šūpojās augšup un lejup, — kamēr jūra mazliet pierimst.

—   Vētra kļūst stiprāka, misis Gudhārta, — Tomass sacīja,

—   pēc dažām minūtēm vispār vairs nevarēs ielaisties ūdenī.

Dvaiers, baidīdamies pārāk pietuvoties krastam, riņķoja piecsimt jardu dziļāk jūrā. Tomēr nebija ne mazāko izredžu aizpeldēt atpakaļ un uzvilkt misis Gudhārtu sveiku un veselu uz jahtas, kas mētājās viļņos.

—   Jums jāpeld tūliņ kopā ar mums, — Tomass sacīja misis Gudhārtai.

Misters Gudhārts neteica nekā. Dzērums viņam bija pilnīgi izgaisis.

—  Natenjel, — misis Gudhārta uzrunāja vīru, — vai tu viņam nepateiktu, ka es palikšu šeit, kamēr jūra mazliet pierimst?

—  Tu dzirdēji, ko viņš teica, — sacīja misters Gudhārts.

—   Tu pati gribēji aizpeldēt līdz krastam. Tagad peldi! — Viņš ielēca ūdenī.

Pa to laiku uz klintīm tādā augstumā, lai būtu pasargāti no viļņiem, bija salasījušies pārdesmit cilvēku, kas vēroja grupiņu uz platformas.

Tomass saņēma misis Gudhārtu pie rokas un teica: — Lecam iekšā! Abi kopā. — Viņš grīļīgi uzslējās kājās un palīdzēja piecelties arī misis Gudhārtai, un abi, rokās saķērušies, ielēca ūdenī. Tikusi atpakaļ jūrā, misis Gudhārta atguva drosmi, un plecu pie pleca viņi peldēja uz kāpņu pusi. Nokļuvuši tuvāk pie klintīm, viņi juta, kā vilnis viņus panes krietnu gabalu uz priekšu, bet, plīstot atsities pret akmeņiem, atplūdā atsviež atpakaļ. Tomass sajuta zem kājām kāpņu spraisli. Cenzdamies pārkliegt jūras rēkoņu, viņš sauca: — Es peldu pa priekšu! Tad misis Gudhārta. Skatieties, kā es darīšu! Kopā ar vilni es tikšu pie kāpnēm, saķeršu spraisli un turēšos. Tad došu jums signālu, kad sākt. Peldiet, cik spēka! Kad būsiet pie kāpnēm, es jūs uztveršu. Tikai turieties pie manis! Viss būs labi! — Viņš pats gan neticēja, ka viss būs labi, bet kaut ko vajadzēja teikt uzmundrināšanai.

Viņš nogaidīja, pār plecu vērodams tuvojošos viļņus. Ieraudzījis vienu īsti lielu, viņš tam ļāvās. Vilnis aizsvieda viņu pret tērauda kāpnēm, viņš satvēra spraisli un turējās visiem spēkiem, lai viņu neaizskalotu atpakaļ. Tad pagriezās ar seju pret jūru. — Var! — viņš kliedza misis Gudhārtai; viņa ielaidās vilnī, vienu mirkli pacēlās augstu pāri Tomasam, tad noplaka kopā ar vilni. Tomass viņu sagrāba un turēja ciet, tik tikko pats noturēdamies, lai netiktu ierauts atpakaļ ūdenī. Steigšus viņš stūma misis Gudhārtuaugšup pa kāpņu spraišļiem. Viņa gan vairākkārt paklupa, tomēr sasniedza klints platformu, pirms krākdams atvēlās nākamais vilnis.

Misters Gudhārts bija tik smags, ka Tomasam uz mirkli izslīdēja spraislis no rokas, un viņš domāja, ka vilnis viņus abus aizskalos atpakaļ. Bet vecais kungs bija spēcīgs. Viņš apsviedās apkārt un satvēra kāpņu otru stieni, tai pašā laikā turēdamies pie Tomasa. Viņam nevajadzēja palīdzības, lai.tiktu augšā pa kāpnēm. Viņš cienīgi uzrausās augšā un ar saltu skatienu nomērīja klusējošo skatītāju grupu, it kā būtu notvēris tos zagšus vērojam kādas viņa dziļi personiskas darīšanas.

Keita piepeldēja viegli un kopā ar Tomasu uzrāpās pa kāpnēm.

Peldkabīņu garderobists iedeva viņiem dvieļus, ar ko noberzties, bet nevarēja izlīdzēt ar drēbēm.

Misters Gudhārts piezvanīja uz viesnīcu, lika atsūtīt mašīnu un šoferi un, kad piebrauca mašīna, lai aizvestu Tomasu un Keitu, tikai noteica: — Labi nostrādāts, kapteini — Viņš bija aizņēmies peldpalagus sev un misis Gudhārtai un, kamēr Tomass un Keita slaucījās, pasūtījis dzeramo visiem. Kas viņu redzētu stāvam, palagā kā togā ietinušos, nekad nespētu iedomāties, ka viņš visu pēcpusdienu bija dzēris un savas vieglprātības dēļ nupat viņus visus četrus bezmaz iedzinis nāvē.

Viņš atvēra mašīnas durtiņas, lai Tomass un Keita varētu iekāpt. Kad Tomass jau sēdēja mašīnā, viņš teica: — Mums vēl' jānorēķinās. Vai būsiet pēc vakariņām ostā?

Tomass gan bija ieplānojis ap saulrietu doties ceļā uz Santropesu, tomēr atbildēja: — Jā, ser. Būsim tur visu vakaru.

— Ļoti labi, kaptein. Mums taču jāizdzer ceļakāja. — Misters Gudhārts aizsita mašīnas durtiņas, un viņi aizbrauca. Ceļmalas pīniju zari locījās vējā, kas kļuva arvien brāzmaināks.

Kad Tomass un Keita krastmalā izkāpa no mašīnas, uz sēdekļa palika slapji traipi no viņu peldkostīmiem. «Klotilde» vēl nebija ienākusi ostā, un viņi, dvieļus ap pleciem apņēmuši, drebinādamies apsēdās uz apgāztas laivas.

Pēc piecpadsmit minūtēm krastā piestāja «Klotilde». Viņi uztvēra Dvaiera mestās' troses, pietauvoja jahtu, uzlēca uz klāja un steidzās apģērbties sausās drēbēs. Keita ātri uzvārīja kafiju, un, kad viņi visi trīs, kafiju dzerdami, sēdēja stūresmājā, kamēr takelāžā svilpoja vējš, Dvaiers sacīja: — Bagātnieki. Viņi vienmēr atradīs iespēju likt tev samaksāt par savām izpriecām. — Tad viņš paņēma šļūteni, pievienoja to pie ūdenssūkņa krastā un visi trīs sāka berzt jahtu. Tā bija no vienas vietas apskretusi ar sāli.

Pēc vakariņām, ko Keita pagatavoja no Gudhārtu lenča pārpalikuma, viņa ar Dvaieru aiznesa uz Antibu nedēļā savalkātos palagus, spilvendrānas un dvieļus. Sīko veļu Keita mazgāja pati, bet lielos gabalus nesa uz mazgātavu. Vējš bija pierimis tikpat pēkšņi, kā sacēlies, viļņi gan vēl bangoja gar moliem, taču ostā jūra bija mierīga un «Klotildes» buferi tikai brīdi pa brīdim viegli atsitās pret abās pusēs pietauvotajām laivām.

Bija dzidrs, silts vakars, un Tomass sēdēja uz pakaļējā klāja, sūkdams pīpi, apbrīnodams zvaigznes un gaidīdams misteru Gudhārtu. Viņš bija uzrakstījis rēķinu, kas, aploksnē iebāzts, gulēja stūresmājā. Rēķins nebija liels, vienīgi par degvielu, gultas veļu, dažām pudelēm viskija un vodkas, par ledu un tūkstoš divsimt franku iztikas naudu komandai. Par nomu misters Gudhārts bija izrakstījis čeku jau pirmajā dienā, kad uzkāpa uz klāja.. Pirms aiziešanas Keita bija salikusi visu Gudhārtu mantību — rezerves peldkostīmus, drēbes, kurpes un grāmatas — abos viesnīcas grozos. Grozi stāvēja uz klāja pie reliņa.

Tomass ieraudzīja pa krastmalu tuvojamies mistera Gudhārta mašīnas ugunis. Kad mašīna apstājās un misters Gudhārts izkāpis nāca uz trapu, Tomass piecēlās. Misters Gudhārts bija uzposies pelēkā uzvalkā, baltā kreklā, apsējies tumšu kaklasaiti. Pilsētnieka apģērbā viņš izskatījās vecāks un sīkāks.

— Vai drīkstu jums piedāvāt kādu malku iedzert? — Tomass vaicāja.

—   Glāze viskija derētu, kaptein, — atteica misters Gudhārts. Viņš tagad bija pilnīgi atskurbis. — Ja vien jūs dzersiet kopā ar mani. — Viņš atsēdās saliekamajā krēslā, bet Tomass aizgāja uz salonu pēc viskija. Pa ceļam viņš iegriezās stūresmājā un paņēma aploksni ar rēķinu.

—   Misis Gudhārta ir mazliet saaukstējusies, — misters Gudhārts sacīja, kad Tomass viņam sniedza glāzi. — Viņa nolikās gulēt. Un man īpaši uzdeva jums pateikt, cik ļoti viņai patikušas šīs divas nedēļas.

—   Ļoti laipni, — atteica Tomass, — arī mums bija patīkami, ka ciemojāties pie mums. — Tomass bija apņēmies ne ar vārdu neatgādināt pēcpusdienas dēku, ja misters Gudhārts pats to nepieminēs. — Esmu uzrakstījis rēķinu, ser, — viņš sacīja un pasniedza misteram Gudhārtam aploksni. — Ja vēlaties pārbaudīt…

Misters Gudhārts vienaldzīgi saņēma aploksni. — Esmu pārliecināts, ka tur viss kārtībā, — viņš noteica. Viņš izvilka rēķinu no aploksnes un piekrastes spuldzes gaismā uzmeta tam īsu skatienu. Tad izrakstīja čeku un pasniedza to Tomasam. — Tur kāds mazumiņš ir arī jums un komandai, kaptein, — viņš sacīja.

Tomass palūkojās čekā. Pieci simti dolāru dzeramnaudas. Tāpat kā iepriekšējā gadā. — Jūs esat ļoti laipns, ser. — Lai Gudhārtu vasaras nekad nebeidzas!

Misters Gudhārts atmeta ar roku. — Nākamgad,. — viņš sacīja, — mēs varbūt norunāsim uz veselu mēnesi. Nekur nestāv rakstīts, ka mums visu vasaru jānodzīvo mūsu Ņūportas mājā, vai ne? — Viņš reiz tika stāstījis, ka jau kopš bērnības jūliju un augustu ik gadu pavadījis ģimenes mājā Ņūportā un tagad vasarās tur kopā ar viņu un misis Gudhārtu dzīvo viņa precētais dēls, abas meitas un viņu bērni. —Māju mēs nodotu jaunākās paaudzes pārziņā, — misters Gudhārts turpināja, it kā cenzdamies pats sevi pārliecināt, — viņi tur varētu rīkot orģijas — vai ko jau nu jaunie dara, kad mūsu nav klāt. Varbūt mums izdotos pat nozagt kādu mazbērnu un izbraukāties ar jūsu jahtu krustu un sķērsu. — Viņš omulīgi atgāzās krēslā un, priecādamies par savu jauno ideju, sīkiem malciņiem baudīja viskiju. — Kur mēs mēneša laikā varētu izbraukāt?

— Nu, — Tomass sacīja, — ekskursanti, kurus rīt uzņemsim Santropesā, divi franču pāri, nolīga jahtu tikai uz trim nedēļām, un, ja laiks uzlabosies, mēs varam izbraukāties gar Spānijas piekrasti, Kostabravu, Kadakesu, Rosasu, Barselonu un tad aizlaist līdz Baleāru salām. Pēc tam atgriezīsimies šeit un uzņemsim angļu ģimeni nākamajam trīsnedēļu kruīzam uz Ligūrijas piekrasti, Portofīno, Portoveneri, Elbu, Portoerkoli, Korsiku, Sardīniju, Išiju, Kapri…

Misters Gudhārts iesmējās. — Jūsos klausoties, var iedomāties^ ka pasaule apceļojama trijās nedēļās, kaptein. Vai esat visās šajas vietās bijis?

—   Esmu gan.

—   Un jums par to vēl piemaksā.

—   Gadās tādi pasažieri, kas mums liek savu naudiņu nopelnīt ar sviedriem vaigā un vēl grūtāk, — Tomass sacīja, — ne visi ir tādi kā jūs un misis Gudhārta.

—   Droši vien vecums padarījis mūs lēnprātīgākus, — misters Gudhārts apcerīgi noteica, — vismaz dažā ziņā. Kā jums liekas, ļj kaptein, vai es varētu dabūt vēl glāzi viskija?

—   Ja tikai nesagribēsiet iet šonakt vēlreiz izpeldēties, — atteica Tomass, pieceldamies un paņemdams mistera Gudhārta glāzi.

Misters Gudhārts īsi iesmējās. — Tā bija gan dulla būšana šodien, vai ne?

—   Jā, ser, bija gan. — Tomasu pārsteidza mistera Gudhārta neparastais izteiksmes veids. Viņš nokāpa lejā un vēlreiz sajauca abās glāzēs viskiju ar sodu. Kad viņš atgriezās uz klāja, misters Gudhārts bija atlaidies krēslā pusguļus, garās, sakrustotās kājas izstiepis un galvu atpakaļ atgāzis, raudzījās zvaigznēs. Viņš saņēma glāzi, pozu nemainījis.

—   Kaptein, — viņš ierunājās, — es nupat nolēmu sevi palutināt. Un sievu arī. Gribu tūliņ ar jums cieši norunāt. Sākot ar nākamā gada jūniju, mēs nolīgsim «Klotildi» uz sešām nedēļām un apbraukāsim visas tās jaukās vietas, ko jūs nupat tik raiti uzskaitījāt. Šonakt pat iemaksāšu jums avansu. Un, kad jūs teiksiet, ka peldēt nedrīkst, neviens nepeldēs. Kā jūs uz to skatāties?

—   Man tas ļoti patiktu, tikai… — Tomass vilcinādamies apklusa.

—   Kas — tikai?

—   Jums uz «Klotildes» ir labi atpūsties, kā jūs to mēdzat,, piemēram, aizbraukt līdz salām… bet sešas nedēļas nodzīvot uz jahtas… es nezinu. Dažam tas neko sevišķu nenozīmē, bet tiem, kas pieraduši pie ērtībām …

—   Jūs domājat, tādiem veciem, izlutušiem kraķiem kā mana sieva un es tas būtu par prastu, ko? — Gudhārts noprasīja.

—   Nu, — Tomass neveikli minstinājās, — man nepatiktu, ja brauciens jums nedarītu prieku. Vētrā «Klotilde» diezgan pamatīgi šūpojas, un lejā ir visai smacīgi, jo visiem iluminatoriem brauciena laikā jābūt ciet, arī vannas mums nav, ir tikai duša un …

—   Prieka būs gana. Visu mūžu mums ir klājies pārāk viegli. Smieklīgi, kaptein, — misters Gudhārts uzslējās sēdus. — Jūs man

liekat kaunēties pašam par sevi. Pieļaut, lai jūs iedomātos, ka man un manai sievai varētu nepatikt ceļot pa Vidusjūru ar tik jauku jahtu kā šī. Debestētit, man šermuļi pārskrien pār kauliem, iedomājoties, kādu iespaidu mēs atstājam uz citiem cilvēkiem.

—   Cilvēki dzīvo dažādi, —• Tomass atteica.

—    Jums laikam dzīvē klājies grūti? — misters Gudhārts vaicāja.

—   Ne grūtāk ka daudziem citiem.

—    Un tomēr dzīve_ nav jūs sabojājusi, — misters Gudhārts sacīja. — Teikšu atklāti, ka espar savu dēlu priecātos vairāk, ja viņš būtu izaudzis tāds kā jūs. Daudz vairāk.

—' Par to grūti spriest, — Tomass atteica. Ja viņš zinātu par Portfilipu, vjņš nodomaja, par degošo krustu uzvaras dienas vakarā, ja zinātu, ka esmu sitis savam tēvam, Elīzijā Ohaijo štatā ņēmis no precētām dāmām naudu par piegulēšanu, ja zinātu, ka Bostonā izspiedu naudu no Sinklera, ja zinātu, kā esmu kāvies, ja zinātu par Kveilu Lasvegasā un par Kveila sievu, par Papiņu un Terēzi, un Falkoneti, — varbūt tad viņš te nesēdētu tik draudzīgi, glāzi rokā turēdams un vēlēdamies, lai viņa dēls būtu tāds kā es. — Es savā mūžā esmu izdarījis daudz tāda, ar ko nevar lepoties, — viņš sacīja.

—    Ar to jūs nepavisam neatšķiraties no mums visiem, — Gudhārts rāmi atteica. — Un, ja jau esam sākuši par to runāt, —• piedodiet man šo pēcpusdienu. Biju piedzēries un divas nedēļas diendienā noskatījies trijos lieliskos jaunos cilvēkos, kas ar priecīgu prātu strādā visi kopā, kustas kā jauni, skaisti dzīvnieki, un pēkšņi jutos tik vecs, ka man iegribējās pierādīt: tik sagrabējis vēl nemaz neesmu, un atļāvos riskēt ar mūsu visu dzīvībām. Apzināti, kaptein, apzināti. Jo biju pārliecināts, ka jūs neļausiet mums aizpeldēt vieniem pašiem.

—Labāk nerunāsim vairs par to, ser, — Tomass teica, — nekas ļaūns jau galu galā nenotika.

—                Vecums ir nenormālība, Tom, — misters Gudhārts sarūgtināts sacīja, — riebīgs, pretdabisks ārprāts. — Viņš piecēlās un saudzīgi nolika glāzi uz galda. — Jābrauc atpakaļ uz viesnīcu un jāapskatās, kā klājas sievai. — Viņš pastiepa roku, un Tomass to paspieda. — Līdz nākamā gada jūnijam! — viņš noteica un tad, paņēmis katrā rokā pa grozam, nokāpa no jahtas.

Kad Keita un Dvaiers atgriezās ar izmazgāto veļu, Tomass viņiem pateica vienīgi, ka misters Gudhārts bijis, aizgājis un ka viņiem nākamā gada pirmie pasažieri uz sešām nedēļām jau rokā. Dvaiers bija saņēmis vēstuli no savas meitenes. Viņa bija

apmeklējusi «Egeja» viesnīcu, bet Toma labā nekā nebija uzzinājusi, jo Papiņš esot pagalam. Atrasts guļam savā istabā ar naz5 mugurā un lupatu vīšķi mutē; to viņai izstāstījis viesnīcas jaunais administrators. Pirms trim mēnešiem.

Tomasu jaunās vēstis nepārsteidza. Kādus darbus Papiņš bija strādājis, tādu algu saņēmis.

Vēstulē, acīmredzot bija kas cits, kas Dvaieru, šķiet, satrauca, un, kaut arī viņš nekā neteica, Tomass tomēr it lēti uzminēja iemeslu. Dvaiera meitene laikam negribēja vairs ilgāk gaidīt, bet negribēja arī pamest Bostonu un pieprasīja, lai Dvaiers, ja grib kļūt par viņas vīru, atgriežas Amerikā. Pagaidām viņš vēl nebija prasījis Tomasam padomu, bet, ja prasītu, Tomass atbildētu, ka tik daudz gan neviens sievišķis nav vērts.

Viņi agri devās pie miera, jo ceļu uz Santropesu vajadzēja sākt četros no rīta, kamēr vēl nav sacēlies vējš.

Keita saklāja sev un Tomasam lielo gultu pasažieru kajītē, jo neviena sveša uz kuģa nebija. Sī bija pirmā reize, kad viņi varēs ar ērtībām nodoties mīlestībai, un Keita sacīja, ka tādu izdevību viņa garām nelaidīšot. Viņu abu kopīgajā kajītē jahtas priekšgalā bija tikai divas šauras lāviņas viena virs otras.

Druknā Keita ar kuplajām krūtīm nederētu par manekeni, bet āda viņai bija brīnum liega, un Tomasu viņa mīlēja maigā iekārē. Kad Tomass vēlāk, Keitu apskāvis, gulēja lielajā gultā, viņš pateicās liktenim, ka nav vecs, ka viņa meitene neatrodas Bostonā un ka viņš paklausījis Pinkijam un pieņēmis darbā sievieti.

Pirms aizmigšanas Keita ieteicās: — Dvaiers man šovakar sacīja, ka, nopircis jahtu, tu to pārdēvēji. Kas bija Klotilde?

— Francijas karaliene, — Tomass atbildēja. Viņš pievilka Keitu sev tuvāk klāt. — Sieviete, kuru es pazinu, kad vēl biju zēns. Viņa smaržoja tāpat kā tu.

Brauciens gar Spāniju nebija peļams, kaut gan pie Kapkrusas viņi iekļuva negaisā un piecas dienas dabūja nostāvēt ostā. Abi franču pāri — divi tukli Parīzes biznesmeņi ar divām jaunām sievietēm, kas nekādā ziņā nebija viņu sievas. Pasažieri savās kajītēs pastāvīgi par kaut ko strīdējās, bet Tomass nebija apmeties pie Vidusjūras tādēļ, lai mācītu franču biznesmeņiem, kā jāuzvedas. Kamēr viņi maksā, kā pienākas, un neļauj savām dāmām ar smailiem papēžiem bojāt klāju, viņam ij prātā nenāca jaukties viņu darīšanās. Dāmas mēdza, guļot uz klāja, atbrīvoties no bikini augšdaļas. Keitai tas ne visai patika, taču vienai no jaunajām dāmām patiesi bija izcili krāšņas krūtis, un arī navigāciju tas sevišķi netraucēja, tomēr, ja ceļā būtu gadījušās zemūdens klintis, kamēr pie stūres bija Dvaiers, jahta droši vien būtu uz kādas uztriekusies. Sī pati dāma arī nepārprotami lika Tomasam saprast, ka labprāt naktī izzagtos uz klāja patītēties, kamēr viņas Zils kajītē krāc dziļā miegā. Bet Tomass atbildēja, ka šādi pakalpojumi nomas maksā neietilpst. Nepatikšanu ar pasažieriem pietika arī bez tā.

Vētras uzspiestās aizkavēšanās dēļ abi franču pāri ceļojumu izbeidza Marseļā, lai pagūtu noķert vilcienu uz Parīzi. Abiem biznesmeņiem Parīzē vajadzēja satikt savas laulātās draudzenes un vasaras atlikušo daļu kopīgi pavadīt Dovilā. Dokā pie Vjeportas mērijas, maksādami Tomasam par braucienu, viņi iedeva piecdesmit tūkstošus franku dzeramnaudas, kas nebija skopi dots, ņemot vērā, ka viņi bija franči. Kad viņi bija projām, Tomass aizveda Keitu un Dvaieru uz to pašu restorānu, kur Dvaiers un Tomass bija ēduši vakariņas, pirmo reizi ieradušies Marseļā ar «Elgu Anderseni». Cik žēl, ka «Elga Andersene» arī tagad nestāvēja ostāt Būtu gaužām patīkami aizslīdēt ar zilbalti mirdzošo «Klotildi» gar tās sarūsējušo priekšgalu un ar karogu pasveicināt veco naciķu kapteini.

—   Sitā poule\ — Keita sacīja, kad viņi tumsā gulēja kajītē, — šitentā plikai slaistīties apkārt! Tu trīs nedēļas nostaigāji ne dzīvs, ne miris.

Tomass iesmējās.

—   Man nepatīk, ka tu smejies, — Keita sacīja, — un es tevi brīdinu: ja kaut reizi pieķeršu tevi ap -šitādām plikām grābstāmies, es likšos gultā ar pirmo vīrišķi, ko, krastā izkāpusi, satikšu.

—   Ir viena droša recepte, — Tomass teica, — lai es paliktu godīgs.

Keita parūpējās, lai viņš paliktu godīgs. Vismaz tonakt. Turēdams Keitu savās skaujās, viņš čukstēja: — Keit, ikreiz, kad turu tevi apskautu, es aizmirstu vienu nelādzību no tām, ko dzīvē esmu izdarījis. — Pēc mirkļa viņš sajuta viņas asaras uz sava pleca.

Otrā rītā viņi pēc sirds patikas izgulējās un, kad, buras uzvilkuši, izslīdēja no ostas spožajā saulē, pat nežēloja laiku nelielai ekskursijai. Viņi izkāpa Ifas salā, apgāja apkārt cietoksnim un apskatīja apakšzemes kazemātu, kur it kā bijis ieslodzīts važās sakaltais grāfs Monte-Kristo. Keita bija lasījusi grāmatu un Tomass redzējis filmu. Keita pārtulkoja uzrakstus uz plāksnēm, kurās bija lasāms, cik protestantu mituši cietoksnī, pirms aizsūtīti par galeru vergiem.

—   Mūžam kāds sēdējis kādam citam skaustā, — Dvaiers prātoja. — Ja protestanti nespīdzināja katoļus, tad katoļi spīdzināja protestantus.

—  Turi muti, komunisti — Tomass uzsauca un pavaicāja Keitai: — Vai tu esi protestante?

—   Jā.

—   Tad kļūsi par manu galeru verdzeni, — viņš noteica.

Kad viņi atgriezās uz «Klotildes» un uzņēma kursu uz austrumiem, no galvenās kajītes bija izvējojušas visas svešo smaržu paliekas.

Bez pieturām viņi aizbrauca līdz Antibai, Dvaiers nostāvēja pilnu maiņu, visas astoņas stundas, pie stūres, lai Tomass un Keita varētu atpūsties. Antibu viņi sasniedza priekšpusdienā. Tomasu gaidīja divas vēstules — viena no brāļa, otra nepazīstamā rokrakstā. Vispirms viņš atplēsa Rūdolfa vēstuli.

«Mīļo Tom,» viņš lasīja, «beidzot pēc ļoti ilga laika esmu kaut ko par Tevi uzzinājis, un liekas, ka Tev klājas labi. Pirms dažām dienām man uz kanceleju piezvanīja kāds misters Gudhārts, kas pastāstīja, ka esot bijis uz Tavas jahtas jeb kuģa, kā jūs to laikam dēvējat. Izrādījās, ka mums ir kaut kādi darījumi ar Gudhārta firmu, un viņam laikam gribējās iepazīties ar Tavu brāli. Viņš uzaicināja Džinu un mani pa glāzītei iedzert, un jāteic, tiklab viņš, kā viņa sieva ir burvīgi veci ļautiņi, bet to jau Tu pats zini. Viņi bija sajūsmā par Tevi, par Tavu kuģi un dzīvi, kādu Tu dzīvo. Varbūt Tu esi DK sabiedrības nopelnīto naudu ieguldījis labāk nekā jelkāds visā gadsimtā. Ja es nebūtu tik aizņemts (es, raugi, ļāvos pierunāties šoruden kandidēt Vitbijas mēra vēlēšanās), tad tūliņ kopā ar Džinu sēstos lidmašīnā un dotos ar Tevi burājumā pa zilajiem, dzidrajiem ūdeņiem. Atļāvos ieteikt «Klotildi» (kā Tu redzi, Gudhārti mani informējuši par visu) vienam savam draugam, kas šovasar precēsies un labprāt pavadītu medusmēnesi pie Vidusjūras. Varbūt Tu viņu atceries — tas ir Džonijs Hīts. Ja viņš sāk Tev bojāt nervus, uzsēdini viņu uz plosta un palaid viļņos.

Taču, runājot nopietni, teikšu, ka ļoti priecājas par Tevi, labprat sagaidītu kādas rindiņas, un, ja vien varu Tavā labā kaut ko darīt, lūdzams, nekavējies padot ziņu. Ar sveicienu — Rūdolfs.»

Tomass, vēstuli lasīdams, drūmi sarauca pieri. Viņam nepatika atgādinājums, ka par «Klotildi» īstenībā jāpateicas Rūdolfam. Bet vēstule bija tik draudzīga, laiks tik jauks un vasara sākusies tik izdevīgi, ka būtu muļķīgi bojāt garastāvokli, pieminot vecu naidu. Vēstuli viņš rūpīgi salocīja un iebāza kabatā. Otra vēstule bija no Rūdolfa drauga, kurš jautāja, vai varētu sarunāt braucienu ar «Klotildi» no piecpadsmitā septembra līdz mēneša beigām. Sezona ap to laiku gāja uz galu, viņiem neviens nebija pierakstīts; tā būtu zemē atrasta nauda. Hīts rakstīja, ka viņš vēloties vienīgi paburāt šurp un turp gar krastu no Montekarlo līdz Santropesai. Tikai divi pasažieri, īsi braucieni — patīkams sezonas noslēgums.

Tomass apsēdās un uzrakstīja Hītam atbildi: piecpadsmitajā septembrī viņš sagaidīšot viesus Nicas lidlaukā vai Antibas stacijā.

Viņš pastāstīja Keitai par jaunajiem klientiem un piebilda, ka tos sagādājis viņa brālis; Keita lika uzrakstīt Rūdolfam vēstuli un pateikt paldies. Uzrakstījis vēstuli, viņš jau dzīrās līmēt ciet aploksni, kad atcerējās, ka Rūdolfs vēstulē bija ieminējies — ja viņš brāļa labā varot kaut ko darīt, lai nekavējoties padodot ziņu. Kādēļ gan ne? — viņš nodomāja. Nekāds ļaunums no tā nevarēja celties. Viņš uzrakstīja: <rP. S. īr kaut kas, ko Tu varētu manā labā izdarīt. Dažādu iemeslu dēļ es pagaidārn nevarēju atgriezties Ņujorkā, bet varbūt šie iemesli vairs nav spēkā. Gadiem man nav nekādu ziņu par dēlu un es nezinu, kur viņš atrodas, tāpat nezinu, vai vēl esmu precējies vai ne. Man labprāt gribētos aizbraukt, satikt viņu un varbūt atvest uz kādu laiciņu šurp. Varbūt Tu atceries to vakaru, kad jūs abi ar Grētiņu ieradāties pie manis pēc ringa; tur bija arī mans menedžeris, ar kuru es Tevi iepazīstināju, saukts Sulcijs. īstā vārdā Hermanis Sulcs. Viņa pēdējā man zināmā adrese ir Bristoles viesnīca Astotaja avēnijā. Bet, ja Tu apjautātos Kvīnsgārdenas kantorī, viņi zinās, kur varētu atrast Sulciju, zinās Tev pateikt, vai viņš vēl ir dzīvs un vai atrodas Ņujorkā. Viņš droši vien zinās kaut ko par Terēzi un puiku. Tikai nesaki viņam, kur es pašlaik dzīvoju. Pajautā vienīgi, vai vētra vēl trako. Viņš sapratīs. Un atraksti man, vai esi viņu atradis un ko viņš saka. Tas patiesi butu liels pakalpojums, un es Tev būšu no sirds pateicīgs.»

Viņš nodeva abas aviovēstules Antibas pastā, pēc tam atgriezās uz «Klotildes», lai sagatavotu jahtu angļu viesu uzņemšanai.

4. nodaļa

Brisltoles viesnīcā Hermani Sulcu neviens neatcerējās, bet Medisonskvērgārdenas reklāmas kantorī Rūdolfam pēdīgi iedeva kāda pansionāta adresi Rietumu Piecdesmit trešajā ielā. Piecdesmit trešo ielu Rūdolfs paguva diezgan labi iepazīt. Augustā viņš pēdējo četru nedēju laikā tur ieradās trīs lāgi, ikreiz, kad iznāca darīšanās būt Ņujorkā. Jā, paskaidroja pansionāta administrators, misters Šulcs tur apmetoties gan, kad uzturoties Ņujorkā, bet pašreiz viņa pilsētā neesot. Nē, neesot zināms, kur viņu atrast. Rūdolfs atstāja savu tālruņa numuru, bet Sulcs nebija viņam zvanījis. Ikreiz, nospiežot zvana pogu, Rūdolfam ar varu vajadzēja atvairīt riebumu. Māja bija pagalam noplukuši un atradās nožēlojamā apkārtnē, turklāt varēja just, ka tur mitinās vienīgi neveiksmi cietuši večuki un galīgi paklīduši jauni vīrieši.

Netīrs, salīcis vecis ar sāniski noslīdējušu parūku galvā atvēra sakaltušu asiņu sarkanumā nokrāsotās, aplupušās durvis. No priekšnama tumsas viņš tuvredzīgām acīm vērās Rūdolfā, kas stāvēja uz pakāpieniem karstajā septembra saulē. No viņa Rūdolfam jau pa gabalu sitās pretī pelējuma un urīna dvaka.

—   Vai misters Sulcs mājās? —Rūdolfs jautāja.

—  Ceturtajā stāvā gaņģa galā, — vecais atbildēja. Viņš pakāpās sānis, ļaudams Rūdolfam ieiet.

Kāpdams augšup, Rūdolfs konstatēja, ka nelabā smaka, kas plūda no veča, valda visā namā. Radio atskaņoja spāņu mūziku; līdz jostasvietai kails resns vīrietis, galvu rokām aptvēris, sēdēja uz kāpnēm pie otrā stāva platformas un pat nepaskatījās, kad Rūdolfs spiedās tam garām.

Durvis uz istabu ceturtā stāva gaiteņa galā stāvēja vaļā. Zem saulē sakaitušā jumta bija neciešami karsts. Rūdolfs uzpazina vīrieti, kuru Tomass toreiz Kvīnsgārdenā bija nosaucis par Sulciju. Sulcijs sēdēja uz netīras, nesapostas gultas malas, blenzdams pretējā sienā, kas nebija vairāk kā trīs pēdas atstatu.

Rūdolfs pieklauvēja pie durvju stenderes. Sulcijs lēnām, ar pūlēm pagrieza galvu.

—   Ko jums vajag? — viņš jautāja. Balss skanēja spalgi un naidīgi.

Rūdolfs iegāja istabelē. — Esmu Tomasa Džordeika brālis. — Viņš pastiepa roku sveicienam.

Sulcs paslēpa labo roku aiz muguras. Viņš bija ģērbies sasvīdušā apakškreklā. Vēders vēl joprojām izskatījās pēc basketa bumbas. Mute runājot kustējās neveikli, it kā viņam būtu ļoti slikta mākslīgo zobu plate. Scja_ pieblīdusi, galva pilnīgi kaila. — Es nevienam roku nedodu, — Sulcs. sacīja. — Man ir artrīts. — Viņš neaicināja Rūdolfu piesēst. Izņemot gultu, telpā arī nebija nekā, kur apsēsties.

—   Tas nelietis, — Šulcs noteica. — Negribu viņa vārdu dzirdēt.

Rūdolfs izņēma kabatas portfelīti un izvilka no tā divas divdesmit dolāru zīmes. — Viņš lūdza jums nodot šo.

—   Nolieciet uz gultas. — Sastingušais čūskas skatiens Sulca acīs ne druskas nemainījās. — Viņš man ir parādā pusotra simta.

—   Teikšu, lai viņš rīt jums atsūta pārējo, — Rūdolfs sacīja.

—   Būtu jau arī laiks, nolādēts, — Sulcs noteica. — Ko viņš tagad grib? Atkal kādu saspārdījis pie gala?

—   Nē, — Rūdolfs atteica, — viss kārtībā.

— Zēl, — noteica Sulcs.

—   Viņš lūdza jums pajautāt, vai vētra vēl trakojot. — Sie vārdi paša mutē Rūdolfam skanēja dīvaini.

Sulca sejā iezagās viltīga, noslēpumaina izteiksme, un viņš sāniski pašķielēja uz Rūdolfu. — Vai esat pārliecināts, ka viņš rīt man atsūtīs pārējo naudu?

—   Pilnīgi, — Rūdolfs atbildēja.

—   Nu tad, — Sulcs sacīja, — nekādas vētras vairs nav. Nekā nav. Tas ļempausis Kveils ar to pašu bija nodarīts, kad jūsu smerdeļa brālis viņu samīcīja. Vienīgā reize, kad man bija izdevība pa īstam nopelnīt. Ne jau nu gluži, ka tie sātana itālieši man būtu atdevuši lauvas tiesu. Bet es atklāju Kveilu, es viņu izvedu ļaudīs. Visi ir pagalam vai cietumā. Neviens vairs neatceras jūsu draņķa brāļa vārdu. Viņš var Kolumba dienā soļot parādes priekšgalā pa Piekto avēniju — un neviens pat pirkstu nepakustinās. Pasakiet viņam to. Pasakiet, ka tāda ziņa sver vairāk nekā simt piecdesmit.

—   Pateikšu, mister Sulc, — Rūdolfs sacīja, cenzdamies izlikties, ka saprot visu, ko vecais vāvuļo. — Un vēl viens jautājums …

—   Pārāk daudz atbilžu sagribējis par savu naudu, ko neteiksi …

—   Viņš grib zināt, kas ir ar viņa sievu.

Sulcs sāka irgot. — Tā mau-ka, — viņš noteica, sadalīdams vārdu balsienos. — Viņas bilde taču bija avīzē. «Daily News» — pa divi lāgi. Policija viņu divreiz aizturējusi par uzmākšanos vīriešiem bāros. Avīzēm viņa teikusi, ka esot Terēze Lavāla. Francūziete. Bet es to maitu uzreiz pazinu. Francūziete, ko domājies!

Visas viņas ir palaistuves, visas kā viena. Es jums gan varētu šo to pastāstīt, mister…

—   Vai zināt, kur viņa dzīvo? — Rūdolfam nebija nekādas patikas pavadīt visu pēcpusdienu sasmakušajā, smirdošajā istabā, klausoties, kā Sulcs klāsta savus uzskatus par sieviešu dzimumu. — Un kur atrodas zēns?

Sulcs papurināja galvu. — Kas to lai zina? Es nezinu pat, kur es pats dzīvoju. — Viņš atkal ieirgojās: — Francūziete, ko domājies!

—   Sirsnīgi pateicos, mister Sulc, — Rūdolfs sacīja, — es jūs ilgāk netraucēšu.

—   Kas nu par traucēšanu! Priecājos, ka varēju mazliet papļāpāt. Vai noteikti rīt atsūtīsiet man to naudu?

—   Garantēju.

—   Jums mugurā labs uzvalks, — Sulcs sacīja, — bet ari tā nav nekāda garantija.

Rūdolfs atstāja Sulcu sēžam tveicīgajā istabā uz gultas malas un klanām galvu. Ātri viņš noskrēja lejā. Pat Rietumu Piecdesmit trešā iela viņam šķita tīkama, kad bija izgājis no pansijas.

II

Ar Rūdolfa telegrammu kabatā viņš Kenedija lidlaukā izkāpa no lidmašīnas un kopā ar simtiem citu pasažieru devās nokārtot veselības aizsardzības un imigrācijas iestāžu formalitātes. Kad viņam pēdējoreiz gadījās būt šajā lidlaukā, to vēl sauca par Aidlvaildu. Lode pierē ir pārāk augsta maksa par godu, ka tavā vārdā nosauc lidlauku.

Liela auguma īrs ar imigrācijas iestādes nozīmi pie krūtīm noraudzījās viņā tā, it kā lāgā negribētu viņu ielaist atpakaļ šai valstī. Viņš izšķirstīja biezu, melnu grāmatu, kurā bija milzums uzvārdu, ar pirkstu līdzi vilkdams, meklēja «Džordeiku» un šķita vīlies, to neatrazdams.

Viņš iegāja muitas zālē, lai saņemtu savu koferi. Palika iespaids, ka visi Savienoto Valstu iedzīvotāji atgriežas no Eiropā pavadīta atvaļinājuma. No kurienes rodas tik daudz naudas?

Viņš paraudzījās uz aizstikloto galeriju, kur cilvēki pa diviem un trim cits citam aiz muguras māja. sveicienus tuviniekiem, kurus bija atbraukuši sagaidīt. Viņš ar telegrammu bija Rūdolfam paziņojis reisa numuru un lidmašīnas pienākšanas laiku, taču cilvēku barā aiz stikla nevarēja saskatīt brāli. Vienu mirkli viņu pārņēma īgnums. Tā tikai trūka, ka viņam vajadzēs klīst pa Ņujorku, dzenot brālim pēdas.

Telegramma viņu veselu nedēļu bija gaidījusi Antibā, kad viņš tur atgriezās, aizvadījis Hītu un tā sievu. «Mīļo Tom,» telegramma vēstīja, «viss kārtībā. Drīzumā dabūšu dēla adresi. Ar sveicienu Rūdolfs.»

Beidzot viņš ieraudzīja bagāžas ratiņos savu koferi, paķēra to un nostājās rindā pie muitas galda. Kaut kāds stulbenis no Sirakūzām svīzdams centās gari un plaši stāstīt, kur viņš ņēmis divas izrakstītas grietiņkleitas un kam tās domātas. Viņš nevienam dāvanas uz Ameriku neveda, un viņš drīkstēja iet.

Atraidījis nesēju, kas piedāvājās panest koferi, viņš pats iznesa to pa zāles durvīm. Stāvēdams kailu galvu pūļa vidū un izskatīdamies mierīgāks par visiem pārējiem, džinsa biksēs un vieglā žaketē tērpies, Rūdolfs pamāja viņam. Viņi sarokojās, Rūdolfs gribēja paņemt koferi, bet Tomass neļāva.

—  Vai labi atlidoji? — Rūdolfs apvaicājās, kad viņi izgāja no lidostas.

—   Okei.

—  Mašīna man tepat blakus, — Rūdolfs sacīja. — Pagaidi. Tūliņ būšu atpakaļ.

Noskatīdamies brālim pakal, Tomass ievēroja, ka Rūdolfam vēl arvien ir tā pati īpatnējā, slīdošā gaita un ka pleci, viņam ejot, nemaz nekustas.

Viņš atpogāja apkaklīti un atvilka kaklasaiti vaļīgāk. Kaut bija jau oktobra sākums, valdīja spiedīgs karstums, mikla smoga tveice, un gaiss oda pēc izdeguša benzīna. Viņam jau bija piemirsies, kāds Ņujorkā klimats. Kā cilvēki spēj šeit dzīvot?

Pēc piecām minūtēm piebrauca Rūdolfs zilā buikā. Tomass nometa koferi uz mašīnas pakaļējā sēdekļa un pats apsēdās brālim blakus. Mašīnā, par laimi, bija kondicionēts gaiss. Rūdolfs brauca, precīzi ievērodams atļauto ātrumu, un Tomass atcerējās, kā toreiz, kad viņi steidzās pie mirstošās mātes, policisti ceļā viņus apturēja un'mašīnā bija burbona pudele un viņam pašam klāt revolveris. Laiki mainījušies. Uz labo pusi.

—   Nu? — Tomass vaicāja.

—   Sulcu sameklēju, — Rūdolfs sacīja. — Tūliņ pēc tam nosūtīju tev telegrammu. Viņš teica, ka nekādas vētras vairs neesot. Visi esot vai nu pagalam, vai cietumā. Es neizprašņāju, ko tas nozīmē.

—   Un kas ar Terēzi un zēnu?

Rūdolfs ķibinājās ap gaisa kondicionēšanas ierīci. Seja viņam apmācās. — Kojai saku? Pagrūti iesākt.

—   Pūcē tikai vaļā! Mani tik viegli no kājām nogāzt nevar.

—   Sulcs nezināja, kur viņi atrodas. Bet viņš teicās redzējis tavas sievas fotogrāfiju avīzē. Divreiz.

—   Ko tas nozīmē? — Vienu mirkli Tomass jutās apstulbis. Vai tiešām tā trakā beigu beigās būs tikusi uz skatuves vai kādā naktsklubā?

_ — Viņa aizturēta par uzmākšanos vīriešiem bāros. Divreiz, — Rūdolfs sacīja. — Cik žēl, ka tieši man iznāca tev to pateikt, Tom!

—   Neņem galvā, — Tomass skadri attrauca, — to jau varēja gaidīt.

—   Sulcs teica, ka tā uzdevusi citu uzvārdu, bet viņš to attēlos pazinis, — Rūdolfs turpināja. — Es pārbaudīju. Tā tiešām bijusi viņa. Policija man iedeva viņas adresi.

—   Ja man būtu pa kabatai viņas cena, — Tomass sacīja, — varbūt derētu uz stundiņu pie viņas iegriezties. Iespējams, ka pa šo laiku viņa iemācījusies, kā tas jādara. — Viņš redzēja gan samocīto izteiksmi Rūdolfa sejā, bet nebija lidojis pāri okeānam, lai skaisti runātu. — Kā ar puišeli?

—   Viņš mācās karaskolā netālu no Pokipsijas, —.Rūdolfs stāstīja. — To uzzināju tikai pirms divām dienām.

—   Karaskolā, — Tomass noteica. — Dievs debesīs! Vai manevru laikā virsnieki mīlējās ar viņa māti?

Rūdolfs neteica ne vārda, ļaudams Tomasam izgāzt visu rūgtumu.

—   Tā vienmēr bijusi mana karstākā vēlēšanās — lai mans dēls kļūst par militāristu, — Tomass sacīja. — Kā tu tiki pie visiem šiem brīnišķīgajiem jaunumiem?

—   Ar privātdetektīva pakalpojumiem.

—  Vai viņš ar to mātīti runājis?

—   Nē.

—   Neviens tātad nezina, ka esmu šeit?

—    Neviens, — Rūdolfs atteica, — izņemot mani. Es izdarīju vēl kaut ko, cerēdams, ka tu neņemsi ļaunā.

—   Ko tad?

—   Parunaju ar kādu savu draugu — advokātu. Nenosaucot uzvārdus. Tev nebūs grūti panākt šķiršanos un pārņemt bērnu savā apgādībā. Tādēļ, ka viņa divreiz sodīta.

—   Ceru, ka viņa iespundēta cietumā un atslēga aizmesta projām.

—   Abas reizes tikai uz vienu nakti. Un naudas sods.

—     Labs advokāts šai zemē ir zelta vērts, vai ne? — Viņš atcerējās Elizijas cietumā pavadītās dienas. No trim ģimenes locekļiem — divi cietumnieki.

—   Paklausies, — Rūdolfs sacīja, — man šovakar jābrauc atpakaļ uz Vitbiju. Tu, ja vēlies, vari braukt man līdzi. Bet vari arī palikt dzīvokli. Tas stāv tukšs. Ik rītu atnak vienīgi apkopēja.

—   Pateicos. Labāk palikšu dzīvoklī. Rīt no paša rīta gribu satikt advokātu. Vai tu vari to nokārtot?

—   Jā.

—   Tev ir viņas adrese, skolas nosaukums un viss, kas vajadzīgs?

Rūdolfs pamāja.

—   Vairāk man nekā nevajag, — Tomass sacīja.

—     Cik ilgi esi nodomājis palikt Ņujorkā?

—   Tikai tik ilgi, cik vajadzēs, lai noskaidrotu visu par šķiršanos, aizbrauktu uz skolu, paņemtu zēnu un aizvestu viņu līdzi uz Antibu.

Rūdolfs brīdi klusēja, un Tomass pa mašīnas logu noraudzījās uz Flašingbejā pietauvotajiem kuģiem. Viņš bija priecīgs, ka «Klotilde» atrodas Antibas ostā, nevis Flašingbejā.

—   Džonijs Hīts man atrakstīja, ka ar tevi kopā brīnišķīgi izceļojies, — Rūdolfs ierunājās. — Viņa jaunajai sievai viss ļoti paticis.

—   Nezinu gan, kad viņai atlika laiks kaut ko redzet, — Tomass sacīja. — Viņa nedarīja nekā cita kā nemitīgi skraidīja lejā un augšā, ik piecas minūtes pārģērbdamās. Viņai bija līdzi vismaz trīsdesmit koferi. Par laimi, viņi bija divi vien. Divas tukšās kajītes mēs piekrāvām ar viņas bagāžu.

Rūdolfs pasmaidīja. — Viņa augusi ļoti bagātā ģimenē.

—  To varēja manīt. Viņš, tas tavs draugs, ir okei. Nebaidījās no vētrām un uzdeva man tik daudz jautājumu, ka otrās nedēļas beigās pats būtu varējis aizvadīt «Klotildi» kaut vai līdz Tunisai. Viņš teicās uzaicināt tevi un tavu sievu nākamgad kuģot kopā ar viņiem.

—   Ja man būs laiks, — Rūdolfs pasteidzās aizbildināties.

—  Vai tiešām tu gatavojies kandidēt mēra amatam tajā aizmigušajā mazpilsētelē? — Tomass jautāja.

—   Vitbija nepavisam nav aizmigusi mazpilsētele, — Rūdolfs atteica. — Vai tev tāda ideja nepatīk?

—   Es negribētu šās valsts labāko politiķi pat sev par kājslauķi, — Tomass sacīja.

—   Varbūt es tevi piespiedīšu tavu spriedumu mainīt.

—   Beidzot bija viens krietns cilvēks, — Tomass sacīja, — bet to, protams, vajadzēja nošaut.

—   Visus viņi nenošaus.

—    Bet var mēģināt, — Tomass noteica. Viņš paliecas uz priekšu un ieslēdza radio. Mašīnu piepildīja pūļa rēkoņa, tad atskanēja komentētāja satrauktā balss: — …tīra līnija pašā centrā, skrējējs apmet otru loku, tuvāk, aizvien tuvāk… bīstami… Glābts! Glābts! — Tomass izslēdza radio.

—   Pasaules meistarsacīkstēs, — Rūdolfs paskaidroja.

—   Zinu. Es abonēju <rHerald Tribune» Parīzes izdevumu.

—  Tom, — Rūdolfs ieteicās, — vai tu nekad neilgojies pēc Amerikas?

—   Ko man Amerika devusi? — Tomass atjautāja. — Es nepavisam nebēdāšos, ja šī būs pēdējā reize, kad to redzu.

—   Man ir sāpīgi dzirdēt tevi tā runājam.

—   Ar vienu patriotu ģimenē pilnīgi pietiek, — Tomass sacīja,

—   Kā bus ar tavu dēlu?

—   Kam ar viņu jābūt?

—   Cik ilgi tu domā viņu paturēt Eiropā?

—   Uz visiem laikiem, — Tomass atteica. — Varbūt vienīgs tad, kad tu būsi ievēlēts par prezidentu un nodibinājis kārtību, un sabāzis cietumā visus blēžus un ģenerāļus, un policistus, un tiesnešus, un kongresmeņus, un plēsīgos advokātus un pats vēl nebūsi nošauts, — varbūt tad es viņu palaidīšu šurp kādu laiciņu paciemoties.

—   Bet kā ar izglītību? — Rūdolfs neatlaidās.

—   Antibā ir skolas. Labākas par nožēlojamu karaskolu.

— Viņš taču ir amerikānis.

—   Kālab?

—   Nu, viņš nav francūzis.

—   Viņš arī nebūs francūzis, — Tomass sacīja. — Viņš būs Vezlijs Džordeiks.

—   Viņš nezinās, kur ir piederīgs.

—  Un kā tev šķiet, kur es esmu piederīgs? Seit? — Tomass iesmējās. — Mans dēls būs piederīgs uz jahtas Vidusjūrā un braukās no vienas zemes, kur raudzē vīnu un spiež olīveļļu, uz otru zemi, kur raudzē vīnu un spiež olīveļļu.

Rūdolfs apklusa. Klusēdami viņi nobrauca līdz namam Parka avēnijā, kur atradās Rūdolfa dzīvoklis. Šveicars nomērīja Tomasu ar aizdomīgu skatienu: atpogāta apkaklīte ar vaļīgi parautu kaklasaiti, zils uzvalks ar platām bikšu starām, Dženovā pirkta zaļa filca platmale ar brūnu lenti.

—   Tavam šveicaram nepatika mana garderobe, — sacīja Tomass, kad viņi gāja uz liftu. — Pastāsti viņam, ka es iepērkos Marseļā, un katram taču jāzina, ka Marseļa ir ievērojamākais vīriešu modes centrs Eiropā.

—  Neliecies zinis gar šveicaru, — Rūdolfs atteica, ielaizdams Tomasu dzīvoklī.

—    Neesi slikti iekārtojies, — Tomass sacīja, nostājies lielās dzīvojamās istabas vidū: kamīns, ar salmu krāsas samtu apvilkts dīvāns un divi atpūtas krēsli ar augstām atzveltnēm abpus kamīnam. Uz galdiem vāzēs svaigas puķes, palsas smilšu krāsas paklājs pa visu istabu un pie tumšzaļajām sienām košas abstrakcionistu gleznas. Logi bija rietumu pusē, un pievakares saule lauzās cauri aizkariem. Gaisa kondicionēšanas iekārta klusi dūca, un telpā bija tīkami vēsi.

—  Mēs netiekam uz Ņujorku tik bieži, cik vēlētos, — Rūdolfs sacīja. — Džina atkal gaida bērnu, un tieši pašreiz viņai dažus mēnešus ir ļoti grūts laiks. — Viņš pavēra sienas skapi. — Te ir bārs,.— viņš paskaidroja. — Ledu tu atradīsi ledusskapī. Ja vēlies maltītes ieturēt šeit, pasaki apkopējai. Viņa diezgan labi vāra ēst. — Viņš ieveda Tomasu viesiem paredzētajā istabā, ko Džīna bija iekārtojusi tā, lai tā mats matā līdzinātos viesu guļamistabai Vitbijas mājā, — nepilsētnieciski un skaisti. Rūdolfam negribot dūrās acis, cik nepiemērots izskatās brālis šajā glītajā, ar sievišķīgu gaumi iekārtotajā istabā, kur zem baldahīna greznojās divas vienādas gultas ar skaistiem zīda pārsegiem.

Tomass nosvieda savu apbružāto koferi, žaketi un platmali uz vienas gultas. Rūdolfs iekšēji sarāvās. Uz savas jahtas, kā viņam rakstīja Džonijs Hīts, Tomass esot pedantiski kārtīgs. Acīmredzot, izkāpis krastā, viņš atmeta savas jūrasbraucēja paražas.

Dzīvojamā istabā Rūdolfs iepildīja glāzēs viskiju ar sodu un, kamēr viņi dzēra, sameklēja dokumentus, ko bija dabūjis policijā, un privātdetektīva ziņojumu un atdeva visu Tomasam. Viņš piezvanīja advokātam un norunāja Tomasam tikšanos nākamajā rītā pulksten desmitos.

—  Tā, — viņš sacīja, kad glāzes bija iztukšotas, — vai tev vēl kas būtu vajadzīgs? Vai gribi, lai braucu tev līdzi uz skolu?

—  Ar skolu tikšu galā viens pats, — Tomass atbildēja. — Paldies, neraizējies.

—   Kā tev ar naudu?

—   Paldies, — Tomass atteica, — e& peldos naudā.

—   Ja kaut kā ievajagas, piezvani.

—   Okei, mēra kungs, — Tomass atteica.

Viņi sarokojās, un Rūdolfs pameta brāli stāvam pie galda, uz kura gulēja policijas papīri un privātdetektīva ziņojums. Tiklīdz Rūdolfs izgāja pa durvīm, Tomass ķērās pie lasīšanas.

Terēze Džordeika, Tomass lasīja policijas protokolā, alias Terēze Lavāla. Tomass pavīpsnāja. Viņam uzmācās kārdinājums piezvanīt un izsaukt Terēzi. Viņš runātu pārvērstā balsī: «Apartaments 14 B, mis Lavāla. Parka avēnijā starp Piecdesmit septīto un Piecdesmit astoto ielu.» Par šādu adresi pat visaizdomīgākā staigule neiedomātos neko ļaunu. Viņam labprāt būtu gribējies redzēt Terēzes ģīmi, kad viņa, piezvanījusi pie durvīm, ieraudzītu Tomasu tās atveram. Viņš jau teju, teju grasījās pieiet pie tālruņa un uzgriezt pēdējo numuru, ko detektīvs bija uzošņājis, bet tad aprima. Viņš nenoturētos neiemizojis viņu pēc nopelniem, bet neba tādēļ viņš ceļojis uz Ameriku.

Viņš noskuvās, nomazgājās dušā ar smaržīgām ziepēm, iztukšoja vēl vienu glāzi, uzvilka tīru kreklu un Marseļā pirkto uzvalku, tad iekāpa liftā un devās mijkrēšļa pastaigā pa Piekto avēniju. Kādā šķērsielā viņš ieraudzīja bifšteku ēdnīcu, iegriezās tur, apēda porciju bifšteka, izdzēra puspudeli vīna un, lai sveicinātu dzimto zemi, pasūtīja tradicionālo ābolu rausi. Pēc tam aizklīda līdz Brodvejai. Brodveja bija vēl nelāgāka kā senāk, no skaņuplašu veikaliem plūda mūzika, gaismas reklāmas bija uzmācīgākas un neglītākas nekā atmiņā saglabātās, drūzma lielāka, un cilvēki izskatījās slimīgāki, un tomēr viņš priecājās par visu. Viņš varēja iet, kur vien iepatiktos, iegriezties jebkurā bārā vai kinoteātrī.

Visi pagalam vai cietumā. Mūziku!

Hiltopas karaskola tiešām atradās pakalnā[6] un izskatījās ļoti militāra. Augsts, pelēks mūra žogs to ieslēdza kā cietumu, un, kad Tomass īrētajā mašīnā iebrauca pa galvenajiem vārtiem, viņš ieraudzīja zilgpelēkās uniformās tērptus zēnus, kurus putekļainā laukumā dresēja ierindas mācībā. Laiks bija kļuvis dzestrāks, un dažiem kokiem skolas teritorijā sāka dzeltēt lapotne. Iebraucamais ceļš veda garām apmācību laukumam; Tomass apturēja mašīnu un brīdi noskatījās. Četras grupas dažādās laukuma vietās tika apmācītas vienlaikus. Tuvākajā grupā bija apmēram trīsdesmit zēnu, divpadsmit—četrpadsmit gadus veci, tātad tieši Vezlija vecumā. Kad zēni gāja garām, Tomass cieši viņos nolūkojās, bet, ja arī Vezlijs būtu to vidū, Tomass nespēja viņu sazīmēt.

Viņš iedarbināja mašīnu un aizbrauca līdz mūra ēkai, kas atgādināja nelielu pili. Teritorija bija labi kopta — īsi apcirptajā maurā puķu dobes, arī pārējās ēkas lielas un masīvas, celtas no tā paša būvmateriāla kā nelielā pils.

Terēze laikam par saviem pakalpojumiem ņem fantastiskas cenas, ja var atļauties sūtīt zēnu šādā skolā.

Izkāpis no mašīnas, viņš iegāja pārvaldes ēkā. Granītā apdarinātais vestibils bija tumšs un dzestrs. Sienas rotāja karogi, zobeni, sakrustotas šautenes un marmora plāksnes ar spāņu-amerikāņu karā, Meksikas ekspedīcijā, Pirmajā pasaules karā, Otrajā pasaules karā un Korejas karā kritušo absolventu uzvārdiem. Vestibils atgādināja kādas firmas galveno kantori ar produkcijas reklāmu. Kāds zēns ar īsi apcirptiem matiem un fantastiskām militārām nozīmēm uz piedurknes nāca lejup pa kāpnēm. Tomass viņu apturēja un jautāja: — Kur te, dēls, ir galvenā kanceleja?

Zēns sastinga miera stājā, it kā Tomass būtu ģenerālis Makārturs, un atbildēja: — Seit, ser. — Hiltopas akadēmijā acīmredzot mācīja just cieņu pret vecāko paaudzi. Varbūt Terēze tieši tādēļ atsūtījusi zēnu uz šejieni. Cieņa un respekts viņai likās nepieciešamāki par visu pasaulē.

Zēns pavēra durvis uz plašu biroju. Aiz zemas sētiņas pie rakstāmgaldiem strādāja divas sievietes. — Lūdzu, ser, •— zēns noteica, sasita papēžus, stalti pagriezās un devās atpakaļ uz vestibilu. Tomass piegāja pie galda, kas atradās tuvāk barjerai. Sieviete, pacēlusi skatienu no papīriem, ko patlaban šķiroja, jautāja: — Ko varu jums palīdzēt, ser? — Viņai mugurā nebija formas tērpa, un viņa nesasita papēžus.

— Skolā mācās mans dēls, — Tomass sacīja. — Mani sauc Džordeiks. Es gribētu aprunāties ar kādu no viņa audzinātājiem.

Sieviete uzmeta viņam dīvainu skatienu, it kā nosauktais uzvārds viņai atgādinātu kaut ko nepatīkamu. Viņa piecēlās un sacīja: — Pieteikšu pulkvedim Beinbridžam, ka jūs esat atbraucis, ser. Lūdzu, apsēdieties. — Viņa norādīja uz solu un izlampatoja pa kādām durvīm kancelejas otrā pusē. Viņa bija resna, ap gadu piecdesmit veca, un zeķes viņai bija sagriezušās. Nākamos karavīrus Hiltopas akadēmijā ar seksu pārliecīgi nekārdināja.

Pēc īsa brītiņa viņa atgriezās, atvēra durtiņas zemajā barjerā un sacīja: — Pulkvedis Beinbridžs jūs lūdz, ser. Pateicos, ka uzgaidījāt. — Viņa aizvadīja Tomasu cauri kancelejai un aizvēra aiz viņa durvis, kad viņš iegāja pulkveža Beinbridža kabinetā. Arī tur pie sienām bija karogi un karājās fotogrāfijas no Otrā pasaules kara laika — ģenerālis Petons, ģenerālis Eizenhauers un pulkvedis Beinbridžs ar niknu skatienu, kaujas ietērpā, ar pistoli, bruņucepuri galvā un kaklā pakārtu tālskati. Dzīvais pulkvedis Beinbridžs Savienoto Valstu armijas formas tērpā, Tomasam ieejot, stāvēja aiz rakstāmgalda. Viņš bija vājāks nekā uzņēmumā, gandrīz kailu galvu, uz acīm brilles sudraba ietvarā; viņam nebija ne ieroča, ne tālskata, un viņš izskatījās kā aktieris lugā par karu.

—   Esiet sveicināts Hiltopā, mister Džordeik! — sacīja pulkvedis Beinbridžs. Viņš nestāvēja tieši miera stājā, tomēr taisns kā svece. — Lūdzu, apsēdieties. — Viņa sejas izteiksme mazliet atgādināja Rūdolfa mājas šveicara sejā redzēto izteiksmi.

Ja es vēl. ilgi kavēšos Amerikā, nodomāja Tomass, man laikam vajadzēs mainīt drēbnieku.

—   Negribu jūs ilgi aizkavēt, pulkvedi, — Tomass sacīja.

—  Ierados, vienīgi lai apciemotu savu dēlu Vezliju.

—   Jā, zināms, saprotu, — Beinbridžs, mazliet sastomīdamies, atteica. — Drīz apmācībās būs pārtraukums, un mēs viņu pasauksim. — Viņš mulsi ieklepojās. — Ir gaužām patīkami, ka beidzot kāds no šā jaunekļa ģimenes locekļiem atbraucis šurp. Es taču nekļūdos, pieņemdams, ka jūs esat viņa tēvs?

—   Es to pateicu tai dāmai priekšistabā. — Tomass sacīja.

—   Ceru, ka jūs neļaunojaties par manu jautājumu, mister… mister Džordeik? — Beinbridžs runādams izklaidīgi vērās ģenerāļa Eizenhauera attēlā pie sienas. — Vezlija pieteikumā skaidri un gaiši ierakstīts, ka viņa tēvs ir miris.

Draņķe, nodomāja Tomass, riebīgā, nožēlojamā draņķe.

—   Nu, — viņš sacīja, — kā redzat, esmu dzīvs.

—   Redzu, — Beinbridžs nervozi atteica, — protams, redzu. Tur jābūt kaut kādai kancelejas kļūdai, kaut gan nesaprotu, kā tas varēja gadīties …

—   Es dažus gadus nebiju šai zemē, — Tomass paskaidroja.

—  Ar sievu man nav draudzīgas attiecības.

—   Pat tādā gadījumā … — Beinbridžs pārlaida roku mazam bronzas lielgabala modelītim uz rakstāmgalda. — Ģimenes intīmajās attiecībās neklājas jaukties … Man nekad nav bijis gods personiski sastapt misis Džordeiku. Mēs esam sazinājušies vienīgi ar vēstulēm. Runa taču ir par to pašu misis Džordeiku, — Beinbridžs izmisis pārjautāja, — kas Ņujorkā tirgojas ar antikvitātēm?

—   Iespejams, ka viņai ir darīšana ar antikvitātēm, — Tomass atbildēja. — Nezinu. Bet tagad gribu sastapt savu dēlu.

—   Pēc pāris minūtēm apmācības beigsies, — Beinbridžs atkārtoja. — Viņš noteikti priecāsies, jūs redzot. Ļoti priecāsies. Sastapšanās ar tēvu viņam tieši šobrīd ir ļoti nepieciešama …

—   Kādēļ? Kas viņam vainas?

—  Ar viņu ir grūti, mister Džordeik, ļoti grūti. Mums ir smagas problēmas ar viņu.

—   Kādas problēmas?

—  Viņš ir ārkārtīgi… nu… nesaticīgs, — Beinbridžs šķita priecīgs, ka beidzot atradis īsto apzīmējumu. — Viņš pastāvīgi uzsāk kautiņus. Ar visiem. Vienalga, cik pretinieks vecs, cik liels. Pagājušajā semestrī viņš reiz piekāva pat vienu instruktoru. In

struktors veselu nedēļu nebija darbaspējīgs. . Vezlijs … kā iai pasaku … pārāk ātri laiž darbā dūres. Mums, protams, patīk, ja mūsu tipa skolā audzēkņiem piemīt normāla agresivitāte, bet Vezlijs … — Beinbridžs nopūtās. — Viņa uzsāktie kautiņi nav parastā puiku izkaušanās. Mums nācies dažus kursantus pat hospitalizēt, puišus no vecākajiem kursiem… Runājot pilnīgi atklāti, varu jums teikt, ka, nu jā, vienīgais pareizais apzīmējums būs, ka zēnam piemīt pieauguša cilvēka ļaunums, ko mēs uzskatām par ļoti bīstamu parādību.

Džordeiku asinis, Tomass nodomāja, nolādētās Džordeiku asinis.

—  Diemžēl man jums jāpasaka, mister Džordeik, ka Vezlijs šajā semestrī atstāts skolā vienīgi nosacīti, bez jebkādām atlaidēm, — Beinbridžs brīdināja.

—   Labi, pulkvedi, — Tomass sacīja, — liekas, varēšu jūs iepriecināt. Darīšu to, kas nepieciešams, lai atrisinātu Vezlija problēmas.

—   Priecājos dzirdēt, ka esat apņēmies pats ķerties pie audzināšanas, — Beinbridžs noteica. — Esam mātei rakstījuši neskaitāmas vēstules, bet viņa, šķiet, ir tik nodarbināta, ka nespēj pat atrakstīt.

—   Gribu nekavējoties izņemt Vezliju no skolas, — Tomass sacīja, — un jums vairs nebūs nekādu raižu.

Beinbridža roka uz bronzas lielgabaliņa iedrebējās. — Es nedomāju ieteikt neko tik radikālu, ser, -fviņš sacīja. Balss viņam viegli drebēja. Normandijas un Lejasreinas Ikaujaslauki bija tālā pagātnē, un tagad viņš bija vairs tikai vecs vīrs karavīra drānās.

—   Es to iesaku, pulkvedi.

Beinbridžs piecēlās. — Bīstos, ka tas ir… pret noteikumiem, — viņš sacīja. — Mums vajadzētu zēna mātes rakstveida piekrišanu. Galu galā mums visās lietās bijusi saskare tikai ar viņu. Skolasnaudu viņa samaksājusi visam gadam. Mums vajadzētu oficiālu apstiprinājumu jūsu radniecībai ar zēnu.

Tomass izņēma kabatas portfelīti, izvilka no tā pasi un nolika Beinbridžam priekšā uz rakstāmgalda. — Vai tas jūs apmierina? — viņš noprasīja.

Beinbridžs atšķīra zaļo grāmatiņu. — Protams, — viņš sacīja, — jūsu uzvārds ir Džordeiks. Bet citādi… Neņemiet ļaunā, ser, man jāsazinās ar zēna māti…

—   Negribu ilgāk jūs aizkavēt, pulkvedi, — Tomass sacīja. Viņš vēlreiz iebāza roku žaketes krūškabatā un izvilka policijas protokolu par Terēzi Džordeiku, alias Lavālu. — Lūdzu, izlasiet šo, — viņš teica, pasniegdams papīrus pulkvedim.

Beinbridžs izlasīja protokolu, tad noņēma brilles un ilgi berzēja acis. — Žēlīgā debess! — viņš noteica. Tad sniedza Tomasam papīrus atpakaļ ar tādu žestu, it kā baidītos, ja vien tie vēl mirkli atradīsies uz viņa galda, tos vajadzēs uz mūžīgiem laikiem uzņemt skolas darbvedības aktīs.

—  Vai jūs vēl gribat paturēt zēnu šeit? — Tomass it rupji noprasīja.

—  Tas, protams, maina situāciju, — Beinbridžs sacīja, — radikāli.

Pēc pusstundas viņi izbrauca pa Hiltopas kara akadēmijas vārtiem. Vezlija karavīra soma atradās uz mašīnas pakaļējā sēdekļa, bet Vezlijs, vēl joprojām formas tērpā, sēdēja līdzās Tomasam uz priekšējā. Savam vecumam zēns bija padevies liels augumā, bālu, piņņainu seju, un ar drūmajām acīm, plato, enerģisko muti viņš atgādināja Akselu Džordeiku kā īstens dēls tēvu. Kad viņu ieveda pie Tomasa, viņš neizrādīja nekādas emocijas un nelikās ne priecājamies, ne skumstam, kad viņam pateica, ka jāatstāj skola, viņš arī nepajautāja, uz kurieni Tomass viņu vedis.

—   Rīt, — sacīja Tomass, kad skola vairs nebija saredzama, — tu dabūsi pieklājīgas drēbes. Un ievēro — tu nekad vairs nekausies.

Zēns klusēja.

—   Tu dzirdēji, ko teicu?

—   Jā, ser.

—   Nesauc mani tā. Es esmu tavs tēvs.

5. nodaļa

1966

Strādādama Grētiņa lāgiem uz brīdi aizmirsa, ka šodien ir viņas četrdesmitā dzimšanas diena. Viņa sēdēja uz augsta tērauda ķebļa pie noklausīšanās aparāta, piespieda vajadzīgās pogas un saspringti skatījās stikla ekrānā. Viņa projicēja filmu kopā ar skaņu; rokās netīri, ar emulsiju notriepti kokvilnas cimdi. Bez tiem nebija iespējams strādāt. Raiti un veikli viņa izdarīja atzīmes ar mīkstu, sarkanu zīmuli, tad nodeva filmu tālāk asistentei, kas kadrus salīmēja un salika pareizajās vietās. No citām montāžas telpām, ko īrēja citas kinostudijas un kas atradās šā Brodvejas nama tai pašā stāvā, līdz viņai atplūda sarunu fragmenti, kliedzieni, eksplozijas, orķestra pasāžas un spalgais tarkšķis, kas rodas, skaņu ieraksta lenti strauji palaižot atpakaļgaitā. Iedziļinājusies pati savā darbā, Grētiņa troksni gandrīz nedzirdēja. Tas piederējās montāžas telpai tāpat kā nemitīgā mašīnu klaudzoņa, izkropļotās skaņas un plauktos saliktās skārda bundžas ar filmu rituļiem.

Sī bija trešā filma, pie kuras viņa strādāja par galveno montāžisti. Sems Korejs bija viņu labi apmācījis un tagad, uz nebēdu izslavējis un izcildinājis visiem režisoriem un producentiem, palaidis patstāvīgā darbā. Tā kā viņa bija izdarīga un apdāvināta, turklāt pati nekāroja kļūt par režisori, kas būtu izraisījis nenovīdību, viņai bija ļoti daudz pieprasītāju un viņa varēja izvēlēties no piedāvātajiem darbiem tos, kurus gribēja.

Filma, kuru viņa pašreiz montēja, bija uzņemta Ņujorkā, un lielās pilsētas bezpersoniskā daudzpusība viņai šķita visai tīkama un rosinoša pēc šaurā lokā ieslēgtās, apšaubāmi līksmās gandrīz vai lielģimenes atmosfēras Holivudā, kur katrs par katru zināja itin visu. Brīvajā laikā viņa turpināja politisko darbību, ko bija uzsākusi Losandželosā pēc Kolina nāves. Kopā ar savu asistenti Idu Kohenu viņa gāja uz sapulcēm, kur runāja pret karu Vjetnamā un par autobusu iegādi skolēnu pārvadāšanai. Viņa bija parakstījusi desmitiem petīciju un centusies pārliecināt ievērojamus cilvēkus no kinoaprindām, lai arī tie paraksta. Tas viss viņai palīdzēja pārvarēt vainas apziņu, ka bija pametusi studijas universitātē. Arī Bilijs sasniedzis iesaukuma gadus, un doma, ka viņas vienīgais dēls varētu dabūt galu Vjetnamā, viņai bija nepanesama. Idai dēla nebija, bet sapulcēs, demonstrācijās un petīciju parakstīšanā viņa piedalījās vēl aktīvāk nekā Grētiņa. Viņas abas valkāja pie blūzēm un uz mēteļa atloka žetonu ar lozungu par kodolieroču aizliegumu.

Kad Grētiņa vakaros negāja uz sapulcēm, viņa, cik vien bieži iespējams, apmeklēja teātri, pēc ilgajiem citā zemes malā pavadītajiem darba gadiem darīja to ar lielu patiku, viņā bija pamodies jauns spēks. Dažkārt viņa gāja kopā ar Idu, sīku, nevīžīgi ģērbtu, ļoti gudru sievieti apmēram viņas pašas gados, ar kuru bija sadraudzējusies, dažkārt ar Evensu Kinzellu, pašreiz montējamās filmas režisoru, ar kuru viņai bija romāns, dažkārt ar Rūdolfu un Džīnu, ja tiem pagadījās būt Ņujorkā, vai ar kādu no aktieriem, kurus satika filmēšanas laukumā.

Uz ekrāna slīdēja aina pēc ainas, un viņa saviebās. Kinzella bija filmu uzņēmis tā, ka grūti nācās atrast fragmentam īsto noskaņu, kāda, pēc viņas domām, filmai bija vajadzīga. Ja viņa nesāks ar labu montāžu kaut ko pakoriģēt vai arī Kinzellam pašam neradīsies dažas idejas, viņa bija pārliecināta, ka beigu beigās ainu vajadzēs uzņemt no jauna.

Viņa pārtrauca darbu, lai uzsmēķētu. Filmu bundžas, ko viņa un Ida lietoja par pelnutraukiem, pastāvīgi bija līdz malām pilnas ar smēķgaliem. Visapkārt rēgojās arī ar lūpu krāsu notrieptas kafijas tases.

Četrdesmit gadi plecos, viņa domāja, ievilkdama dūmu.

Neviens viņu šodien vēl nebija apsveicis. Gluži pamatoti. Tomēr viesnīcā viņa bija palūkojusies savā vēstuļu plauktiņā, vai vismaz Bilijs nebūs atsūtījis telegrammu. Telegrammas nebija. Idai viņa nekā nebija teikusi, un Ida pašlaik mierīgi tina filmu lentes uz spolēm, ko ņēma no lielā brezenta groza. Idai pašai pāri četrdesmitiem; kādēļ gan viņu vēl lieki sarūgtināt? Arī Evensam viņa, protams, netika nekā minējusi. Viņam bija trīsdesmit divi. Četrdesmit gadus veca sieviete nemēdz atgādināt savu dzimšanas dienu trīsdesmit divus gadus vecam mīļākam.

Viņa iedomājās, kā jutusies māte pirms četrdesmit gadiem, turot rokās savu pirmdzimto, meitenīti, kaut pašai tikko divdesmit. Ja Mērija Peiza-Džordeika todien būtu zinājusi, kādus vārdus viņa vēlāk pārmīs ar nule piedzimušo bērnu, cik gaužas asaras viņa toreiz būtu lējusi? Un Bilijs? …

Durvis atvērās, un ienāca Evenss Kinzella. Viņš bija ģērbies, kā. jau Ņujorkā, — virs korda biksēm, sarkana polo krekla un kašmira svītera balts lietusmētelis ar jostu. Mētelis bija salijis slapjš. Stundām ilgi viņa nebija paskatījusies pa logu un nezināja, ka ārā līst.

Viņš bija garš un tievs, ar sajukušu melnu matu ērkuli un zilganmelnu bārdu, tā ka izskatījās, ka viņam vajadzētu skūties vairākas reizes dienā. Naidnieki teica, ka viņš izskatoties pēc tipiska sieviešu vīlēja. Grētiņai viņš vienlaikus šķita gan satraucoši pievilcīgs, gan neglīts. Kinzella bija viņa īstais uzvārds. Trīs gadus viņš regulāri bija apmeklējis psihoanalītiķi. Līdz šim viņš bija uzņēmis sešas filmas, trīs no tām ļoti veiksmīgas. Pēc dabas viņš bija laisks. Tikko iegājis kādā telpā, viņš tūliņ pret kaut ko atspiedās vai piesēda uz rakstāmgalda, bet, ja tuvumā pagadījās tahta, atkrita garšļaukus uz tās. Viņš pastāvīgi valkāja zamšādas apavus.

Vispirms viņš uz vaiga noskūpstīja Idu, tad Grētiņu. Vienu filmu viņš bija uzņēmis Parīzē un tur iemācījies ar visiem saskūpstīties. Filma iznāca drausmīga. — Riebīga diena, — viņš sacīja, uzrausdamies uz augsta metāla montāžas galda. Vienmēr viņš centās radīt iespaidu, ka visur, kur ieradies, jūtas kā mājās. — Paguvām šorīt uzņemt divus skatus, pirms sāka līt. Arī labi. Ap pusdienlaiku Heizens, kā vienmēr, jau bija pilnā. — Ričards Heizens bija galvenās vīriešu lomas tēlotājs jaunajā filmā. Ap pusdienlaiku viņš vienmēr bija pilnā. — Un kā pie jums? — Evenss jautāja. — Vai varam jau palaist uz ekrāna?

—   Tūliņ, — Grētiņa atteica. Viņa dusmojās, ka nav pamanījusi, cik ātri pagājis laiks. Viņa būtu sakārtojusi matus un sakopusi seju pirms Evensa atnākšanas. — Ida, — viņa sacīja,— lūdzu, paņem pēdējo ainu līdzi un pasaki, lai Fredijs izlaiž arī to, kad būs galā ar pārējām.

Cauri vestibilam viņi gāja uz nelielo demonstrācijas zāli gaiteņa galā. Evenss slepus ieknieba Grētiņai rokā. — Grētiņ, — viņš sacīja, — daiļā strādniece vīnakalnā.

Viņi sēdēja tumšajā demonstrācijas zālē un skatījās iepriekšējā dienā uzņemtajos kadros, vienu un to pašu ainu dažādos rakursos, atkārtotus dubļus, kurus cerēja beigās apvienot harmoniskā kopumā, ko skatīsies cilvēki visas pasaules kinoteātros. Skatīdamās Grētiņa jau kuro reizi nodomāja, ka Evensa juceklīgais, ekstravagantais talants atklājas katrā viņa uzņemtās filmas metrā. Prātā viņa jau iegaumēja, kas būs jādara, šos kadrus montējot. Viņa skaidri redzēja, ka iepriekšējā dienā Ričards Heizens bijis piedzēries jau rīta cēlienā. Pēc diviem gadiem viņam vairs nedos nevienu lomu.

—   Nu, kā tev šķiet? — Evenss jautāja, kad iedegās gaisma.

—   Tajās dienās, kad tu strādā ar Heizenu, — Grētiņa atbildēja, — tu mierīgu prātu vari beigt darbu jau pusdienlaikā.

—   Var redzēt, vai ne? — Evenss sēdēja, izslējis kājas uz priekšējās rindas sēdekļa atzveltnes.

—   Var, — Grētiņa atteica.

—   Parunāšu ar viņa aģentu.

—   Labāk parunā ar viņa bārmeni, — Grētiņa ieteica.

—   Dzeršana, — Evenss sacīja, — ir Kinzellas lāsts. Pat ja nedzer viņš pats.

Telpa atkal satumsa, un viņi noskatījās kadrus, pie kuriem Grētiņa bija visu dienu nostrādājusi. Uz īsta ekrāna tie Grētiņai šķita vēl nelādzīgāki nekā mazajā stikla ekrāniņā. Bet, kad demonstrēšana beidzās un atkal iedegās gaisma, Evenss sacīja: — Brangi! Man patīk.

Grētiņa pazina Evensu divus gadus un jau agrāk bija ievērojusi, ka viņš ir pārāk mazprasīgs pret savu darbu. Kaut kur psihoanalīzes procesā viņš bija guvis atziņu, ka arogance piederas viņa personai, un bija bīstami viņu publiski kritizēt. — Man gluži tā'nešķiet, — Grētiņa atteica, — vajadzēs vēl mazliet noslīpēt.

—   Tīrā laika nosišana, — Evenss pretojās. — Es tev saku — viss ir okei.

Atšķirībā no vairuma režisoru viņš montāžas telpā kļuva nepacietīgs un nerūpējās par detaļām.

—  Nezinu, — Grētiņa sacīja, — man liekas, darbība nevajadzīgi stiepjas garumā.

—   Tieši to es šai vietā gribu, — Evenss attrauca. — Es gribu, lai tā stiepjas garumā, — viņš tiepās kā stūrgalvīgs bērns.

—   Visi šie cilvēki, kas nemitīgi staigā pa durvīm iekšā un ārā, — Grētiņa neatlaidās, — un tomēr nekas izšķirošs nenotiek …

—   Jel nemeģini mani pārvērst par Kolinu Bērku! — Evenss strauji piecēlās. — Mans vārds ir Evenss Kinzella, ja tev gadījies to piemirst, un Evenss Kinzella tas būs un paliks. Lūdzu, paturi to prātā.

—  Neizturies taču kā zīdainis! — Grētiņa atcirta. Lāgiem viņai sajuka abas funkcijas, kas bija jāpilda attiecībās ar Ēvensu.

—   Kur mans mētelis? Sasodīts, kur esmu pametis mēteli? — viņš skaļi errojās.

—   Tu atstāji to montāžas telpā.

Kopā viņi gāja atpakaļ uz montāžas telpu. Evenss mierīgu prātu ļāva viņai nest bundžas ar tikko demonstrētajiem kadriem, kuras viņa bija paņēmusi no mehāniķa. īgni viņš vilka mugurā mēteli. Ida patlaban sagatavoja foliju tikko apstrādātajai filmai. Evenss jau devās ārā pa durvīm, tad pagriezās atpakaļ un piegāja pie Grētiņas. — Biju nodomājis tevi uzaicināt vakariņās un pēc tam aizvest uz kino, — viņš sacīja. — Vai varēsi iekārtoties? — Viņš draudzīgi pasmaidīja. Viņš baidījās, ka varētu kaut vai mirkli kādam nepatikt.

—   Diemžēl ne, — Grētiņa atteica, — man pakaļ atnāks brālis. Braukšu nedēļas nogalē pie viņiem.

Evensam pastiepās garš ģīmis. Garastāvoklis viņam spēja mainīties sešdesmit reižu minūtē. — Es šajā nedēļas nogalē esmu brīvs kā putns gaisā. Cerēju, ka mēs varētu … — Viņš paraudzījās uz Idu ar tādu skatienu, it kā vēlētos, lai viņa iziet ārā. Bet Ida, nelikdamās to ne manām, mierīgi darbojās ap folijām.

—   Svētdien ap vakariņu laiku būšu atpakaļ, — Grētiņa sacīja.

—   Okei, — Evenss noteica, — laikam jau man būs ar to jāsamierinās. Pasveicini brāli no manis un pie reizes arī apsveic!

—   Par ko?

—   Vai tad tu neredzeji <rLook»? Tur ir viņa bilde. Viņš kļuvis slavens visā Amerikā. Šonedēļ.

—   Ak to, — Grētiņa noteica. Žurnālā bija publicēts raksts «Desmit perspektīvi politiķi, kam vēl nav četrdesmit» līdz ar diviem Rūdolfa fotoattēliem: viens kopā ar Džinu viņu viesistabā, otrs pie rakstāmgalda Vitbijas pilsētas valdē. Spējīgs politiķis republikāņu partijā, bija teikts rakstā, kas strauji kāpj augšup. Jaunais, izskatīgais pilsētas mērs ar savu daiļo, bagāto, jauno kundzi. Mērens liberālis, enerģisks administrators. Ne tikai teorētiķis un profesionāls politiķis: kopš agras jaunības pats pelnījis sev iztiku. Modernizējis pilsētas pārvaldi, uzlabojis dzīvokļu apstākļus, samazinājis rūpniecības atlikumu izplūdi, panācis iepriekšējā policijas priekšnieka un triju policistu apcietināšanu par kukuļņemšanu; izsludinājis aizņēmumu jaunu skolu celšanai; izmantodams savu kuratora ietekmi Vitbijas universitātē, panācis, lai universitātē uzņem abu dzimumu studentus; tālredzīgs pilsētas plānotājs; panācis, lai eksperimentālā kārtā sestdienu pēcpusdienās pilsētas centru slēdz autosatiksmei un iedzīvotāji tur var brīvi iepirkties un pastaigāties; izmantojis Vitbijas «Sentinel», kura izdevējs ir, platformu stingri kritiskiem rakstiem par valsts un Federālās valdības godīgumu, par tiem ieguvis vairāku avīžu godalgas; pilsētu mēru apspriedē Atlantiksitijā teicis dedzīgu runu un uzņemts ar vētrainiem aplausiem; kopā ar vairākiem citiem mēriem komitejas sastāvā bijis ielūgts Baltajā namā uz trīsdesmit minūšu apspriedi.

—     To lasot, — Grētiņa sacīja, — varētu domāt, ka viņš Vitbijā vienīgi nav uzmodinājis mirušos, citādi paguvis itin visu. To būs rakstījusi kāda žurnāliste, kas neprātīgi viņā iemīlējusies. Mans brālis prot apburt cilvēkus.

Evenss pasmējās: — Tu neļauj jūtām ietekmēt savu spriedumu par sev tuvajiem un mīļajiem cilvēkiem, ko?

—   Es vienīgi ceru, ka mani tuvie un mīļie cilvēki netic visām muļķībām, kas par viņiem tiek rakstītas.

—    Bulta trāpīja mērķī, mīļumiņ, — Evenss sacīja. — Steidzos uz mājām sadedzināt visu, kas kādreiz par mani rakstīts. — Atvadoties viņš noskūpstīja vispirms Idu, tad Grētiņu, teikdams: — Svētdienas vakarā septiņos gaidīšu tevi pie viesnīcas.

—   Būšu, — Grētiņa apsolīja.

—   Nu tad — aiziet vientuļajā naktī! — noteica Evenss, sajozdams jostu cieši ap slaido vidukli, — jauns dubultaģents no lētas komercfilmas dodas savās bīstamajās gaitās.

Grētiņa gluži labi varēja iedomāties, cik vientuļa viņam būs šī nakts un nedēļas nogale. Viņam Ņujorkā bija vēl divas mīļākās. Tās, ko viņa zināja.

—    Es nevaru tikt skaidrībā, — Ida sacīja, — vai viņš ir ampelmanis vai ģēnijs.

—   Ne viens, ne otrs, — Grētiņa atteica, vēlreiz ielikdama projekcijas aparātā kadru, kas viņai nebija paticis, lai redzētu, vai ar to ir kas izdarāms.

Rūdolfs atnāca pusseptiņos; tumšajā lietusmēteli viņš tiešām izskatījās kā progresīvs politiķis. Blakusistabā pašlaik tika atskaņota vilciena dārdēšana, braucot pāri metāla tiltam, mazliet tālāk orķestris skaļi dimdināja 1812. gada uvertīru. Grētiņa bija pagriezusi kadru atpakaļgaitā, un dialogs izvērtās par trokšņainu, blurkstošu vervelēšanu.

—   Debestētīt! — Rūdolfs iesaucās. — Kā tu to spēj izturēt?

—   Godīga darba troksnis, — Grētiņa atteica. Viņa izslēdza aparātu un atdeva spoli Idai. — Ej tūliņ uz mājām, — viņa sacīja. Ja Idu neuzmanīja un ja tajā vakarā nebija nevienas sapulces, viņa varēja nosēdēt darbā līdz desmitiem. Viņai bija bail no dīkajiem vakariem.

Rūdolfs neapsveica Grētiņu, kamēr viņi brauca lejā ar liftu un izgāja no Brodvejas. Grētiņa arī neatgādināja. Rūdolfs nesa mazo koferīti, kurā Grētiņa bija salikusi visu nedēļas nogalei nepieciešamo. Joprojām lija, neviena taksometra tuvumā neredzēja, un viņi sāka iet uz Parka avēnijas pusi. Grētiņai uz darbu ejot, vēl nelija, un viņa bija iznākusi bez lietussarga. Kad viņi sasniedza Sesto avēniju, viņa bija salijusi gluži slapja.

—   Sai pilsētā vajadzīgi vēl vismaz desmit tūkstoši taksometru, — Rūdolfs sacīja. — Tīrais ārprāts, ko cilvēki visu pacieš, lai tikai varētu dzīvot lielpilsētā.

—   Enerģisks administrators, — Grētiņa sacīja, — mērens liberālis, tālredzīgs pilsētas plānotājs.

Rūdolfs iesmējās: — Ak tu esi izlasījusi to rakstu? Kādas blēņas! — Bet Grētiņai likās, ka brāļa balsī skan gandarījums.

Viņi gāja pa Piecdesmit otro ielu, un lietus sāka līt arvien stiprāk. Pie restorāna «Divdesmit viens» Rūdolfs apstājās un sacīja: — Iegriezīsimies un iedzersim. Šveicars vēlāk sadabūs mums taksi.

Mati Grētiņai bija samirkuši, zeķes nošļakstītas, un viņai nepavisam negribējās ieiet tādā lepnā restorānā kā «Divdesmit viens» tik neuzpostai, turklāt ar pretkara žetonu pie mēteļa atloka, bet Rūdolfs viņu jau stūma uz durvīm.

Vestibilā četri vai pieci šveicari, garderobes jaunkundzes, direktori un zāles pārziņi sveicināja: — Labvakar, mister Džordeik! — sekoja rokasspiedieni. Grētiņa savā izskatā nekā nespēja saglābt, ne matiem, ne zeķēm ko līdzēt, tādēļ nemaz nepūlējās vispirms iegriezties dāmu istabā, bet gāja kopā ar Rūdolfu tieši uz bāru. Galdiņu viņi nepieprasīja, jo nedomāja ēst vakariņas, un aizgāja zāles tālākajā kaktā uz bāru, kur cilvēku nebija. Pie zāles ieejas durvīm drūzmējās bars apmeklētāju — vīrieši ar skaļu, glumu valodu, ieraduši reklamēt un ieteikt, un sievietes, kas acīm redzami atnākušas tieši no Elizabetes Ardenas skaistumkopšanas salona un kam droši vien nekad nebija grūti vajadzības brīdī atrast taksometru. Telpa grima puskrēslā, apgaismojums tieši tāds, lai sievietēm nebūtu jānožēlo pēcpusdiena, ko viņas bija pavadījušas pie Elizabetes Ardenas, kur tika frizētas un kosmetizētas.

—   Tu sev sabojāsi šajā restorānā reputāciju, — Grētiņa sacīja, — atnākdams ar pavadoni, kas izskatās tā, kā šovakar izskatos es.

—   Viņi pieraduši pie sliktākām pavadonēm, — Rūdolfs atteica, — daudz sliktākām.

—   Paldies, brālīt.

—   Piedod, es tā nedomāju, — Rūdolfs attapās, — tu esi skaista.

Viņa nejutās skaista. Viņa jutās izlijusi, noplukuši, veca un nogurusi, vientuļa un sasāpējusi. — Sis ir tāds vakars, kad man pašai s(evis gaužām žēl, — viņa sacīja, — neliecies ne zinis.

—  Kā klājas Džīnai? — Grētiņa pēc brīža vaicāja. Džīnai ar otro bērnu bija iznācis spontānais aborts, un viņa to ļoti smagi pārdzīvoja; nedaudzajās reizēs, kad Grētiņa viņu sastapa, viņa šķita izklaidīga un savārgusi, pēkšņi pazaudēja sarunas pavedienu vai teikuma vidū negaidot piecēlās un izgāja no istabas. Fotografēšanu viņa bija pametusi, un, kad Grētiņa reiz apvaicājās, vai atkal atsākšot, viņa tikai papurināja galvu.

—   Džīnai? — Rūdolfs pārjautāja. — Kļūst labāk.

Pienāca bārmenis, un Rūdolfs pasūtīja glāzi viskija sev un

martīni Grētiņai.

Rūdolfs pacēla glāzi. — Daudz laimes dzimšanas dienā! — viņš sacīja.

Atcerējies. — Neesi mīļš pret mani, — viņa teica, — es tūliņ apraudāšos.

Viņš izvilka no kabatas iegarenu etviju un nolika viņai priekšā uz bāra letes. — Pielaiko, vai der, — viņš sacīja.

Viņa atvēra etviju ar ierakstu «Kartjē» vāciņa iekšpusē. Kastītē bija skaists zelta rokaspulkstenis. Viņa noņēma pasmago tērauda pulksteni no rokas un aplika šauro zelta aprocīti. Laiks, kas, briljanta skaidiņām rotāts, tek uz priekšu nevainojamā precizitātē. 3ās dienas vienīgā dāvana. Cenzdamās neraudāt, viņa noskūpstīja Rūdolfu uz vaiga. Man jāpiespiežas domāt par viņu labāk, viņai iešāvās prātā. Tad viņa pasūtīja vēl vienu martīni.

—   Kas tev šodien vēl sadāvināts? — Rūdolfs jautāja.

—   Nekas.

—  Vai Bilijs piezvanīja? — Jautājums izskanēja pārāk ikdienišķi.

—   Nē.

—  Pirms paris dienām sastapu viņu pie universitātes un viņam atgādināju, — Rūdolfs sacīja.

—   Viņš ir drausmīgi aizņemts, — Grētiņa centās aizstāvēt delu.

—  Varbūt viņš ņēma ļaunā manu atgādinājumu, lai tev piezvana, — Rūdolfs sacīja. — Pārliecīgi viņš savu onkuli Rūdolfu, šķiet, nemīl.

—   Viņš nevienu pārliecīgi nemīl, — Grētiņa atteica.

Bilijs bija imatrikulējies Vitbijā tādēļ, ka, pabeidzis Kalifornija vidusskolu, izteica vēlēšanos mācīties kādā no Austrumu koledžām. Grētiņa bija cerējusi, ka viņš iestāsies Kalifornijas universitātē Losandželosā vai vismaz Dienvidkalifornijas universitātē, lai viņš varētu dzīvot mājās, bet Bilijs skaidri un gaiši pateica, ka vairs nevēlas dzīvot mājās. Viņš gan bija ļoti apdāvināts, bet nevīžoja mācīties, un atzīmes viņam nebija pietiekami labas, lai iekļūtu kādā no Austrumu slavenajām universitātēm. Grētiņa lūdza Rūdolfu, lai tas, izmantodams savu autoritāti, palīdz zēnam iekļūt Vitbijas universitātē. Bilijs rakstīja reti, lāgiem viņa mēnešus divus nesaņēma ne rindiņas. Un, kad beidzot saņēma īsu vēstuli, tā sastāvēja no mācību priekšmetu saraksta un no plāniem, kur viņš nodomājis pavadīt vasaras brīvdienas •— vienmēr kaut kur Austrumos. Nu viņa jau vairāk nekā mēnesi strādāja Ņujorkā, tikai dažu stundu braucienā no Vitbijas, bet Bilijs ne reizes nebija atbraucis. Līdz pat šai nedēļas nogalei lepnums viņai bija liedzis pašai aizbraukt pie dēla, bet nu viņa vairs ilgāk nespēja izturēt.

—   Kas ar to puiku ir? — Rūdolfs jautāja.

—  Viņš mani soda, — Grētiņa atbildēja.

—   Par ko?

—   Par Evensu. Es centos būt cik vien iespējams diskrēta — Evenss nekad nepalika pie manis pa nakti, es katru nakti ierados mājās, nekad nepavadīju ar viņu kopā nedēļas nogali —, bet Bilijs, protams, situāciju tūliņ izprata, un iestājās leduslaikmets. Sievietēm varbūt vajadzētu krist melanholijas lēkmēs tad, kad viņas bērnu iegūst, nevis tad, kad to zaudē.

—  Gan jau viņš to pārvarēs, — Rūdolfs mierināja, — tā ir bērna greizsirdība, ne vairāk.

—   Jācer. Viņš Evensu nicina. Sauc viņu par šarlatānu.

—   Vai viņš tāds ir?

Grētiņa paraustīja plecus. — Nedomāju vis. Viņš nesasniedz Kolina līmeni. Bet es jau arī ne.

—   Nenoniecini sevi, — Rūdolfs maigi sacīja.

—   Ko gan labāku sieviete varētu savā četrdesmitajā dzimšanas dienā darīt?

—   Tev nevar dot vairāk par trīsdesmit, — Rūdolfs sacīja, — skaistiem, iekārojamiem trīsdesmit.

—   Mīļo brājuk!

—   Vai Evenss tevi precēs?

—   Holivudā, — Grētiņa sacīja, — veiksmīgi trīsdesmit divus gadus veci režisori precas ar četrdesmitgadīgām sievietēm vienīgi tad, ja tās ir slavenas vai bagātas vai slavenas un bagātas. Es neesmu ieskaitāma ne vienā, ne otrā kategorijā.

—   Vai viņš tevi mīl?

—   Kas to lai zina?

—   Vai tu viņu mīli?

—   Varu atbildēt tikai to pašu: kas to lai zina? Man patīk ar viņu gulēt, man patīk viņam strādāt, patīk būt viņa tuvumā. Viņš mani piepilda. Man jābūt kopā ar kādu vīrieti un jājūt, ka esmu viņam noderīga, un kaut kā sagadījies, ka šis laimīgais vīrietis ir Evenss. Ja viņš lūgtu, lai kļūstu viņa sieva, es uz vietas piekristu. Bet viņš nelūdz.

—    Laimes dienas, — Rūdolfs domīgi noteica. — Izdzer. Mums jāiet. Džīna mājās mūs gaida.

Grētiņa palūkojās jaunajā pulkstenī: — Pašreiz ir tieši astoņpadsmit minūtes pāri septiņiem — saskaņā ar misteru Kartjē.

Ārā joprojām lija, bet patlaban piebrauca taksometrs, no tā izkāpa kāds pāris, un šveicars turēja Grētiņai virs galvas lielu lietussargu, kamēr viņa skrēja uz mašīnu. Pie restorāna «Divdesmit viens» durvīm nevienam neienāktu prātā, ka Ņujorkā noderētu vēl desmit tūkstoši taksometru.

Kad Rūdolfs atslēdza durvis, viņi izdzirda negantu troksni, metālam sitoties pret metālu. Rūdolfs ieskrēja dzīvojamā istabā, Grētiņa viņam pa pēdām. Istabas vidū uz grīdas sēdēja Džina, kājas plati iepletusi kā bērns, kas rotaļājas ar klucīšiem. Rokā viņai bija āmurs, un viņa metodiski dauzīja kopā veselu kaudzi fotoaparātu, teleobjektīvus un citus fotoaparatūras piederumus. Kājās viņai bija džinsa bikses, mugurā netīrs džemperis, nemazgātie mati nokārušies sejai priekšā.

— Džīn! — Rūdolfs iesaucās. — Ko tu, velns parāvis, dari?!;

Džīna pacēla galvu. Viltīgi viņa paglūnēja caur matu šķipsnām. — Godātais mēra kungs grib zināt, ko viņa daiļā, bagātā, jaunā kundze dara? Es tūliņ pateikšu godātajam mēra kungam, ko dara viņa daiļā, bagātā, jaunā kundze. Viņa taisa drazu kaudzi. — Valoda skanēja pusšļupstu. Viņa bija piedzērusi. Viņa no jauna trieca ar āmuru pa lielu platleņķa objektīvu un sašķaidīja to drumslās.

Rūdolfs izrāva viņai āmuru no rokas. Viņa nepretojās. — Godātais mēra kungs izņēma savai daiļajai, bagātajai, jaunajai kundzei āmuru no rokām, — Džīna runāja. — Neraizējies, kaudzīt. Āmuru netrūkst. Tu kļūsi arvien lielāka, un kādā ;jaukā dienā tu būsi viena no lielākajām un skaistākajām drazu kaudzēm pasaulē un godātais mēra kungs tevi izsludinās par publisku parku Vitbijas iedzīvotājiem.

Vēl joprojām turēdams rokā āmuru, Rūdolfs paskatījās uz Grētiņu. Viņa skatienā atspoguļojās kauns un bailes. — Jēziņ, Džīn, — viņš teica sievai, — tur taču guļ vismaz pieci tūkstoši dolāru!

—   Godātā mēra kunga sievai fotoaparāti nav vajadzīgi, — Džīna atteica. — Lai tagad fotografē mani\ Lai fotografē nabaga ļaudis! Talantīgi ļaudis. Hoplā! — viņa izpleta rokas kā balerīna. — Nes tikai šurp āmurus. Rūdolf, mīļumiņ, vai tev neliekas, ka vajadzētu piepildīt savai daiļajai, bagātajai, jaunajai kundzei glāzi?

—   Tu esi dzērusi gana.

—   Rūdolf, — Grētiņa sacīja, — es labāk iešu. Šovakar mēs tikpat neaizbrauksim uz Vitbiju.

—   Uz skaisto Vitbiju, — Džīna atsāka, — kur godātā mēra kunga daiļā, bagātā, jaunā kundze vienādi mīļi uzsmaida demokrātiem un republikāņiem, atklāj labdarības bazārus, uzticīgi sēž savam laulātajam draugam līdzās banketos un politiskos mītiņos, kur viņu var apbrīnot izlaiduma aktos un Ceturtā jūlija svētkos, kur viņa apmeklē Vitbijas universitātes futbola sacensības, piedalās jaunu zinātnisku laboratoriju iesvētīšanā un pamatu likšanas ceremonijā dzīvojamiem namiem, kuros krāsainajiem būs dzīvokļi ar īstu ūdensklozetu.

—   Pietiek, Džīn! — Rūdolfs viņu asi apsauca.

—  Man tiešām liekas, būs labāk, ja iešu projām, — Grētiņa ieminējās. — Es tev piezvanīšu …

—   Godātā mēra kunga māsa, kādēļ tu tā gribi steigties projām? — Džīna turpināja. — Kas zina, varbūt viņam kādreiz vēlēšanās būs vajadzīga tava balss. Paliec, un mēs visi omulīgā ģimenes lokā iedzersim pa glāzei. Paliec un noklausies. Tas var būt ļoti pam … pamācoši, — viņai sāka mesties mēle. — Kā kļūt par piedēkli — pamācība simt vieglās lekcijās. Es likšu izgatavot sev vizītkartes. Rūdolfa Džordeika kundze, savā laikā patstāvīga meitene ar specialitāti, tagad nodarbināta piedēklības sfērā. Viens no perspektīvākajiem piedēkļiem Savienotajās Valstīs. Specialitāte — parazītisms un liekulība. Lekciju cikls «Kā kļūt par piedēkli». — Viņa ieirgojās: — Katrai tīrasiņu amerikāņu meitenei diploms garantēts.

Rūdolfs necentās Grētiņu aizturēt, kad viņa izgāja priekšnamā, atstājusi viņu stāvam istabas vidū lietusmētelī, ar āmuru rokā, noraugāmies uz savu piedzērušo sievu.

Lifts piestāja tieši dzīvoklī, un Grētiņai vajadzēja pastāvēt priekšnamā un brītiņu pagaidīt, un viņa vēl dzirdēja Džīnas bērnišķīgo, sadusmoto balsi: — Visi man vienmēr atņem āmurus, — pirms pienāca lifts un viņa varēja aizbēgt.

Nokļuvusi atpakaļ «Algonkvīnā», viņa piezvanīja uz Evensa viesnīcu, bet viņa numurs neatbildēja. Viņa atstāja telefonistei vēsti, ka misis Bērka nekur nav aizbraukusi un atrodas savā viesnīcā. Tad viņa iegāja karstā vannā, pārģērbās un nobrauca lejā uz viesnīcas ēdamzāli paēst vakariņas.

Rūdolfs piezvanīja otrā rītā pulksten deviņos. Grētiņa bija viena. Evenss nebija atsaucies. Rūdolfs pastāstīja, ka Džīna pēc Grētiņas aiziešanas tūliņ likusies gulēt, no rīta bijusi satriekta un nokaunējusies, tagad viss esot kārtībā, viņi tomēr braukšot uz Vitbiju un gaidot Grētiņu savā dzīvoklī.

—  Vai esi pārliecināts, ka nebūtu prātīgāk, ja jūs šo dienu pavadītu divatā? — Grētiņa jautāja.

—   Būs labāk, ja nebūsim vieni, — Rūdolfs atteica. — Tava soma ir šeit, lai tu nedomātu, ka esi to pazaudējusi.

—   Atceros, — Grētiņa teica, — desmitos būšu pie jums.

Ģērbdamās viņa pārdomāja iepriekšējā vakara notikumus un

atcerējās, ka Džīna arī citkārt, gan bez tāda niknuma, bija izturējusies visai dīvaini. Tagad to visu varēja savilkt kopā. Līdz šim viņa to bija pratusi no Grētiņas noslēpt, jo tikās ar Grētiņu visai reti. Bet tagad bija skaidrs — Džīna ir alkoholiķe. Grētiņa prātoja, vai Rūdolfam tas zināms un kā viņš nolēmis rīkoties.

Bez ceturkšņa desmitos Evenss joprojām nebija piezvanījis, un Grētiņa, nobraukusi ar liftu lejā, izgāja uz saulainās Četrdesmit ceturtās ielas — slaida, gara auguma sieviete ar skaistām kājām, mati mīksti un melni, nevainojama, blāva sejas āda, tvīda kostīms un džersija blūze, īstais apģērbs nedēļas nogalei uz laukiem. Vienīgi pretkodolkara žetons uz elegantās jakas atloka varbūt atgādinās garāmgājējiem, ka ne gluži viss Amerikā ir tā, kā liekas šajā saulainajā 1966. gada pavasara rītā.

Fotoaparātu drazas un stikla lauskas no dzīvojamās istabas bija aizvāktas. Kad Grētiņa iegāja, Rūdolfs un Džīna klausījās pa radio Mocarta klavierkoncertu. Rūdolfs izskatījās mierīgs, un Džīna, kaut ari bāla un mazliet nedroša uz kājām, kad piegāja apsveicināties un noskūpstīt Grētiņu, tomēr šķita pilnīgi atjēgusies no iepriekšējā vakara trakuma. Viņa uzmeta Grētiņai ašu skatienu, kas itin kā lūdzās līdzjūtību un izpratni, bet pēc tam normālā, zemā balsī, kas skanēja nepiespiesti jautri, sacīja: — Grētiņ, šajā kostīmā tu izskaties pasakaini. Un saki — kur lai es dabūju tādu žetonu? Tā krāsa man piestāvētu pie acīm.

—   Jā, — Rūdolfs piebilda, — un mums būs ar to grandiozi panākumi, kad nākamreiz aizbrauksim uz Vašingtonu. — Taču viņa balss skanēja maigi, un viņš nepiespiesti, brīvi pasmējās.

Kāpjot lejā un vēlāk gaidot, kad garāžas kalpotājs piebrauks mašīnu, Džīna visu laiku turējās Rūdolfam pie rokas gluži kā bērns tēvam, gatavojoties iziet pastaigā. Tīri izmazgātie mati mirdzēja kastaņu brūnumā, un viņa bija tos pakausī sasējusi ar lenti; mugurā viņai bija ļoti īsi svārciņi. Zeķēs neieautās kājas bija ļoti glītas, gleznas, slaidas un jau iedegušas. Viņai, kā parasts, nevarēja dot vairāk par astoņpadsmit gadiem.

Kamēr viņi gaidīja mašīnu, Rūdolfs bilda Grētiņai: •— Piezvanīju savai sekretārei un palūdzu sazināties ar Biliju un pateikt, ka gaidām viņu pie mums uz lenču.

—   Paldies, Rūdij, — Grētiņa sacīja. Viņa tik sen nebija redzējusi Biliju, ka būs daudz labāk, ja viņi pirmoreiz netiksies vienatnē.

Kad piebrauca mašīna, abas sievietes apsēdās priekšējos sēdekļos pie Rūdolfa. Viņš ieslēdza radio. Bezrūpīga, pavasarīga Mocarta mūzika viņus pavadīja līdz pat Bronksai.

Viņi brauca garām dzīvžogiem un tulpju dobēm, iežogotiem laukumiem, kur pieauguši vīrieši un zēni spēlēja beisbolu. Mocartam pa radio sekoja Lesers, un Rejs Boldžers neatvairāmi dziedāja: «Otice in love with Amy, always in love with Amy,» — un Džīna zemā, jaukā balsī dungoja melodiju līdzi. Viņi visi atcerējās estrādes mūzikas vakaru ar Boldžeru, kas visiem bija ļoti paticis. Kad viņi sasniedza Vitbijas māju, kur tumšajiem ceriņiem dārzā jau brieda pumpuri, gandrīz likās, ka iepriekšējā vakara vispār nav bijis. Gandrīz.

Viņus sagaidīja Inīda, gaišmataina un apaļīga, nu jau divus gadiņus veca. Viņa metās mātes skaujās, un abas nevarēja vien beigt viena otru skūpstīt. Rūdolfs pavadīja Grētiņu uz augšstāvu un nesa viņas somu. Istaba bija izvēdināta un košu puķu rotā.

Rūdolfs nolika somu zemē un sacīja: — Ceru, ka tev te būs viss vajadzīgais.

—   Rudij, — Grētiņa klusi ierunājās, — mums šodien vajadzētu iztikt bez dzeršanas.

—   Kādēļ? — viņš brīnījās.

—  Tu nedrīksti viņu kārdināt. Džīnu. Pat ja viņa pati nedzertu, tomēr redzēt citus dzeram …

—   Ak, — Rūdolfs bezrūpīgi attrauca, — par to nu gan nav jāraizējas! Vakar viņa bija mazliet sabudinājusies …

—   Viņa ir alkoholiķe, Rūdij, — Grētiņa maigi sacīja. Rūdolfs nevērīgi atmeta ar roku. — Tu kļūsti melodramatiska.

Tev tas nemaz nepiedien. Sad tad viņa iedzer līdz mazam skurbulim — tas ir viss. Tāpat kā tu un es.

—   Ij ne tik daudz kā tu un es, — Grētiņa sacīja. — Viņa nedrīkst dzert ne piliena. Pat malciņu alus ne. Rūdij, es to zinu. Holivuda ir pilna ar tādām sievietēm kā viņa. Sākuma stadijā tādām kā viņa, bet vēlāk seko citas — drausmīgas stadijas, un ar viņu var notikt tas pats. Tev viņa jāsargā.

—   Neviens gan nedrīkstētu teikt, ka es viņu nesargāju, — Rūdolfa balsī ieskanējās asums.

—   Rūdij, turi katru pudeli šai mājā aiz atslēgas! — Grētiņa brīdināja.

—   Nomierinies, — Rūdolfs atteica, — te nav Holivuda. Lejā iezvanījās telefons, un tūliņ Džīna no lejas sauca uz

augšstāvu: — Grētiņ, tas tev! Zvana Bilijs.

—   Lūdzams, klausi mani, — Grētiņa sacīja.

—   Ej runāt ar savu dēlu, — Rūdolfs dzedri atteica.

Pa tālruni Bilijam bija pieauguša cilvēka balss. — Hallo, māt! Brīnišķīgi, ka tev izdevās atbraukt. — Viņš sāka Grētiņu saukt par māti, kad uzradās Evenss. Pirms tam bija — mammīte. Viņai tas arī likās pārāk bērnišķīgi tik lielam zēnam kā viņš, bet pašlaik pa tālruni viņa ilgojās pēc senās uzrunas — mammīt.

—   Pasaki, lūdzu, ka man drausmīgi žēl, — Bilijs teica. — Vai tu palūgsi, lai Rūdolfs atvaino? Viņš mani ielūdza uz lenču, bet pulksten vienos ir beisbola spēle, un man jāservē, diemžēl vajadzēs ielūgumu pārcelt uz citu reizi.

—   Labi, — Grētiņa sacīja, — es tevi aizbildināšu. Kad mēs satiksimies?

—   Grūti pateikt. — Bilija balsī skanēja patiess apmulsums.

—   Pēc spēles mums paredzēta plaša saiešana, ar alu un tā …

—   Kur tu spēlēsi? — Grētiņa jautāja. — Es aizbraukšu paskatīties. Starp divām servēm varēsim paciemoties.

—   Nu tu esi piepūtusies.

—   Es neesmu piepūtusies, runājot taviem vārdiem. Kur tu spēlēsi?

—   Teritorijas austrumu pusē ir sporta laukumi no vienas vietas, — Bilijs sacīja. — Tu mūs tūliņ ieraudzīsi.

— Uz redzēšanos, Bilij! — Grētiņa teica un nolika klausuli. Viņa izgāja no vestibila, kur atradās tālrunis, un iegāja dzīvojamā istabā. Džina, sēdēdama uz tahtas, bija paņēmusi Inīdu klēpī un šūpoja. Inīda sajūsmā priecīgi grudzināja. Rūdolfs mikserī jauca deikvīrijus.

—   Mans dēls lūdz aizbildināt, — Grētiņa sacīja. — Viņam šopēcpusdien milzīgi svarīgi pasākumi. Viņš nevarot ierasties.

—   Gaužām žēl, — noteica Rūdolfs, bet ap lūpām viņam uz mirkli iegūla ciets vaibsts. Viņš ielēja glāzēs kokteili sev un Grētiņai. Džina darbojās ar bērnu un teica, ka nedzeršot.

Pēc lenča Grētiņa aizņēmās Rūdolfa mašīnu un aizbrauca uz Vitbijas universitātes studentu ciematu. Viņa bija jau agrāk tur bijusi, taču tagad viņu no jauna savaldzināja teritorijas rāmais, nepilsētnieciskais skaistums. Glītās, veclaicīgās ēkas šur tur it kā izmētātas plašajos zālienos, grantēti celiņi, augsti ozoli un gobas. Kā jau sestdienas pēcpusdienā, studentu nebija daudz, un visa teritorija šķita iegrimusi saules apmirdzētā transā. Sādu vietu ikviens vēlāk atcerēsies ar liegu nostalģiju. Ikvienai universitātei, kam jāsagatavo jaunieši dzīvei, vajadzētu šādus mierīgus zālienus, šādas nepretenciozas, tīkamas ēkas un auditorijas, lai būtu ko atcerēties. Dzīve, ar kādu Vitbijas absolventiem vēlāk vajadzēs sastapties divdesmitā gadsimta pēdējā trešdaļā, nepavisam nebūs salīdzināma ar šejienes apstākļiem.

Beisbolu diezgan juceklīgi spēlēja trijos laukumos. Visnemākulīgākajā, kur puse spēlētāju bija meitenes, viņa ieraudzīja Biliju. Vienai meitenei bija līdzi grāmata. Viņa sēdēja zālē un lasīja, un tikai tad, kad pārējie spēlētāji viņai uzsauca, piecēlās un aizskrēja pēc bumbas. Spēle laikam turpinājās jau labu brīdi, jo, kad Grētiņa piegāja pie pirmās aizsardzības līnijas, pirmais beisbolists strīdējās ar dažiem otras komandas locekļiem par to, vai punktu skaits esot deviņpadsmit pret sešpadsmit vai astoņpadsmit pret piecpadsmit. Šķita visai nesvarīgi, vai Bilijs spēlē piedalās vai ne.

Bilijs nospurušās, izbalējušās džinsa biksēs un pelēkā sporta kreklā servēja bumbas — meitenēm pasvieda augstu gaisā, bet puišiem trieca virsū no visa spēka. Bilijs uzreiz neieraudzīja Grētiņu pienākam, un viņa brīdi vēroja dēlu: slaids, nesteidzīgām, iznesīgām kustībām, pagari mati sakrituši glītajā sejā, Vilija

Ebota seja skaistākā, uzlabotā variantā — juteklīga, stingra, neapmierināta seja, tāda pati augsta, plata piere, acis dziļāk iegrimušas un tumšākas, deguns garāks, ar platām nāsīm, labajā vaigā asimetriska smaida bedrīte, zobi balti, veselīgi.

Kaut jel viņš raksturā izaugtu tik skaists kā sejā, nodomāja Grētiņa, noskatīdamās, kā viņas dēls piespēlē bumbu glītai, apaļīgai meitenei, kas palēcās, pie bumbas netika un tēlotā izmisumā iesaucās: — Uz mani neceriet!

Trešajā serves maiņā Bilijs ieraudzīja Grētiņu stāvam pie pirmās aizsardzības līnijas, piegāja pie viņas un uzsauca: — Hallo, māt! — un viņu noskūpstīja. Ieraugot žetonu, viņam acīs iezibējās labsirdīga zobgalība. — Es jau teicu, ka tu mūs atradīsi bez grūtībām.

—   Ceru, ka netraucēju, — viņa sacīja. Un saprata: aplam iesākts. Mīli mani, esmu tava māte.

—   Nē, protams, ne, — viņš atteica un tad uzsauca: — Hei, puiši, paspēlējiet manā vietā! Man ir ciemiņš. Vēlāk satiksimies. — Viņš māti ne ar vienu neiepazīstināja. — Vai neiesim gabaliņu pastaigāt? Es tev visu izrādīšu.

—   Rūdolfs un Džīna bija vīlušies, ka tu neatnāci uz lenču, — Grētiņa teica, kad viņi gāja projām no laukuma. Atkal aplam.

—   Tiešām? — Bilijs vienaldzīgi noteica. — Man ļoti žēl.

—   Rūdolfs saka, viņš tevi bieži ielūdzot, bet tu nekad neejot.

Bilijs paraustīja plecus. — Tu jau zini, kā tas ir, — viņš sacīja, — mūžam kaut kas atgadās.

—   Man patiktu, ja tu šad tad tur aizietu, — Grētiņa teica.

—   Aiziešu. Kādreiz. Varēsim parunāt par paaudžu problēmu. Vai par to, ka visi studenti smēķē hašišu. Viņa avīzei tas ir visiecienītākais temats.

—   Vai tu ari smēķē hašišu?

—   Māt, mīlulīt, mēs dzīvojam divdesmitajā gadsimtā.

—   Neizliecies pret mani tik uzpūtīgs! — viņa asi piezīmēja.

—   Ir tik jauka diena, — viņš sacīja, — es tik sen neesmu tevi redzējis. Nestrīdēsimies. Paskat, tajā mājā es dzīvoju, kad biju pirmajā kursā.

—   Vai tava meitene arī bija laukumā? — Viņš reiz bija rakstījis vēstulē, ka viņam patīk kāda meitene no viņa grupas.

—   Nē. Viņai nedēļas nogalē atbraukuši vecāki, un viņai jāizliekas, ka manis nemaz pasaulē nav. Viņas tēvs mani neieredz, un es neieredzu viņu. Tēvs apgalvo, ka es meiteni amorāli un graujoši ietekmējot. Viņš ir īsts neandertālietis.

—  Vai tu par kādu cilvēku spēj pateikt arī kaut ko labu?

—   Protams. Par Albēru Kamī. Bet viņš ir miris. Par to runājot, man ienāk prātā: kā tad klājas tam otram dzejniekam — Evensam Kinzellam?

—   Viņš ir dzīvs, — Grētiņa atteica.

—   Lieliski, — sacīja Bilijs, — kāds sensacionāls jaunums!

Ja Kolins nebūtu nomiris, zēns nebūtu tāds kļuvis, nodomāja

Grētiņa. Viņš būtu pavisam citāds. Izklaidīgs, nostrādājies cilvēks piesēžas pie stūres, ietriecas kokā, un trieciens plešas tālāk, arvien tālāk, pat nākamajās paaudzēs.

—  Vai tu uz Ņujorku arī aizbrauc? — viņa jautāja.

—   Sad tad gadās.

—  Ja tu man paziņosi, kad nākamreiz brauksi, — viņa sacīja, — es nopirkšu teātra biļetes. Paņem savu meiteni ari līdzi. Es labprāt ar viņu iepazītos.

—   Viņa nav nekas sevišķs, — Bilijs atteica.

—   Vienalga, es tomēr priecātos.

—   Labi.

—   Kā tev ar mācibām? — viņa vaicāja.

Bilijs saviebās.

—   Rūdolfs teica, ka necik labi tev neejot. Viņš pat minēja, ka tevi varot atskaitīt.

—   Laikam jau nav grūti valdīt pār pilsētu, — Bilijs sacīja, — ja viņam atliek laika sarēķināt, cik lekciju es katru semestri nobastoju.

—   Ja tevi izmetīs, tu tiksi iesaukts armijā. Vai to tu gribētu?

—  Vai nav vienalga? — Bilijs sacīja. — Armijā nevar būt garlaicīgāk kā lielākajā daļā šejienes lekciju.

—  Vai tu par mani nemaz nepadomā? — Drausmīgi aplam. Klasiska kļūda. Bet izteikts ir izteikts. — Vai neesi padomājis, kā es justos, ja tevi aizsūtītu uz Vjetnamu?

—  Vīri karo, sievietes raud, — Bilijs atteica. — Kādēļ lai mēs abi būtu izņēmums?

—   Vai tu jel ko dari, lai mainītu situāciju? Lai, piemēram, sekmētu kara izbeigšanu? Tik daudz studentu visā mūsu valstī nepagurst ne dienu, ne nakti, lai…

—   Muļķi, — Bilijs sacīja, — velti tērē laiku. Pārlieku daudziem naudasmaisiem karš ir pārākais kumoss. Vai viņiem kāda daļa gar to, ko dara neirastēniski pienapuikas? Ja gribi, atdod man savu žetonu, es to valkāšu. Ir gan liela lieta! Pentagons nodrebēs, uzzinot, ka Bilijs Ebots protestē pret kodolkaru.

—   Bilij, — Grētiņa apstājās un palūkojās viņā, — vai tevi vispār kaut kas interesē?

—   Ne sevišķi, — viņš mierīgi atteica. — Vai tas ir aplam?

—   Es ceru vienīgi uz to, — Grētiņa sacīja, — ka tā ir poza. Muļķīga puikas poza.

—   Tā nav poza, — viņš sacīja. — Un es neesmu muļķa puika, ja tu to nebūtu pamanījusi. Esmu liels, pieaudzis vīrietis un domāju, ka visapkārt viss ir sapuvis. Tavā vietā es kādu laiku par mani nemaz nedomātu. Ja tev sagādā grūtības sūtīt man mācību naudu, nesūti. Ja es tev nepatīku tāds, kāds esmu, un tu vaino sevi, ka esmu tāds iznācis, tev varbūt ir taisnība, varbūt arī nav. Man žēl, ka tas viss tā jāpasaka, bet viens gan es nemūžam negribētu būt, proti, liekulis. Man šķiet, tu būsi laimīgāka, ja tev nevajadzēs par mani raizēties, un tādēļ ej atpakaļ pie mana mīļā onkuļa Rūdolfa un pie sava mīļā Evensa Kinzellas, bet es iešu atpakaļ uz beisbola laukumu. — Viņš pagriezās un nesteigdamies aizgāja pa celiņu atpakaļ uz sporta laukumiem.

Grētiņa noskatījās viņam pakaļ, līdz viņš kļuva par mazu, zilpelēku figūriņu tālumā, tad lēnām un gurdi sāka iet uz to pusi, kur bija atstājusi Rūdolfa mašīnu.

Nebija nekādas jēgas palikt Vitbijā visu nedēļas nogali. Viņa paēda kopā ar Rūdolfu un Džīnu vakariņas un ar rīta vilcienu aizbrauca uz Ņujorku.

Viesnīcā viņa atrada zīmīti no Evensa: viņš rakstīja, ka nevarēšot vakarā ar viņu satikties.

6. nodaļa

1967

Ceļā uz Dallasu Džonijs Hīts, sēdēdams lidmašīnā blakus Rūdolfam, izskatīja biezu mapi, kas bija pilna ar papīriem. Rūdolfs izkravāja savu portfeli, kas arī bija pilns ar papīriem. Viņam vajadzēja ziņot pilsētas valdei par nākamā gada budžetu, un viņš, pieri saraucis, pārbaudīja visus municipalitātes finansista aprēķinātos tāmes posteņus, kas kopumā veidoja veselu papīru žūksni. Viss kļuvis dārgāks; pienāca laiks paaugstināt algu ugunsdzēsības darbiniekiem, bezmaksas skolu skolotājiem, iestāžu kalpotājiem; milzīgi pieaudzis pabalsta saņēmēju skaits, īpaši pilsētas nēģeru iedzīvotāju vidū; ieplānots izbūvēt jaunas attīrīšanas iekārtas; visi cīnījās par to, lai netiktu paaugstināti nodokļi; štata un federālās dotācijas palika līdzšinējā līmenī. Tā nu iznāk — es lidoju trīsdesmit tūkstoš pēdu augstumā un atkal raizējos par naudu.

Džonijs Hīts, viņam līdzās sēdēdams, arī raizējās par naudu, taču vismaz pats par savu un Rūdolfa naudu. Pēc tēva nāves Breds Naits bija pārcēlis firmas sēdekli no Tulsas uz Dallasu, un viņu lidojuma mērķis bija pārrunāt ar Bredu par saviem kapitālieguldījumiem Pitera Naita un dēla naftas sabiedrībā. Šķita, ka Breds pēkšņi zaudējis savu ģeniālo nojautu; viņi bija atklājuši, ka jau vairākkārt ieguldījuši naudu tukšās atradnēs. Pat tiem urbumiem, kur nafta bija, uzbruka nelaime pēc nelaimes: sālsūdens, sedimentāru slāņu iegruves, pārāk cietas akmens formācijas, kuru caururbšana prasīja lielu naudu. Džonijs Hīts bija paklusām ievācis informāciju un vairs nešaubījās, ka Breds krietni koriģē savus pārskatus un jau labu laiku viņus apzog. Džonija uzrādītie skaitļi runāja skaidru valodu, tomēr Rūdolfs liedzās kaut ko pret Bredu uzsākt, pirms nebūs personiski ar viņu runājis. Viņš nespēja ticēt, ka cilvēks, kuru viņš tik sen un tik labi pazina, varētu tā rīkoties.

Breds nebija ieradies lidostā viņus sagaidīt. Savā vietā viņš bija atsūtījis kādu darbinieku, lielu, druknu viru ar brūnu salmu platmali galvā, Madrasas žaketi mugurā un šauriņu kaklasaiti; viņš lūdza aizbildināt misteru Naitu (esot aizņemts konferencē) un kadiljakā, kurā darbojās gaisa kondicionēšanas ierīce, pa ielām, kurās gaiss aiz karstuma trīsuļoja, aizveda viņus uz viesnīcu Dallasas centrā, kur Breds bija Džonijam un Rūdolfam rezervējis apartamentu — salonu un divas guļamistabas.

Viesnīca bija pavisam nesen uzcelta, un istabu interjers mudināja domāt, ka arhitekts laikam gribējis Teksasas gaumē uzlabot Francijas Otrās impērijas stilu. Uz gara galda, kas atradās pie sienas, stāvēja sarindotas sešas burbona, sešas skotu viskija, sešas džina un vodkas pudeles, pudele vermuta, spainītis ar ledu, desmitiem kokakolas un zeltera pudeļu, groziņš ar citroniem, liels trauks ar milzu apmēra augļiem un vesela baterija dažādu glāžu.

—   Alu un šampanieti jūs atradīsiet ledusskapī sienas nišā, — darbinieks paskaidroja, — ja ir vēlēšanās. Jūs, protams, esat mistera Naita viesi.

—   Mēs paliksim tikai līdz rītam, — Rūdolfs sacīja.

—   Misters Naits lūdza, lai es parūpējos par jūsu ērtībām. Jūs taču atrodaties Teksasā.

—   Ja tiem nabagiem toreiz Alamo būtu bijuši tādi krājumi, viņi turētos vēl šodien, — Rūdolfs sacīja.

Darbinieks pieklājīgi pasmējās un piebilda, ka misters Naits cerot katrā ziņā atbrīvoties ap pulksten pieciem. Pašreiz bija nedaudz pāri trijiem. — Atcerieties, kungi, ja vien jums, kungi, kaut kā ievajagas, piezvaniet man uz kantori.

—  Kaisa mums smiltis acis, — noteica Džonijs, norādīdams uz dzērieniem apkrauto galdu.

Rūdolfs mazliet apskaitās uz Džoniju par to, ka visās situācijās viņš gluži automātiski saskatīja kaut ko aizdomīgu.

—  Man jāparunā pa telefonu, — Rūdolfs sacīja, — pasauc mani, kad ieradīsies Breds. — Viņš iegāja savā istabā un aizvēra durvis.

Vispirms viņš piezvanīja uz mājām. Džīnai viņš allaž centās piezvanīt reizes trīs dienā. Beidzot viņš bija ielāgojis Grētiņas padomu neturēt mājās alkoholiskus dzērienus, bet Vitbijā dzērienu veikalu un bāru bija bez skaita. Šodien raizēm nebija nekāda iemesla. Džīna runāja priecīgi un mī|i. Vitbijā līstot. Viņa vedīšot Inidu uz pirmajām bērnu viesībām. Pirms diviem mēnešiem viņai, piedzērušai mašīnu vadot, bija noticis negadījums, kad mašīnas pakaļējā sēdeklī sēdēja Inīda. Mašīna bija pagalam, bet abām braucējām tika vienīgi dažas nenozīmīgas skrambas.

—   Kāds laiks Dallasā? — Džīna jautāja.

—  Teksasiešiem labs, — Rūdolfs atbildēja, — pārējai cilvēces daļai nepanesams.

—   Kad tu būsi atpakaļ?

—   Cik vien drīz iespējams.

—   Pasteidzies, — viņa lūdza. Rūdolfs netika Džīnai sacījis, kādēļ viņam un Džonijam vajadzēja lidot uz Teksasu. Nedzērušu viņu smagi nomāca jebkāds negodīgums.

Pēc tam viņš piezvanīja uz kanceleju Vitbijā un runāja ar savu sekretāru. Tas bija jauns, mazliet sievišķīgs puisis, vienmēr ļoti nosvērts un mierīgs. Taču šajā pēcpusdienā no mierīgās nosvērtības nebija ne vēsts. No rīta bija notikusi studentu demonstrācija pie Vitbijas «Sentinel» izdevniecības sakarā ar ievadrakstu par militārās apmācības saglabāšanu universitātē. Rūdolfs pats bija ievadrakstu akceptējis, jo tas bija visai mērens un tajā netika propagandēta obligāta militārā apmācība, runa bija par fakultatīvu priekšmetu studentiem, kas nākotnē domāja par virsnieka karjeru, vai tādiem, kas vēlējās vajadzības gadījumā būt gatavi dzimtenes aizsardzībai. Bet saprāta liegā balss nebija spējusi apklusināt demonstrantus. Spoguļstikla skatlogā bija ielidojis akmens, un nācies izsaukt policiju. Universitātes rektors Dorlekers, drūms kā lietus mākonis, tieši citējot, bija teicis: «Ja viņš ir mērs, kādēļ nesēž pie sava rakstāmgalda?» Rūdolfs nebija ieskatījis par vajadzīgu izklāstīt sekretāram savas aizceļošanas iemeslu. Policijas priekšnieks Otmens esot bijis kancelejā visai uztraukts. Otmens esot teicis, ka viņam esot ļoti, ļoii svarīgas ziņas. Lai mērs viņam nekavējoties piezvanot. Divreiz zvanīts no Elbenijas. Nēģeru delegācija iesniegusi petīciju, lai kaut kas tiktu darīts peldbaseina labā.

—   Labi, Volter, ar to pietiks, — Rūdolfs īgni noteica. Viņš nolika klausuli un atlaidās gultā uz gaiši zilā zīda pārvalka. Par Vitbijas mēra pienākumu izpildi viņš saņēma desmit tūkstošus dolāru gadā. Visu šo summu viņš ziedoja labdarības mērķiem. Tas bija viņa devums sabiedrības labā.

Viņš piecēlās no gultas un, ar ļaunu prieku konstatējis, ka no viņa kurpēm uz zīda palicis traips, izgāja viesistabā. Džonijs, kreklos izmeties, sēdēja pie liela rakstāmgalda un joprojām vandījās papīros. — Nav vairs nekādu šaubu, Rūdij, — Džonijs sacīja, — tas nelietis ir mūs nežēlīgi krāpis.

—   Lūdzu, mazliet vēlāk, — Rūdolfs atrunājās, — pašreiz esmu aizņemts uzticīga, pašaizliedzīga sabiedrības kalpa lomā. — Viņš iemeta glāzē dažus ledus gabaliņus un ielēja kokakolu, piegāja pie loga un noraudzījās uz Dallasu. Dallasa virmoja saules svelmē, paceldamās tukšajā līdzenumā kā bezjēdzīgs metāla un stikla izvirdums, kaut kādas kosmiskas norises varmācīgs un organiski neiederīgs rezultāts.

Rūdolfs atgriezās savā guļamistabā un pieteica komutatorā Vitbijas policijas priekšnieka tālruņa numuru. Gaidīdams savienojumu, viņš palūkojās spogulī. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kam nepieciešams atvaļinājums. Nezin, viņš prātoja, kad būs jāpiedzīvo pirmā sirdslēkme. Kaut gan visiem zināms, ka Amerikā sirdslēkmes mēdzot būt tikai biznesmeņiem, un viņš teorētiski šajā šķirā vairs neskaitījās. Kaut kur viņš bija lasījis, ka profesori dzīvojot saules mūžu, tāpat ari vairums ģenerāļu.

Kad viņā galā pie tālruņa atsaucās Otmens, balss viņam skanēja grūtsirdīgi. Bet tā vienmēr skanēja grūtsirdīgi. Viņa galvenais objekts, proti, noziedzība, viņu dziļi aizvainoja. Agrākais policijas priekšnieks Beilijs, kuru Rūdolfs bija iesēdinājis cietumā, bija jautrs, bezrūpīgs cilvēks. Rūdolfs bieži vien nožēloja, ka viņa vairs nav.

—   Esam atrāvuši murdam galu vaļā, mēra kungs, — Otmens sacīja. — Kārtībnieks Sleterijs šorīt pusdeviņos notvēra vienu pirmā kursa studentu ēdnīcā smēķējam cigareti ar marihuānu. Pusdeviņos no rīta! — Otmens bija ģimenes cilvēks, kas stingri ievēroja dienas režīmu, un rīta stundas viņam bija svētas. — Tam puisim bija klāt vairāk nekā unce narkotikas. Pirms mēs sastādījām protokolu, viņš runāja vienā gabalā. Teica, ka viņa internātā esot vismaz piecdesmit studentu, kas smēķē hašišu vai marihuānu. Viņš teica, ja aizietu turp, mēs atrastu vismaz veselu mārciņu. Viņš nolīga advokātu un šovakar tiks pret drošības naudu palaists brīvībā, bet pa to laiku advokāts jau droši vien būs dažam labam izpļāpājies. Ko man darīt? Pirms brītiņa man piezvanīja rektors Dorlekers un teica, lai mēs nerādoties studentu ciematam ne tuvumā, bet drīz to zinās visa pilsēta, un, ja es nepārmeklēšu studentu kopmītnes, nevarēšu vairs nevienam paskatīties acīs. Vitbijas universitāte, akmandieniņ, nav ne Havana, ne Buenosairesa, tā atrodas mūsu pilsētas robežās, un likums paliek likums.

Esmu lidojumam uz Dallasu izraudzījies vispiemērotāko dienu, nodomāja Rūdolfs. — Ļaujiet, šef, man mazliet padomāt, — viņš noteica.

—  Ja nedrīkstu pārmeklēt universitāti, mēra kungs, — Otmens sacīja, — es tūliņ atlūdzos no amata.

Ak dievs, Rūdolfs domāja, šie godprātīgie cilvēki! Būs pašam kādu dienu jāizmēģina marihuāna, lai zinātu, par ko tiek celta tik liela brēka. Varbūt tas būtu vislabākais Džīnai.

—  Tā puiša advokāts ir arī Harisona advokāts, — Otmens turpināja. — Harisons bija pie mums un jautāja, ko es esot nolēmis darīt. Viņš solās sasaukt ārkārtēju kuratoru sēdi.

—   Labi, šef, — Rūdolfs sacīja, — piezvaniet Dorlekeram un pasakiet, ka esat runājis ar mani un ka es uzdevu astoņos vakarā izdarīt kratīšanu. Paņemiet no tiesneša Seterlija kratīšanas orderi un pasakiet saviem puišiem, lai stekus atstāj mājās. Negribu, lai kāds tiktu ievainots. Gan jau vēsts; par kratīšanu izplatīsies pa visu pilsētu, un varbūt tiem zaļknābjiem pietiks prāta no bīstamās mantas atbrīvoties, pirms jūs iebruksiet internātā.

—  Jūs nepazīstat tagadējos jauniešus, mēra kungs, — Otmens grūtsirdīgi noteica, — viņiem nepietiek prāta ne dibenu noslaucīt.

Rūdolfs iedeva Otmenam savu telefona numuru Dallasas viesnīcā un lika vakarā tūliņ pēc reida piezvanīt. Viņš nolika klausuli un izdzēra kokakolu. Pusdienas lēni lejup slīdošajā lidmašīnā bija drausmīgas, un viņu mocīja grēmas. Muļķīgā kārtā viņš bija izdzēris abas glāzes manhatana. Dīvaini — nezin kādēļ viņš manhatanu dzēra tikai lidojot. Nekad uz zemes. Ko tas nozīmēja?

Iezvanījās telefons. Rūdolfs gaidīja, vai Džonijs otrā istabā nepacels klausuli, taču telefons otrā istabā klusēja. — Hallo! — viņš atsaucās.

—   Rūdij? — tā bija Grētiņas balss.

—   Jā. — Kopš tās dienas, kad Grētiņa viņam pateica, ka Džīna ir alkoholiķe, viņu starpā bija iestājies atsalums. Grētiņai bija taisnība, bet tas atsalumu tikai pastiprināja.

—   Piezvanīju Džīnai, — Grētiņa sacīja, — un viņa man pateica, kur tevi atrast. Ceru, ka neesmu tevi iztraucējusi. —■ Viņa pati runaja satraukti.

—   Nē, nē, — Rūdolfs meloja, — es tāpat vien laiskojos populārā Dallasas kūrortā. Kur tu pati atrodies?

—   Losandželosā. Nebūtu tev zvanījusi, bet esmu līdz ārprātam iztrūkusies.

—   Kas vainas? — Rūdolfs jautāja.

—   Runa ir par Biliju. Vai tu zināji, ka viņš pirms mēneša pametis universitāti?

—  Nē, — Rūdolfs atteica, — viņš nekad nav man klāstījis savus noslēpumus.

—   Tagad viņš ir Ņujorkā, dzīvo tur ar vienu meiteni…

—  Mīļo Grētiņ, — Rūdolfs sacīja, — šai minūtē Ņujorkā vismaz pusmiljons zēnu dzīvo ar kādu meiteni. Priecājies, ka viņš tur nedzīvo ar kadu zenu.

—  Ne jau par to es uztraucos, — Grētiņa sacīja. — Bet tagad, kad viņš vairs nav students, viņš tiek iesaukts armijā.

—   Tas viņam varbūt būs itin derīgi, — Rūdolfs teica.

—  Pāris gadu armijā padarīs viņu par vīru.

—   Tev ir maza meitiņa, — Grētiņa sarūgtināta pārmeta, — tu vari tā runāt. Man ir viens vienīgs dēls. Nedomāju, ka lode galva padarīs manu dēlu par vīru.

—   Lēnāk, Grētiņ, — Rūdolfs sacīja, — iesaukums karadienestā uzreiz nenozīmē, ka pēc diviem mēnešiem mātei atsūta līķi. Ir ļoti daudz puišu, kas nodien savu laiku un atgriežas sveiki un veseli, bez vienas skrambiņas.

—   Tādēļ jau tev zvanu, — Grētiņa sacīja, — es gribu, lai tu parūpējies, ka viņš atgrieztos bez vienas skrambiņas.

—   Ko tad es tur varu līdzēt?

—   Tev ir daudz paziņu Vašingtonā.

—   Neviens nevar paglābt puisi no iesaukuma, Grētiņ, ja viņš, vesels būdams, pametis skolu. Pat Vašingtonā ne.

—   Es gan par to neesmu pārliecināta, — Grētiņa pretojās,

—   jo esmu šo to dzirdējusi un lasījusi. Bet es taču nemaz tev nelūdzu, lai tu paglāb Biliju no armijas.

—   Kas tad man būtu jādara?

—   Izmanto savus sakarus, lai Bilijs, kad būs iesaukts, netiktu nosūtīts uz Vjetnamu.

Rūdolfs nopūtās. Viņš tiešām pazina Vašingtonā dažus cilvēkus, kas droši vien varētu to panākt un kas droši vien labprāt to izdarītu, ja viņš palūgtu. Bet tieši šādus sīkus privileģētus pakalpojumus, kas politiķu aprindās bija visai parasti, viņš nicināja vairāk par visu pasaulē. Tas aizskāra viņa taisnības izjūtu un meta ēnu uz visu sabiedriskās darbības jēgu. Biznesa pasaulē šķita gluži normāli, ja viens palūdza otru iekārtot kādu krustdēlu vai brālēnu labākā vietā. Atkarībā no tā, cik tu esi šādam cilvēkam parādā vai cik ceri no viņa iegūt, vai pēdīgi no tā, kā šis cilvēks tev patīk, tu, ilgi nedomādams, palīdzi krustdēlam vai brālēnam iekārtoties. Bet izmantot varu, ko esi ieguvis vēlēšanu ceļā no cilvēkiem, kuriem esi apsolījis kalpot godīgi un uzticīgi, stingri ievērojot likumus, un lūgt, lai tavu māsasdēlu paglābj no nāves draudiem, tai pašā laikā aktīvi vai pasīvi atbalstot tūkstošiem citu jaunu cilvēku nosūtīšanu dzīvības briesmās, ir pavisam kas cits.

—  Grētiņ, — viņš sacīja, vadiem starp Dallasu un Losandželosu klusi sanot, — man labāk patiktu, ja tu varētu to nokārtot kaut kā citādi…

—   Otrs vienīgais cilvēks, kurš varētu kaut ko darīt, — Grētiņa, balsi pacēlusi, sacīja, — ir Kolina Bērka brālis. Viņš ir aviācijas ģenerālis. Bet viņš pats šobrīd atrodas Vjetnamā. Esmu pārliecināta — viņš sistos vai nost, lai tikai nepieļautu, ka Bilijsizdzird kaut vienu šāvienu.

—   Nekliedz tik skaļi, Grētiņ, — Rūdolfs sacīja, attālinādams klausuli no auss, — es tevi dzirdu ļoti labi.

—   Tad es tev kaut ko pateikšu! — nu viņa jau kliedza īsti histēriski. — Ja tu man nepalīdzēsi, es aizbraukšu uz Ņujorku un aizvedīšu Biliju uz Kanādu vai Zviedriju! Un visiem pilnā balsī paziņošu, kādēļ to daru!

—   Žēlīgā debess, Grētiņ! — Rūdolfs teica. — Kas ar tevi notiek? Tev sākas pārejas gadi, vai?

Viņš dzirdēja, ka viņā galā ar troksni tiek nomesta klausule. Lēnām viņš piecēlās, piegāja pie loga un atkal palūkojās uz Dallasu. No guļamistabas loga skats nebija ne par matu labāks kā no salona loga.

Ģimene, viņš domāja. Kaut kāda neizprotama iemesla dēļ viņš vienmēr bijis tas, kurš centies aizstāvēt savu ģimeni. Viņšpalīdzēja tēvam ceptuvē un izvadāja maizītes; viņš uzturēja māti pie dzīvības. Viņš ielaidās nepatīkamajās darīšanās ar detektīviem, piedzīvoja nepatīkamo izskaidrošanos ar Viliju Ebotu; viņš palīdzēja Grētiņai šķiršanās prāvā un sadraudzējās ar viņas otro vīru. Viņš sagādāja Tomam naudu, lai brālis varētu izkulties no drausmīgās dzīves, kurā bija iestidzis. Viņš brauca pāri visam kontinentam uz Kolina Bērka bērēm, lai stāvētu māsai klāt un mierinātu to visgrūtākajā brīdī. Viņš uzņēmās atbildību aizvest Biliju, nepateicīgo, atskabargaino puiku, no skolas, kur tas jutās nelaimīgs; viņš palīdzēja Bilijam iekļūt Vitbijas universitātē, kaut gan zēna atzīmes tikko būtu pietikušas arodskolai. Viņš mātes labad sameklēja Tomu «Egeja» viesnīcā, iepazina Rietumu Piecdesmit trešās ielas jaukumus, samaksāja Sulcam un nokārtoja visu, lai Toms iegūtu tiesības uz dēlu un varētu ievadīt šķiršanos ar to ielasmeitu …

Viņš nav gaidījis pateicību, viņš nicīgi nodomāja, un sasodīti maz pateicības ir saņēmis. Bet netika jau ari to visu darījis pateicības dēļ. Viņš izturējās godīgi pats pret sevi. Viņš apzinājās savu pienākumu pret sevi un citiem un nebūtu spējis dzīvot mierā un labklājībā, ja nebūtu to izpildījis.

Pienākumiem nekad nav gala. Tā ir pienākumu visraksturīgākā iezīme.

Viņš piegāja pie telefona un pieteica Grētiņas numuru Kalifornijā. Kad viņa atsaucās, viņš sacīja: — Labi, Grētiņ. Pa ceļam iegriezīšos Vašingtonā un paraudzīšos, ko varu tavā laba darīt. Ceru, ka tev vairs nebūs jāraizējas.

— Paldies, Rūdij, — Grētiņa klusi atteica. — Es zināju, ka tu piezvanīsi.

Breds viesnīcā ieradās pussešos. Teksasas saulē un no Teksasas alkohola viņš bija kļuvis vēl sārtāks. Arī vēl platāks un smagnējāks. Viņš bija ģērbies tumšā, svītrotā vasaras uzvalkā un gaišzilā, kruzuļotā kreklā ar lielām pērlēm aproču pogu vietā.

—   Piedodiet, ka nevarēju sagaidīt jūs lidostā, taču ceru, ka mans puisis jūs uzņēma godam. — Viņš ielēja glāzē uz ledus gabaliņiem malku burbona un ar starojošu skatienu uzlūkoja draugus.

—   Labi, labi, bija jau arī laiks, ka atlidojāt paciemoties un paraudzīties, no kurienes nāk jūsu nauda. Mēs nupat ieurbāmies jaunās atradnēs, varbūt rīt pat noīrēšu lidmašīnu un mēs paskatīsimies, kā tur veicas. Bez tam esmu sagādājis biļetes sestdienai. Sezonas lielākā spēle. Teksasa pret Oklahomu. 5ī pilsēta ir jāiepazīst tieši šajā nedēļas nogalē. Trīsdesmit tūkstoši laimīgu piedzērušo. Man ļoti žēl, ka Virdžīnijas nav mājās, lai jūs sagaidītu. Viņai sirds lūzīs, uzzinot, ka jūs esat bijuši un aizbraukuši. Viņa ir ziemeļos pie sava papiņa. Dzirdu, ka viņš vārguļojot. Ceru, ka nekas nopietns nebūs. Man tas vecītis tiešām ir mīļš.

Sī Rietumu sirsnība, pārspīlētā viesmīlība, izmisīgie tukšo vārdu plūdi nebija izturami. — Lūdzu, mitējies, Bred, — Rūdolfs sacīja. — Vispirmām kārtām — mēs zinām, kādēļ Virdžīnijas nav mājās. Viņa nav aizbraukusi ciemos pie sava papiņa, kā tev labpatika izteikties. — Pirms divām nedēļām Koldervuds bija apmeklējis Rūdolfu pilsētas valdē un pastāstījis, ka Virdžīnija pametusi Bredu, jo Breds esot ielaidies ar kādu Holivudas kinoaktrisi, trīsreiz nedēļā kursējot starp Dallasu un Holivudu un nonācis naudas grūtībās. Tieši pēc Koldervuda apciemojuma Rūdolfam radās pirmās aizdomas un viņš piezvanīja Džonijam.

—   Hei, draudziņ, — Breds dzerdams teica, — nesaprotu, ko tu ar to domā. Tikko runāju ar sievu pa telefonu, un viņa teica, ka tuvākajās dienās atgriezīšoties un…

—  Tu nerunāji ar sievu, un viņa neatgriezīsies, Bred … — Rūdolfs viņu pārtrauca. — Un tu pats to ļoti labi zini.

—   Un tu zini arī daudz ko citu, — ierunājās Džonijs. Viņš stāvēja starp Bredu un durvīm, it kā bīdamies, ka Breds varētu pēkšņi mesties laukā. — Un arī mēs to zinām.

—   Dieva vārds, — Breds sacīja, — ja jūs abi nebūtu mani draugi kopš sendienām, es teiktu, ka runājat kā naidnieki. — Par spīti kondicionētājām gaisam, viņš svīda, un uz gaišzilā krekla parādījās tumši plankumi. Viņš no jauna piepildīja glāzi. Strupie pirksti ar manikirētajiem nagiem drebēja, kad viņš skalināja ledus gabaliņus glāzē.

—   Runā skaidru valodu, Bred, — Džonijs mudināja.

—   Nu jā … — Breds neveikli iesmējās. — Var jau būt, ka esmu šad tad mazliet pašāvis pa kreisi no laulības takas. Tu taču, Rūdij, zini, kāds es esmu, man nav tik stingrs raksturs kā tev, es nespēju noturēties, ja man tāda mīlīga, jauka dūjiņa plivinās acu priekšā. Bet Virdžīnija to pārāk ņem pie sirds, viņa …

—   Mūs neinteresē tavas attiecības ar Virdžīniju, — Džonijs viņu pārtrauca, — mūs interesē, kur palikusi mūsu nauda.

—   Jūs ik mēnesi saņemat pārskatu, — Breds aizstāvējās.

—   Saņemam, saņemam, — Džonijs atteica.

—   Pēdējā laikā mums dažkārt tiešām nelaimējās. — Breds noslaucīja seju lielā linu mutautā ar monogrammu. — Ir tā, kā mans nelaiķa tētiņš — lai dievs mielo viņa dvēseli! — mēdza sacīt par naftas urbšanu: kam bail saslapināties, tas lai nebrien ūdenī.

—  Mēs esam nedaudz pārbaudījuši stāvokli, — Džonijs sacīja, — un aprēķinājuši, ka pagājušajā gadā tu esi nozadzis aptuveni septiņdesmit tūkstošus dolāru Rūdijam un tikpat daudz man.

—   Nu jūs abi gan apceļaties, — Breds noteica. Seja viņam bija pietvīkusi bezmaz purpura krāsā un smaids sastindzis, itin kā uz mūžīgiem laikiem iegludināts tumši sārtajā sejā virs sviedros samirkušās apkaklītes. — Skaidrs, ka apceļaties, vai ne? Labais jociņš. Jēziņ. simt četrdesmit tūkstoši dolāru!

—   Bred … — Rūdolfs brīdināja.

—   Okei, — Breds piekāpās. — Tātad jūs nejokojat. — Viņš smagi atkrita uz puķotā dīvāna — resns vīrs ar nošļauktiem, apaļiem pleciem uz līksmi košā polsterējuma, uz labākās mēbeles Dallasas labākās viesnīcas labākajā apartamentā visā Teksasā. — Es jums izstāstīšu, kā tas viss gadījās.

Gadījies tas bija tā, ka pirms gada, aizbraucis uz Holivudu meklēt jaunus kapitālieguldītājus, Breds sastapa sīku kinozvaigznīti Sondru Dilsoni. — Jauku, nevainīgu jaunu meitenīti, — tā Breds raksturoja mis Dilsoni. Viņš esot iemīlējies kā nejēga, Breds stāstīja, bet ilgi neesot drīkstējis viņai pieskarties. Lai meiteni pielabinātu, viņš sācis tai dāvināt dārglietas. — Jums nav ne jausmas, kādu naudu tur plēš par akmentiņiem, — Breds sūkstījās, — it kā viņi tur štancētu paši savu naudu. — Lai meiteni pielabinātu vēl vairāk, viņš, kopā ar to apmeklējot hipodromu, sācis spēlēt uz lielām summām totalizatorā. — Ja gribat zināt taisnību, — Breds atzinās, — tā meitene apkrāvās ar manis pirktām rotaslietām četri simti tūkstošu dolāru vērtībā. Bet gultā ar viņu bija tādi brīži, — Breds spītīgi sacīja, — kad es jutu, ka neesmu zaudējis ne centa. Es viņu mīlu, esmu viņas dēļ zaudējis galvu, zināmā mērā pat lepojos ar to un esmu gatavs par visu atbildēt.

Lai tiktu pie naudas, Breds saka viltot meneša parskatus. Viņš ziņoja par urbumiem un gatavošanos naftas ieguvei atradnēs, kas jau gadiem stāvēja pamestas kā nederīgas, fiktīvi paaugstināja iekārtu cenas, desmitkārt un pat piecpadsmitkārt pārsniedzot īsto cenu. Firmā bija viens grāmatvedis, kas to visu zināja, bet tam Breds maksāja par klusuciešanu un sadarbību. Pāris reižu citi ieguldītāji bija sākuši interesēties par stāvokli, bet Bredam pagaidām bija izdevies tos atvairīt.

—   Cik kapitālieguldītāju tev pašlaik ir? — Džonijs jautāja.

—   Piecdesmit divi.

—   Piecdesmit divi idioti, — Džonijs sarūgtināts noteica.

—   Es nekad agrāk neesmu tā darījis, — Breds centās iegalvot, — mana reputācija Oklahomā un Teksasā ir tīra kā kristāls. Jautājiet, kam gribat. Cilvēki man uzticas. Un viņiem ir pamats to darīt.

—   Tev draud cietums, Bred, — Rūdolfs sacīja.

—   To taču tu man nenodarīsi, savam vecajam draugam Bredam, ar kuru sēdēji plecu pie pleca izlaiduma dienā universitātē, — to taču tu nedarīsi, Rūdij?

—   Darīšu gan, — Rūdolfs atteica.

—   Pagaidiet mirklīti, pagaidiet vēl mirkli, pirms sākam runāt par cietumu! — iejaucās Džonijs. — Mani daudz vairāk interesē jautājums, kā atdabūt mūsu naudu, nevis kā to stulbeni ietupināt.

—   Pareizi, — Breds dedzīgi piekrita, — runāsim par to. Tā

ir prātīga doma.

—   Cik naudas tev ir aktīvā? — Džonijs jautāja. — 5ajā mirklī.

—   Pareizi, — Breds atkārtoja. — Tagad runāsim, kā vīriem klājas. Nedomājiet, ka esmu beigts cilvēks. Man joprojām ir kredīts.

—   Kad tu iziesi no šīs istabas, Bred, — Rūdolfs sacīja, — tev nevienā bankā pa visu zemi nebūs iespējams aizņemties pat desmit centu. Par to es parūpēšos. — Viņam ļoti grūti nācās neparādīt riebumu, ko izjuta.

—   Džonij, — Breds pievērsās Hītam, — viņš ir atriebīgs. Parunā tu ar viņu. Es saprotu, ka viņš skaišas. Bet tāda atriebības kāre…

—   Es jautāju, cik liels ir tavs aktīvs, — Džonijs sacīja.

—   Nu, — Breds sacīja, — pēc grāmatām diez cik… nu, tā … diez cik daudzsološi neizskatās … — Viņš cerīgi pasmaidīja. — Bet laiku pa laikam man bija iespēja atlikt sānis mazliet skaidrā naudā. Tā sakot, nebaltai dienai. Esmu to noguldījis šur un tur banku depozītseifos. Ar to, protams, nav iespējams atmaksāt visiem, bet jums abiem es varētu atdot krietnu daļu.

—   Vai tā ir Virdžīnijas nauda? — Rūdolfs jautāja.

—   Virdžīnijas nauda! — Breds nicīgi nošņāca. — Vecais visu, ko viņai deva, ieguldījis tik pamatīgi, ka es nevarētu nopirkt ne porciju cīsiņu pat tad, ja man draudētu badanāve.

—   Viņš ir bijis daudz gudrāks nekā mēs, — Rūdolfs piebilda.

—   Jēziņ, Rūdolf, — Breds činkstēja, — vai tev tiešām visu laiku tas jārīvē man degunā? Es bez visa tā jūtos pietiekami riebīgi.

—   Cik daudz tev ir skaidra nauda? — Džonijs jautaja.

—   Saproti, Džonij, tā nauda nav ierakstīta sabiedrības grāmatās, tā vispār nav ierakstīta.

—   Skaidrs, — Džonijs sacīja. — Cik?

—   Gandrīz simt tūkstošu. Es varētu jums katram izmaksāt gandrīz piecdesmit tūkstošus. Un ar savu personu garantēt, ka vēlāk samaksāšu atlikumu.

—   Kādā veidā? — Rūdolfs tieši noprasīja.

—  Nu, vēl jau ir atradnes, kur urbjam… — Rūdolfs skaidri redzēja, ka Breds melo. — Un bez tam es varētu aizbraukt pie Sondras, paskaidrot viņai, ka pašreizējā mirklī esmu dimbā, palūgt, lai viņa man atdod dārglietas un …

Rūdolfs brīnīdamies nogrozīja galvu: — Vai tu tiešām domā, ka viņa to darītu?

—   Viņa patiesi ir jauka meitene, Rūdij. Man vajadzēs jūs kādreiz iepazīstināt.

—   Dieva dēļ, izturies taču reiz kā pieaudzis cilvēks, — Rūdolfs sacīja.

—   Tu pagaidi tepat,— Džonijs teica Bredam. — Man jāaprunājas ar Rūdiju divatā. — Demonstratīvi viņš savāca no rakstāmgalda visus papīrus un paņēma līdzi, iedams uz Rūdolfa guļamistabu.

—  Jums, ceru, nebūs iebildumu, ja es, jūs gaidīdams, mazliet iedzeršu? — Breds jautāja.

Kad viņi ar Rūdolfu bija iegājuši guļamistabā, Džonijs aizvēra durvis. — Mums ir jāizšķiras, — viņš sacīja. — Ja tiešām, kā viņš apgalvo, viņam ir gandrīz simt tūkstošu skaidrā naudā, mēs to varam pievākt un samazināt savus zaudējumus. Tas nozīmē katram zaudēt apmēram divdesmit tūkstošus dolāru. Ja mēs tā neesam ar mieru, mums par to jāziņo, jāsasauc kreditoru sapulce un droši vien būs jāizsludina bankrots. Ja neierosināsim krimināllietu tiesā. Naudu sadalītu visiem kreditoriem vienlīdzīgi vai vismaz tādās daļās, kas atbilst kapitālieguldījumiem un faktiskajai parāda summai.

—   Vai viņam ir tiesības dot mums priekšroku parāda atmaksā?

—   Nu, vēl viņš nav bankrotējis, — Džonijs sacīja. — Man šķiet, tiesa tur nekādu vainu nesaskatītu.

—   Nekā darīt, — Rūdolfs noteica. — Lai met vien visu kopējā katlā! Un atņemsim viņam jau šovakar depozītseifu atslēgas, lai viņš neizvāc naudu, pirms varam to aizkavēt.

Džonijs nopūtās. — Man jau bija aizdomas, ka tu teiksi tieši tā, — viņš sacīja. — Cēlais un drosmīgais bruņinieks!

— Tas, ka viņš ir blēdis, — sacīja Rūdolfs, — nenozīmē, ka arī man jākļūst par blēdi un tādā veidā, taviem vārdiem runājot, jāsamazina savi zaudējumi.

—   Es taču tev sacīju, ka tiesa tur droši vien nekādu vainu nesaskatīs, — Džonijs piebilda.

—   Ar to nepietiek, — Rūdolfs atteica, — man ar to nepietiek.

Džonijs uzmeta Rūdolfam vērīgu skatienu. — Ko tu sacītu, ja

es ieietu pie viņa un teiktu: okei, es ņemu savu pusi un izstājos no spēles?

—   Es par to ziņotu kreditoru sapulcei, — Rūdolfs mierīgi atbildēja, — un pieprasītu, lai tiesas ceļā tevi piespiež naudu atmaksāt.

—   Kapitulēju, mīļais, — Džonijs atteica. — Kurš gan spēj pastāvēt cīņā ar godīgu politiķi?

Viņi atgriezās viesistabā. Breds stāvēja ar pilnu glāzi rokā, ar

biļetēm gada lielākajai spēlei kabatā un pa logu noraudzījās uz. bagāto, draudzīgo Dallasas pilsētu. Džonijs paskaidroja, ko viņi nolēmuši. Breds, īsti nekā nesaprazdams, truli pamāja.

—   Un mēs gribam, lai tu rīt pulksten deviņos būtu šeit, — Rūdolfs sacīja. — Pirms banku atvēršanas. Kopā apstaigāsim visus seifus, par kuriem tu stāstīji, un paņemsim naudu savā pārziņā. Izsniegsim tev kvīti, ko iešūt aktu vākos. Ja minūti pirms deviņiem tevis te nebūs, es zvanīšu policijai un apsūdzēšu, tevi krāpšanā.

—   Rūdij… — Breds žēlabaini ierunājās.

—   Un, ja gribi saglabāt savas fantastiskās pērļu apročpogas, — Rūdolfs sacīja, — tad ieteicu tās kaut kur labi noslēpt, jo mēneša beigās pie tevis ieradīsies šerifs un aprakstīs tavu mantu, aprakstīs itin visu, kas tev pieder, lai dzēstu tavus parādus, pat šito skaisto, kruzuļaino kreklu, kas tev mugurā.

—   Puiši, — Breds aizlūzušā balsī sacīja. — Puiši… jūs nezināt, ko tas nozīmē. Jūs esat bagāti, jūsu sievām pieder miljoni, jūs varat iegūt visu, ko kārojat. Jūs nezināt, ko nozīmē būt tādam kā es.

—   Negvelz aplamības! — Rūdolfs asi noteica. Vēl nekad mūžā viņš nebija uz kādu cilvēku tā pārskaities. Viņam vajadzēja krietni valdīties, lai nekluptu Bredam pie rīkles un nesāktu to žņaugt. — Ritrītā deviņos esi šeit.

—  Okei. Būšu, — Breds atteica. — Jādomā, ka negribēsiet ar mani kopā paēst vakariņas …

—  Vācies ārā, pirms neesmu tevi pieb^idzis! — Rūdolfs uzsauca.

Pie durvīm Breds vēlreiz atgriezās: — Novēlu jums Dallasā patīkami pavadīt laiku. Kolosāla pilsēta. Un neaizmirstiet… — Viņš ar plašu žestu pamāja uz apartamentu un dzērienu galdu: — Tas viss uz mana rēķina.

Tad viņš aizgāja.

Otrā rītā Rūdolfam neatlika laika piezvanīt uz mājām. Pulksten deviņos, kā norunāts, ieradās Breds apsarkušām acīm un negulējuša cilvēka izskatā, atnezdams līdzi veselu atslēgu kolekciju seifiem dažādās Dallasas bankās. Otmens iepriekšējā vakarā netika piezvanījis, lai gan Rūdolfs un Džonijs, zvanu gaidīdami, vakariņas bija ēduši turpat viesnīcā. Rūdolfs to uzskatīja par zīmi, ka Vitbijas Studentu ciematā viss izgājis gludi un Otmena bailes bijušas pārspīlētas.

Rūdolfs un Džonijs ar Bredu tauvā aizgāja pie kāda Džonijam pazīstama advokāta. Advokāts uzrakstīja Džonijam pilnvaru pārstāvēt Rūdolfa intereses. Džonijs bija nolēmis palikt Dallasā, kamēr tiks pie kādas skaidrības. Pēc tam, paņēmuši līdzi par liecinieku klerku no advokāta kantora, viņi brauca no bankas uz banku un vēroja, kā Breds, kas vairs nebija izgreznojies ar pērļu apročpogāin, vēra vaļā seifus un ņēma no tiem ārā kārtīgi sasaiņotas naudas paciņas. Pirms klerks izrakstīja kvīti, visi četri rūpīgi pārskaitīja banknotes. Rūdolfs un Džonijs parakstīja kvīti, apliecinot, ka minētajā datumā minēto summu saņēmuši no Bredforda Naita. Advokāta klerks apstiprināja parakstus, un pēc tam visi devās uz bankas galveno operāciju zāli un noguldīja naudu kopējā rēķinā uz Rūdolfa un Džonija vārda; noguldījums bija izņemams vienīgi ar abu noguldītāju parakstu. Rūdolfs un Džonijs procedūru bija iepriekšējā vakarā izplānojuši, saprazdami, ka no šā brīža visam, kas saistīts ar Bredfordu Naitu, jābūt precīzi nokārtotam melns uz balta.

Kad bija iztukšots pēdējais seifs, kopējā summā sanāca deviņdesmit trīs tūkstoši dolāru. Breds tātad samērā precīzi bija minējis nebaltajai dienai iekrāto. Ne Džonijs, ne Rūdolfs nejautāja, kur viņš naudu ņēmis. Tas būs citu vīru uzdevums.

Vizīte pie advokāta un brauciens pa bankām bija aizņēmis gandrīz visu rīta cēlienu, un Rūdolfam vajadzēja pasteigties, lai noķertu lidmašīnu, kas pulksten divpadsmitos lidoja no Dallasas uz Vašingtonu. Steigdamies ar koferi un portfeli ārā no viesnīcas apartamenta, viņš neviļus konstatēja, ka no lielās pudeļu baterijas salonā aizsāktas bija tikai divas — viņa paša kokakolas pudele un apmēram par piekto daļu aiztukšītā burbona pudele, no kuras bija dzēris Breds.

Breds viņam piedāvāja savu mašīnu braucienam uz lidostu. — Šorīt, — viņš, pūlēdamies pasmaidīt, teica, — mans kadiljaks vēl pieder man. Kālab to neizmantot? — Bet Rūdolfs atteicās un izsauca taksometru. Kāpdams taksometrā, viņš palūdza Džonijam, lai piezvana uz Vitbiju un pasaka sekretāram, ka vakarā viņš nevarēs būt mājās, bet pārgulēs Meiflaueras viesnīcā Vašingtonā.

Lidmašīnā viņš atteicās no pusdienām un manhatana glāzēm. Izvilcis no portfeļa finansista pārskatu, viņš lūkoja pastrādāt, taču nespēja piesaistīt prātu pārskata skaitļiem. Visu laiku domas atgriezās pie Breda — pazuduša, apzīmogota, bankrotējuša cilvēka, kam draud cietumsods. Izputināts — par ko? Alkatīgas Holivudas padauzas dēļ. Riebīgi. Breds teicās viņu mīlam, un tas esot bijis visa notikušā vērts. Mīlestība, Apokalipses piektais jātnieks. Vismaz Teksasā. Bija gandrīz neiespējami saistīt Bredu ar tādām jūtām. Tagad Rūdolfs saprata, ka Breds ir cilvēks, kafdzimis, lai mētātos pa krogiem un bordeļiem. Var jau būt, ka

viņš to zināja visu laiku, tikai liedzās atzīt. Vienmēr nākas grūti ticēt, ka arī citi spēj izjust mīlestību. Varbūt viņš aiz tīrās augstprātības noliedza Breda spēju mīlēt? Viņš pats mīl Džīnu, bet vai būtu spējīgs viņas dēļ zaudēt visu? Uz šo jautājumu viņš pats sev godīgi atbildēja: nē. Tātad — vai viņš ir labāks par trekno, svīstošo Bredu kruzuļainajā kreklā? Un vai ir atbildīgs par šo nejēdzīgo dienu, kas draugam jāpārdzīvo, un par tām, vēl nejēdzīgākajām, kas viņu gaida nākotnē? Vai toreiz, kāzu dienā, kad, kluba priekšā stāvēdams, iznīcināja Breda iespējas Koldervuda uzņēmumā, viņš neapzināti jau nesagatavoja Bredu turpmākajam liktenim? Vai tad, kad, vainas apziņas tirdīts, ieguldīja kapitālu Breda pasākumā, viņš īstenībā nezināja, ka pienāks laiks, kad Breds viņam atriebsies un darīs to vienīgajā viņam iespējamā veidā — ar krāpšanu? Un vai patiesībā viņš nevēlējās, lai tā notiktu un viņš beidzot pilnīgi varētu atkratīties no Breda, jo Breds neticēja tam, ko viņš stāstīja par Virdžīniju? Un vēl mulsinošāk: ja viņš būtu padevies Virdžīnijas Koldervudas lūgumiem un gulējis ar viņu, vai tad viņa būtu Bredu apprecējusi un apprecēdama aizvedusi vīru tik tālu projām, kur draugs to vairs nespēja aizsargāt? Jo neapšaubāmi viņš visus gadus tika Bredu protežējis, vispirms ataicinot uz Austrumiem postenī, kur desmitiem citu būtu bijuši labāki darbinieki, pēc tam viņu mācot un apmācot (turklāt maksājot krietni lielāku algu, nekā pelnīts), tā ka Breda prātā pamazām nobrieda doma, ka viņš it labi varētu kļūt par galveno noteicēju firmā. Kurā brīdī ētika liek pārtraukt būt draugam par aizbildni? Nekad?

Vieglāk būtu bijis palaist Džoniju Hītu uz Dallasu, lai tiek viens pats ar visu galā. Džonijs arī bija Breda draugs, turklāt vedējtēvs viņa kāzās, tomēr tā nekad nebija izvērtusies par tādu draudzību kā Rūdolfam ar Bredu. Bredam šā vai tā bija sāpīgāk atbildēt par visu Rūdolfam aci pret aci. Dievs liecinieks, ka Rūdolfam nebūtu nācies grūti aizbildināties ar darbu Vitbijā un palaist Džoniju vienu pašu. Viņš tika to apsvēris, bet atzina par gļēvulību. Bija braucis līdzi, lai nezaudētu cieņu pats savās acīs. Var jau būt, ka pašcieņa ir tikai citā vārdā nosaukta iedomība. Vai nemitīgā veiksme notrulinājusi viņa jūtīgumu un padarījusi viņu pašapmierinātu un paštaisnu?

Viņš nolēma, ka tad, kad bankrots būs izsludināts un noticis, kaut kā palīdzēs Bredam. Piemēram, maksās viņam piecus tūkstošus dolāru gadā paslepu, lai naudai netiek klāt ne Breda kreditori, ne valdība. Vai nauda, kas Bredam būs tik izmisīgi nepieciešama un ko viņš būs spiests pieņemt, spēs kompensēt smeldzi par to, ka tā jāpieņem no cilvēka, kurš viņam grūtā brīdī uzgriezis muguru?

Parādījās signāls, ka jāapliek drošības jostas. Sākās nosēšanās. Rūdolfs sabāza papīrus atpakaļ portfelī, nopūtās un aizsprādzēja jostu.

Meiflauera viesnīcā viņu sagaidīja vēsts no sekretāra. Zīmītē bija rakstīts, lai viņš pēc iespējas drīzāk piezvanot uz kanceleju. Steidzami.

Viņš uzbrauca savā istabā, kur neviens nebija papūlējies nolikt pudeles ar dzērieniem, un piezvanīja uz kanceleju. Divreiz līnija bija aizņemta, un viņš jau dzīrās mest pie malas nodomu sazvanīt kanceleju un nolēma sazināties ar senatoru, kura palīdzību gribēja lūgt, lai Bilijam Ebotam, Savienoto Valstu armijā dienējot, nenotiktu nekas ļauns. Tas nebija pa tālruni kārtojams jautājums, un viņš cerēja, ka izdosies norunāt tikšanos, ielūgt senatoru nākamajā dienā uz lenču, pēc tam varēs pēcpusdienā ar lidmašīnu doties uz Ņujorku.

Trešajā mēģinājumā viņš sekretāru sazvanīja. — Man ārkārtīgi žēl, mēra kungs, — Volters nogurušā balsī sacīja, — taču bīstos, ka jums vajadzētu atgriezties tūliņ. Kad es pēc darbalaika beigām biju aizgājis mājās, sākās neiedomājama jezga, es to uzzināju tikai šorīt, citādi būtu mēģinājis sadabūt jūs rokā jau agrāk.

—   Kas noticis? Kas noticis? — Rūdolfs nepacietīgi jautāja.

—   Viss ir gaužām sarežģīti un juceklīgi, un es nemaz nezinu, vai pratīšu secīgi izstāstīt, — Volters sacīja. — Kad Otmens vakarvakarā gribēja iekļūt internātā, viņi bija aizbarikādējušies, tas ir, studenti, es gribēju sacīt, un nelaida policiju iekšā. Rektors Dorlekers centās pierunāt Otmenu aizvākt policistus, bet Otmens atteicās. Kad policisti no jauna mēģināja iekļūt ēkā, studenti sāka viņus apmētāt ar dažādiem priekšmetiem. Otmenam akmens trāpīja pa aci, saka gan, ka nekas nopietns neesot, tomēr viņš atrodas slimnīcā, un policija atkāpās, vismaz vakarvakarā. Pa to laiku citi studenti bija noorganizējuši protesta demonstrāciju, un diemžēl man jāteic, ka protesta izteikšanai viņi pulcējās pie jūsu mājas. Pirms brīža es biju tur un redzēju, ka mauriņš ir drausmīgi izbradāts. Misis Džordeikai iedotas miegazāles un …

—  Pārējo varēsiet man izstāstīt, kad būšu tur, — Rūdolfs sacīja. — Izlidošu no Vašingtonas ar pirmo lidmašīnu.

—   Es jau domāju, ka jūs to darīsiet, — Volters teica, — un atļāvos nosūtīt Skenlonu ar jūsu mašīnu. Viņš jūs gaidīs pie <rLa Guardia».

Rūdolfs paķēra savas mantas, nosteidzās vestibilā un izrakstījās no viesnīcas. Bilija Ebota militārajai karjerai bridi jāpaliek gaisā karājamies.

Skenlons bija tik resns, ka runādams tusnīja. Viņš kalpoja policijā, bet, tā kā tuvojās pilniem sešiem gadu desmitiem, bija pieteikts aizvadīšanai pensijā. Viņš mocījās ar reimatismu un gandrīz vai aiz žēlastības bija piekomandēts Rūdolfam par šoferi. Lai mācītu iestādēm taupību, Rūdolfs bija pārdevis iepriekšējā mēra automobili, kas piederēja pilsētai, un lietoja pats savējo.

—   Ja man vajadzētu visu sākt no jauna, — Skenlons aizelsdamies sacīja, — zvēru pie paša dieva, ka nemūžam nebūtu ar mieru būt par policistu pilsētā, kur ir studenti un melnādainie.

—   Skenlon, lūdzu, — Rūdolfs lūkoja iebilst. Kopš pirmās dienas viņš pūlējās labot Skenlona leksiku, taču ar ļoti nenozīmīgiem panākumiem. Viņš sēdēja priekšējā sēdeklī līdzās vecajam kārtībniekam, kurš brauca neciešami lēnām. Bet vecais noteikti apvainotos, ja Rūdolfs pārņemtu stūri.

—   Jā, to es saku, ser, — Skenlons palika pie sava. — Tie taču ir mežonīgi zvēri. Pret likumu viņi nejūt vairāk cieņas kā plēsīgu hiēnu bars. Un policija? Viņi ņirdz par mums. Netaisos dot jums padomus, kas jādara, mēra kungs, bet es gan jūsu vietā ietu taisni pie gubernatora un pieprasītu kareivjus.

—   To vienmēr vēl var paspēt, — Rūdolfs atteica.

—   Pieminiet manus vārdus, — Skenlons sacīja, — līdz tam nonāks. Raugiet, ko viņi izdarījuši Ņujorkā un Kalifornijā.

—   Mēs neesam ne Ņujorkā, ne Kalifornijā.

—   Mums ir gan studenti, gan melnie, — Skenlons stūrgalvīgi turējās pretim. Brīdi viņi brauca klusēdami. — Būtu jūs bijis vakarvakarā savā mājā, mēra kungs, tad jūs varbūt saprastu, par ko es runāju.

—   Esmu dzirdējis, — Rūdolfs atteica. — Viņi izbradājuši dārzu.

—   Viņi izdarījuši daudz vairāk, — Skenlons sacīja. — Pats es tur nebiju, bet Ruberti man pastāstīja. — Ruberti arī bija policists. — Grēka darbus viņi tur pastrādājuši, Ruberti teica, grēka darbus. Viņi saukuši jūs un dziedājuši neķītras dziesmas, jaunas meitenes brūķējušas tik nešķīstus vārdus, kādus pat iedomāties nevar, viņi noplēsuši pēdējo puķīti jūsu dārzā un tad, kad misis Džordeika atvērusi durvis …

—   Viņa atvērusi durvis? — Rūdolfs šausmās sastinga. — Kādēļ viņa to darīja?

—   Nu jā, viņi sāka apmētāt māju. Ar dubļu pikām, ar alus bundžām; brēkuši vienā gabalā: «Saki, lai tas sūdabrālis nāk ārā!» Viņi to teica par jums, mēra kungs, man taisni kauns pieminēt. Pie jūsu mājas bija tikai Ruberti un Cimmermans, visi pārējie bija koledžā, un ko tad divi vien tādam gaudojošam indiāņu baram var padarīt — viņu tur bija varbūt savi trīs simti! Nu, un tad, kā jau teicu, misis Džordeika atvēra durvis un sāka uz viņiem kliegt.

—   Žēlīgais dievs! — Rūdolfs novaidējās.

—  Labāk būs, ja uzzināsiet to no manis tūliņ nekā vēlāk no citiem, — Skenlons teica. — Kad misis Džordeika atvēra durvis, viņa bija piedzērusi un pilnīgi kaila.

Rūdolfs sevi piespieda nenolaist acis no priekšā braucošomašīnu pakaļējām ugunīm un pretībraucēju starmešiem.

—   Tur bijā viens no studentu avīzes ar fotoaparātu, — Skenlons turpināja, — un tas sāka fotografēt un zibināt zibspuldzi. Ruberti mēģināja viņu notvert, bet pārējie studenti aizstājās priekšā, un viņš aizmuka. Nezinu, ko viņi ar tām fotogrāfijām domā darīt, bet filma ir viņiem.

Rūdolfs lika Skenlonam braukt tieši uz universitāti. Galvenā administrācijas ēka mirdzēja starmešu ugunīs, visos logos rēgojās studenti, kas meta ārā veseliem lēveņiem papīru no darbvedības aktīm un kliedza uz policistiem, kuri — bīstami nelielā, skaitā —, tagad apbruņojušies ar stekiem, bija aplenkuši ēku. Kad piebrauca tur, kur zem koka bija novietota Otmena mašīna, Rūdolfs ieraudzīja, kā bija izmantota viņa sievas vakarvakara kailfotogrāfija. Tā bija nedabiski palielināta un piekārta zem otrā stāva loga. Starmešu gaismā Džīnas attēls — slaids un nevainojami skaists ķermenis ar pilnīgām krūtīm, draudā sažņaugtām dūrēm un niknumā saviebtu seju — karājās kā apsmiekls, kā zaimu karogs virs ieejas durvīm, virs akmenī iekaltā uzraksta: «Iepazīsti patiesību, un patiesība tevi darīs brīvu».

Kad Rūdolfs izkāpa no mašīnas, daži logos sagūlušie studenti viņu ieraudzīja, pazina un saņēma ar mežonīgiem triumfa kaucieniem. Kāds izliecās pa logu un sašūpoja Džīnas attēlu tā, ka izskatījās, it kā viņa līgotos nekautrā dejā.

Otmens stāvēja pie savas mašīnas, viena acs viņam bija pārsaitēta; apsaitējuma dēļ viņš cepuri varēja uzmaukt vienīgi pakausī. Tikai sešiem policistiem galvā bija ķiveres. Rūdolfs atcerējās, ka pirms pusgada viņš bija noraidījis Otmena iesniegumu par divu duču ķiveru iegādi, jo uzskatīja to par nevajadzīgu naudas tērēšanu.

—   Jūsu sekretārs sacīja, ka jūs jau braucot mājup, — Otmens iesāka bez ievada, — tādēļ mēs nedarījām nekā pirms jūsu atgriešanās. Viņi ieslēguši Dorlekeru un divus profesorus un tur tos par ķīlniekiem. Eku viņi ieņēma tikai šovakar pulksten sešos.

Rūdolfs pamāja ar galvu un vērīgi aplūkoja ēku. Pie kāda loga apakšstāvā viņš ieraudzīja Kventinu Makgovernu. Kventins pa šo laiku bija pabeidzis universitāti un strādāja par asistentu Ķīmijas fakultātē. Kventins, ņirdzīgi smaidīdams, lūkojās lejup. Rūdolfs bija pārliecināts, ka Kventins viņu ieraudzījis un zobgalība domāta personiski viņam.

—   Lai šovakar notiek kas notikdams, Otmen, — Rūdolfs sacīja, — jāapcietina tas melnais puisis apakšstāva trešajā logā. Viņa uzvārds ir Makgoverns, un, ja nevarat viņu notvert šeit, saņemiet viņu ciet dzīvesvietā.

Otmens pamāja. — Viņi grib runāt ar jums, ser. Viņi grib, lai jūs ejat iekšā un pārspriežat situāciju.

Rūdolfs papurināja galvu: — Nekas nav jāpārspriež. — Viņam ne prātā nenāca sākt jebkādas sarunas zem savas sievas kailfotogrāfijas. — Ejiet ar saviem vīriem iekšā un iztīriet ēkul

—   To vieglāk pateikt nekā izdarīt, — Otmens atteica. — Jau trīs reizes esmu viņus uzaicinājis nākt ārā. Viņi par to tikai smej.

—   Es sacīju: iztīriet! — Rūdolfs bija pārskaities, bet salts kā ledus. Viņš apzinājās, ko dara.

—   Kā? — Otmens jautāja.

—   Jums ir ieroči.

—   Jūs taču negribat teikt, lai mēs šaujam? — Otmens neticēdams jautāja. — Cik mums zināms, neviens no viņiem nav apbruņots.

Rūdolfs mirkli vilcinājās. — Nē, — viņš sacīja, — nešaujiet. Bet jums ir steki, un jums ir asaru gāze.

—  Jūs tātad noteikti negribat, lai mēs paliekam šeit, kamēr viņi apgurst? — Otmens pārjautāja. Spriežot pēc balss, viņš pats bija noguris daudz vairāk, nekā studenti administrācijas ēkā pagurs pēc nezin cik stundām. — Un, ja nekas nemainās, varbūt vajadzēs pieprasīt kareivjus?

—   Nē, es negribu palikt un gaidīt, — Rūdolfs noteica, bet saprata, ka Otmens zina viņa vēlēšanos: lai fotogrāfija nekavējoties pazustu. — Sakiet saviem puišiem, lai sāk rīkoties ar asaru gāzi!

—   Mēra kungs, — Otmens vilcinādamies sacīja, — par to jums jāuzraksta pavēle. Ar parakstu.

—   Padodiet savu bloku, — Rūdolfs teica.

Otmens iedeva bloku, Rūdolfs uzlika to uz Otmena mašīnas motora pārsega un izrakstīja rīkojumu, cenzdamies, lai rokraksts būtu ļoti skaidrs un salasāms. Viņš parakstījās un atdeva bloku Otmenam, tas noplēsa virsējo lapu, uz kuras Rūdolfs bija rakstījis, rūpīgi salocīja papīru un iebāza blūzes kabatā. Aizpogājis kabatu, viņš devās pie policistu ierindas, apmēram trīsdesmit, vīriem — vairāk policistu pilsētā nebija —, lai dotu rīkojumu. Kad viņš bija nogājis līdz rindas galam, policisti sāka vilkt galvā gāzmaskas.

Policistu virkne lēnām tuvojās ēkai, starmešu spilgtajā gaismā varēja redzēt viņu ēnas slīdam pa koši zaļo zāli. Policisti neturējās ciešā ierindā, bet virzījās nedroši, izklaidu kā garš, ievainots zvērs, kas negrib nodarīt ļaunu, bet meklē patvērumu, kur paglābties no vajātājiem. Tad pirmā asaru gāzes granāta ielidoja vienā no apakšstāva logiem un iekšā atskanēja kliedzieni. Pēc tam granātas cita pēc citas lidoja pārējos logos, sejas pie logiem nozuda, un policisti, cits citam palīdzēdami, sāka rāpties pa logiem iekšā.

Policistu bija par maz, lai aplenktu ēkas aizmuguri, un vairums studentu izbēga pa turieni. Kodīgā gāzes smaka izplatījās arī ārā, kur Rūdolfs stāvēja un vēroja logu, zem kura joprojām šūpojās Džīnas fotogrāfija. Pie loga parādījās policists, norāva fotogrāfiju un ievilka to iekšā.

Ļoti drīz viss bija galā. Ne vairāk kā divdesmit apcietināto. Trim studentiem asiņoja sasitumi galvā, un vienu zēnu, kas ar rokām bija aizklājis acis, iznesa nēšus. Kāds policists teica, ka. zēns nevarot redzēt, bet viņš cerot, ka vaina pārejoša. Kventina Makgoverna apcietināto vidū nebija.

Dorlekers iznāca kopā ar abiem profesoriem, visiem trim asaroja acis. Rūdolfs piegāja viņiem klāt. — Vai ar jums viss kārtībā? — viņš jautāja.

Dorlekers samirkšķināja acis, lai redzētu, kas viņu uzrunā. — Ar jums es negribu runāt, Džordeik, — viņš sacīja. — Rīt uzrakstīšu paskaidrojumu presei. Ja rītvakar nopirksiet savu avīzi., tad uzzināsiet, ko es par jums domāju. — Viņš iekāpa kādā mašīnā un aizbrauca.

—   Nāciet, — Rūdolfs sacīja Skenlonam, — aizvediet mani uz mājām.

Braucot ārā no universitātes teritorijas, viņi ceļā sastapaātrās palīdzības mašīnu, kas traucās ar ieslēgtu sirēnu. Autobuss, kurā sēdēja apcietinātie studenti, klumburoja viņiem aiz muguras.

—   Skenlon, — Rūdolfs sacīja, — pēc tā, kas šovakar šeit notika, es gan vairs neesmu šās pilsētas mērs, vai ne?

Skenlons labu bridi nekā neatbildēja. Sarauktu pieri viņš vēroja ceļu un pagriezienos sēca kā večuks. — Nē, mister Džordeik, — viņš beidzot noteica, — laikam neesat vis.

7. nodaļa

1968

I

Kad viņš šoreiz Kenedija lidlaukā izkāpa no lidmašīnas, viņu neviens nesagaidīja. Uz acīm viņam bija tumšas brilles, un viņš gāja taustīdamies. Rūdolfam viņš par savu ierašanos nebija rakstījis, jo no Grētiņas vēstulēm zināja, ka Rūdolfam pietiek pašam savu rūpju, kur nu vēl noņemties ar pusaklu brāli. Ziemā remontējot Antibā jahtu, vaļā atsprukusi trose bija trāpījusi viņam sejā, un nākamajā dienā viņu sāka mocīt reiboņi un priekšmeti acīs divkāršoties. Viņš izlikās, ka nekas nav noticis, jo negribēja, lai Keita un Vezlijs viņa dēļ raizētos. Viņš aizrakstīja misteram Gudhārtam, lūgdams kāda acu speciālista adresi, un, saņēmis Gudhārta atbildi, pateica Keitai, ka brauks uz Ņujorku beidzot nokārtot šķiršanos. Keita gribēja drīzāk apprecēties, un viņš to neņēma viņai ļaunā. Viņa bija stāvoklī, bērns gaidāms oktobrī, un aprīlis jau pusē.

Keita bija viņu pierunājusi, lai nopērk jaunu uzvalku; tagad viņš varēja rādīties jebkuram advokātam vai šveicaram. Līdz šim viņš staigāja mirušā norvēģu matroža pusmētelī, jo tas nebija daudz valkāts un lieki tērēties viņš negribēja.

Liels bars slēpotāju, kas atgriezās no atvaļinājuma, bija tikko ieradušies ar citu lidmašīnu, un bagāžas telpa bija pilna ar slēpēm un veselīga izskata iedegušiem, uzkrītoši ģērbtiem vīriešiem un sievietēm, no kuriem lielākā daļa bija skaļi un vairāk vai mazāk iereibuši. Meklēdams savu koferi, viņš visiem spēkiem apspieda antiamerikāniskās jūtas, kas viņā modās.

Viņš nolīga taksometru, kaut arī tas maksāja bargu naudu, jo juta, ka nespēs izturēt spiešanos aviosabiedrības autobusā un pēc tam ar koferi rokā taksometra medības Ņujorkā.

— Uz Paramaunta viesnīcu, — viņš sacīja taksometra šoferim, atlaidās sēdeklī un aizvēra acis.

Izpildījis pierakstīšanās formulāru un atradis savu istabu, kas bija maza un patumša, viņš piezvanīja ārstam. Vislabprātāk viņš būtu tūliņ devies turp, taču māsiņa atbildēja, ka dakteris viņu varot pieņemt tikai rīt. Viņš noģērbās un likās gulēt. Pēc Ņujorkas laika pulkstenis vēl bija tikai,seši, bet Nicā jau vienpadsmit, un viņš bija izlidojis no Nicas. Viņš jutās, it kā nebūtu gulējis divas diennaktis.

—   Daļēji bojāta tīklene, — ārsts sacīja. Izmeklēšana bija noritējusi rūpīgi un bijusi sāpīga. — Diemžēl man vajadzēs jūs nodot ķirurga rokās.

Tomass pamāja. Vēl viena sāpīga vieta. — Cik tas maksās? — viņš jautāja. — Esmu strādnieka cilvēks un nespēju maksāt Parka avēnijas cenas.

—  Saprotu, — dakteris noteica, — paskaidrošu to doktoram Holivelam. Māsiņai, liekas, ir jūsu telefona numurs?

—   Jā.

—   Viņa jums piezvanīs un pasacīs, kad jāpieteicas slimnīcā. Jūs nokļūsiet labās rokās. — Ārsts drošinot pasmaidīja. Viņam pašam bija lielas, skaidras acis bez bojājumiem.

Pēc trim nedēļām viņš izgāja no slimnīcas. Seja bija novājējusi un bāla, un ārsts teica, ka viņam vēl ilgi jāizvairās no straujām kustībām un smagas fiziskas piepūles. Viņš bija zaudējis piecpadsmit mārciņu svara, krekla apkaklīte kļuvusi pavisam vaļīga, un uzvalks kuļājās uz kauliem. Bet priekšmeti acīs vairs nedubultojās un, galvu pagriežot, reiboņi virsū nenāca.

Ārstēšanās bija izmaksājusi mazliet vairāk nekā tūkstoš dolāru, bet rezultāts bija tā vērts.

Viņš atkal apmetās Paramaunta viesnīcā un piezvanīja uz Rūdolfa dzīvokli. Rūdolfs pats atsaucās.

—   Rūdij, kā tu jūties?

—   Kas runā?

—   Toms.

—   Tom! Kur tu esi?

—  Tepat. Ņujorkā. Paramaunta viesnīcā. Vai varēšu tevi drīzumā sastapt?

—   Protams. — Izklausījās, it kā Rūdolfs no sirds priecātos. — Brauc tūliņ šurp! Tu jau zini, kur es dzīvoju.

Kad viņš iegāja mājā, kur Rūdolfs dzīvoja, šveicars viņu aizturēja. Acīmredzot vienalga, vai mugurā jauns uzvalks vai vecs. Viņš nosauca savu vārdu, šveicars piespieda pogu un sacīja: — Mister Džordeik, jūs grib satikt kāds misters Džordeiks.

Tomass dzirdēja brāli atbildam: — Sakiet viņam, lūdzu, lai brauc augšā, — un devās uz liftu, neviļus iedomādamies: tāda apsardze, un tomēr viņam izgāja plāni.

Kad lifta durvis atvērās, Rūdolfs jau priekšnamā gaidīja. —r Debestiņ, Tom, — viņš sacīja, kamēr viņi sarokojās, — biju gan pārsteigts, izdzirdis tavu balsi. — Tad viņš soli atkāpās un kritiski aplūkoja Tomu. — Kas ar tevi noticis? —viņš vaicāja.

—  Tu izskaties, it kā būtu bijis slims.

Tomass būtu varējis atbildēt, ka Rūdolfs pats arī nemaz tik vareni neizskatās, bet nepateica. — Ja tu man iedosi malku iedzert, es tev visu izstāstīšu. Dakteris piekodināja arī ar iedzeršanu būt uzmanīgam.

Rūdolfs ieveda viņu dzīvojamā istabā. Tā izskatījās gluži tāda pati kā viņreiz, kad Tomass tur bija: mājīga, plaša, piemērota sīkiem, patīkamiem notikumiem, nekādā ziņā ne katastrofām.

—   Viskiju? — Rūdolfs vaicāja un, kad Toms pamāja, piepildīja vienu glāzi viņam, otru pats sev. Viņš bija pilnīgi apģērbies: uzvalkā, pletkreklā, ar kaklasaiti, it kā viņš atrastos birojā. Tomass noskatījās, kā viņš izņem pudeles no bāra, kā ar mazu sudraba āmuriņu atdauza spainītī ledu. Viņš izskatījās krietni vecāks, nekā viņiem pēdējoreiz tiekoties, zem acīm un pierē bija iegrauzušās grumbas. Kustības gausas, tā kā mazliet nedrošas. Atrast pudeļu attaisāmo bija vesela problēma. Likās, viņš skaidri nezina, cik katrā glāzē pieliet zeltera. — Sēdies, sēdies, — viņš teica, — un pastāsti, kā tu te uzradies! Cik ilgi tu esi Ņujorkā?

—   Apmēram trīs nedēļas. — Tomass paņēma viskija glāzi un apsēdās uz viena no cietajiem krēsliem.

—   Kādēļ nepiezvanīji? — Šķita, ka tāda nevērība Rūdolfu sāpina.

—  Man vajadzēja likties slimnīcā. Acu operācija, — Tomass paskaidroja. — Un, kad esmu slims, gribu būt viens.

—   Zinu, — Rūdolfs atteica, atsēdies atzveltnī iepretim, — man ir tāpat.

—   Tagad viss kārtībā, — Tomass sacīja. — Kādu brīdi jāpadzīvo rāmāk — tas viss. Prozit! — viņš pacēla glāzi. No Pinkija Kimbola un Keitas viņš bija iemācījies uzsaukt «prozit!», pirms tukšoja glāzi.

—   Prozit! — Rūdolfs atsaucās. Viņš vērīgi palūkojās Tomasā.

—  Tu vairs neizskaties pēc boksera, Tom, — viņš sacīja.

—  Un tu vairs neizskaties pēc pilsētas galvas, — Tomass atteica un tūliņ nožēloja, ka bija tā teicis.

Bet Rūdolfs iesmējās. — Grētiņa man teica, ka esot tev visu aizrakstījusi, — viņš sacīja. — Jā, man iegadījās ķibele.

—   Viņa rakstīja, ka māju Vitbijā tu esot pārdevis.

—   Nebija vairs daudz jēgas to paturēt. — Rūdolfs domīgi šūpoja glāzi, skandinādams ledus gabaliņus. — Ar šo dzīvokli mums pilnīgi pietiek. Inīda ar aukli ir parkā. Drīz vien atgriezīsies. Tu varēsi ar viņu apsveicināties. Kā klājas tavam puikam?

—   Vareni, — Tomass atbildēja. — Tev vajadzētu dzirdēt, kā viņš runā franciski. Un ar jahtu prot rīkoties labāk nekā es. Un pēcpusdienās neviens viņu nekomandē un nedresē.

—   Priecājos, ka viss tik labi beidzās, — Rūdolfs sacīja. Un izklausījās, ka viņš runātu no sirds. — Grētiņas dēls Bilijs dien Briselē. NATO karaspēkā.

—   Zinu. To viņa man arī atrakstīja. Un rakstīja, ka tu esot visu izkārtojis.

—   Mana pēdējā oficiālā akcija, — Rūdolfs teic^ — vai, pareizāk sakot, pusoficiālā akcija. — Viņš bija pasācis runāt klusu, rāmi, it kā neko nevēlētos apgalvot pārāk kategoriski.

—  Man ļoti žēl, ka tev tā iznāca, Rūdij, — Tomass uzbilda. Pirmo reizi mūžā viņš juta Rūdolfam līdzi.

Rūdolfs paraustīja plecus. — Varēja iznākt vēl ļaunāk, — viņš sacīja, — tas puisis varēja būt pagalam, ne tikai zaudēt redzi.

—   Un ko tu tagad iesāksi?

—   0, nodarbojos ar šo un to, — Rūdolfs atteica. — Ņujorka ir lieliska pilsēta cilvēkiem, kas grib palaisties slinkumā. Kad Džina atgriezīsies, mēs varbūt mazliet paceļosim. Varbūt aizbrauksim pat ciemos pie tevis.

—   Kur viņa ir?

—   Pansionātā štata ziemeļos, — Rūdolfs sacīja un atkal saskalināja glāzē ledu. — īstenībā ne pansionātā, drīzāk klīnikā, kur atradina no dzeršanas. Viņiem ir ļoti labi panākumi ārstēšanā. Viņa tur ir otro reizi. Pēc pirmās reizes viņa noturējās pusgadu, ne piliena mutē neieņēmusi. Mani pie viņas ciemos ne-laiž — kaut kāda sasodīta daktera teorija —, bet man ir kontakts ar iestādes vadītāju, un tas apgalvo, ka viņai klājoties ļoti labi… — Rūdolfam tika viskija lāse gaisarīklē, un viņš sāka klepot. — Varbūt man pašam vajadzētu mazliet paārstēties, — viņš, beidzis klepot, smaidīdams piebilda. — Tā. Nu, un tagad, kad tev viss kārtībā, ko domā darīt tālāk?

—  Man jādabū šķiršanās, Rūdij, — Tomass sacīja. — Un es cerēju, ka tu varbūt man piepalīdzēsi.

—  Advokāts, pie kura tevi aizsūtīju, taču teica, ka tā neesot nekāda problēma. Tev vajadzēja to nokārtot jau toreiz.

—  Toreiz man nebija laika, — Tomass atteica, — gribēju dabūt Vezliju pēc iespējas drīzāk projām no Amerikas. Šķiroties

Ņujorkā, man būtu vajadzējis minēt šķiršanās iemeslu. Negribu, lai Vezlijs uzzinātu, ka šķiros no viņa mātes tādēļ, ka viņa ir paklīdene. Pat ja Ņujorkā mani izšķirtu, tas ievilktos pārāk ilgi. Man vajadzētu kavēties šeit un zaudēt lielu daļu sezonas. Bet to es nevaru atļauties. Vēlākais, līdz oktobrim man jābūt izšķirtam.

—   Kālab?

—  Nu … es dzīvoju kopā ar kādu sievieti. Ar anglieti. Viņa ir brīnišķīga meitene. Un oktobrī viņai būs bērniņš.

—   Saprotu, — Rūdolfs noteica. — Apsveicu! Džordeiku dzimta iet plašumā. Varbūt nemaz nav slikti ieplūdināt mazliet angļu asiņu. Un kas man būtu jādara?

—   Negribu tikties un runāt ar Terēzi, — Tomass sacīja. — Bīstos par to, ko varu izdarīt, viņu ieraudzījis. Pat tagad vēl. Ja tu vai kāds cits ar viņu parunātu un piedabūtu viņu aizbraukt uz Reno vai kādu tamlīdzīgu vietu …

Rūdolfs uzmanīgi nolika savu glāzi. — Katrā ziņā, — viņš sacīja. —_ Labprāt tev palīdzēšu. — Pie durvīm atskanēja troksnis. — A, Inīda pārnākusi. Nāc šurp, mazulīti — viņš uzsauca. Inida, ieģērbta sarkanā mētelītī, iedrāzās istabā. Ieraudzījusi tēvu kopā ar svešu vīrieti, viņa apstājās kā zemē iemieta. Rūdolfs pacēla meitenīti rokās un noskūpstīja. — Apsveicinies ar savu onkuli Tomasu! Viņš dzīvo uz kuģa.

Pēc trim dienām Rūdolfs piezvanīja Tomasam un uzaicināja viņu uz pusdienām restorānā Trešajā avēnijā. Noskaņa restorānā bija vienkārša, apmeklētāji vienīgi vīrieši; Tomass nemaz nevarēja tur justies neveikli un nevarēja arī iedomāties, ka Rūdolfs grib izrādīties.

Tomass sēdēja bārā pie viskija glāzes, kad ienāca Rūdolfs. — Tā, — Rūdolfs noteica, apsēzdamies uz otra ķebļa līdzās brālim, — dāma ir ceļā uz Nevadu.

—   Ko apcelies! — Tomass neticīgi sacīja.

—   Es pats viņu aizvedu uz lidostu un nogaidīju, kamēr lidmašīna paceļas gaisā.

—   Dieviņ augstais! — Tomass iesaucās. — Rūdij, tu esi brīnumdaris!

—   īstenībā nemaz nebija sevišķi grūti, — Rūdolfs atteica. Viņš pasūtīja glāzi mārtīni, lai noskalotu atmiņas par Terēzes Džordeikas sabiedrībā pavadīto priekšpusdienu. — Viņa arī gribot no jauna apprecēties. — Tie bija meli, bet Rūdolfam tie izdevās pārliecinoši. — Un viņa ieskatīja, ka tiešām esot prātīgāk nevazāt viņas labo vārdu, kā viņa izteicās, pa Ņujorkas tiesām.

—   Vai viņa prasīja naudu? — Tomass apvaicājās. Viņš savu sievu pazina.

—   Nē, — Rūdolfs vēlreiz samelojās. — Viņa teica, ka nopelnot labi un varot ceļojumu atļauties.

—   Tas gan nemaz neizklausās pēc viņas, — Tomass šaubīdamies piebilda.

—   Varbūt laika ritumā viņa kļuvusi lēnīgāka, — martīni Rūdolfam deva spēku turpināt melošanu. Divas dienas viņš bija kaulējies ar Terēzi un pēdīgi piekritis samaksāt visu ceļanaudu, segt viesnīcas rēķinu Reno par sešām nedēļām un piemaksāt piecsimt dolāru nedēļā par to, ko Terēze dēvēja par darba pārtraukumu. Pusi viņš bija samaksājis avansā un otru pusi apsolījis tad, kad viņa atgriezīsies un atvedīs šķiršanās dokumentus.

Brāļi ieturēja krietnas pusdienas, izdzēra divas pudeles vīna, un Tomass kļuva mazliet jūtelīgs, nespēja vien Rūdijam pateikties un atzinās, ka bijis briesmīgs muļķis, neapjēgdams, cik lielisks puisis ir viņa brālis. Konjaku dzerot, viņš sacīja: — Paklau, viņdien tu teici, ka jūs esat nodomājuši paceļot, kad tava sieva iznāks no klīnikas. Pirmās divas nedēļas jūlijā jahta ir brīva. Es nevienu nepierakstīšu, tu vari atbraukt kopā ar sievu, jūs būsiet mani viesi, un mēs mazliet pakuģosim. Un, ja Grētiņa var atbrīvoties, paņem viņu arī līdzi. Jums jāiepazīstas ar Keitu. Jēziņ, līdz tam laikam būšu izšķirts, un mēs nosvinēsim manas kāzas. Nu, Rūdij, norunāts? Tu nedrīksti sacīt «nē».

—   Viss atkarīgs no Džīnas, — Rūdolfs atbildēja. — Kā viņa jutisies …

—   Viņai tā būs pati labākā dziedināšana, — Tomass apgalvoja. — Uz jahtas nebūs ne pilītes alkohola. Rūdij, tev tas jānoorganizē.

—  Okei, — Rūdolfs piekrita. — Pirmajā jūlijā. Varbūt mums abiem nāks par labu kādu brīdi paklejot pa ārzemēm.

Tomass uzstāja samaksāt par pusdienām. — Atļauj vismaz to, — viņš sacīja. — Man galu galā ir pamats svinēšanai. Esmu atguvis aci un ticis vaļā no sievas, un tas viss noticis vienā mēnesī.

II

Mēram pār krūtīm stiepās plata lente, līgava bija tērpusies rudzpuķu zilā kleitā un neizskatījās grūta. Inīda ar baltā cimdā tērptu rociņu turējās mātei pie rokas un platām acīm noraudzījās pieaugušo noslēpumainajā rotaļā, kas noritēja svešā, viņai nesaprotamā valodā. Tomass atkal bija iededzis brūns un izskatījās veselīgs. Svaru viņš bija atguvis, un kakls atkal muskuļots sniecās ārā no baltā krekla apkaklītes. Vezlijs stāvēja tēvam aiz muguras — slaids, iznesīgs, piecpadsmit gadus vecs zēns, kura uzvalkam piedurknes bija par īsām, ar tumši iedegušu seju un Vidusjūras saules izbalinātiem matiem. Iedeguši bija visi, jo veselu nedēju bija kuģojuši pa jūru un atgriezušies Antibā tikai uz laulību ceremoniju. Grētiņa, domāja Rūdolfs, izskatās krāšņa ar pavisam vieglu akota sarmojumu melnajos matos, kas ietvēra kalsno, izteiksmīgo seju ar lielajām acīm. Kā karaliene, nodomāja Rūdolfs, cēla un traģiska. Kāzas ierosina uz daiļrunību. Rūdolfs zināja arī, ka viena uz jūras pavadītā nedēļa viņa paša izskatam atņēmusi vairāku gadu gurdumu un ka viņš izskatās daudz jaunāks, nekā Nicā no lidmašīnas izkāpis. Uzjautrināts viņš klausījās mērā, kurš, ar sulīgu Vidusjūras akcentu runādams, uzskaitīja visus precētas sievas pienākumus. Džīna arī saprata franču valodu, un viņi neuzkrītoši sasmaidījās, kad mērs nevarēja vien beigt. Kopš atgriešanās no klīnikas Džīna nebija ne lāsītes dzērusi un izskatījās burvīga savā trauslajā daiļumā Tomasa draugu — ostinieku un jūrnieku vidū, kuru vēja appūstās vīrišķīgās sejas neparko nevarēja saskaņot ar svētku reizē uzsietajām kaklasaitēm un godasvārkiem. Mēra saules pielijušajā, puķēm rotātajā darbistabā vējoja tālu ceļu svaigā dvesma, sāls un tūkstoš ostu aromāts.

Vienīgi Dvaiers šķita skumjš, kad lāgu lāgiem pieskārās baltajam neļķes ziedam svārku pogcaurumā. Tomass bija izstāstījis Rūdolfam Dvaiera dzīvesgaitu, un Rūdolfs domāja, ka, noskatoties drauga laimē, Dvaiers varbūt šaubās, vai rīkojies pareizi, izvēlēdamies «Klotildi» Bostonā pamestās meitenes vietā.

Arī pats mērs bija robusts vīrs, un viņam uzticētais uzdevums acīmredzot ļoti patika. Viņš bija tikpat tumši iededzis kā vīri, kas stāvēja visapkārt. Kad es biju mērs kādā citā pilsētā, Rūdolfs domāja, man neatlika daudz laika sauļoties. Viņš ieprātojās, diezin vai šim mēram arī jāuztraucas par to, ka jaunieši internātos smēķē hašišu, un jāpavēl policijai laist darbā asaru gāzi. Arī Vitbija dažos gadalaikos izskatās idilliska.

Pirmoreiz sastopoties ar Keitu, Rūdolfs jutās vīlies par brāļa izvēli. Viņam patika skaistas sievietes, un Keita ar plakano, tumšo, pazemīgo seju un strupo augumu tiešām neatbilda konvencionālajam skaistuma jēdzienam. Rūdolfam viņa atgādināja Gogēna gleznotās Tahiti salas sievietes. «Vogue» un «Harper's Bazaar», viņš domāja, jādara atbildīgi par to, ka ar savām garajām, slaidajām skaistulēm tie padarījuši mūs nejūtīgus pret vienkāršāku un dabiskāku pievilcību.

Sākumā viņam griezās ausīs arī Keitas biklā, neskolotā valoda ar Liverpūles akcentu. Dīvaini, viņš domāja, ka amerikāņi, kuru priekšstatu par angļiem veido viesaktieri un lektori, par britu izloksnēm uztraucas daudz vairāk nekā par pašu amerikāņu dialektiem.

Taču pēc dažām dienām, vērojot Keitu kopā ar Tomu un VezIiju labprāt un bez sūkstīšanās darām visu, kas uz kuģa darāms, izturamies pret vīru un zēnu ar tik acīm redzamu, vienkāršu un klusu mīlestību un gādību, viņš nokaunējās par savām pirmējām izjūtām pret šo sievieti. Toms bija laimīgs cilvēks, Rūdolfs brālim to arī pateica, un Toms ar nopietnu vaigu tam pilnā mērā piekrita.

Mērs beidza garo runu, tika pārmīti gredzeni, jaunais pāris saskūpstījās. Mērs noskūpstīja jauno sievu, starodams pār visu ģīmi, it kā nupat būtu izcili spoži izpildījis kādu sevišķi delikātu birokrātisku uzdevumu.

Pēdējās laulības, kurās Rūdolfs pirms šīm bija piedalījies, bija Breda Naita un Virdžīnijas Koldervudas laulības. Šīs viņam patika daudz labāk.

Pēc jaunā pāra dzimtsarakstu reģistrā parakstījās Rūdolfs un Grētiņa. Rūdolfs piegāja un noskūpstīja jauno sievu. Sekoja rakasspiedieni, un tad visa sabiedrība izgāja saules apmirdzētajā pilsētiņā, kuru pirms vairāk nekā divtūkstoš gadiem bija dibinājuši vīri, kas laikam izskatījās ļoti līdzīgi vīriem Tomasa kāzu gājienā.

Restorānā «Pie Fēliksa» viņus gaidīja šampanietis un azaids — melones un zivis baltvīna mērcē. Akordeonists spēlēja, mērs uzsauca augstas laimes jaunajai sievai, Pinkijs Kimbols franču valodā ar Sautemptonas akcentu — jaunajam vīram, Rūdolfs sveica jauno pāri — arī franciski un tā pievērsa sev kāzinieku apbrīna pilnus skatienus un uzrunas beigās izpelnījās vētrainus aplausus. Džina bija paņēmusi līdzi fotoaparātu un tā vien spēja mainīt filmas, lai iemūžinātu svarīgo notikumu. Sī bija pirmā reize, kad viņa pēc aparātu grautiņa atkal ķērās pie fotografēšanas. Turklāt Rūdolfs to netika ierosinājis. Viņa to darīja pati no sava laba prāta.

Azaids beidzās četros pēcpusdienā, un visi viesi, no kuriem dažs jau turējās it nedroši uz kājām, pavadīja jauno pāri uz piekrasti, kur bija pietauvota «Klotilde». Uz pakaļējā klāja stāvēja liela, ar sarkanu lenti pārsaitēta koka kaste. Tā bija Rūdolfa kāzu dāvana, pēc viņa rīkojuma atvesta un novietota, kamēr visi dzēra kāzas. Viņš bija licis to no Ņujorkas nosūtīt Tomasa aģentam, pie kura tā glabājās līdz kāzu dienai.

Tomass izlasīja kartīti. — Kas tur, vellos, ir iekšā? — viņš jautāja Rūdolfam.

—   Attaisi un apskaties.

Dvaiers aizgāja pēc āmura un laužņa, un jaunais vīrs, izmeties kails līdz jostasvietai, visu viesu apstāts, atlauza kasti. Tajā atradās skaists Bendiksa radaraparāts ar visu antenu. Pirms aizbraukšanas no Ņujorkas Rūdolfs bija aprunājies ar misteru Gudhārtu, apjautājies, kas Tomasam uz «Klotildes» būtu visvairāk noderīgs, un misters Gudhārts bija ieteicis radaru.

Tomass lepni pacēla radaru, un viesi no jauna aplaudēja Rūdolfam, turklāt tik dedzīgi, it kā viņš pats savām rokām būtu aparātu taisījis.

Mazliet iereibušajam Tomasam acīs sakāpa asaras, kad viņš Rūdolfam pateicās. — Radars. Gadiem es tādu vēlējos.

—   Man tāda dāvana likās kāzām vispiemērotākā, — Rūdolfs sacīja. — Vēro apvārsni, saskati traucēkļus, vairies no vrakiem.

Jūrnieka sieva Keita glāstīja aparātu, it kā tas būtu burvīgs kucēntiņš.

—  Es jums teikšu, — paziņoja Tomass, — ka šīs, sasodīts, ir varenākās kāzas, par kādām jebkad dzirdēts.

Bija ieplānots pēcpusdienā doties ceļā uz Portofīno. Turoties netālu no krasta, viņi pabrauktu garām Montekarlo, Mentonai un Sanremo, tad naktī šķērsotu Dženovas līci un kaut kad nākamajā rītā izkāptu Itālijā. Laika prognoze bija laba, un viss ceļojums, kā Tomass apgalvoja, ilgšot, augstākais, piecpadsmit stundu.

Dvaiers un Vezlijs neatļāva Tomasam un Keitai ne pie troses gala pieķerties, viņiem vajadzēja kā kungiem sēdēt uz pakaļējā klāja, kamēr sagatavoja «Klotildi» braucienam. Kad beidzot pacēla enkuru un jahta pagriezās ar priekšgalu pret jūru, no daudziem kuģiem, kas stāvēja ostā, atskanēja sirēnu salūts un viena ziediem pildīta zvejnieku laiva pavadīja to līdz bojai, bet divi vīri, laivā stāvēdami, kaisīja tai nopakaļ ziedus.

Kad viņi ieslīdēja atklātās jūras vieglajos viļņos, skatienam tālu pāri Dženovas līcim pavērās Nicas baltie torņi.

—   Cik brīnišķīga vieta dzīvošanai ir Francija! — teica Rūdolfs.

—   Ja, — Tomass piekrita, — īpaši, ja pats neesi francūzis.

III

Grētiņa ar Rūdolfu sēdēja guļamkrēslos uz klāja pašā jahtas pakaļgalā un noraudzījās, kā viņiem aiz muguras riet saule. Pašreiz viņi atradās tieši pretī Nicas lidostai un varēja vērot nolaižamies reaktīvās lidmašīnas, ik pāris minūtēs pa lidmašīnai. Nosēžoties mašīnu spārni lāsmoja saulrietā un bezmaz skārās pie jūras sudrabotā spoguļa. Paceļoties tās, joprojām saules apmirdzētas, kāpa gandrīz stāvus gaisā pār Monako kalnu nokarēm. Cik patīkami slīdēt uz priekšu ar desmit jūras mezgliem stundā, Rūdolfs domāja, un noskatīties, kā visi pārējie drāžas ar piecsimtkārt lielāku ātrumu.

Džīna lejā guldīja Inīdu. Kad Inīda atradās uz klāja, viņai uzvilka mugurā mazu, oranžu glābšanas vestīti un apsēja ap vidu garu virvi, ko piestiprināja pie metāla gredzena stūresmājas sienā, lai viņa nepārveltos pār bortu. Jaunais vīrs kajītē izgulēja šampanieša reibumu. Dvaiers ar Keitu kambīzē gatavoja vakariņas. Rūdolfs sākumā protestēja un ielūdza visus uz vakariņām Nicā vai Montekarlo, bet Keita nepielaidās: — Es nekā labāka nevēlētos darīt savā kāzu vakarā. — Vezlijs, uzģērbis zilu džemperi ar augstu, atlokāmu apkakli, jo metās vēss, stāvēja pie stūres. Viņš rosījās pa jahtu kailām kājām un darīja visu tik prasmīgi, it kā būtu uz jūras piedzimis un uzaudzis.

Arī Grētiņa un Rūdolfs bija uzvilkusi džemperus. — Cik brīnišķīgi, — Rūdolfs sacīja, — just vēsumu jūlijā!

—   Tu taču priecājies, ka atbrauci, vai ne? — Grētiņa vaicāja.

—   Ļoti priecājos, — Rūdolfs atteica.

—   Ģimene atjaunota, — Grētiņa sacīja, — nē, pat ne tā. Kopā — pirmo reizi. Un neticamā kārtā tieši pie Toma.

—   Viņš ir atskārtis kaut ko tādu, ko mēs nekad neesam atskārtuši un iemācījušies, — Rūdolfs sacīja.

—   Tā tiešām ir. Vai esi ievērojis — kurp vien viņš soli sper, viņam visapkārt ir mīlestība. Sieva, Dvaiers, visi viņa draugi, kas bija kāzās. Pat dēls. — Viņa aprauti iesmējās.

Viņa bija pastāstījusi Rūdolfam par ciemošanos Briselē pie Bilija, pirms ieradās Antibā sastapties ar pārējiem, tādēļ Rūdolfs saprata, kas slēpjas aiz viņas smiekliem. Bilijs drošā armijas kancelejas paspārnē, strādādams tur par mašīnrakstītāju un darbvedi, kaut kā aizvadīja dienesta laiku, kļuvis cinisks, zaudējis jebkuru godkāri, zobojās par visu un visiem, māti ieskaitot, nelikās ne zinis par Vecās pasaules kultūras dārgumiem, ņēma un laida vieglprātīgas skuķes Briselē un Parīzē, smēķēja marihuānu, ja vien neķērās pie kaut kā stiprāka, riskēja nokļūt cietumā ar tādu pašu vienaldzību, kādu bija izrādījis, kad tika izmests no universitātes, ne ar ko nebija izkustināms no ledainās attieksmes pret māti. Pēdējā vakarā Briselē, ēdot vakariņas, — Grētiņa bija stāstījusi Rūdolfam, — valodas beidzot nonākušas līdz Kinzellam, un tad Bilijs bija pilnīgi zaudējis sa

valdīšanos. «Man par jūsu vecuma ļaudīm viss ir zināms,» viņš teicis. «Augsti viltus ideāli, jūsmošana par grāmatām, lugām un politiķiem, par ko mana vecuma jauniešiem nāk zviedziens; jūs taisāties glābt pasauli, pielūdzat te vienu, te otru šarlatānu mākslinieku, lai izliktos, ka esat vēl jauni, ka naciķi tikko sakauti un brīnišķīgā jaunā pasaule atrodas tepat aiz nākamā ielas stūra, nākamajā bārā vai nākamajā gultā.»

—   Zināmā mērā, — Grētiņa teica Rūdolfam, — viņam varbūt ir taisnība. Riebīga taisnība, bet tomēr taisnība. Kad viņš runā par neīstumu. Tu par mani zini labāk nekā jebkurš cits cilvēks. Kad pienāca iesaukšanas brīdis, es viņam neteicu: «Ej cietumā,» — vai: «Dezertē.» Es gluži vienkārši piezvanīju savam iespaidīgajam brālim, izglābu sava dēla nožēlojamo ādu un atļāvu citām mātēm pierunāt savus dēlus, lai tie iet cietumā vai dezertē, vai iet protesta demonstrācijā uz Pentagonu, vai dodas nāvē kaut kur džungļos. Lai būtu kā būdams, es savā mūžā vairs nerakstīšu nevienu petīciju.

Rūdolfs neko nevarēja piebilst. Viņš bija kalpojis par nepieciešamo līdzdalībnieku. Bilija apvainojumi krita uz viņiem abiem.

Taču nedēļa uz jūras bija tik dziedinoša, kāzas tik līksmas, ar tik drošu solījumu nākotnei, ka viņš apzināti bija papūlējies to visu aizmirst. Viņam bija žēl, ka, skatoties uz Vezliju, kas, brūns un rosīgs, stāvēja pie stūres, viņiem abiem neatvairāmi nāca prātā Bilijs.

—   Paskaties uz viņu, — Grētiņa sabīja, nenolaizdama acis no Vezlija. — Māte palaistuve, tēvs netika tālāk par otro klasi vidusskolā un pēc tam nav atšķīris nevienu grāmatu, pērts, vajāts un gandrīz iznīcināts, kopš sešpadsmitā mūža gada pinies ar pēdīgajām padibenēm. Un tomēr pats ticis ar visu galā. Kad Toms nolēma, ka īstais laiks pienācis, viņš pievāca savu dēlu, aizveda to uz svešu zemi, lika iemācīties svešu valodu un salaida kopā ar rupjiem, neaptēstiem cilvēkiem, kas tik tikko prot lasīt un rakstīt. Un iemācīja dēlu strādāt jau tajā vecumā, kad Bilijs vēl ik sestdienu palūdza divus dolārus, lai aizietu uz kino. Un runājot par ģimenes dzīves ērtībām … — Viņa iesmējās. — Varenas ērtības zēnam, kas dzīvo kajītē, ko tikai plāna siena šķir no tās kajītes, kur mīt angļu zemnieku skuķe, viņa tēva mīļākā, ar tēva ārlaulības bērnu vēderā. Un rezultāts? Viņš ir veselīgs, darbīgs un pieklājīgs. Un tik ļoti pieķēries tēvam, ka Tomam nekad nav jāteic skaļāks vārds. Viens mājiens — un zēns izdarīs visu, ko tēvs no viņa prasīs. Un par vienu lietu šitais zēns var būt drošs. Neviena iesaukšanas komisija neaizsūtīs viņu uz Vjetnamu. Par to viņa tēvs parūpēsies. Teikšu tev vienu — tavā vietā es Inīdu, kolīdz viņa būs tik liela, ka varēs staigāt pa klāju,

nepārveļoties pār bortu, sūtītu šurp un nodotu Tomam audzināšanā. Dieviņ tētīt, kā man gribētos iedzert! Tomam noteikti uz šī Kristīgo sieviešu atturības biedrības kuģa kaut kur ir noslēpta pudele ar kaut ko dzeramu.

—   Droši vien, — Rūdolfs sacīja, — iešu pajautāt. — Viņš piecēlās un aizgāja uz priekšgalu. Sāka krēslot, un Vezlijs iededza pozīcijas spuldzes. Kad Rūdolfs gāja garām, Vezlijs viņam uzsmaidīja. — Manam vecajam kungam laikam uztraukums stingri ķēries klāt, — zēns sacīja, — viņš pat nav uzcēlies paskatīties, vai es nestūrēju taisnā ceļā iekšā Alpos.

—   Kāzas nenotiek katru dienu, — Rūdolfs atteica.

—   Skaidrs, — sacīja Vezlijs. — Tīrā laime manam tētim. Viņš to neizturētu.

Rūdolfs caur salonu iegāja kambīzē. Dvaiers izlietnē mazgāja salātus, bet Keita, novilkusi svētku drānas, aplaistīja cepeti, kas čurkstēja krāsniņā. — Keit, — Rūdolfs vaicāja, — vai Tomasam nav kaut kaur te, lejā, noslēpta kāda pudele?

Keita aizvēra cepeškrāsns durtiņas un noraizējusies paskatījās uz Dvaieru. — Man šķiet, viņš jums apsolīja visu brauciena laiku ievērot pilnīgu sauso likumu, — viņa sacīja.

—   Pareizi, Keit, — Rūdolfs atteica. — Džīna ir kajītē pie bērna. Tas būs Grētiņai un man. Mēs sēžam uz klāja, un tur pamazām kļūst vēss.

—   Banij, — Keita teica Dvaieram, — aizej un dabū.

Dvaiers aizgāja uz savu kajīti un atgriezās ar džina pudeli.

Rūdolfs ielēja divās glāzēs džinu un atšķaidīja to ar toniku.

Kad viņš atgriezās pie Grētiņas un pasniedza viņai glāzi, viņa saviebās: — Džins ar toniku. Pretīgs dzēriens.

—  Ja Džīnai gadīsies uznākt augšā, mēs varam izlikties, ka dzeram toniku. Tas nomāc džina smaku.

—   Tā tu domā, — Grētiņa noteica.

Viņi iedzēra. — Evensa mīļākais padzēriens, — Grētiņa sacīja. — Viens no daudzajiem punktiem, kur mums gaume nesaskan.

—   Kā jums vispār iet?

—   Tāpat vien, — Grētiņa vienaldzīgi atteica, — ar katru gadu mazliet sliktāk, bet tāpat vien. Man laikam vajadzētu viņu pamest, bet es viņam esmu vajadzīga. Viņš mani nemaz tik traki nekāro, bet esmu viņam nepieciešama. Varbūt manos gados ir labāk būt nepieciešamai nekā iekārotai.

Džīna iznāca uz klāja, ģērbusies rozā velveta biksēs, kas turējās uz gurniem, un bāli zilā kašmira svīterī. Viņa palūkojās uz glāzēm, ko abi turēja rokā, bet neteica ne vārda.

—   Ko dara Inīda? — Rūdolfs apvaicājās.

—   Guļ kā eņģelītis. Viņa man jautāja, vai Keita un onkulis Tomass paturēšot tos gredzenus, ko viens otram uzmauca pirkstā. — Viņa nodrebinājās. — Vēsi, — viņa noteica un pieglaudās pie Rūdolfa pleca. Viņš noskūpstīja sievu uz vaiga.

—   Aiaijā! — Džīna noteica. — Sajūtu angļu smaku.

Toniks nebija viņu apmānījis. Ne mirkli.

—   Vienu pilieniņu, — viņa lūdza.

Rūdolfs vilcinājās. Būtu viņš bijis viens, viņš glāzi no rokas nebūtu izlaidis. Bet viņos noraudzījās Grētiņa. Viņš nespēja pazemot sievu māsas acu priekšā. Viņš pasniedza Džīnai glāzi. Viņa iedzēra mazu malciņu un atdeva glāzi atpakaļ.

Uz klāja iznāca Dvaiers un sāka klāt vakariņu galdu, nolika uz tā mazus, smagus vara vēj lukturīšus, kuros dega sveces. Galds uz jahtas vienmēr tika klāts ļoti gaumīgi: vakaros sveces, salmu pinuma salvetes zem šķīvjiem, neliela vāze ar puķēm un olīvkoka salātu bļoda. Vērodams izgludinātās baltās biksēs un zilā džemperi tērpto Dvaieru darbā, Rūdolfs nodomāja, ka viņi visi trīs izveidojuši paši savu stilu. Sveces aiz stikla plīvoja kā sagūstīti jāņtārpiņi, izplūdinādami uz lielā, spodri noberztā galda mazas gaismas lāmiņas.

Pēkšņi atskanēja dobjš būkšķis, bija jūtams grūdiens zem jahtas pakaļgala. Kuģītis sadrebēja, un, iekams Vezlijs paguva izslēgt motorus, zem klāja kaut kas sāka klabēt. Dvaiers pieskrēja 1 pie reliņa jahtas pakaļgalā un sāka pētīt ķīļūdeni, kas baloja tumšajā jūrā.

—   Velns parāvis, — viņš sacīja, rādīdams uz ūdeni, — mēs esam uztriekušies koka stumbenim! Redzat?

Rūdolfs ieraudzīja neskaidrus apveidus turpat pie kuģa, tikai dažas collas virs ūdens. Uz klāja izskrēja arī Tomass kailām kājām, kailām krūtīm, turēdams rokā džemperi. Keita sekoja viņam pa pēdām.

—   Ar vienu vai abām skrūvēm esam uzbraukuši uz koka stumbra, — sacīja Dvaiers.

—   Vai mēs grimstam? — jautāja Džīna. Viņa šķita izbijusies. — Vai man jāiet pēc Inīdas?

—   Lai bērns guļ, Džīn, — Tomass viņu nomierināja, — mēs negrimsim. — Viņš uzvilka džemperi, iegāja stūresmājā un satvēra stūri. Jahta bija zaudējusi virzienu un vieglajā brīzē šūpojās pa viļņiem. Tomasļs iedarbināja kreisās puses motoru. Tas darbojās normāli, skrūve rāmi griezās. Bet, tiklīdz iedarbināja labās puses motoru, lejā atskanēja metāla klaudzoņa un «Klotilde» sāka nevienmērīgi vibrēt. Tomass izslēdza vainīgo motoru, un viņi lēnām slīdēja uz priekšu. — Bojāta labās puses skrūve, varbūt arī ass, — viņš sacīja.

Vezlijs bija tuvu raudām. — Piedod, tēt, — viņš lūdza, — bet es tiešām neredzēju.

Tomass paplikšķināja zēnam pa plecu. — Tu neesi vainīgs, Vez, — viņš mierināja, — tiešām ne. Noej pie mašīnām un paskaties, vai tilpnē nesūcas ūdens. — Viņš izslēdza labējo motoru, un viņa tūliņ sāka atkal dreifēt. — Vidusjūras kāzu dāvana man, — viņš noteica, bet bez rūgtuma. Piepildījis un aizkūpinājis pīpi, viņš aplika roku savai jaunajai sievai ap pleciem un gaidīja atgriežamies Vezliju.

—   Sauss, — Vezlijs ziņoja.

—   Izturīga, — Tomass sacīja, — vecā «Kjotilde». — Tad viņš ievēroja glāzes Rūdolfam un Grētiņai rokā. — Vai mēs turpinām svinības? — viņš jautāja.

—   Izdzērām tikai pa vienai glāzei, — Rūdolfs atteica. .

Tomass pamāja. — Vezlij, — viņš sacīja, — stājies pie stūres.

Mēs brauksim atpakaļ uz Antibu. Ar vienu motoru. Pieskati, lai apgriezienu skaits nav liels, un uzmani eļļas un ūdens rādītājus. Ja spiediens krītas vai motors sāk sakarst, tūliņ slēdz laukā.

Rūdolfs saprata, ka Tomass labprātāk būtu pats stājies pie stūres, bet gribēja panākt, lai Vezlijs nejustos vainīgs negadījumā.

—   Tad nu, mīļie, — Tomass sacīja, kad Vezlijs iedarbināja motoru un lēnām apgrieza «Klotildi», — bīstos, ka jāsaka ardievas Portofīno.

—  Neraizējies par mums, — Rūdolfs teica, — raizējies par kuģi.

—   Šovakar mes vairs nekā nevaram uzsākt, — sacīja Tomass. — Rītrītā uzliksim ūdenslīdēju maskas, ienirsim un palūkosimies, kur vaina. Ja būs tā, kā es domāju, tas nozīmēs, ka vajadzēs gaidīt, kamēr izgatavos jaunu skrūvi, varbūt arī asi, un izcelt «Klotildi» krastā. Mēs varētu braukt tālāk uz Vilfranšu, bet Antibas kuģu būvētavā man ir izdevīgāk.

—   Tas nekas, — Džīna sacīja, — mums visiem patīk Antiba.

—   Tu esi jauka meitene, — Tomass paslavēja Džinu. — Un tagad mēs gan varētu sēsties pie vakariņām.

Ar vienu motoru viņi kustēja tikai četrus mezglus stundā, un Antibas osta, viņiem tur ieslīdot, bija klusa un tumša. Viņus nesagaidīja apsveicēju sirēnas, un neviens nekaisīja ziedus ķīļūdenī.

IV

Sapnī Tomass dzirdēja neatlaidīgus, klusus klauvējienus un mozdamies nezin kādēļ iedomājās, ka aiz durvīm stāv Papiņš. Viņš atvēra acis un konstatēja, ka guļ uz savas lāviņas, bet viņam līdzās Keita. Tomass bija pierīkojis apakšējai guļamlāvai otru sekciju, lai viņi abi ar Keitu varētu gulēt līdzās. Dienā sekciju varēja nolocīt, citādi mazajā kajītē nebūtu iespējams paspert soli.

Klauvējieni nerimās. — Kas tur ir? — viņš čukstus jautāja, jo negribēja uzmodināt Keitu.

—   Es, — tāpat čukstus skanēja atbilde, — Pinkijs Kimbols.

—   Tūliņ, — Tomass noteica. Gaismu neiededzis, viņš tāpat tumsā apģērbās. Keita pēc nogurdinošās dienas gulēja ciešā miegā.

Kailām kājām, uzvilcis tikai bikses un džemperi, Tomass piesardzīgi atvēra kajītes durvis un izgāja gaitenītī, kur gaidīja Pinkijs. No Pinkija vareni dvakoja, bet bija pārāk tumšs, lai Tomass saskatītu, cik stipri Pinkijs ir piedzēris. Viņi gāja uz stūresmāju garām kajītei, kur gulēja Dvaiers un Vezlijs. Tomass palūkojās pulkstenī. Fosforescētā ciparnīca rādīja ceturksni pāri diviem. Kāpjot augšup, Pinkijs uz kāpnēm paklupa. — Kas, velns parāvis, tev noticis, Pinkij? — Tomass dusmīgi noprasīja.

—   Es tikko atbraucu no Kannām, — Pinkijs aizsmacis čukstēja.

—   Un tad? Vai tu vienmēr cel cilvēkus no miega augšā, kad atbrauc no Kannām?

—  Labāk klausies, ko teikšu, vecīt, — Pinkijs turpināja, — Kannās es redzēju tavu svaini.

—   Tu esi pillā, Pinkij, — Tomass īgņājās, — ej gulēt!

—   Rozā biksēs. Paklau — kālab lai es tev to stāstītu, ja nebūtu viņu redzējis? Vakar taču es viņu izredzējos visu dienu. Tik piesūcies neesmu. Es gan laikam pazīšu sievišķi, kuru esmu visu dienu redzējis; kā tev šķiet? Biju pārsteigts, piegāju viņai klāt un sacīju — es, rau, domāju, ka jūs esat ceļā uz Portofīno, un viņa atteica: mēs neesam ceļā uz Portofīno, mēs cietām avāriju un sasodīti omulīgi sēžam tepat Antibas ostā.

—  Viņa neteica «sasodīti omulīgi», — Tomass sacīja, neparko negribēdams ticēt, ka Džīna varētu būt kaut kur citur, nevis gulēt kajītē uz «Klotildes».

—  Tas nu tā, runāšanas pēc, — Pinkijs sacīja, — bet redzēt es viņu redzēju.

—   Kurā vietā Kannās? — Tomass centās runāt klusu, lai nepamodinātu pārējos.

—   Striptīza bārā. «La Porte Rose». Bivuaka Napoleona ielā. Sēdēja pie bāra ar vienu lielu dienvidslāvu — vai kas nu viņš ir. Gabardīna uzvalkā. Esmu viņu redzējis. Suteners. Cietumā vis izsēdējies.

—   Žēlīgā debess! Piedzērusi?

—   Ka zeķe, — Pinkijs atbildēja. — Es piedāvājos viņu aizvest atpakaļ uz Antibu, bet viņa atteica: šitais kungs mani aizvedis uz mājām, kad beigsim.

—   Pagaidi tepat, — Tomass sacīja. Viņš nokāpa lejā salonā un pagaja garām kajītēm, kur gulēja Grētiņa un Inīda. Abās kajītes valdīja pilnīgs klusums. Tad viņš pavēra galvenās kajītes durvis. Gaitenī visu nakti dega gaisma, ja gadījumā Inidai rastos vajadzība aiziet uz tualeti. Pavēris galvenās kajītes durvis tikai spraudziņā, lai varētu ielūkoties, Tomass redzēja Rūdolfu, pidžamā ģērbušos, guļam platajā gultā. Vienu pašu.

Tomass klusītēm aizvēra durvis un atgriezās pie Pinkija. — Tu tiešām esi viņu redzējis, — viņš sacīja.

—   Ko tu darīsi? — Pinkijs jautāja.

—   Aizbraukšu un savākšu, — Tomass atbildēja.

—   Vai gribi, lai eju tev līdzi? Tie nav ar pliku roku ņemami.

Tomass papurināja galvu. Pat nedzēris Pinkijs nebija nekāds

palīgs. Bet piedzēris pītos tikai pa kājām. — Paldies. Ej vien gulēt. Rīt tiksimies. — Pinkijs gribēja vēl kaut ko iebilst, bet Tomass mudināja: — Ej vien, ej nu vien! — un draudzīgi stūma viņu uz trapu. Viņš noskatījās, kā Pinkijs drīz ēnā, drīz spuldzes gaismas lokā aizstreipuļo pa krastmalu uz «Veģu». Viņš pārbaudīja kabatas. Makā bija cik necik metāla naudas. Tad, piesardzīgi un klusu aizslīdēdams garām kajītei, kur gulēja Dvaiers un Vezlijs, atgriezās savējā. Viņš pamodināja Keitu, viegli pieskardamies tai pie pleca.

—   Runā klusu, — viņš sacīja, — es negribu uzmodināt visu kuģi. — Tad izstāstīja no Pinkija uzzinātos jaunumus. — Man jāaizbrauc viņai pakaļ, — viņš sacīja.

—   Vienam pašam?

—   Jo mazāk, jo labāk. Atvedīšu viņu atpakaļ, ielaidīšu pie vīra gultā, un rīt no rīta Rūdolfs varēs teikt, ka sievai sāp galva un viņa paliks visu dienu gultā, un nevienam nekas ļauns neienāks prātā. Negribu, lai Banijs un Vezlijs ierauga Rūdolfa sievu piedzērušu. — Viņš negribēja arī, lai Dvaiers vai Vezlijs būtu klāt, ja situācija kļūtu riskanta.

—   Es braukšu tev līdzi, — Keita sacīja. Viņa slējās augšā no gultas.

—   Es nevēlos arī, lai viņa zinātu, ka tu esi redzējusi viņu piedzērušu un kopā ar suteneru. Atlikušais mūžs mums jānodzīvo draudzībā.

—   Bet tu būsi piesardzīgs, jā?

—   Protams, būšu piesardzīgs, — viņš atteica. Tad noskūpstīja Keitu. — Guli mierīgi, mīļā.

Jebkura cita sieviete būtu cēlusi brēku, viņš nodomāja, uzkāpdams uz klāja. Viņš uzvilka audekla kurpes, ko parasti mēdza atstāt pie trapa, un nogāja krastā. Viņam palaimējās. Tikko viņš bija izgājis cauri arkai, tur piestāja taksometrs, no kura izkāpa kāds pāris vakartērpos. Viņš iesēdās un pateica šoferim: — Uz Kannām. Bivuaka Napoleona ielā.

Kad viņš iegāja krogā, Džīnas pie bāra nebija. Nebija arī dienvidslāva gabardīna uzvalkā. Pie bāra stāvēja divi trīs vīrieši, kas skatījās priekšnesumā, un viens pārītis sēdēja uz ķebļiem. Daži atsevišķi vīrieši sēdēja pie galdiņiem, un trīs, kuru izskats Tomasam nepatika, kopā ar vienu no striptīza dejotājām bija apmetušies pie galdiņa netālu no ieejas. Divi vecīgi amerikāņu pāri bija aizņēmuši galdiņu dejugrīdas malā. Pašreiz sākās jauns priekšnesums. Orķestris spēlēja, cik jaudas, sarkanmataina meitene vakartērpā plīvoja starmešu gaismā pa dejugrīdu un lēnām novilka cimdu, kas viņai sniedzās gandrīz līdz plecam.

Tomass pasūtīja viskiju ar sodu. Kad bārmenis atnesa prasīto un nolika to viņam priekšā uz letes, viņš angliski sacīja: — Es meklēju vienu amerikāņu dāmu, kura pirms brīža bija šeit.. Brūni mati. Rozā bikses. Kopā ar kungu gabardīna uzvalkā.

—   Es neredzēt amerikāņu dāmas, — bārmenis atteica.

Tomass nolika uz letes simtfranku banknoti.

—  Varbūt es sākt atcerēties, — bārmenis sacīja.

Tomass nolika vēl vienu simtfranku banknoti. Bārmenis pameta ašu skatienu visapkārt. Abas banknotes pazuda. Viņš paņēma glāzi un sāka tq centīgi spodrināt. Runājot viņš neskatījās uz Tomasu. Bet orķestris spēlēja tik skaļi, ka neviens pie labākās gribas nebūtu varējis noklausīties.

—   Aiz Ies toilettes, — bārmenis, vārdus ātri bērdams, sāka runāt, — ir viens escalier, kāpnes uz pagrabu. Le plongeur, trauku mazgātājs, tur guļ pēc darbs. Varbūt jūs tur, pagrabā, atrod, ko meklē. Tas puisis sauc Danovičs. Sal tips. Uzmanās! Viņam ir draugi.

Tomass noskatījās, kamēr striptīza dejotāja novelk vienu zeķi, pamāj ar to un sāk rīkoties ap zeķturi, lai novilktu arī otru. Tad, šķietami ieinteresēts priekšnesumā, viņš lēnām slāja uz to pusi, kur gaiteņa galā spīgoja uzraksti: «Tualetes», «Telefons». Zālē visi šķita vērojam meiteni starmešu gaismā, un Tomass jutās itin drošs, ka neviens nav pamanījis viņu izejam caur arku ar uzrakstiem. Aizgājis garām smirdošajām tualetēm, viņš atrada kāpnes uz pagrabu. Aši viņš noskrēja lejā. Kāpņu lej galā bija plānas finiera durvis, un kāpņu spuldzes nespodrajā gaismā varēja redzēt, ka durvju finieris vietām atplīsis. Cauri orķestra troksnim viņš izdzirda aiz durvīm sievietes balsi, kas histēriski lūdzās un tad pēkšņi pārtrūka, it kā sievietei būtu ar roku aizspiesta mute. Tomass lūkoja atvērt durvis, bet tās bija aizslēgtas. Viņš mazliet atkāpās un tad ar visu spēku gāzās durvīs. Satrunējušās durvis un nestiprā atslēga padevās reizē, un viņš ar visām durvīm iebruka telpā. Džīna tur bija un pūlējās tikt augšā no trauku mazgātāja saliekamās gulteles. Mati sajukuši pāri sejai, un džemperis no viena pleca noplēsts. Vīrietis gabardīna uzvalkā, Danovičs, stāvēja viņai līdzās un raudzījās uz durvīm. Pie griestiem vadā karājās spuldze, un tās gaismā Tomass redzēja tukšu vīna pudeļu grēdas, ēvelsolu un ap to izmētātus dažus galdnieka darbarīkus.

—   Tom! — Džīna iesaucās. — Ved mani no šejienes prom! — Vai nu viņai dzērums bija izgaisis aiz bailēm, vai arī viņa nebija tik piedzērusi, kā Pinkijam licies. Viņa mēģināja piecelties, bet vīrietis, acu no Tomasa nenolaizdams, rupji atgrūda viņu atpakaļ.

—   Ko jūs gribat? — Danovičs jautaja. Viņš runāja angliski, bet diezgan neveikli. Viņš bija apmēram vienā augumā ar Tomasu, platiem, masīviem pleciem. Pār vienu vaigu stiepās naža vai žiletes iešķelta rēta.

—   Atnācu aizvest šo dāmu uz mājām, — Tomass sacīja.

— Es pats aizvedīšu dāmu uz mājām, kad man patiks un kad būšu ar viņu galā, — Danovičs atteica, piebilzdams: — Foutmoi le camp,  Semij! — Viņš spēcīgi iegrūda dūri Džīnai sejā, kad viņa atkal mēģināja piecelties.

Virs viņiem orķestris sāka spēlēt skaļāk, kad krita nākamais apģērba gabals.

Tomass paspēra soli tuvāk gultai. — Necel traci, — viņš mierīgi sacīja, — dāma nāks man līdzi.

—   Ja tu viņu gribi dabūt, tev vajadzēs viņu man atņemt, Semij, — Danovičs sacīja. Pēkšņi pagriezies atpakaļ, viņš pagrāba no ēvelsola smagu āmuru un pacēla to virs galvas.

Ak Jēziņ! — Tomass nodomāja. Kurp vien soli sper, tur kāds Falkoneti priekšā.

—   Lūdzu, Tom! Lūdzu! — Džīna šņukstēja.

—   Dodu tev piecas minūtes laika pazust, — Danovičs sacīja. Viņš tuvojās Tomasam, turēdams āmuru gatavu belzienam.

Tomass saprata — kaut kā, vienalga, kas notiek, kaut kā jāatvaira āmura sitiens pa galvu. Pat ja ne tieši belziens, jebkura saskare ar āmuru nozīmētu beigas. — Okei, okei, — viņš sacīja, mazliet pakāpdamies atpakaļ, un samierinoši paplēta rokas,— kauties es negribu. — Tad viņš pieliecās un tai mirklī, kad gaisā nošņāca āmurs, metās ar galvu no spēka Danovičam pavēderē. Sitiens viņam trāpīja pa plecu, un viņš juta, ka plecs notirpst, Danovičs no saņemtā trieciena patenterēja atpakaļ, zaudēja līdzsvaru, Tomass apķērās viņam ap ceļiem un gāza viņu zemē. Laikam viņš krītot bija atsities ar galvu pret kaut ko cietu, jo vienu mirkli palika nekustīgi guļam. Tomass izmantoja izdevību un parāva viņa galvu augšup. Danovičs savēzēja āmuru un trāpīja Tomasam pa elkoni, ko viņš bija pacēlis, lai aizsargātos. Viņš atkal tvēra pēc āmura, bet otru roku iegrūda pretiniekam acīs. Āmuru satvert neizdevās, un no āmura belziena viņš sajuta svelošas sāpes ceļgalā. Bet nu viņš āmuru tomēr sagrāba, nelikdamies ne zinis gar sāpīgajiem sitieniem, ko saņēma no Danoviča neapbruņotās rokas, un spēcīgi pagrieza delnas locītavu. Āmurs paslīdēja un palika guļam tālāk uz cementa klona. Tomass metās pēc tā, cenzdamies atturēt pretinieku ar ceļiem. Pēc mirkļa abi atkal bija kājās, bet Tomass ievainotā ceļgala dēļ tik tikko spēja noturēties, turklāt āmuru nācās vēzēt ar kreiso roku, jo labais plecs bija nejūtīgs.

Orķestra troksnī un pats savā smagajā elsošanā viņš dzirdēja Džīnas kliedzienus, bet tie skanēja neskaidri, it kā tālumā.

Danovičs saprata, ka Tomass ir ievainots, un mēģināja tikt viņam klāt no mugurpuses. Tomass tomēr paguva uz veselās kājas apsviesties apkārt. Danovičs atkal metās virsū, un Tomass iebelza viņam pa elkoni. Roka šļaugani nokrita gar sāniem, bet Danovičs atvēzējās ar otru roku. Tomass izmantoja izdevību un trieca ar āmuru pretiniekam pa deniņiem. Trāpījums neizdevās tiešs, taču ar to pašu pietika. Danovičs sagrīļojās un nogāzās augšpēdu. Tomass uzmetās ar ceļiem viņam uz krūtīm. Viņš pacēla āmuru virs Danoviča galvas. Danovičs smagi elsoja un aizlika roku sejai priekšā. Tomass trīs reizes uzgāza ar āmuru — pa plecu, elkoni un delnas locītavu —, un viss bija galā. Abas rokas Danovičam bezspēcīgi gulēja gar sāniem. Tomass pacēla āmuru, lai viņu piebeigtu pavisam. Danovičs izbailēs ieplestām acīm raudzījās Tomasā, no deniņiem asiņu strūkliņa izplūda pa nobālušo seju.

— Lūdzu! — Danovičs iesaucās. — Lūdzu, nenobeidz mani! Lūdzu! — Balss pacēlās līdz spalgam kliedzienam.

Tomass tupēja Danovičam uz krūtīm un pamazām atguva elpu. Āmuru viņš joprojām turēja kreisajā rokā. Ja kāds cilvēks jelkad pelnījis, ka viņu nogalina, tad šis bija tāds cilvēks. Arī Falkoneti bija pelnījis, lai viņu nogalina. Lai nu tas darbs paliek kādam citam. Viņš apgrieza āmuru otrādi un rupji iegrūda kātu Danoviča plati atplestajā mutē. Tomass dzirdēja lūstam viņa priekšzobus. Nogalināt viņš pieveikto pretinieku vairs nespēja, bet sāpes darīja tam bez jebkāda žēluma.

— Palīdzi man piecelties, — viņš sacīja Džīnai. Viņa sēdēja uz gultas, rokas krustiski krūtīm priekšā aizlikusi, un smagi elsoja, it kā būtu piedalījusies kautiņā. Tad lēnām uzslējās kājās, sagrīļojās, piegāja pie Tomasa, paņēma viņu aiz padusēm un vilka uz augšu. Viņš pieoēlās un gandrīz paklupa pār drebošo ķermeni, kas gulēja uz grīdas. Tomasam reiba galva un likās, ka viss ap viņu griežas, bet prāts darbojās skaidri. Uz vienīgā krēsla atzveltnes viņš ieraudzīja baltu mēteli, kuru uzpazina par Džīnas mantu, un sacīja: — Uzvelc mēteli. — Viņš taču nevarēja vest Džīnu caur naktsklubu tādā izskatā — ar pārplēstu džemperi. Varbūt viņš pats vispār nevarēs iziet cauri naktsklubam. Kāpjot augšup, viņam ik solī vajadzēja ar abām rokām pacelt ievainoto kāju. Viņi atstāja Danoviču guļam uz cementa klona ar āmuru mutē, no kuras burzguļoja asiņainas putas.

Kad viņi izgāja caur arku, uz kuras dega uzraksti: «Tualetes», «Telefons», pašreiz sākās jauns striptīzs. Sajā klubā programma acīmredzot ritēja bez pārtraukuma visu nakti; telpā valdīja dziļa krēsla, starmešu kūlis ieskāva tikai striptīza dejotāju tumšā jātnieces uzvalkā, derbija platmalē, ar jājampātagu rokā. Smagi atspiedies pret Džīnas roku, Tomass, visus spēkus saņēmis, centās pārāk stipri neklibot, un viņi bija jau gandrīz izgājuši pa durvīm, iekams viņus pamanīja viens no trim vīriešiem, kas kopā ar meiteni sēdēja netālu no ieejas. Vīrietis piecēlās un uzsauca: — Allô! Vous Américains! Arrêtez! Pas si vite!

Bet viņi jau bija ārā pa durvīm, kaut kā kūlās uz priekšu; garām brauca taksometrs, un Tomass to apturēja. Džīna ar mokām iestūma viņu mašīnā, klupšus krišus ierausās pati, un viņi jau bija ceļā uz Antibu, kad vīrietis, kas bija saucis viņus atpakaļ, iznāca uz ielas un meklēja, kur viņi palikuši.

Mašīnā Tomass pārguris atlaidās sēdeklī. Džīna, baltajā mētelī ietinusies, sēdēja, pašā tālākajā kaktiņā ierāvusies. Viņam riebās pašam sava smaka, kas jaucās ar Danoviča smaku un pagraba dvaku, un viņš neņēma Džīnai ļaunā, ka tā atrāvās no viņa, cik tālu vien iespējams. Viņš paģība vai iesnaudās, pats nesaprata, kas ar viņu notiek. Kad viņš atvēra acis, viņi jau brauca pa ielu, kas veda uz Antibas ostu. Džīna savā kaktā nevaldāmi raudāja, bet viņš šonakt vairs nespēja par viņu interesēties.

Kad viņi piebrauca pie «Klotildes», viņš klusu iesmējās.

Smiekli laikam nobiedēja Džinu. Viņas raudas spēji aprima. — Par ko tu smejies, Tom? — viņa jautāja.

—   Smejos par Ņujorkas dakteri, — viņš atbildēja. — Tas sacīja, ka man ilgu laiku jāizvairoties no straujām kustībām un lielas fiziskas piepūles. Man būtu paticis redzēt viņa ģīmi, ja viņš šonakt būtu bijis tur.

Viņš piespiedās izkāpt no mašīnas bez piepalīdzības, samaksāja šoferim un Džīnai aiz muguras klibodams tenterēja augšup pa trapu. Viņam atkal uznāca reibonis, un viņš paklupa uz trapa, bezmaz ieveldamies ūdenī.

—   Vai lai palīdzu tev tikt līdz kajītei? — Džina jautāja, kad viņi beidzot bija tikuši uz klāja.

Viņš atmeta ar roku. — Ej vien lejā un pasaki savam vīram, ka esi atgriezusies, — viņš sacīja. — Un sagudro, kas vien ienāk prātā, ko pastāstīt par šo nakti.

Viņa pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja Tomasu uz lūpām. — Zvēru, ka nekad mūžā vairs nedzeršu ne piliena vīna, — viņa sacīja.

—   Kārtībā, — viņš sacīja, — tad jau varam uzskatīt, ka šis vakars nav bijis bez sava labuma. — Tomēr viņš viegli papliķēja pa Džīnas bērnišķīgo, gludo vaigu, lai mazinātu savu vārdu asumu. Viņš noskatījās, kamēr viņa izgāja cauri salonam un iegāja galvenajā kajītē. Tad ar mokām norausās lejup pats un atvēra savas kajītes durvis. Keita bija nomodā, gaisma dega. Ieraudzījusi Tomasu, viņa apslāpēti iekliedzās.

—   Sšš, — viņš klusināja.

—   Kas noticis? — viņa jautāja.

—   Kaut kas patiesi liels, — viņš atteica, — es noturējos, nenogalinājis cilvēku. — Viņš atkrita uz lāviņas. — Bet nu saģērbies un teci pēc ārsta.

Acis aizvēris, viņš tomēr dzirdēja, kā Keita steigšus ģērbjas. Kad viņa gāja ārā, viņš jau bija aizmidzis.

Viņš pamodās agri no ūdens šņākoņas, kad Dvaiers un Vezlijs ar šļūteni skaloja klāju. Iepriekšējā vakarā viņi bija pārāk vēlu iebraukuši ostā, lai to izdarītu. Ap ceļgalu viņam bija biezs apsējs un labais plecs pakustoties tā sāpēja, ka bija vai jākliedz. Ārsts sacīja, ka lauztu kaulu neesot, bet celis spēcīgi satriekts, varbūt pārtrūkusi kāda saite. Keita kambīzē jau posa brokastis, viņš viens pats gulēja uz lāviņas, un ķermenis atcerējās visas tās reizes viņa mūžā, kad viņš bija pamodies sadauzīts un sāpju mocīts. Viņa atmiņu grāmata.

Balstīdamies uz veselās rokās, viņš izrausās no guļvietas un nostājās uz veselās kājas mazā spogulīša priekšā. Seja bija briesmīgi apstrādāta. Kautiņa karstumā viņš to nemaz nebija jutis, bet, gāžot Danoviču zemē, viņš pats bija atsities pret rupjo cementa klonu; deguns satūcis, lūpa resna, piere un vaigukauli sadauzīti asinīs. Dakteris bija ar spirtu izmazgājis brūces, un salīdzinājumā ar visu pārējo par seju nevarēja žēloties, tomēr viņš cerēja, ka lnīda, viņu ieraudzījusi, neskries, šausmās brēkdama, pie mātes.

Viņš bija kails un redzēja, ka krūtis un delmi izraibināti zili melni. Sulcijam vajadzētu mani šādā mirklī redzēt, viņš domāja, vilkdams kājās bikses. Veselas piecas minūtes viņš nocīnījās, kamēr tika biksēs, bet kreklu neparko nevarēja uzvilkt. Paņēmis kreklu, viņš puslekšu ieklumburoja kambīzē. Kafija bija uzlieta, un Keita patlaban spieda apelsīnus sulai. Tā kā ārsts bija apgalvojis, ka nekādas nopietnas kaites nav, viņa bija nomierinājusies un darīja savu darāmo. Kad dakteris bija aizgājis, Tomass viņai pārstāstīja visu notikušo.

—   Vai negribi noskūpstīt līgavaiņa daiļo vaigu? — viņš jautāja.

Keita smaidīdama viņu maigi noskūpstīja un palīdzēja uzvilkt kreklu. Viņš nebilda ne vārda par to, cik traki sāp plecs, ja to mazliet pakustina.

—   Vai vēl kāds kaut ko zina? — viņš jautāja.

—  Vezlijam un Banijam neesmu nekā teikusi, — viņa atbildēja, — un pārējie vēl nav rādījušies.

—   Visiem jāsaka, ka esmu sakāvies ar vienu dzērāju pie «Le Cameo», — Tomass teica. — Tā būs mācība visiem, kas savā kāzu naktī klīst apkārt žūpodami.

Keita pamāja. — Vezlijs šorīt ienira ar masku, — viņa stāstīja. — Bakborda skrūvei esot izlauzts pamatīgs robs, un, cik viņš varējis konstatēt, arī ass esot saliekta.

—   Ja mēs no šejienes pēc nedēļas tiksim ārā, — Tomass sacīja, — varēsim uzskatīt sevi par laimīgiem cilvēkiem. Tā, nu būs jākāpj augšā un jāsāk melot.

Viņš sekoja Keitai, kad viņa nesa paplāti ar kafijkannu un apelsīnu sulas trauku. Kad Vezlijs un Dvaiers viņu ieraudzīja, Dvaiers sacīja: — Dieva dēļ, ko tu esi sev nodarījis? — un Vezlijs iesaucās: — Tēti

—   Kad visi būsim kopā, pastāstīšu, bet tikai vienu vienīgu reizi, — Tomass sacīja.

Uz klāja iznāca Rūdolfs ar Inīdu, un Tomass pēc viņa sejas izteiksmes noprata, ka Džīna viņam izstāstījusi visu patiesību vai vismaz daļu patiesības. Inīda tikai iesaucas: — Tu nu gan, onkul Tom, šorīt izskaties jocīgs!

Rūdolfs neteica nekā, tikai piebilda, ka Džīnai sāpot galva, viņa palikšot gultā un pēc brokastīm viņš aiznesīšot viņai glāzi sulas. Viņi bija tikko sasēduši ap galdu, kad pienāca Grētiņa. — Žēlīgā debess, Tom, — viņa iesaucās, — kas ar tevi noticis?!

—   Es gaidīt gaidīju, kad man kāds to pavaicās, — Tomass sacīja. Tad viņš pastāstīja izdomājumu par kautiņu ar kādu piedzērušo pie «Le Cameo». Tikai, viņš smiedamies piebilda, tas piedzērušais neesot bijis tik stipri pilnā kā viņš pats.

—   Ai, Tom, — Grētiņa apmulsusi nevarēja rimties, — es domāju, ka tu vairs nekaujies.

—  Es arī domāju tāpat, — Tomass atteica, — diemžēl tas piedzērušais tips tā nedomāja.

—   Vai tu arī biji tur, Keit? — Grētiņa ar pārmetumu balsī jautāja.

—   Es gulēju ciešā miegā, — Keita mierīgi atteica. — Viņš aizlavījās paklusām. Tu jau zini, kādi ir vīrieši.

—   Manuprāt, tā ir kauna lieta, — Grētiņa pēla, — ja lieli, pieauguši vīrieši kaujas.

—  Gluži manas domas, — Tomass piekrita, — īpaši, ja tevi pašu piekauj. Bet nu sāksim ēst brokastis.

V

Vēlāk priekšpusdienā Tomass un Rūdolfs divi vien sēdēja uz klāja. Keita un Grētiņa bija aizgājušas uz tirgu un paņēmušas Inīdu līdzi, bet Vezlijs un Dvaiers atkal uzlikuši ūdenslīdēju maskas un ieniruši pamatīgāk apskatīt bojājumus.

—   Džīna man visu izstāstīja, — Rūdolfs sacīja. — Nezinu, kā lai tev pateicos.

—   Liecies mierā! Tik briesmīgi jau nemaz nebija. Tādai smalki audzinātai meitenei kā Džīna viss droši vien likās trakāk, nekā īstenībā bija.

—    Sākās ar to, ka visa diena pagāja dzeršanā, — Rūdolfs sarūgtināts sacīja, — un tad pēdējais salmiņš — viņa pienāca, kad mēs ar Grētiņu pirms vakariņām iedzērām. To viņa nespēja izturēt. Un alkoholiķi ir ļoti viltīgi. Nesaprotu, kā viņa varēja izlavīties no gultas, apģērbties un aizbēgt no jahtas tā, ka es nepamodos … — Viņš nogrozīja galvu. — Visu laiku viņa uzvedās tik labi, ka es pat neiedomājos par kaut ko bīties. Bet, tiklīdz viņa pāris glāzīšu iedzērusi, vairs nespēj ne par ko atbildēt. Viņa vairs nelīdzinās pati sev. Tu taču nedomāsi, ka skaidrā prātā viņa nakts vidū staigā pa krogiem, ķerdama vīriešus?

—   Protams, ne, Rūdij.

—   Viņa man izstāstīja. Visu izstāstīja, — Rūdolfs turpināja.

—   Pieklājīga izskata jauns cilvēks ar pieklājīgu valodu viņu uzrunājis, teicis, ka viņam ārā uz ielas esot mašīna un viņš zinot Kannās kādu ļoti jauku bāru, kas atvērts līdz rīta gaismai, vai viņa nebūtu ar mieru aizbraukt viņam līdzi, viņš atvedīšot viņu atpakaļ, tiklīdz viņa to vēlēšoties …

—   Pieklājīga izskata jauns cilvēks ar pieklājīgu valodu, — Tomass sacīja un atcerējās Danoviču guļam pagrabā uz klona ar āmura kātu mutē starp izsistajiem zobiem. Viņš aprauti iesmējās. — Tik pieklājīgs izskats viņam šorīt vairs nav un tik pieklājīga valoda arī ne, vari man ticēt.

—   Un, kad viņi bija aizbraukuši uz to striptīza bāru — mīļais dievs, nespēju pat iedomāties Džīnu tādā vietā —, viņš teicis, ka bārā esot pārāk liels troksnis, bet turpat lejā atrodoties neliels, mājīgs klubs … — Rūdolfs izmisumā papurināja galvu.

—  Nu, tālāko jau tu zini.

—   Lūdzu, nedomā vairs par to, Rūdij, — Tomass sacīja.

—   Kādēļ tu mani nepamodināji un nepasauci līdzi? — Rūdolfs skarbi jautāja.

—   Tu neesi piemērots tādiem gājieniem, Rūdij.

—   Bet es taču esmu viņas vīrs.

—   Tas ir otrs iemesls, kādēļ es tevi nemodināju, — Tomass atteica.

—   Viņš būtu varējis tevi nosist.

—   Vienu īsu brīdi, — Tomass piekrita, — tāda iespēja likās itin reāla.

—   Un tu būtu varējis nosist viņu.

—   Tas, redzi, ir vienīgais labais moments pagājušās nakts piedzīvojumā, — Tomass sacīja, — ka es sapratu: nebūtu vis varējis. Un tagad iesim paskatīties, ko dara mūsu ūdenslīdēji. — Viņš aizklumburoja uz kuģa priekšgalu, atstādams brāli vienu ar vainas apziņu un pateicību.

VI

Viņš sēdēja viens pats uz klāja un priecājās par rēno vēlā vakara gaisu. Keita bija lejā, bet visi pārējie aizbraukuši ar mašīnām divu dienu ekskursijā uz kalnu pilsētām un Itāliju. Bija pagājušas piecas dienas, kopš «Klotilde» stāvēja ostā, un viņi vēl joprojām gaidīja, kad no Holandes atsūtīs jauno skrūvi un asi. Rūdolfs teica, ka pašreiz esot laba izdevība mazliet apskatīt pasauli. Džina kopš liktenīgās nakts izturējās bīstami mierīgi, un Rūdolfs darīja visu, lai viņu izklaidētu. Viņš aicināja ari Keitu un Tomasu piedalīties izbraukumā, bet Tomass sacīja, ka jaunlaulātie labprāt paliktu divatā. Kādā brīdī, kad neviena nebija klāt, viņš bija ieteicis Rūdolfam uzaicināt arī Dvaieru. Dvaiers Tomasam visu laiku plijās virsū, lai pasakot, kas bijis tas piedzērušais, kurš viņu piekāvis pie «Le Cameo», un viņš nešaubījās, ka Dvaiers saziņā ar Vezliju plāno kaut kādu bezprātīgu atmaksas aktu. Arī Džīna viņam nemitīgi sekoja, ne vārda neteikdama, bet ar dīvainu vajāta cilvēka izteiksmi acīs. Nemaz nebija tik viegli piecas dienas nodzīvot vienos melos, un viņš jutās atvieglots, ka palicis uz laiciņu divatā ar Keitu.

Osta bija klusa, vairums kuģu grima tumsā. Viņš nožāvājās, izstaipījās un piecēlās. Viņam vairs nelikās, ka viss ķermenis sadauzīts un nobrāzts, un, kaut arī vēl bija jāklibo, vismaz, soli sperot, nešķita, ka kāja vidū pārlauzta. Ar sievu viņš nebija gulējis kopš kautiņa un domāja, ka šovakar varētu atkal sākt, bet tad ieraudzīja pa krastmalu tuvojamies mašīnu ar izslēgtām ugunīm. Mašīna apstājās. Abas durtiņas ūdens pusē atvērās, un izkāpa divi vīrieši, pēc tam vēl divi. Pēdējais bija Danovičs, viena roka viņam bija iekārta saitē.

Ja Keitas nebūtu uz kuģa, viņš pārlēktu pār bortu un ienirtu, lai tad mēģina dabūt viņu rokā. Bet pašreiz viņam neatlika nekas cits kā palikt stāvam. Uz apkārtējām jahtām neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Danovičs palika krastā, bet pārējie trīs uzkāpa uz klāja.

— Nu, kungi, — Tomass sacīja, — ar ko varu pakalpot?

Tad viņš sajuta belzienu.

No nemaņas viņš pamodās vienu vienīgu reizi. Palātā pie viņa bija Keita un Vezlijs. — Nekad vairs… — viņš izteica un atkal zaudēja samaņu.

Rūdolfs izsauca smadzeņu ķirurģijas speciālistu no Ņujorkas, un speciālists bija ceļā uz Nicu, kad Tomass nomira. Galvaskausa lūzums, — ķirurgs paskaidroja Rūdolfam, — un plašs asinsizplūdums smadzenēs.

Grētiņu, Džīnu un Inidu Rūdolfs bija atstājis viesnīcā. Grētiņai tika stingri piekodināts neatstāt Džīnu ne mirkli vienu.

Rūdolfs izstāstīja policijai visu, ko zināja; policija iztaujāja Džīnu, bet pēc pusstundas pratināšanas viņa sabruka histērijā. Viņa paguva izstāstīt par striptīza bāru, bet kautiņā nebija bijis neviena liecinieka, un Danovičam bija nevainojams alibi par visu nakti.

Otrā rītā pēc kremācijas Rūdolfs un Grētiņa taksometrā aizbrauca uz krematoriju un paņēma metāla kārbu ar brāļa pelniem. Tad viņi brauca uz Antibas ostu, kur Keita, Vezlijs un Dvaiers viņus sagaidīja. Džina palika viesnīcā pie Inīdas. Lai Keita visu dienu pavadītu kopā ar Džīnu — tas būtu par daudz no viņas prasīts. Un, ja Džīna šodien piedzersies, Rūdolfs domāja, tad viņai tiešām būs pamats to darīt.

Grētiņa tagad zināja patiesību par notikumiem kāzu naktī, un arī pārējie zināja.

—   Toms, — Grētiņa sacīja, kad viņi taksometrā brauca pa vasarnieku mašīnu burzmu, — bija vienīgais no mums, kas beidzot ievirzīja savu dzīvi pareizās sliedēs.

—   Un atdeva dzīvību par vienu no mums, kas to nespēj, — atteica Rūdolfs.

—   Vienīgais, ko tu izdarīji aplam, — sacīja Grētiņa, — bija vienu nakti nepamosties.

—   Vienīgais, — atkārtoja Rūdolfs.

Pēc tam viņi vairs nepārmija ne vārda, līdz sasniedza «Klotildi». Keita, Vezlijs un Dvaiers, ikdienas drānās ģērbušies, sagaidīja viņus uz klāja. Dvaieram un Vezlijam acis bija saraudātas sarkanas, bet Keita, kaut drūmi nopietna, nebija raudājusi. Rūdolfs nesa kārbu ar pelniem, Grētiņa gāja viņam nopakaļ. Rūdolfs nolika kastīti stūresmājā, Dvaiers nostājās pie stūres un iedarbināja vienīgo motoru. Vezlijs uzvilka trapu, tad izlēca krastā un atraisīja pakaļējā borta tauvas, ko Keita uztina uz vinčas. Tad Vezlijs veikli kā kaķis pāri ūdensšķirtnei uzlēca atpakaļ uz klāja un aizskrēja uz priekšgalu palīdzēt Keitai ievilkt enkuru.

Viss izskatījās tik ierasti, tik līdzīgi visām tām reizēm, kad viņi bija braukuši ārā no ostas, ka Rūdolfam, stāvot uz pakaļējā klāja, neviļus likās: teju, teju no stūresmājas ēnas iznāks Tomass ar pīpi mutē.

Glītā balti zilā jahta spožajā rīta saulē rāmi pukšķināja ārā no ostas, un vienīgā atšķirība no pārējām jahtām, kas ap šo laiku atstāja ostu, lai dotos izklaides braucienos, bija abi cilvēki, kas stāvēja uz klāja nepiedienīgi melnās drēbēs.

Neviens nerunāja. Visu turpmāko norisi viņi bija norunājuši iepriekšējā dienā. Stundu viņi brauca projām no krasta uz dienvidiem. Tā kā darbojās tikai viens motors, viņi tālu neaizbrauca, un krasts aiz muguras bija skaidri saredzams.

Tieši pēc stundas Dvaiers apgrieza jahtu un izslēdza motoru. Neviena cita kuģa tuvumā nebija, un jūra tik rāma, ka nedzirdēja pat viļņu šļakstus. Rūdolfs iegāja stūresmājā, iznesa kārbu un atvāza vāku. Keita uznesa no lejas lielu pušķi baltu un sarkanu gladiolu. Visi nostājās cits citam blakus pie reliņa ar seju pret jūras klajumu. Vezlijs paņēma no Rūdolfa kārbu un sāka kaisīt sava tēva pelnus jūrā. Acis viņam bija sausas. Pēc minūtes viss bija padarīts. Pelni aizpeldēja — tikko samanāma putekļu vizma zilajā Vidusjūras mirdzumā.

Arī mūsu tēva ķermenis ir nogrimis kaut kur dziļos ūdeņos, nodomāja Rūdolfs.

Lēnām, sievišķīgā maigumā Keitas brūnās rokas kaisīja ziedus jūrā.

Arī kārbu un vāku Vezlijs iemeta jūrā. Tie tūliņ nogrima. Tad viņš iegāja stūresmājā un iedarbināja motoru. Jahtas priekšgals bija pagriezts pret krastu, un viņi stūrēja tieši uz ostas vārtiem.

Keita nokāpa lejā, Dvaiers aizgāja uz kuģa priekšgalu, atstājot uz klāja Grētiņu un Rūdolfu ar pelnu pelēkām sejām.

Priekšgalā Dvaiers stāvēja vieglajā vējiņā, kas cēlās no jahtas kustības, un vēroja, kā rīta saules spožajā mirdzā tuvojas krasts, baltās mājas, senie pilsētas mūri un zaļās pīnijas.

Bagātu ļaužu laiciņš, Dvaiers atcerējās.

SATURS

Pirmā daļa 7

Otrā daļa 233

Trešā daļa

360

Ceturtā daļa

491

Эрвин Шоу КОМУ МНОГО, КОМУ МАЛО Роман Рига «Лиесма» 1986 На латышском языке Перевела с английского X. Лапипя Художники И. Камбала и М. Лиелманис

HB № 4675 Ervins Sovs VIENAM DAUDZ, OTRAM MAZ

Redaktore V. Kumuška. Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis. Tehniskā redaktore

D. Relgase. Korektore I. Kalniņa Nodota salikšanai 29.12.84. Parakstīta iespiešanai 09.08.85. Formāts 60X84/16. Tipogrāfijas papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 37,19 uzsk. iespiedi.; 37,65 uzsk. krāsu nov.; 44,06 izdevi). 1. Metiens 80 000 eks. Pašūt. № 1979-4. Cena 4 rbl. 80 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 156(32095)D-1003. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grā' matu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Šovs E.

Šo 970 Vienam daudz, otram maz: Romāns / No angļu vai. tulk. H. Lapiņa. — R.: Liesma, 1986. 629 lpp.

4703000000—155

5 M801(ll)-86 85 84.7 Amer-44

Drīzumā iznāks itāliešu rakstnieka N. Salvaladžo romāns

APPLŪDUŠAIS LAUKUMS

Sniedzam fragmentu no šī romāna, kura galvenā varone ir Venēcija un venēcieši…

… — Venjēr, mīļais, stāsti.

Lepnā Džūlija, kuru prese un pūlis dēvēja par Dogaresi, tagad vidžināja ar mani dialektā, sēdēdama uz septiņpadsmitā gadsimta dīvāniņa, apvilkta ar izbalējušu brokātu. Viņa urbās manī ar skatienu, rokas salikusi klēpī; vēl arvien skaisto seju klāja daudzu sīku grumbiņu tīkls. Milzīgie slīpētā stikla logi klusināja Lielā kanāla kņadu.

Nevienam nebija noslēpums (arī es to zināju), ka šī brīnišķīgā pils ir ieķīlāta līdz pēdējam akmenim; Džūlijai bija atstāta lietošana puse no pirmā stāva — ne tikai aiz līdzjūtības, bet arī tā spožuma dēļ, ar kuru viņas klātbūtne apveltīja arī jaunos iznireļus.

Par spīti parādiem un ķīlu zīmēm, Dogareses izturēšanās un arī runas veids bija tādi, it kā viņai aiz muguras vienmēr būtu viņas vectēva Andreas Vendramona aizbildnieciskā ēna un viņas ievērojamās ģimenes bagātība. Jebkurā diennakts stundā Džūlija acumirklī iekļāvās ne tikai savas pilsētas, bet jebkuras citas problēmas risināšanā: runādama vai rakstīdama, pa telefonu vai telegrāfu, ņemdama priekšā visus pēc kārtas, sākot ar arheologiem un beidzot ar hidrauliķiem, no literatūras līdz fiziķu pētījumiem par lielas masas dinamiku; pretiniekus parasti satrieca viņas ekstravagantās, valdzinošās idejas un absolūtais faktisko pierādījumu trūkums.

—   Iespējams, ka tavs plāns ir visai jauks un interesants, — viņa negaidīti ierunājās, neļaudama man nobeigt, — bet kas man ar to kopīgs? Uz mums no visām pusēm cita pēc citas gāžas nelaimes, bet tu vienā mierā ierodies ar savu Gotas lagūnu . . .

Apsēdos uz krēsla roku balsta, seja man sāka kvēlot no dusmām. Apkopoju domas, meklēju vārdus.

—   Redzi, Džūlija, arī man tas nepatīk. Es pilnīgi saprotu, ka nepiedāvāju tev darījumu, kas atbilstu tavam prestižam: tavi centieni ir pilnīgi citādi. Tieši tādēļ es pavisam pieticīgi lūdzu vienīgi iejūtīgu padomu. Tu labi zini, ka jau vairākus gadus dzīvoju tālu no Venēcijas. Man te tikpat kā neviena nav; nezinu, pie kurām durvīm klauvēt. Tātad, ja atļausi, īsumā izklāstīšu sava apciemojuma mērķi: ilustrētais žurnāls «Itālijas Māksla», kas iznāk arī angļu valodā, pasūtīja man fotoreportāžu par Visugaišākās ievērojamākām ģimenēm — tām, kas palikušas pāri no Gotas almanaha. Galu galā, pats par sevi saprotams, es uzskatu, ka nedrīkstu uzsākt savus meklējumus, neparādījis pienācīgu cieņu pēdējai dzīvajai dāmai šajā iebalzamētajā pilsētā.

Sl frāze atstāja iespaidu. Viņa tādā tīksmē gozējās ap sevi radītajā niecīgajā, provinciālajā mītā, ka nemaz nejuta ironiju un viņai šķita pieļaujama pat visklajākā liekulība. Ar pūlēm apslēpusi patiku, viņa turpināja runāt kā kara dieviete.

—   Cieņas parādīšanu liksim mierā, ar to te nav nekāda sakara. Bet, atzīsties, Venjēr, vai tiešām tev nav kauns?

— Man tam nepietiek līdzekļu, mana dārgā Džūlija; lai kaunētos par savu darbu, jābūt vismaz bagātam.

—    Bet, Venjēr, — viņa paaugstināja balsi, — cilvēks ar tavu vārdu, ar tavu pagātni… zini, vienu brīdi man likās, ka tu joko. Nē, dārgumiņ, nav iespējams, ka tu būtu tik zemu kritis. Kā gan tas iespējams, es sev teicu, ja ņem vērā to, kas notiek lagūnā, Svētā Marka laukumā, pilsētas centrā un salās! Marģeras strādnieki dodas uz fabrikām ar gāzmaskām, vislielākā bērnu mirstība pasaulē no audzējiem… un, lūk, ierodas šis smukulītis, lai fotografētu salonus un fotogēniskas dāmas; ja jau tā, kādēļ gan nervu pakutināšanai nesarīkot Montekatīni fosgēna noliktavās kokteiļu vakaru, kur jāierodas frakās?

—   Grāfiene Džūlija, mīļā sirds, šajā apskatā tu nepieminēji tikai niecīgu sīkumiņu — es nopelnu, fotografēdams pēc pasūtījuma. Varbūt tu neesi lasījusi, ka «Life» jau pirms gada izbeidza darbu, bet no Parīzes kantora es nesaņemu ne graša? Ak, esi mierīga, es daudz labprātāk uzņemtu kādu dokumentālu filmu Izglītības ministrijai, UNESCO, Vatikānam, — lai tikai par darbu maksātu dolāros. Bet kurš man to piedāvā? Pagājušajā nedēļā pārdevu savu jaguāru un laivu — man jāsamaksā arī dēla mācības koledžā; un kur tad vēl Milānas viesnīcā nodzīvotais mēnesis, alimenti par sešiem mēnešiem, kādreizējai Venjēra kundzei — šobrīd nezinu viņas apmešanās vietu uz zemeslodes, pirms kāda laika viņa uzturējās Ņujorkā, laikam kopā ar kādu jaunu bundzinieku, kas vēl nav bijis karadienestā. Piedod man, ja iekarsis aizmirsu kādu detaļu.

Vienu brīdi man likās, ka viņa ir spējīga uz patiesu līdzjūtību.

—    Bet, redzi, Sebastjan, — viņa tūdaļ atguva savu deklamēšanas prieku, — ja nu tavs plāns, ja atļauts teikt, manī izraisa šausmas, tad tas ir tāpēc, ka man nekādi neizdodas to sasaistīt ar tevi. Tu domā, ka es neko neatceros? Protams, es neesmu aizmirsusi tavu filmu, kuru pirms desmit gadiem demonstrēja Lido festivālā, — tik daudz grācijas un melanholijas … Kas ar to noticis, Sebastjan? Atceries, pat Viskonti par to sajūsminājās. Tu iekaroji daudzus, man liekas, arī de Siku… vai ari es kļūdos?

—   Nē, Džūlija, tu neesi kļūdījusies. Tik tiešām, es saņēmu uzslavas kilogramiem, pat centneriem — rakstiskas un mutiskas. Esmu tās noguldījis bankā, vienīgi tā nav ejoša valūta.

—   Izbeidz, Sebastjan! Man nemaz nepatīk, ka tu tēlo dzīvē vīlušos inteliģentu. Esmu pārliecināta, ka vēl ir izredzes, tikai nedari muļķības. Skaidrs? Uzdrošinos apgalvot, ka man radusies laba ideja, un ticu, ka tā realizēsies. Bet tagad iesim mazliet iekost. Tu redzēsi, «Harija bāra» saimniekiem joprojām labi ķeras zivis.

Enerģiskā Dogarese sparīgi soļoja gar mūriem, ko klāja jūras ūdens un kaķu čuru sāļi, izaicinoši šķērsoja saules pielietos laukumus un laukumiņus; aizkustinoša sirmuma skartos kastaņbrūnos matus purināja svaigs vējiņš. Elpu neatvilkdama, viņa kā burbuļojošs strautiņš aizrautīgi runāja vienā laikā par vairākām tēmām, gluži kā burvju mākslinieks, kas veikli žonglē šķīvjus uz bambusa nūjas.

—   Tas, Sebastjan, nav apspriežams, šī ir unikāla pilsēta, kurai būtu jāpieskaras ar pinceti! Piedod man, bet kāda tev vajadzība ķēpāties ar to reportāžu par Gotas lagūnu, par rēgiem? Lai to 'dara ilustrētie žurnāli — tenku lapeles … Nemaz nerunāsim par to, ka tu jutīsies netīrs, tikai pa gabalu vien apostījis venēciešu augstmaņus. Atgādināšu, ja esi aizmirsis: ja šie aristokrāti nav slimi ar sifilisu, tad viņu mājās noteikti atrodas tiesu izpildītājs, kas apraksta pseidostila mēbeles, jo īstās jau pirms laba laika pārdotas… Saproti taču, Sebastjan, Visugaišākajā vairs nav ne prinču, ne vergu, palikušas tikai mūmijas … lietusmēteļos un galošās ģērbušies spoki, kuriem vairāk par visu bail no ūdens plūdiem; turklāt, jo viņi augstdzimušāki, jo vairāk fašistiski noskaņoti!

No brāzmainās apsūdzības runas vaigi viņai kvēloja kā sarkanas zemenes. Dogareses runas plūdus pavadīja izteiksmīgi žesti. Ne brīdi viņa neaizmirsa veikalu skatlogos patīksmināties par savu graciozo gaitu. No malas viņa atgādināja jaunās ekoloģiskās olimpiādes lāpnesi.

Kamēr viņa kā karaliene divus soļus man pa priekšu soļoja cauri ļaužu drūzmai, daudzi jo daudzi pavadīja viņu ar skatieniem: izsūtāmie puikas un pārdevēji, klaidoņi un gondoljeri — tie pat pielika divus pirkstus pie salmu cepures malas: tā teikt, esam jūsu rīcībā, grāfien, visu cieņu, grāfien!

Šajā skatienu jūklī viens otrs nolūkojās arī uz mani — caur pieri, nikni nošņākdamies: «Skat, Nane! Atkal pagādājusi sev jaunu. Ko gan viņa atrod šajos kārnajos gailēnos?»

Jā gan, viņai patika tādi — inteliģenti, eleganti gailīši, kuri grozās sabiedrībā un par kuriem var lasīt vismaz desmit rindas Bompjāni almanahā vai Gardzanti literatūras enciklopēdijā. Dogareses dēļ bija izcīnītas pat divkaujas: ar rapieriem, nikniem vārdiem, visbeidzot ar sniega pikām kādā Jaungada naktī Kortinā d'Ampeco.

Pēc Dogareses runas veida vien uzreiz bija iespējams noteikt., kuram no gailīšiem dota priekšroka; Dogaresei piemita savdabīga spēja neticami īsā laikā apgūt sava iemīļotā leksiku — viņa apbrīnojami veikli nomainīja pierobežas romānu autora Viduseiropas svešvalodu iestarpinājumus pret friuliešu dzejnieka dialektālajiem iespraudumiem.

— Kā nu gribi, Sebastjan, taču mans pienākums, kaut arī nepatīkams, ir darīt tevi uzmanīgu. Neiekrīti lamatās, tās te izliktas uz katra stūra … Nedomā, ka es esmu tik stulba un neizprotu tavu sarežģīto situāciju, naudas grūtības, taču tev ir savs prestižs un stāvoklis sabiedrībā; no tā tu nedrīksti tik lēti atteikties! Bez tam tu nāc no «Life» — tas fotoreportieriem nozīmē veselu universitāti… Pagaidi, Sebastjan, atļauj man pateikt līdz galam. Piemēram, es skaidri zinu, ka šobrīd te ir nepieciešami tādi cilvēki kā tu — īsti profesionāļi.1 Veneto problēmu padomē, kas ir Ūdeņu maģistrāta filiāle, tiek veidota plaša nodaļa, kur strādās izcili zinātnieki un darbosies kompjūteri. Pašlaik nodaļa izvietota senajā Madonna dell' Orto pilī, par pētījumu vadītāju iecelts kaut kāds Santoro, Leo Santoro; stāsta, ka šis agrākais ielaspuika un gondoljers kādreiz emigrējis uz Savienotajām Valstīm un tur kļuvis par akadēmiķi. Kas viņš par tipu? Izskatās diezgan īpatnējs, lai gan tiek apgalvots, ka viņš esot ģēnijs: dziedādams uzrakstījis fundamentālus darbus par krastu eroziju, zemes slāņu ilgstošu šūpošanos un tās sekām. Pirms pāris nedēļām nabaga cilvēks bijis ielūgts Cini namā: esot izskatījies pēc liela tauriņa, kas pielipis pie mušpapīra, jo, pēkšņi nokļuvis starp šīm antīkajām gleznām, zeltlietām, Arras gobelēniem un Bohēmijas kristālu, neesot vairs zinājis ne kur acis, ne kur rokas likt. Tikai lai viņi nepieviļas — tas nav vasks, no kā var izveidot, ko sirds vēlas. Kad tā sačākstējusī Mioto Balbi apvaicājusies, ar ko labu viņš nodarbojies, pirms izsaukts uz Venēciju, Santoro uzlūkojis viņu un atbildējis: «Ar paisumu un bēgumu uz Marsa, kundze. Es pieļauju, ka šobrīd tā nav aktuāla problēma, tomēr tai piemīt savs valdzinājums.»

—  Tas ir ļoti saistoši, Džūlija, ļoti saistoši. Varbūt tu man paskaidrosi, kas man būtu darāms šajā zemestrīču izpētes centrā?

—   Paliec klusu, atļauj man visu izteikt! Pirmkārt, esmu pārliecinājusies, ka šoreiz tā nav parastā tērzēšana. Viņi ir nodrošināti ar naudu, tā ieplūst no ārzemēm — Savienotajām Valstīm, Anglijas, Francijas … Tagad esam nonākuši pie galvenā: Santoro piemīt amerikānisks domāšanas veids, un viņš grib izveidot fotolaboratoriju un preses dienestu. Kopumā ņemot, mans plāns ir šāds: ar Cini un mana drauga — ministra De Andžēlisa atbalstu iepazīstināt tevi ar Santoro. Bet, Sebastjan, kavēties nedrīkst, tu nedrīksti aizmirst, ka pie mums Itālijā pie finiša vienmēr var aizsteigties priekšā prefekta mīļākās brālēns .. .

Laukumā uz mozaīku zeltainā fona augstu virs baznīcas vējš purināja spilgti sarkano karogu ar lauvas attēlu. Zeltītais lauva lepni turēja kreiso ķepu virs varenas grāmatas; ja labi padomā, tas bija visai komiski zemē, kur nevis lasa, bet dzied.

Vecā lauvas klātbūtnē saules pielietajā Svētā Marka laukumā man vienmēr uznāca vieglas vēdera spazmas — tās neizbēgami atkārtojas ik reizi, kad es te ierados, jau kopš tām senajām dienām, kad mani pirmo reizi atveda te kā pāžu lielu kāzu ceremonijā; biju mazs, matroža uzvalciņā ģērbies zēns.

Bija dienas vidus. Mori noskandināja pulksteņa zvanu, un baloži pacēlās pretī saulei, ka spārni vien noplaukšķēja. Pār bizantiešu kupoliem, zvanu torņa zelta eņģeļiem, Prokurāciju portikiem, virs juceklīgi izmētātajiem balstiem un tiltiņiem, kas atstāja saārdītu barikāžu iespaidu, drīz atkal valdīja miers. Balsti vienmēr tika turēti gatavībā, jo ūdens līmenis kuru katru brīdi atkal varēja celties.

Kā zaudējusi valodu no krāšņā skata — saule, daudzu ņirbošu spārnu pāri, akmens un zelts —, Džūlija apstājās un, lai labāk redzētu, pacēla labo roku pie acīm. Pēkšņi kāds milzīgs, sirms vecis, kura ūdeņainās acis bez uzacīm bija aizslēptas aiz lielām rozā brillēm, pieskārās pie Džūlijas pleca un dobjā balsī ierunājās:

—   Jūs, Dogarese, arī esat atnākusi pie zirgiem?

—   Ak zirgi! — Viņa salēcās. — Kā tu mani nobiedēji!

Džūlija piespiesti pasmaidīja un pasniedza melnā mētelī tērptajam vīram savu roku skūpstam. Viņa garie, sirmie mati sniedzās līdz pat nodilušajai samta apkaklītei. Tad viņa uzlūkoja mani un ar zināmu ironiju teica:

—  Vai tā nav sagadīšanās, Sebastjan? Lūk, enerģiskais profesors Tonjolo, par kuru es tev nupat stāstīju. Tas ir viņš, kas izglāba mūsu pasakainos zirgus. Par to mums jāpateicas jums, profesor, nav šaubu, ja jūs nebūtu rīkojies… Es jūs lūdzu, pastāstiet, pastāstiet, kas tā bija par cīņu! Es nekļūdīšos, nosaucot jūs par šā notikuma galveno varoni; jūs bijāt tas, kurš atbildīgs par …

—   Atklāti sakot, es biju vienīgais, grāfien.

Pūzdams man sejā sasmakušu elpu, viņš lēni noņēma brilles un, ieurbies manī ar savām skaidrajām, asarojošajām acīm, neuzticīgi noprasīja:

—   Vai tikai tas nav viens no tiem tipiem, kuri izliekas par zinātniekiem, bet patiesībā grib pievākt mūsu zirgus?

—   Ko jūs, Tonjolo, kas jums nāk prātā? Sinjors Venjērs, Sebastjans nebūt nedomā piesavināties mūsu zirgus. īstenībā — gluži otrādi.

—   Jo labāk. Te jau pret paša gribu jākļūst aizdomīgam. Jums jau droši vien ir zināms, ko gribēja no Romas atsūtīto zinātnieku komisija? Bez šaubām, piesavināties zirgus: tos vajagot uz diviem, pieciem, desmit gadiem aizvest uz Romu, esot nepieciešama speciāla apstrāde, citādi tie saberzīšot. Jums skaidrs, kas par lietu?

Laipni pamājām, ka saprotam. Nu milzīgais vecis, rokas mētādams, ņēmās lādēt zirgu zagļus no ministrijas … Viņam nebija viegli atgūt elpu. Džūlija maigi ieteica, lai viņš saudzējot sevi.

—   Bet, redziet, es tam pretojos! Un kā vēl pretojos! Ja sagrābsiet zirgus, tad, šķīdīs asinis — tā es viņiem teicu. Sitie vairs nav slavenā zagļa Napoleona laiki. Lai būtu pavisam drošs, kādu rītu atvedu uz laukumu studentus, tie sarīkoja bīskapam īstus kumēdiņus. Kad patriarhs mūs beidzot pieņēma, visi metās ceļos viņa priekšā. «Ekselence,» es teicu, «ja mēs neuzmanīsimies, viņi visu aizstieps projām. Runāšana par smogu, kas saēdot bronzu, ir tīrās blēņas. īstenībā viņi alkst iegūt mūsu dārgumus. Bez tam, ekselence, vai esat padomājis par to, ka, iespējams, kāds no šiem nenovērtējamiem zirgiem ceļā saplīst vai paliek guļam jūras dibenā?» Mīļā grāfiene, tas bija pareizs gājiens. Labais patriarhs esot piezvanījis uz Romu — gan jau zinājis, kam, — un teicis, ka viņam esot līdz kaklam tie zirgi, ja jau patiešām esot nepieciešams taisīt eksperimentus un pielabot, lai braucot un rīkojoties uz vietas.

Profesors atkal uzbāza brilles uz deguna, ar lepnumu paskatījās uz četriem izdaudzinātajiem dzīvniekiem, kas vairs nebija zeltīti kā senāk, bet zaļganbrūni, un, pielicis roku pie krūtīm, nopūtās:

—   Būtu atradies kaut viens, es pasvītroju, kaut viens vienīgs cilvēks šajā cūcīgajā pilsētā, kas man pateiktu kaut mazu paldies!

—   Es ceru, ka pa šo laiku zirgi ir izārstēti no šī nolādētā «smoga vēža»? — Džūlija iejaucās.

—    Kā lai es zinu, vai zirgi ir izvesejojušies? Pēc manām domām, tie nemaz nav bijuši slimi. Ja jau Romas profesoreji ir tā uztraukušies par pašu atklāto vēzi, kas saēdot bronzu, lai brauc šurp un tos glābj! Bet aiztikt tos, kustināt no vietas — nekad! Es esmu bazilikas pārvaldnieks, un man pieder pēdējais vārds. Arī patriarhs ir pilnīgi mūsu pusē: zirgi te ir stāvējuši gadsimtiem ilgi, te viņiem arī jāpaliek!

—   Bet analīzes? — Džūlija uzbruka — viņa sāka iedegties.

—   Vai viņi vismaz ir iztaisījuši analīzes, lai skaidri pateiktu, vai draud briesmas vai ne?

—   Ak, šīs analīzes, — profesors Tonjolo caur zobiem novilka,

—   tās jau nu ir īstās!

Un viņš atmeta ar lielo roku, it kā atgaiņādams mušu vai likdams saprast, ka viņam ar trakiem nav nekā kopīga. Tad pacēla roku pie cepures un, ne vārda neteicis, pagriezās un aizslāja uz tirgus pusi.

Džūlija raustījās nervozos smieklos.

—   Nu tu pats redzi, no kā atkarīga Venēcijas nākotne: no profesora Tonjolo, Svētā Marka bazilikas pārvaldnieka. Ļaudis viņam seko un uzklausa viņu ar tikpat lielu un varenu bijību, kādu izraisa viņa milzīgais augums, — galu galā tajā ietilpst vairāk nekā simt divdesmit kilogrami zinātnes. Tagad es tev pateikšu, kādā zinātnes nozarē viņš darbojas: vai tu būtu varējis iedomāties, ka viņš vakarskolā pasniedz vēsturi un ģeogrāfiju?

[1] klusēt (ir.).

[4] «jaunais vilnis» (fr.) — virziens franču kinematogrāfijā 60. gadu sā. kurnā.

[5] Suteneri (fr.).

[7] vācies projām (fr.).

[8] hei! jūs tur, amerikāņi! Pagaidiet! Nesteidzieties! (Fr.)

Content

Šovs Ērvins Vienam daudz, otram maz

PIRMĀ DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

OTRĀ DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

TREŠĀ DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

CETURTĀ DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

SATURS

APPLŪDUŠAIS LAUKUMS