Pirandello Luidži

Vilciens nosvilpa

Luidži Pirandello

Vilciens nosvilpa

VILCIENS NOSVILPA

viņš murgoja. Ārsti apstiprināja, ka sācies smadzeņu karsonis — encefalīts, un to atkārtoja visi darba biedri, divatā vai trijatā'atgriezdamies no slimnīcas, kur bija viņu apmeklējuši.

Šķita, ka tiem ir īpaša bauda, sastopot uz ielas kādu novēlojušos kolēģi, sniegt par viņu ziņas šais mile no ārstiem dzirdētajos zinātniskajos terminos.

— Viņam esot frenēzija, jā, frenēzija!

Encefalīts!

Smadzeņu plēves iekaisums!

— Smadzeņu karsonis!

Un tie gribēja izlikties apbēdināti, tač-u patiesībā, spirgti un veseli iznākuši no drūmās slimnīcas ziemas rīta priecīgajā ziluma, bija gaužām apmierināti par izpildīto pienākumu.

— Vai viņš mirs? Vai kļūs traks?

— Kas to lai zina ...

— Mirt, jadoma, nemirs . . .

Bet ko viņš saka? Ko runā?

Vienmēr vēl to pašu. Muld . . .

— Nabaga Beluka!

Un nevienam neienāca prātā, ka, ņemot vēra sevišķos apstākļus, kādos nelaimīgais dzīvoja tik daudzus gadus, viņa saslimšana varēja būt arī gluži dabiska un ka viss, ko viņš runāja un kas citiem likās murgi, vājprāta pazīme, — to izskaidroja pavisam vienkārši un saprotami.

Tas, ka Beluka iepriekšējā vakarā bija lepni iecir-tics pret kantora priekšnieku un, saņēmis skarbu rājienu, gandrīz ieklupis viņam čuprā, patiešām mudināja domāt, ka te ir runa par istu un nopietnu garīgo traucējumu.

Jo lēnīgāku un padevīgāku, kārtīgāku un pacietīgāku cilvēku par Beluku nemaz nevarēja iedomāties.

Aprobežots... jā, kas to bija teicis? Ar šo vārdu viņu bija raksturojis kāds kantora biedrs. Labi teikts, nudien. Jo nabaga Beluku tiešām ierobežoja rēķinveža sauso pienākumu šaurība. Viņš pazina tikai lē-ses, vienkāršo un dubulto grāmatvedību, pārvedumus, atlaides, atvilkumus, reģistrus, kontus, kases un palīggrāmatas, kvītis un citas tamlīdzīgas lietas. Apkārtstaigājošs reģistrs vai drīzāk — vecs ēzelis ar acu aizsegiem, kurš soli pa solim vienmērīgā gaita velk ratus allaž pa vienu un to pašu ceļu.

Simtiem reižu vecais ēzelis bija sists, bez žēlastības pātagots — tikai tāpat, prieka pēc, lai redzētu, vai nevar viņu nokaitināt, vai viņš vismaz nesaslies noļukušās ausis, vai negrasīsies pacelt kāju spērienam. Nekā! Netaisnos sitienus un nežēlīgos dūrienus viņš uzņēma ar svētu mieru, pat nenopūzdamies, it kā būtu tos pelnījis vai, pareizāk sakot, it kā tos vairs nejustu, jau kopš gadu gadiem pieradis pie nemitīgiem likteņa triecieniem.

Viņa sadumpošanos tiešām nevarēja izskaidrot citādi kā ar piepešu prāta aptumsumu.

Vēl jo vairāk tāpēc, ka iepriekšējā vakarā viņš patiešām bija pelnījis rājienu; kantora priekšnieks to izteica pamatoti. Jau no rīta Beluka ieradās darbā neparastā, vēl nebijušā noskaņojumā, un — kas vistrakākais un ko varētu salīdzināt varbūt vienīgi ar kalna nogruvumu — viņš bija nokavējies vairāk par pusstundu!

Šķita, ka viņa redzes loks piepeši paplašinājies, šķita, ka acu aizsegi piepeši pagaisuši un viņam negaidot atklājusies dzīve visā savā daudzveidībā. Šķita, ka viņam pēkšņi atkritušas ausis, lai pirmo reizi saklausītu vēl nekad nedzirdētas balsis un skaņas.

Jautrs, sapņainas un izbrīna pilnas līksmes pārņemts, viņš bija ieradies kantori un visu dienu neko nepaveicis.

Vakarā ienāca kantora priekšnieks, pārbaudīja kontus un kartotēku un apstulbots palika stāvam.

— Kā tad tā? Ko tu visu dienu esi darījis?

Beluka viņu uzlūkoja, gandrīz nekaunīgi smaidīdams, un tikai noplātīja rokas.

— Ko tas nozīmē? — kantora priekšnieks izsaucas, pienākdams klāt un sapurinādams viņu aiz pleca.

Nu, Beluka? Ko tas nozīmē?

— Ē-ē, neko... — Beluka atbildēja ar to pašu pa pusei nekaunīgo, pa pusei muļķīgo smaidu uz lūpām.

Neko... Tikai... vilciens, sinjor Kavaljēre.

— Vilciens?

— Jā, sinjor. Tas nosvilpa.

— Ko tu mels? Kas par vilcienu?

— Šonakt, sinjor Kavaljēre. Nosvilpa. Es dzirdēju, kā tas nosvilpa ...

— Vilciens?

-- Jā, sinjor. Un, ja jūs zinātu, kur es nokļuvu! Sibīrijā... vai, vai ari... Kongo džungļos. Viena mirklī, sinjor Kavaljēre!

Uz saniknotā priekšnieka kliedzieniem istabā saskrēja citi ierēdņi un, dzirdēdami Beluku tā runājam, smējās kā kutināti.

Tad kantora priekšnieks, kurš tovakar laikam nebija labā omā un kuru šie smiekli kaitināja, neganti noskaitās un uzklupa savam citreiz tik lēnprātīgajam upurim ar daudziem nežēlīgiem jokiem.

Tikai šoreiz visiem par izbrīnu un pat izbailēm upuris sadumpojās un turējās pretim, vēl vienmēr atkārtodams bezjēdzīgo stāstu par vilcienu, kas svilpis, un apgalvoja, ka tagad, kad vilciens nosvilpis, viņš vairs nevarot un negribot paciest šādu apiešanos.

Beluku sagrāba ciet, sasēja un aizvilka uz trako namu.

Arī tur viņš vēl runāja par vilcienu, atdarināja tā svilpšanu. Tas bija žēlabains, it kā tāls, sirdi plosošs svilpiens naktī. Un tūlīt viņš piemetināja:

— Vilciens atiet, atiet... Uz kurieni, sinjori, U2 kurieni?

Un uzlūkoja visus ar dīvainu skatienu. Viņa parasti drūmās, nespodrās, piemiegtās acis tagad smējās un mirdzēja kā bērna vai laimīga cilvēka acis un pār lūpām plūda nesakarīgi teikumi. Viņš runāja par nedzirdētām lietām dzejiskos, tēlainos, svešādos vārdos, kas pārsteidza vēl jo vairak tāpēc, ka tie neizskaidrojami, brīnumaini raisījās uz lūpām tieši viņam, rēķinvedības mehānismam, kas līdz šim bija darbojies tikai ar skaitļiem, reģistriem un aktiem, vienmēr palikdams akls un kurls pret dzīvi. Tagad viņš runāja par sniegotu kalnu zilgmainajatn smailēm, kas slienas debesīs, runāja par glumām milzu valzivīm, kuras ar asti ievelk komatus jūras dibenā. Atkārtoju: viņš runāja par nekad nedzirdētām lietām.

Visi, kas man to stāstīja, pavēstīdami par negaidīto Belukas gara aptumšošanos, tomēr apjuka, kad neredzēja ne manu izbrīnu, pat ne mazāko pārsteigumu.

Es tiešām uzņēmu ziņu klusēdams.

Un mana klusēšana bija pilna sāpju. Es nogrozīju galvu un, savilcis lūpu kaktiņus uz leju, rūgti atbildēju:

— Sinjori, Beluka nav traks. Varat būt droši, ka viņš nav zaudējis prātu. Ar viņu kaut kas ir noticis, bet noticis kaut kas pilnīgi dabisks. Neviens to nespēj izskaidrot, jo neviens nezina, kā šis cilvēks dzīvoja līdz šim. Es turpretim to zinu un esmu pārliecināts, ka visu izskaidrošu visdabiskākajā veida, līdzko būšu viņu redzējis un ar viņu runājis.

Soļodams uz slimnīcu, kur nelaimīgais bija uzņemts, pie sevis domāju:

Ja cilvēks, tā kā Beluka līdz šim, dzīvo «neiespējamu» dzīvi, tad visniecīgākais notikums, visparastākais atgadījums, visvieglākais neparedzētais sarežģījums, vissīkākais olis ceļā var izraisīt ārkārtējas sekas, ko neviens nespēj izskaidrot, ja nedomā tieši par to, ka šā cilvēka dzīve bijusi «neiespējama». Te ir meklējams izskaidrojums, tas saistāms ar «neiespējamiem» dzīves apstākļiem, tad viss kļūs skaidrs un saprotams. Ja redz tikai asti un neievēro briesmoni, kam tā pieder, tā pati par sevi šķiet briesmīga. Taču vajag uzlūkot nezvēru un asti kopā, tad tā izskatīsies citāda, tieši tāda, kādai jabūt briesmoņa astei.

Tā būs gluži dabiska aste.

Nevienu cilvēku neesmu redzējis dzīvojam tā, kā dzīvoja Beluka.

Biju viņa kaimiņš, un ne tikai es viembet visi ma jas īrnieki līdz ar mani vaicāja sev, kā cilvēks var izturēt šādus dzīves apstākļus.

Viņa gādībā bija trīs aklas sievietes: sieva, sievasmāte un tās māsa. Abas pēdējās bija ļoti vecas un slimoja ar kataraktu. Sievai katarakta nebija, bet tai nevērās vaļā plaksti.

Visas trīs gribēja, lai tās apkalpo, un spiedza jio rīta līdz vakaram, jo neviens tās neaptekāja. Abām meitām atraitnēm, kas bija uzņemtas mājā pēc vīru nāves — viena ar četriem, otra ar trim bērniem, — nekad nebija nedz laika, nedz patikšanas aprūpēt aklās; ja arī viņas reizēm ko palīdzēja, tad vienīgi mātei.

Vai Beluka ar savu niecīgo rēķinveža algu spēja pabarot visas šīs mutes? Viņš pieņema blakus darbu pa vakariem: pārrakstīja aktis. Viņš rakstīja, klausīdamies piecu sieviešu un septiņu mazuļu velnišķīgajos spiedzienos, kamēr visi divpadsmit atrada sev vietu vienīgajās trīs gultās, kas bija dzīvoklī.

Tās bija platas laulības gultas, tomēr tikai trīs.

Niknas ķildas, lamas, apgāztas mēbeles, sasisti trauki, asaras, gaušanās, kritieni. Kāds no bērniem tumsa izspruka un paslēpās pie trim aklajām vecenēm, kas gulēja atsevišķā gultā un arī katru vakaru strīdējās, jo neviena negribēja gulēt vidū un cēla traci, kad pienāca kārta to darīt.

Beidzot iestājās klusums, bet Beluka vēl arvien rakstīja un rakstīja līdz vēlai naktij, kamēr spalva izkrita no rokām un acis aizvērās pašas no Sevis.

Tad viņš bieži tāpat ar visām drēbēm nolikās uz šaura, izgulēta dīvāniņa un acumirklī iegrima smagā miegā, no kura ar mokām pamodās ik rītu trulāks.

Un tā, sinjori, ar Beluku šais apstākļos bija noticis kaut kas pavisam dabisks.

Kad aizgāju viņu slimnīcā apraudzīt, viņš pats man visu izstāstīja no sākuma līdz galam. Protams, viņš vēl bija mazliet satraukts, taču šis satraukums pēc visa notikušā bija tikai dabisks. Viņš izsmēja ārstus, kopējas un kolēģus, kas viņu turēja par traku.

— Lai jau, — viņš teica, — lai jau!

Sinjori, Beluka daudzus daudzus gadus bija aizmirsis, pilnīgi aizmirsis, ka pasaule pastāv.

Jums tas šķiet dīvaini?

Nelaimīgās dzīves nepārtraukto mocību nomākts, augu dienu iegrimis kantora rēķinos, ne brīdi neat-il

vilkdams elpu, līdzīgs jūga lopam ar aizsietām acīm, kurš griež akas vai dzirnavu riteni, jā, sinjori, viņš kopš gadu gadiem bija aizmirsis, pilnigi aizmirsis, ka pasaule pastāv.

Pirms divām dienām, galīga bezspēkā nolicies gulēt uz dīvāniņa, viņš varbūt aiz pārmērīga noguruma nebija varējis tūlīt aizmigt kā parasti. Un piepeši dziļā nakts klusumā viņš dzirdēja tālumā svilpjam vilcienu.

Tas bija kā negaidīts zibens uzliesmojums. Viņam patiesi likās, ka pēc tik daudziem gadiem pēkšņi atkritušas ausis. Satraukts un drebošs viņš domas bija traucies līdzi naktī aizejošajam vilcienam.

Tur, ārpus šīs drausmīgās mājas, ārpus viņa mokām, bija pasaule, plaša pasaule, kurai pretim devās šis vilciens... Florence, Boloņa, Turīna, Venēcija... daudz pilsētu, kur viņam jaunībā bija gadījies but... Jā, viņš pazina dzīvi, kādu tur dzīvoja! Dzīvi, kādu pats reiz bija dzīvojis. Un šī dzīve turpinājās, tā vienmēr bija turpinājusies, kamēr viņš kā jūga lops ar aizsietam acīm grieza dzirnavu ratu. Viņš par to vairs nebija domājis. Pasaule viņam bija aizvērusies, atstādama tikai mocības mājās un sauso, skarbo rēķinvedības šaurību kantorī... Bet tagad tā atkal izpletās viņa atbrīvoto gara acu priekšā; kā nevaldāma straume tā visa bez atlikuma ieplūda viņa apziņā. Acumirklīgais uzliesmojums, kas piepeši bija atplaiksnījies viņa cietumā, kā elektriska dzirksts izplatījās pa visu pasauli, un viņš ar savu negaidīti atmodināto iztēli varēja tai sekot pazīstamās un svešās pilsētās, tuksnesīgos klajumos, kalnos, mežos, jūrās... Tā bija tā pati dzirksts... tā pati laika trīsa... Kamēr viņš te dzīvoja «neiespējamu» dzīvi, daudzi miljoni pa visu pasauli izkaisītu cilvēku dzīvoja savādāk. Tagad pat, šai brīdī, kamēr viņš le mocījās, sniegoti kalni slēja naksnīgajās debesīs zilg-mainas smailes... Jā, viņš tās redzēja, redzēja tieši tādas ... Bija okeāni... meži...

Un tagad, kad pasaule bija atkal atgriezusies viņa apziņā, viņš varēja gūt zināmu mierinājumu, laiku pa laikam paceldamies pāri savām ciešanām, lai iztēlē ieelpotu svaigo pasaules gaisu.

Ar to viņam pietika!

Protams, pirmajā dienā viņš bija pārspīlējis, bija apreibinājies. Ieelpot visu pasauli vienā rāvienā! Pamazam viņš būtu atguvies. No pārmērīgā gaisa daudzuma viņš vēl jutās mazliet apskurbis.

Atguvies viņš būtu gājis un atvainojies kantora priekšniekam, un atkal uzņēmies savus rēķinveža pienākumus. Tikai kantora priekšniekam nevajadzētu prasīt no viņa pārāk daudz kā līdz šim un laiku pa laikam, starp vienu iereģistrējumu kontu un otru, Jaut viņam izmest mazu līkumiņu, teiksim, uz Sibīriju... vai arī, vai arī... uz Kongo džungļiem.

— Tas iespējams vienā acumirklī, sinjor Kavaljēre. Tagad, kad vilciens nosvilpis...

LIDOT!

irms divi gadiem nāve, garām ejot, bija viņu pieklājīgi apciemojusi:

— Neliecieties traucēties! Nepūlieties!

Tā gribēja tikai brīdināt, ka drīz atgriezīsies.

Tagad viņa varonīgi sēdēja atzveltnes krēslā un gaidīja.

Bet kā lai dzīvo, mans dievs, ja trūkst spēka pat roku pacelt?

Cik buljona nav izstrēbts, cik cāļu apēsts! Ko vēl? Putna pienu? Lakstīgalu mēlītes?

Dakteru kungi ir dārgi!

Pirms uzbruka šī liksta, viņa varēja vismaz drusku palīdzēt abām meitām, nabadzītēm, kas pa dienām gāja šūt te vienā, te otrā kungu mājā. Meitas viņu pabaroja un atmeta pa soldam, protams, aiz līdzcietības, viņa jau pati to saprata. Viņa taču tikpat kā neko vairs neredzēja, pirksti bija zaudējuši veiklumu un kājas — spēku mīt šujmašīnas paminu. Jā, kādreiz šī pamina klanījās lēkšiem vien! Bet tagad...

Nieku vien viņa pārnesa mājās ari toreiz, taču varēja sacīt, ka nav meitām tīri par nastu. Tās, nabadzītes, strādāja no rīta līdz vakaram — vecākā veikalā, jaunākā mājās: gatavoja tīnītes, somiņas,

kārbiņās kazām un raudzībām. Tas bija smalks, delikāts darbs, bet šobrīd gandrīz neko vairs neienesa. Pirmdzimtā Adelaide, kas veikalā palīdzēja apkalpot arī pircējus un pārzināt kasi, saņēma tikai trīs liras dienā. Strādādama gabaldarbu, jaunākā pelnīja mazliet vairāk, bet ne jau katru dienu Nenē atradās darbs.

Galu galā visām trim tikko izdevās sadabūt kopā tik daudz, lai samaksātu īri un apmierinātu izsalkumu — un arī ne vienmēr.

Bet tad ziemas sākumā saslima arī Adelaide, turklāt ļoti nopietni. Jau labu laiku viņa arvien biežāk un biežāk sajuta asas sāpes nierēs, bet, kamēr vēl varēja paciest, Adelaide nevienam neko nesacīja. Taču-kājas pietūka, un vajadzēja meklēt ārstu.

— Ko tas nozīmē, dakter?

— Neko. Nieki vien. Nefrīts. Trīs četrus mēnešus jāpaliek gultā, jāsargās no aukstuma, ap vidukli jāaptin biezs vilnas lakats. Tātad: gultu, vilnu un pienu, pienu, pienu! Arī viņai putna pienu!

Tagad pietrūka noteiktās algas, kas līdz šim bija viņu galvenais atspaids. Cik strauji tas viss bija noticis! Veikala īpašniece gan solīja pa visu slimības laiku saglabāt Adelaidei vietu un tikmēr pietiekami apgādāt ar darbu Nenē. Bet ko gan nabaga meitene ar savām divi rokām varēja iespēt, kad abu slimnieču kopšana prasīja aizvien lielākus izdevumus?

Viss, ko vien varēja ieķīlāt, bija jau ieķīlāts. Būtu vismaz viņa, nekur nederīgā vecene, nomirusi! Adelaide pat gultā par spīti savām nieru sāpēm palīdzēja masai, līmēja un pārvilka kārbiņas. Bet ko viņa? Neko. Nespēja pat līmi virtuvē uzvārīt. Viņas sodība bija dirnēt atzveltnes krēslā un mocīt abas meitas ar savu izskatu un vaidiem. Jo viņa bieži arī vaidēja. Kā gan citādi? Taču vaidēja pati pret savu gribu. Nespēks lika gausties gluži kā dzīvniekam, kolīdz tikai pievēra acis. Tāpēc viņa cik spēdama centās turēt tas vaļa.

Kas par jauku skatu, ja padomā! Istaba bija līdzīga kapam, bez gaisa un gaismas. Tā atradās puspagraba stāvā vienā no visvecākajām un šaurākajām ieliņām Navonas laukuma tuvumā. (Un skaidrās dienās no saules pielietā laukuma šai kapā ieplūda dzīves jautrās čalas!)

Ja vien varētu, sinjora Madalēna tik ļoti vēlētos aiziet dzīvot kaut kur tālu tālu, ārpus pilsētas vārtiem; viņa būtu ar mieru apmesties arī kādā no kalna kvartāliem, vēl mazākā istabiņā par šo, bet ko tik ļoti nenomāktu pretējie nami. Tomēr šeit bija zemāka īres maksa un tepat netālu arī veikals, uz kuru Ade-laīdei ik rītus bija jādodas, — toreiz, kad viņa vēl gaja darba.

Istabā bija trīs gultiņas, liela tīne, galdiņš, dīvāniņš un četri krēsli. Te oda pēc līmes un pelējuma. Nabaga Nenē vairs neatlika laika un, patiesību sakot, nebija arī vēlēšanās kaut cik uzpost māju. Uz tīnes vāka varēja rakstīt ar pirkstu, tik bieza putekļu kārta tur bija sakrājusies. Pa grīdu mētājās lupatas un papīra atgriezumi. Spoguli uz tīnes jau pērnvasar bija noraibinājušas mušas. Bet ja jau nabaga meitene ari pati sev vairs nepievērsa uzmanību...

Tā viņa tur sēdēja, nevīžīgi ģērbusies, plakanām krūtīm, brunčos un neaizpogātā ņieburā, ar nesukātiem, izspūrušiem matiem.

Nenē bija drusku apvēlusies, taču izskatījās vēl pavisam glīta. Var jau būt, ka viņa nebija tik skaista kā vecākā māsa ar tās madonnai līdzīgo seju, kas tagad aiz slimības bija mazliet pietūkusi. Taču Adelaidei bija jau trīsdesmit seši gadi, turpretī Nene desmit gadu mazāk, jo starp vienu un otru meitu bija dzimuši trīs puikas, ko labais dievs bija aizsaucis pie sevis. Vīriešu kārtas pēcnācēji, kas varētu uzturēt ģimeni un vieglāk atrastu vietu dzīvē, bija miruši. Turpretim abas nabaga meitas, kas bija sagādājušas un vēl vienmēr sagādāja mātei tik daudz raižu, jā, tās dzīvoja. Un ar visu savu glītumu, lēnprātību, pieticību un čaklumu pat tik ilgos gados nebija tikušas pie vīra. Katru dienu pagatavot tik daudz kāzu kārbiņu un sainīšu! Bet meitas jau šos sainīšus un kārbiņas darināja citiem.

Viens vienīgs precinieks bija parādījies pērnajā ziemā. Un kas par tipu! Vecs, pensionēts ierēdnis ar krāsotiem matiem un, jādomā, ar krietnu, nez kāda ceļā iegūtu ietaupījumu, jo viņš nodarbojās ar augļošanu. Nenē deva jāvārdu vienīgi tāpēc, lai māte kādreiz varētu mierīgi aizvērt acis. Bet drīz vien noskaidrojās, ka veča precību kāre nemaz nav tik liela un ka patiesībā... Nu jā, pēkšņi paklīda valodas, ka viņš ietupināts par apgrēkošanos pret tikumību.

Tik vecs un tik... Jā, pasaule tagad apgriezusies ar kājām gaisā! Viņam taču netrūka dūšas atkal pa-

17

2 L. Pirandello

rādīties pec trim mēnešiem, kolīdz bija atvērušas cietuma durvis! Senāk viņš bija melns kā kraukļa spārns, tagad — dzeltens kā kanārijputniņš. Nenē gandrīz nogrūda viņu tenteriski pa kāpnēm lejā. Un tomēr ari vēl tagad riebīgais, nekaunīgais vecis nedeva viņai miera un sekoja uz ielas, kad viņa gāja uz veikalu nogādāt sainīšus vai saņemt pasūtījumus.

Sinjorai Madalēnai bija vairāk žēl jaunākās meitas nekā Adelaides. Jo Adelaide vismaz bērna gados tika redzējusi labākas dienas, bet Nenē bija dzimusi un augusi mūžīgā trūkuma.

Laiku pa laikam sinjora Madalēna pacēla acis pret nodzeltējušu, gandrīz izdzisušu fotogrāfiju, kas ka-rajas stūrī pie pretējās sienas, un, raudzīdamās garmataina vīrieša ģīmetnē, skumīgi pašūpoja galvu.

Šo vīrieti — s?vā laikā pazīstamu baritonu komiskajās lomās — viņa bija apprecējusi pret savu gribu.

Та kā viņai bija dzidrs, ļoti skaists, plašs soprāns, viņa jaunībā bija mācījusies dziedāt. Tolaik viņa mīlēja kādu jaunekli, kas varbūt viņu būtu darījis laimīgu. Bet māte, briesmīga sieviete, bija viņu kādudien coram populo^1 pamatīgi iepļaukājusi uz balkona, no kura viņa deva maigus mājienus mīlniekam, kas sēdēja uz pretējās mājas balkona. Šīs zāles līdzēja.

Viņa bija debitējusi Palermo pilsētas Karolino teātrī vēl pirms 1860. gada un sacēlusi sajūsmas vētru. Ai, kas tā bija par sajūsmu! ... Bet vīrietis ar kuplajām krēpēm, viņas partneris, bija uz vietas viņā iemīlējies un tūdaļ arī bildinājis. Un tūdaļ, ticis vira godā, aizliedzis turpmāk uzstāties. Greizsirdības dēļ, muļķis tāds! Tiesa, pelnīt tas pelnīja labi un nesājā sievu uz rokām, bet viņa bija vienmēr stāvoklī, vienmēr bez mājām, ceļa no pilsētas uz pilsētu, apkrāvusies ar čemodāniem un saiņiem. Un nauda pagaisa tikpat viegli, kā nākusi. Tad vīrs saslima, zaudēja komiskā baritona balsi, un viss bija pagalam. Tas nomira slimnīcā, atstādams viņu uz ielas ar pieciem bērniem, citu par citu mazāku.

Ne tikvien miesu, pat dvēseli viņa būtu pārdevusi, lai pabarotu savus mazuļus. Viņa darīja visu iespējamo, trīs mēnešus strādāja pat par kalponi. Та mokoties, visi trīs puisēni nomira. Abas meitenes viņa bija izvilkusi, pati nezinādama, ka īsti. Te nu viņas bija.

Vai līst, Nenē?

Līst.

Jau divas nedēļas, ne mirkli nerimdams, lija lietus, un mitrums, kas g;aroja no sienām, tūlīt uzbruka Adelaides nierēm, tā nespēja vairs gulta pat noturēties sēdus.

Pie durvīm zvanīja. Kas gan tāda laikā varētu nākt?

Kāds prieks! Sinjora Elvīra, Adelaīdes veikala īpašniece! Vai tiešām viņa uzņēmusies tādas neērtības un pati atnesusi nedēļas izpeļņu? Cik viņa laba ... Ak nē?

Nē, mīļās, — sinjora Elvīra iesaka un iespieda Nenē rokās pilošo lietussargu, mutautiņu un beidzot arī somiņu, lai savilktu uz augšu un nogludinātu savus samirkušos lindrakus.

Jaunība, pirms gadiem trīsdesmit, sinjora Elvīra laikam bijusi augstās domās pati par sevi, ja par varēm vēlējās saglabāt toreizējo izskatu ar tikpat gaišiem matiem, sārtiem vaigiem, sarkanām lūpām un smieklīgi izpopētām krūšu un gūžu formām. Apzinādamas, ka vairs, nespēj piekrāpt nevienu, pat ne sevi pašu, viņa ar niknu īgnumu krāšļoja gaužām novalkāto masku, lai vismaz uz brīdi spoguļa priekšā atsauktu veltīgi pagājušās jaunības (cik žēl!) tālo, gaistošo attēlu. Dažkārt viņa aizmirsās, un tādās reizēs pretstats starp jaunas meitenes sārto krāšļo-jumu un vecas, nīgras sievietes rupjo izturēšanos pagalam ākstīgi un piedauzīgi dūrās acīs.

Nē, ne, manas mīļās, — viņa turpināja. — Labsirdībai, piedodiet, arī labsirdībai ir robežas. Ja neiz-ladēšos, es pārplīsīšu aiz dusmām! Kur mana somiņa? Te tas ir! Lasi pati, dārgā, izlasi!

Kas noticis? — no sava krēsla ievaicājās sinjora Madalēna gluži satriekta.

Sinjora Elvīra pasniedza vēstuli Nenē un, rokas vicinādama, atbildēja:

' — Kas noticis? Ieturētas simt četrdesmit liras. Man jāizkrata sirds, jāizgāž žults, citādi es pārplīsīšu! Vai tiešām man pienāktos saņemt šādus paziņojumus? Bet es jau saku . . . Tikai dievs vien zina, ko es jūsu deļ veikalā pieciešu, lai saglabātu Lailai vietu, kamēr tu, mīļā... Te, lasi pati... Ieturētas simt četrdesmit liras! Man jākļūst vai trakai!

— Bet kāda man tur daļa? — Nenē ierunājās.

Kāda tev daļa? — sinjora attrauca. — Bet kurš tad to darbu darīja?

Ne jau es viena!

— Galvenā daritaja biji tu, jo tu vienmēr gribi sagrābt vairāk, nekā spēj veikt. Un kas no tā iznāk? Redzi nu! Veļu vakarā tu iebrūc veikala, izmantodama to, ka man nav laika pārbaudīt un ka es paļaujos uz tevi. .. Ne, mīļa, ne! Es nemaksāšu! Simt četrdesmit liru? Tad jau es būtu prātā jukusi! Tā ir ari mana vaina, es netiku tevi uzraudzījusi. Maksāsim uz pusēm!

- Ar ko tad es maksāšu? — Nene jautaja, gandrīz vai iesmiedamās.

Tu norēķināsies ar darbu, — sinjora Elvīra atbildēja. — Glīti un godīgi! Sākot ar šo nedēļu.

— Sinjora Elvīra...

— Nevēlos dzirdēt nekādu ierunu!

— Bet paraugieties uz mums visām trim. Ja mums atņem ... Rītdien saimnieks nāks pēc īres ...

— Nemaksā!

— Ķā Jo var? Esam jau parādā par diviem mēnešiem. Mūs izsviedīs uz ielas. Ticiet, sinjora, jūs grib apkrāpt, jo darbs taču ...

— Klusē, manu skaistulīt, klusē, nerunā man par darbu! — sinjora Elvīra viņu pārtrauca. — Pasniedz labāk lietus mēteli un pateicies dievam, sirsniņ, ka neuzgriežu tev pavisam muguru, kā to patiesībā vajadzētu. Ja nevari visu uzreiz, tad atstrādā pa daļām. Un ievēro, arī to es daru tikai tavas māsas dēļ, ar kuru vienmēr esmu bijusi apmierināta, un tavas mates dēļ. Viņas ir slimas — jūtu līdzi. Te būs puse izpeļņas, un ar to diezgan. Lai jums labi klājas .. .

Viņa nolika naudu uz tīnes un izsteidzās pa durvīm.

Bridi visas trīs sievietes, elpu aizturējušas, raudzījās cita citai acis. Tiklab sinjora Madalena, ka Adelaide un ari Nene pati zinaja gluži labi, ka saldumu kārbiņām, kas tika gatavotas kādam Akvilas konditoram, bija ne mazums vainu. Nene bija vajadzējis savākt kopā mēneša īres maksu mājas saimniekam, un tāpēc viņa bija strādājusi pa naktīm ar noguru šām rokām un miegā aizlipušām acīm. Tagad, pievienojot mile saņemtās dažas liras, īrei pietika, bei nākamajai nedēļai pāri nepalika nekas. Palika-tikai parādi pārtikas veikalos, un tirgotāji, nesaņēmuši pat solīto niecīgo iemaksu, uz priekšu vairs nepie šķirs kredītu . . .

Saprazdamas, ka jebkuri vardi lieki, visas trīs klusēja. Nenē tomēr šķita, ka mātes un Adelaides skatienos pavīd it kā pārmetums par slikti padarīto darbu, pārmetums, ko tās varbūt bija gribējušas izteikt jau toreiz, kad kārbiņas bija gatavas, bet ko nebija izteikušas aiz smalkjūtības,, jo abas dzīvoja uz Nene rēķina. Un vel Nene šķita, ka mazumiņu naudas, ko veikala īpašniece nolika uz tīnes, ta viņai atmetusi kā ubaga dāvanu, nevis tāpēc, ka viņa to būtu nopelnījusi ar savu darbu, bet vienīgi māsas deļ, kas necēlas no gultas, un mātes dēļ, kas necelās no atzveltnes krēsla. Ta jau sinjora Elvīra arī bija teikusi. Pati par sevi Nene tātad nepelnīja nekādu ievenbu, lai gan viņas stāvoklis bija ļaunāks nekā kalponei. Ja tā, ko tad vairak . . . Un, ka par nelaimi, tieši tobrīd Adelaidei paspruka nopūta reize ar jau tā jumu:

Ko nu iesāksim?

— Ko iesāksim? — Nenē strupi atbildēja. — Sāksim ar to, ka arī es likšos slīpi, un visas trīs gulēsim gulta un skatīsimies, ka līst. ..

Tin, tin, tin — atkal zvans pie durvīm. Jauns apciemojums? Šoreiz, liekas, pats liktenis.

Kāda Nenē draudzene. īsredzīga maiksts ar garu kaklu, sprogainiem, sarkaniem matiem, ovālām acīm un muti kā haizivij. Bet cik cēla, nabadzīte! Vairak par gadu nav rādījusi ne acu. Tagad viņa ieradās, svētdienīgi, glīti uzposusies, lai draudzenei pavēstītu par savām drīzajām kāzām. Jā, viņa precējās un, likās, pati īsti nespēja tam ticēt. Paziņodama jauno vēsti, viņa cieši saspieda Nenē roku, smējās (kā var smieties, ja cilvēkam ‘tāda mute!), un brīnums, ka vēl nelēkāja aiz prieka, nemaz nepadomādama par to, ka šeit, šai drūmajā istabā, guļ divas nabaga slimnieces un ka draudzene, kas ir daudz jaunāka, daudz glītāka par viņu... Nu jā, bet viņa bija nākusi ar labu nodomu! Uzzinājusi par slimībām un trūkumu, viņa tūlīt iedomājusies savu Nenē: lai pasūtītu saldumu kārbiņas. Viņa velējās, lai tās pagatavo Nenē. Veselu simtu. Un viņa gribēja, lai tās būtu košas, košas, košas! Tur nav ko taupīt. Maksā taču viņš, līgavainis.

— Zini, viņam ir laba vieta, viņš strādā par sekretāru kara ministrijā. Un ir gadu jaunāks par mani. Skaists jauneklis, tiešām! Te viņš ir!

Viņai bija līdzi fotogrāfijā; viņa to paņēmusi līdzi, lai parādītu Nenē. Skaists, vai ne? Un tik labs, tik iemīlējies: ai, gluži traks, vai zini! Kāzas notiks pēc nedēļas. Tāpēc kārbiņām drīz jābūt gatavām.

Šo pusstundiņu, ko uzkavējās draudzenes mājās, viņa runāja vienā laidā. Ilgāk palikt viņa nevarēja, bija jau vels. Pussešos viņš паса ara no ministrijas, kā spārnos traucās pie līgavas, un lai dievs nedod, ja viņas tad nebija mājās.

— Greizsirdīgs?

Ne, dieva dē|! Greizsirdīgs viņš nav, tikai negrib zaudēt ne mirkli no laika, ko pavada kopā ar mani, saproti? Ak jā, klausies, dārgā: runāsim skaidru valodu. Tev droši vien vajag mazu avansu izdevumiem ...

— Nē, mīļa, — Nene negaidot atbildēja. — Man tiešām nevajag neko. Esi bez rūpēm.

— Vai tiešām neko? Tātad simt gabalu, labi?

— Simt gabalu no manas puses. Un noveļu daudz prieka!

Līgava pieskrēja noskūpstīt sinjoru Madalēnu, tad Adelaīdi. Vēl skūpstu Nenē, vēl vienu, no visas sirds! Un projām viņa bija.

Šoreiz trīs sievietes vairs neskatījās cita citai acīs. Māte aizvēra plakstus. Lūpas viņai raustījās klusās raudās. Adelaīde ar tukšu skatienu vērās griestos. Pēc brīža Nenē uznāca skaļa smieklu lēkme.

Patiešām skaists. Ai, kas par līgavaini!

— Laime! — no guļamkrēsla atskanēja mātes nopūta.

Bet Adelaīde savā gultā nošņāca:

Muļķes!

Istabā bija sabiezējusi krēsla. Un šaja krēslā spīdēja vienīgi balts mutautiņš uz mātes ceļgaliem un Adelaides palaga baltā, virs segas atlocītā mala. Loga rūtīs baloja mijkrēšļa pēdējā atblāzma.

— Un tomēr, — atkal ierunājās māte, kuru tumsā vairs tikko varēja saskatīt. Avanss... tu teici, ka tev nevajagot naudas...

— Ja, ko tu domā iesākt? — Adelaīde piebilda.

Nene paraudzījās viena un otrā sievietē, paraustīja

plecus un atbildēja:

— Vienkāršāk par vienkāršu! Es tās netaisīšu!

— Kā tad tā? — māte jautāja. — Ja tu reiz solīji...

Un Nene atbildēja:

Man uznaca vēlēšanās viņu apprecināt bez saldumu kārbiņām. О nē! Es tās netaisīšu, netaisīšu, netaisīšu! Atļaušos sev to prieku. Es viņai tās netaisīšu!

Māte un māsa neuzplijās, viņas bija pārliecinātas, ka no rīta, visu pārdomājusi, Nenē steigsies uz veikalu, lai uz parāda iegādātos drēbi pasūtījumam, kās viņām bija tik nepieciešams. Bet Nenē visu nakti, acis neaizvērusi, kā negudra vārtījās pa gultu. No paša rīta atnāca namsaimnieks un aiznesa pēdējo naudu.

Nene, vai līst?

Arī todien lija. Un visu nakti bija lijis.

Nenē uzklāja gultiņu, palīdzēja mātei apģērbties un rūpīgi nosēdināja to krēslā. Tad uzklāja arī mātes gultu un sakārtoja Adelaīdes guļas vietu. Uz spilveniem atspiedusies, māsa atkal mēģināja rausties sēdus. Kādēļ? Tik un tā taču nebija nekā darāma .. .

Iestājās ilgs klusums. Beidzot māte teica:

— Vismaz sasukājies, Nenē. Es vairs nespēju skatīties, cik tu izspūrusi!

Labi, sasukāšos. Un tad? — Nenē jautāja un sarāvās.

Tad... tad uzposies mazliet, — māte piebilda.

Vai tiešam tu nedomā iet kaut ko pameklēt tām kārbiņām?

Kur lai es eju? Un ar ko? — Nene pikti atkliedza, pielekdama kajas.

— Varbūt pie viņas . . .

Pie kā?

— Pie savas draudzenes, ar kādu ieganstu .. .

— Pateicos!

— Manis pec... — māte gurda balsi noteica.

— Ja ļautu man tāpat nomirt, jo labāk...

Nene tūlīt neatbildēja, taču īsajā klusuma bridi juta sevī briestam izmisumu. Beidzot viņai izlauzās:

Bet ja es viena, nespēju! Ja nespēju! Vai tad jūs neredzat? Es raujos vai pušu, lai tiktu ar visu ātrāk galā, bet šī pārkrāsotā ragana man vēl ietur algu Un tagad atkal kārbiņas šai žirafei, kas esot līgava! Košas košas kārbiņas viņai vajagot! Es vairs nespēju! Vai tā ir dzīve?

Bala un apņēmīga Adelaide izleca no gultas:

Dod šurp drēbēs! Dod drēbes! Iešu atpakaļ uz veikalu!

Nenē pieskrēja un noguldīja māsu atkal gulta. Māte pārbijusies pa pusei piecēlās atzveltnes krēslā. Bet Adelaide nerimās un lūkoja izrauties no Nene skavām.

Drēbes! Drēbes!

Vai tu esi prātu zaudējusi? Mirt gribi?

Mirt! Laid!

— Adelaide, runā taču prātīgi!

— Laid, kad tev saku!

Labi, cj! noteica Nene un palaida masu vaļa.

Redzēsim, cik tālu tu tiksi ...

Atbrīvojusies Adelaide juta, ka speķi zud; viņa atspiedās pret gultu, tāpat krekla apsedas uz krēsla, aizkļāja ar rokam seju un sāka raudat.

-- Beidz māžoties! — Nene sacīja. Neapsaldējies no jauna, zini, ka tad nebūs joki . ..

Un viņa palīdzēja māsai atkal nolikties gultā.

Es iziešu .. . mazliet velak, —- viņa teica, ieskatīdamas spoguli uz tīnes, un pec daudzām daudzām dienam atkal reiz sasukājās. Taču viņas kustības bija tik dīvainas, ka māte no sava krēsla ar bailēm viņa stingi noraudzījās.

Tie bija Nene pēdējie vārdi.

Pirms aiziešanas, uzlikusi jau cepuri galva, viņa ilgi stavēja pie loga un skatījās uz ielu caur lietus noskalotajam rūtīm.

Palodzes viena stūri bija palicis visu piemirsts bu ritis ar sarūsējušiem stienīšiem, kurš tik daudzas dienas no vietas tagad mirka lietu.

Pagājuša pavasara sākuma šai būrītī gandrīz divus menešus bija dzīvojusi no ligzdas izkritusi zīlīte.

Nene to bija rūpīgi kopusi un, kad putnēns, pec viņas domam, jau spēja laisties, atvērusi būrīša durtiņas:

Lido!

Bet zīlīte nezin kāpēc negribēja celties spārnos. Durtiņas nostāvēja vaļa divi dienas. Notupusies uz laktiņas, kurla pret citu putnu aicinājumiem, kas atskanēja no kaimiņu jumtiem, tā labāk gribēja nomirt turpat sprosta, kur to apēda skudras, kas no aizrestota noliktavas lodziņa pagrabstāvā lodāja augšup gar nama sienu. Tieši ta. Skudras zīlīti nogalināja vienā nakti un apēda, jo tā, muļķe, negribēja lidot. Jo tā varbūt negribēja sekot veca, noplukuša zvirbuļa aicinājumiem, kurš ari kādreiz trīs mēnešus bija nosēdējis būrī par apgrēkošanos pret labiem tikumiem.

Un tāpēc — nē! Skudrām viņa neļaus sevi apēst.

— Nenēl — māte sauca, lai meita vēl atģistos.

Bet Nenē, ne no viena neatsveicinājusies, izsteidzās pa durvīm. Katru dienu viņa sūtīja naudu. Viņu pašu nekad vairs neredzēja.

GARĀ KLEITA

Tas bija Didijas pirmais garais ceļojums. No Palermo līdz Dzūnikai. Turpat astoņas stundas ar vilcienu.

Dzūnika Didijai bija sapņu zeme, tāla tāla, bet vairāk gan laika, nevis telpas ziņā. Jo no Dzu-nikas tēvs viņai, vēl pavisam mazai meitenei, bija vedis garšīgus, svaigus, smaržīgus augļus, kam ne krāsas, ne sulīguma, ne smaržas ziņā nevarēja līdzināties tie, kurus tēvs veda no turienes vēlāk: tur bija gan mīklenes vienkāršās terakotas krūciņās, kas aizbāztas ar vīnkoku jaunajiem dzinumiem, gan viena pusē vaska dzelteni, bet otrā asinssarkani meža bumbieri ar zieda vainadziņu galā, gan spurainas dzeloņ-plūmes, gan zemes rieksti un citrusi.

Ja bija runa par Dzūniku, Didija vēl joprojām iedomājās ēnainu, mežonīgu olīvkoku biezokni, garas koši zaļu vīnogulāju rindas, dārzus ar bišu piedūktiem purpursarkaniem salviju dzīvžogiem, sūnu paklātas jaunaudzes un oranžu un jasmīnziedu pilnas citronu un apelsīnu birzes, lai gan viņa jau sen zināja, ka

Dzunika ir tikai nabadzīgs, izkaltis ciems Sicīlijas vidienē, ko no visam pusēm iekļauj izdeguši, zilgani sera tufi un raupjas, nežēlīga saulē mirdzošas kaļķakmens klintis, un ka šie augļi, kuri vairs nelikās tādi paši kā bermbā, nāk no kadas muižas, ko sauc par Gumiju un kas atrodas dažus kilometrus no ciema.

To visu viņa bija uzzinājusi no tēva. Viņa pati nekad nebija tikusi tālāk par Bageriju Palermo tuvuma, kur pavadīja vasaru; zem svelmējošās debess zilgmes Bagerijas baltie namiņi slīga zaļumos. Pērn viņa bija dzīvojusi vel tuvāk starp Santaflāvijas apelsīnu birzēm. Toreiz viņa vēl staigāja īsā kleitiņā.

Tagad, tālajā ceļā uz Dzūniku, viņai pirmo reizi bija mugurā gari brunči...

Un tāpēc šķita, ka viņa vairs nav tā pati, kas senāk. Didija jutās kā maza dāma. Pat viņas skatiens reizēm noplandīja tāpat kā kleitas trēns, un viņa laiku pa laikam pacēla uzacis, tāpat kā būtu pavilkusi uz augšu brunču malu. Drosmīgais deguntelis bija izsliets gaisā, izsliets arī zods ar bedrīti, bet lupas sakniebtas. Tāda mute ir dāmai, kas valka garu kleitu, tādas ir dāmas lūpas, kas slēpj zobus, tapat ka garie brunči — kājas.

Bet pretim sēdēja Koko, Didijas vecākais brālis, nelietīgais Koko! Atspiedis galvu pret pirmās klases kupejas sarkano atzveltni, piemiedzis acis un pielipinājis cigareti pie augšējas lūpas, viņš ik pec brīža gurdi nopūtās:

Man jāsmej as par tēvi, Didij.

Ak dievs, kādas viņai sanaca dusmas, taisni nagi niezēja!

Ja Koko, pec modes dzīdamies, nebiitu noskuvis ūsas, Didija tās tagad krietni saplūkātu, uzklupdaina viņam ka kaķene!

Bet viņa to nedarīja, tikai smaidīdama pacēla skropstas un bez mazākā samulsuma atbildēja:

Mans mīļais, ko lai dara, ja tu esi tads muļķis ...

Patiešām, galīgs muļķis! Ka gan var smieties par viņas garajiem brunčiem un varbūt arī par viņas izturēšanos pēc iepriekšējā vakara nopietnās runas par šo noslēpumaino braucienu uz Dzūniku?

Galu galā vai tad šis ceļojums nebija sava veida ekspedīcija, pasākums, kas līdzīgs uzbrukumam labi nocietinātai pilij kalna virsotnē? Vai garā kleita nebija kara mašinērija, kam jāpalīdz sadragāt cietoksni? Kas tur ko smieties, ja viņa jutās bruņota cīņai un ar savu izturēšanos šad tad pārbaudīja ieročus?

Iepriekšēja vakarā Koko viņai bija sacījis, ka beidzot esot pienācis laiks nopietni padomāt pašiem par savam darīšanām.

Didija iepleta acis.

Par savām darīšanām? Kādām darīšanām? Vai tad arī viņai var būt kādas darīšanas, par ko domāt, turklāt vēl nopietni?

Pirmajam pārsteigumam sekoja skaļa smieklu šalts.

Didija pazina tikai vienu cilvēku, kas bija radīts lai domātu par savām un viņu visu darīšanām: tā bija donna Sabeta, viņas guvernante, iesaukta par donnu Bebe jeb donnu Bē, lai būtu īsāk. Donna Be pastāvīgi domaja par savām darīšanām. Kad Didija pēkšņos draiskulības uzplūdos tai reizēm nedeva miera, grūstīja un raustīja to uz visām pusēm, naba-džīte izlikās raudam un, ar abam rokam berzēdama pieri, vaimanāja:

Dieva dēļ! Ļauj man padomāt par savām dari šanām, sinjorlna!

Vai Koko viņu sajauc ar donnu Bē? Nē, to tas nedara. Iepriekšējā vakarā Koko bija apgalvojis, ka šis nolādētās darīšanas esot viņu pašu, ka tās esot svarīgas, ļoti svarīgas, tāpat kā garā ceļojuma kleita.

Jau kopš bērnības, redzēdama tēvu ik nedeju un dažkārt pat divas reizes nedēļā braucam uz Dzūniku un dzirdēdama runājam par Gumijas muižu, Monte-djēzi un citām sēra raktuvēm, fermām un mājām, Didija vienmēr bija domājusi, ka visi šie īpašumi pieder tēvam, baronam Brillam.

Taču izrādījās, ka tie pieder Dzūnikas marķīzam Nigrenti. Tēvs, barons Brilla, bija tikai marķīza aizbildnis un īpašumu pārvaldnieks. Un šai aizbildnībai, kura veselus divdesmit gadus tēvam bija sagādājusi plašu rocību un kuras labumus arī viņi, Koko un Didija, bija vienmēr baudījuši, tagad pēc dažiem mēnešiem vajadzēja izbeigties.

Didija tiešām bija dzimusi un uzaugusi labklājība; viņai bija drusku pāri par sešpadsmit, turpretī Koko — jau divdesmit seši gadi. Koko bija saglabājis skaidras, kaut arī tālas atmiņas par milzu grūtībām, ar kurām nocīnījās tēvs, pirms viņam ar dažādām mahinācijām un stiķiem izdevās tikt par Dzūnikas marķīzu plašās dzimtmuižas aizbildni un pārvaldnieku.

Tagad draudēja briesmas no jauna nonākt tādās pašās grūtībās, kas, lai ari mazākas nekā agrāk, pēc līdzšinējās labklājības liksies vēl smagākas, ja vien visā pilnībā neizdosies tēva izstrādātais kaujas plāns, kura pirmais gājiens bija šis ceļojums.

Patiesībā — ne gluži pirmais. Koko jau pirms mēnešiem trim kopā ar tēvu bija devies uz Dzūniku izlūkos, nodzīvojis tur divas nedēļas un iepazinies ar Nigrenti ģimeni.

Šai ģimenē, ja vien Koko nekļūdījās, bija māsa'un trīs brāļi. Ja nekļūdījās — jo senatnīgajā pilī kalnā vēl dzīvoja divas astoņdesmitgadīgas večiņas, divas tantes, par kurām Koko īsti nezināja, vai arī tās pieder pie Nigrenti ģimenes, citiem vārdiem, vai Vecītes ir marķīza vectēva vai vecmāmiņas māsas.

Marķīzam bija Andrea vārdā, apmēram četrdesmit pieci gadi, un, izbeidzoties aizbildņa pilnvarām, viņam pēc testamenta vajadzēja kļūt par galveno mantinieku. No abiem pārējiem brāļiem viens bija garīdznieks, dons Skunstiķis, kā tēvs viņu sauca, un otrs, tā dēvētais Kavalieris, lauķis. Piesargāties vajadzēja kā no viena, tā otra, vairāk gan no garīdznieka nekā no lauka. Māsai bija divdesmit septiņi gadi — viens gads vaiāk nekā Koko, — un viņu sauca par Agati vai Titīnu. Viņa bija trausla kā dievmaizīte un bala kā vasks, ar pastāvīgu baiļu pilnām acīm un garām, smalkām, vēsām rokām, kas, nedrošas un izvairīgas, drebēja aiz bikluma. Viņa droši vien bija pati skaidrība un labsirdība. Nabadzīte nekad nebija spērusi ne soli ārpus pils: viņa aprūpēja abas astoņdesmitgadīgās vecītes, abas tantes, strādāja rokdarbus un «dievišķi» spēlēja klavieres.

a

L. Pirandello

33

Tcva plans bija šāds: pirms aizbildņa pilnvaras beidzas, noslēgt divas laulības, novēlot marķīzu Andrea Didijai un Agati — dēlam Koko.

Kad Didija par to pirmoreiz dzirdēja, viņas seja aizsvilas kā sārts un acis aiz sašutuma sāka zibsnīt. Sašutumu viņa izraisīja ne tik daudz pats priekš likums, cik Koko ciniski padevīgā izturēšanās, ar kādu tas pieņēma šo plānu un ieteica to viņai ka vienīgo glābiņu. Naudas dēļ precēt veci, kam bija divdesmit astoņi gadi vairāk nekā viņai?

Taču ne divdesmit astoņi, — Koko iebilda, smiedamies par viņas sašutuma izvirdumu. - - Kur nu divdesmit astoņi, Didij! Būsim taisnīgi: divdesmit septiņi un daži mēneši.

— Koko, tu man riebies! Nudien, riebies! — Didija kliedza, drebēdama pie visām miesām un vīstīdama dūres.

Bet Koko turpināja:

— Es taču tev teicu, ka precu pašu Tikumību, Didij! Tikumību, Tikumības iemiesojumu! Kā es varu tev riebties, ja precu Tikumību? Tai igan ir gadiņš vairāk nekā man, bet Tikumība, Didij, nekad nevar būt parak jauna, to ievēro. Un tā man ir tik ļoti vajadzīga! Esmu palaidnis, izvirtulis, tu taču to zini. Nelietis, kā saka tēvs. Tagad es kļūšu prātīgs: valkāšu brīnišķīgas rīta kurpes ar zeltā izšūtiem iniciāļiem un barona kroni, un galvā man būs izšūta samta micīte ar garu, skaistu zīda pušķi. Baronets Koko Tikumība . . . Cik tas būs skaisti, Didij!

Un Koko sāka lempīgā gaitā staigāt pa istabu, kaklu izstiepis, acis nodūris, lūpas sakniebis, abas rokas sakļāvis pazode, kā atveidojot kazbārdiņu.

Didij ai negribot paspruka smiekli.

Un tad Koko ņēmās viņu pierunāt, glāstīdams māsu un stāstīdams, cik daudz laba viņš varētu darīt nabaga Agatei, trauslai kā dievmaizīte, bālai kā vasks, kura jau tais divās nedēļās, ko viņš pavadījis Dzūnikā, par spīti savai kautrībai bija likusi manīt, ka redz viņā savu glābēju. Nu jā, protams! Brāļiem, it īpaši tā dēvētajam Kavalierim (kas ārpus pils uztur kādu sievieti, no kuras viņam ir desmit, piecpadsmit, divdesmit, ar vārdu sakot, vesela varza bērnu), gribētos gan, lai tā paliek meitās un, tumsā iespundēta, turpat sapel. Tāpēc viņš Agatei nozīmētu sauli un dzīvi. Viņš to izvilktu no turienes, aizvestu uz Palermo jaunā, skaistā mājā. Sāktos viesības, teātru apmeklējumi, ceļojumi, izbraucieni automobilī. Agate gan bija neglīta, bet — pacietību! Par sievu tā derēja. Tā bija tik labsirdīga un, pieradusi pie tukšības, apmierinātos arī ar mazumiņu.

Un viņš ilgi runāja tādā pašā garā, tīšām tikai par sevi vien, par to, cik labs viņš apņēmies būt, kamēr Didija, pa daļai uzbudināta, pa daļai aizvainota, juzdamās nostumta pie malas, beidzot vaicāja:

— Un es?

Līdzko atskanēja šis jautājums, Koko atbildēja ar smagu nopūtu:

Ar tevi, Didij, viss ir daudz sarežģītāk. Tu neesi vienīga ...

Didija sarauca uzacis:

Ko tu ar to gribi teikt?

Es gribu teikt. . . gribu teikt, ka marķīzu lenc arī citas, tā tas ir. It īpaši viena .. . viena!

Un Коко ar izteiksmīgu žestu lika noprast, ka šī viena ir neparasti skaista.

— Zini, atraitne... trīsdesmitajos gados. Turklāt māsīca ... — Un, acis pievēris, viņš noskūpstīja sev pirkstgalus.

Didija nicīgi izmeta:

— Lai jau viņa to ņem!

Bet Koko tūlīt attrauca:

— Viegli sacīt: lai ņem! Vai tu doma, ka marķīzs Andrea... (Un kas par skaistu vārdu — Andrea! Ieklausies, cik tas labi skan: marķīzs Andrea... Intīmā dzīvē tu viņu, protams, varēsi saukt par Nenē, tāpat kā viņu uzrunā Agate, tas ir, Titīna, marķīza māsa.) Vai zini, Didij, viņš tomēr ir īsts vīrietis. Pietiek, ja tev teikšu, ka viņam netrūka ... nu, ka lai to nosauc ... izturības pavadīt divdesmit gadus tikpat kā cietumā. Divdesmit gadus, saproti? Tas nav joks ... Kopš dienas, kad īpašumi nonāca aizbildņa pārvaldīšanā. Tu nemaz nevari iedomāties, manu Didij, cik gari mati viņam izauguši šais divdesmit gados! Bet Andrea tos nogriezīs. Vari būt droša, ka nogriezīs! Katru rītu līdz ar ausmu viņš viens pats atstaj pili... Skaisti, vai ne?... Un, ietinies apmetnī, viens pats dodas garā izjājienā līdz pat kalniem. Ķēve gan ir paveca, sirma, bet jāt viņš jāj dievišķi. Patiesi, dievišķi, tāpat kā marķīza māsa Titīna dievišķi spēlē klavieres. Un padomā, padomā vien, ka jaunība, līdz divdesmit piecu gadu vecumam, kad naudas_ sarežģījumu dēļ viņš tika atsaukts atpakaļ uz Dzuniku, viņa dzīve situsi augstu vilni, ai, cik augstu vilni, mīļā! Gan šeit, gan uz kontinenta, Roma, Florencē, gan citur pasaulē: Parīzē, Londonā ... Šķiet, ka jaunībā viņš mīlējis šo pašu māsīcu, par kuru tev jau stāstīju un kuras vārds ir Fana Lopesa. Ja nemaldos, viņš ar Fanu bijis pat saderināts. Bet pēc tam, kad sākušās naudas grūtības, tā par marķīzu negribējusi vairs neko dzirdēt un apprecējusi citu. Tagad, kad viņš būs atguvis agrāko stāvokli... saproti pati! Lai gan ļoti iespējams, ka marķīzs tai par spīti apprec otru māsīcu, vecmeitu, kādu Tucu La Diju, kura, kā man šķiet, jau sen pēc viņa ilgojas un lūdz dievu. Ņemot vērā marķīza raksturu un garos matus, pēc divdesmit gadu noslēgtības arī šī jumprava ir bīstama, dārgo Didij. Nu, diezgan, — Koko iepriekšējā vakarā pabeidza, — tagad pieliecies, Didij, un ar pirkstgaliem pacel brunču malu.

Apstulbusi no tik garas runas, Didija pieliecās un vaicāja:

— Kāpēc?

Un Koko atbildēja:

— Es sveicinu tavas kājas. No šā brīža es tās nekad vairs neredzēšu.

Viņš paskatījās uz Didijas kājām un ar abām rokām pamāja tām sveicienu. Tad nopūtās un piebilda:

— Roro! Vai atceries Roro Kampi, savu draudze-nīti? Vai atceries, arī viņas kājas es sveicināju, kad viņa pēdējo reizi bija īsā kleitā? Domāju, ka nekad vairs tās neredzēšu. Un tomēr es tās vēlreiz ieraudzīju!

Didija kļuva gluži bāla un nopietna.

— Ko tu runā!

— Jā, kad viņa bija mirusi, — Koko steidzīgi piemetināja. — Kad nabaga Roro bija mirusi, zvēru tev, es atkal ieraudzīju viņas kājas. Kad šķirstu pārnesa uz Sandomeniko baznīcu, tas bija atstāts vaļa. Torīt ari es biju baznīcā. Redzeju šķirstu, ap kuru dega vaska sveces, un piegāju klāt. Apkārt stāvēja dažas sievietes no tautas un apbrīnoja bagātīgo līgavas ģērbu, kura vīrs viņu mirušu bija vēlējies ietērpt. Tad viena no šīm sieviņām pacēla kleitas malu, lai apskatītu apakšsvārku mežģines, un tā es atkal ieraudzīju nabaga Roro kājas.

Tonakt Didija līdz ritam svaidījās pa gultu un nespēja iemigt.

Jā, un pirms iešanas gulēt viņa velreiz gribēja uzlaikot garo ceļojuma kleitu pie skapja spogu|a. Pec izteiksmīgā žesta, ar kādu Koko bija attēlojis otras sievietes skaistumu — kā to sauca?... Fana .. . Fana Lopesa . . . Didija ieraudzīja sevi spogulī pārāk maziņu, sīciņu, nožēlojamu... Tad lēnām lēnītiņām viņa pavilka brunčus uz augšu, lai vēlreiz apskatītu līdz šim ne no viena neslēptās kājas, un pēkšņi iedo mājās mirušās Roro Kampi kājas.

Gultā viņai iegribējās tās aplūkot zem segas: tas bija tievas un taisnas kā mieti, un viņa iztēlojās, ka ir mirusi un guļ šķirstā līgavas ģērbā pēc kāzām ar garmataino marķīzu Andrea ...

Ir gan trakas runas šim Koko!

Tagad vilcienā, vērojot pretim sēdošo brāli, kas bija atlaidies pret atzveltni, Didija juta, ka viņu pamazām pārņem liels žēlums.

Nedaudz gados viņa bija redzējusi brāļa skaisto seju novecojam, zaudējam svaigumu, maināmies izskatā, acu un mutes izteiksmi kļūstam svešu. Brālis šķita it kā izdedzis no iekšpuses. Un šī drūmā, drudžainā iekšējā sadegšana atklājās brāļa skatienā, lūpās, sausajā un sasarkušajā ādā, īpaši zem acīm. Viņa zināja, ka tas katru nakti ļoti vēlu atgriežas mājās, ka tas nododas azarta spēlēm. Viņa nojauta, ka brālim piemīt arī citi, vēl ļaunāki netikumi, jo tēvs tam bieži izteica asus pārmetumus, kad tie abi ieslēdzās kabinetā, lai viņa, Didija, neko nedzirdētu. Kopš kāda laika, redzēdama brāli sev līdzās, atgriezušos no šīs nožēlojamās, viņai neizprotamās dzīves, viņu pārņēma dīvaina izjūta, kurā sāpes mijās ar riebumu, un viņa nespēja turēties pretim domai, ka allaž sirsnīgais brālītis tur, ārpus mājas, ir izļaidies, netikumīgs zeņķis, ja arī ne gluži nelietis, kā to daudzreiz dēlam meta sejā tēvs. Kāpēc, jā, kāpēc tas neparādīja savu labo sirdi arī citiem? Ja tas spēja būt tik patiesi labs pret viņu, Didiju, kā tas varēja tai pašā laikā būt tik ļauns pret citiem?

Iespējams, ka ļaunums slēpās tur ārā, pasaulē, uz kuru zināmā vecumā, aizmirsuši skaidrās, atklātās ģimenes jūtas, aiziet zēni garās biksēs un meitene* garos brunčos. Tam vajadzēja būt piedauzīgam ļaunumam, ja neviens par to neuzdrošinājās runāt citādi ka tikai čukstus, blēdīgi piemiedzot aci, lai kaitinātu tos, kas, tāpat kā Didija, no tā visa nenieka nesaprata. Tam vajadzēja būt postošam ļaunumam, ja tas tik īsā laikā bija tā pārvērtis kādreiz svaigo un skaidro brāļa seju un ja viņas draudzenīte Roro Kampi no tā jau pēc nepilna gada bija mirusi . . .

Garie brunči smagi gūlās uz nesen vēl brīvajam un atsegtajām kājām, izraisot Didijā neiecietīgu nepatiku: viņu māca smacējošas skumjas, un no brāļa viņa pievērsa skatienu tēvam, kas sēdēja otrā kupejas stūrī, mēģinādams iedziļināties dažos dienesta papīros, kurus bija izvilcis no ādas somas, kas atvērta gulēja tam uz ceļgaliem.

Ar sarkanu drēbi izoderētajā soma spīguļoja kāda flakona slīpēta stikla aizbāznis. Didijas skatiens apstājās pie tā, un viņai ienāca prātā, ka tēvs jau vairākus gadus dzīvo pēkšņas nāves draudos, jo kuru katru brīdi tam var uznākt sirdskaites lēkme, pret kuru tas vienmēr nēsā līdzi šo flakonu.

Un ja nu piepeši tēva vairs nebūtu? ... Ak dievs, nē, kāpēc domāt par tādām lietām? Tēvs taču par tām nedomā, kaut arī flakons ir viņam turpat priekšā. Viņš lasa savus dienesta dokumentus un laiku pa laikam pielāgo uz degungala uzspraustās acenes; un tad, kā nupat, ar tuklo, balto, spalvaino roku noglauž kailo, spīdīgo pakausi vai arī atrauj skatienu no lasāmvielas un stingi raugās tālumā, mazliet piemiegdams smagos, uztūkušos plakstus. Tādās reizēs debeszilajās, iegarenajās acīs iedegas skaudrs, viltīgs dzīvīgums, krasi kontrastējot ar gļēvo gurdumu gaļīgajā, porainajā sejā, no kuras padegunē spraucas ārā izspūrušas, sarainas, īsas, rudas Ūsiņas, kas jau metas iesirmas.

Jau labu laiku, proti, kopš mātes nāves pirms trim gadiem, Didija juta, ka tēvs no viņas ir it kā attālinājies, pat atsvešinājies, tā ka tagad viņa var uz to skatīties kā uz svešinieku. Un ne jau tēvs vien, — arī Koko. Viņai šķita, ka palikusi vienīgā, kas vēl dzīvo šās mājas dzīvi, vai, pareizāk, vienīgā, kas sa-

\

jūt tās tukšumu, kopš zudusi māte, kura to piepildīja un saturēja visus kopā.

Tēvs un brālis bija sākuši dzīvot katrs par sevi, protams, ārpus ģimenes loka, un tās gaitas, kas viņiem vēl joprojām bija kopīgas ar Didiju, patiesībā bija tikai šķietamas, jo tām trūka agrākās sirsnīgās tuvības, kura vienīgā izstaro ģimenes siltumu, kas sarga, mierina un drošina.

Vēl arvien Didija izjuta pēc šā siltuma mokošas ilgas, kas izlauzās nevaldāmās asarās, kad viņa nometās ceļos pie senatnīgās tīnes, kurā glabājās nelaiķes mātes drēbes.

Tur, šai vecajā riekstkoka tīnē, garā un šaurā ka šķirsts, bija ieslēgts viss ģimenes siltums; tas plūda no mātes drēbēm un rūgti reibināja ar laimīgās bērnības atmiņām.

— Māmiņ, ai māmiņ!

Ar mātes aiziešanu dzīve bija it kā apdzisuši un kļuvuši veltīga; visas lietas šķita zaudējušas saturu un pārvērtušās par ēnām. Un kas notiks rīt? Vai viņa vienmēr jutīs šo tukšumu un drudžaini gaidīs kaut ko, kam šis tukšums jāpiepilda, kam jāatdod viņai senā uzticība, drošība un miers?

Dienas aizslīdēja Didijai garām, kā mākoņi slīd garām mēnesim.

Cik bieži vakaros, neiedegusi gaismu savā klusajā istabā, viņa stāvēja pie augstā loga un noraudzījās, kā baltas un pelnainas mākoņu plēnes ietin mēnesi! Šķita, ka mēness skrien, lai atbrīvotos no šīm plēnēm. Un viņa ilgi stāvēja tumsā, stingi vērdamās tālumā, un sapņoja, un bieži, pašai negribot, acis pieplūda asarām.

Viņa negribēja skumt, nē, viņa vēlējās būt jautra, strauja, moža. Bet vientulībā un tukšumā šī vēlēšanas nespeja izpausties citādi ka vienīgi negantos draiskulības uzplūdos, kas mulsināja nabaga don-nu Bē.

Palikusi bez vadības, nerazdama savā tuvumā nekā pastāvīga, viņa vairs neatģida, ko dzīvē iesākt, kādu ce|u izraudzīties. Katru dienu viņa vēlējās kļūt par ko citu. Reiz, pārnākusi no teātra, viņa visu nakti sapņoja par to, ka kļūs baletdejotāja, jā, un nākama ja rītā, kad Nabagu rieciena mūķenītes at паса vākt dāvanas, viņa nolēma būt žēlsirdīgā māsa. Reizēm viņa mazliet gribēja noslēgties pati sevī un klīst pa pasauli, aizstāvēdama teozofiju, tapat ka viņas vācu valodas un klavieru skolotāja Frau Ven-cele, citreiz atkal drusku vēlējās ziedot visu dzīvi mākslai, glezniecībai. Bet nē, glezniecībai nu gan ne! Tagad viņai glezniecība iedvesa riebumu, it kā tās iemiesojums būtu stulbais Karlino Volpi, gleznotāja Volpi, viņas skolotāja, dēls, jo Karlino kādudien bija ieradies saslimušā tēva vieta pie viņas uz stundu . . . Kā tas viss toreiz notika? .. . Kādā brīdi viņa tam jautāja:

— Cinobra vai karmīna sarkanu?

Un viņš, sumpurnis, atbildēja:

— Karmīnu, sinjorīna, lūk, tādu . ..

Un noskūpstīja viņu uz lūpām.

No tās dienas ar paleti, otām un molbertu bija cauri uz visiem laikiem. Molbertu viņa tam uzgāza uz muguras un, it kā ar to vēl nepietiktu, ietrieca sejā arī otas, un pašu padzina, neļaudama pat nomazgāt nekaunīgo viebli, uz kura palika zaļi, dzelteni un sarkani krāsu plankumi.

Tātad viņa bija pakļauta jebkura garāmgājēja patvaļai ... Mājas vairs nebija neviena, kas viņu aizstāvētu. Jebkurš neģēlis varēja ienākt viņas istabā un, it kā tas nekas nebūtu, noskūpstīt viņu uz lūpam. Cik pretīgs bija šis skūpsts! Viņa berza lūpas līdz asinīm un vēl tagad, to visu atcerēdamās, instinktīvi pacēla roku pie mutes ...

Bet vai viņai maz ir mute? Viņa to nejuta! ... Tagad pat — viņa ar divi pirkstiem stingri stingri saspiež lūpu un neko nejūt. Un tāpat ir ar visu ķermeni... Viņa to nejuta. Varbūt tas tāpēc, ka viņa vienmēr ir tālu prom pati no sevis, pati sev sVeša ... Viss viņā bija tik nenoteikts, izplūdis, satraukts.

Un tagad viņai bija uzvilkta garā kleita — uz auguma, ko viņa pati nemaz nejuta. Šī kleita bija daudz daudz smagāka nekā viņas ķermenis. Un tie iedomājās, ka zem garās kleitas ir sieviete! Ai, tomēr nē: labi vēl, ka pati viņa zem šīm garajām drānāni juta meitenes augumu, jā, vēl joprojām, nevienam nezinot, viņa jutās tāda pati meitene kā toreiz, kad viss ap viņu vēl bija īstenība, jaukās bērnības īstenība, drošā īstenība, ko māte ar savu siltumu un mīlestību piešķīra visām lietām. Un šīs bērna miesas dzīvoja, pārtika un auga no mātes glāstiem un rūpēm. Pēc mātes nāves viņa vairs nejuta sava auguma, it kā arī tas būtu pagaisis, tāpat kā ģirtienes siltums ap viņu, tāpat kā dzīves īstenība, kas vairs nekur nebija atrodama.

Un tagad šis ceļojums . . .

No jauna uzlūkojusi tēvu un brāli, Didija piepeši izjuta dziļu, nepārvaramu pretīgumu.

Abi divi bija aizmiguši neērtās pozās. Tēva ļenganā, apkaklītes saspiestā pakakle nokarājās zem zoda. Pieri klāja sviedru lāses. Un, ievilkdams elpu, viņš mazliet svilpa caur degunu.

Vilciens elsdams pūzdams lēni lēni kūņojās pret kalnu. Gar vagona logu zem dziļām, dzidri zilām debesīm slīdēja garām apnicīgas ainavas bez neviena strauta, bez zāles kušķīša. Nebija redzams nekas cits kā vienīgi laiku pa laikam kāds sauss telegrāfā stabs, kas gausi pavilkās garām, nesdams četras mazliet nokārušās stieples.

Uz kurieni viņu veda šie abi vīrieši, kas pat šeit viņu pameta tik vientuļu? Uz kauna pilnu pasākumu, uz zemisku tirgu, uz slazdiem, krāpšanu. Bet paši guļ! Varbūt tāpēc, ka visa dzīve ir tieši tāda un ne citāda. Tie, kas jau iegājuši dzīvē, to zina, ir pieraduši un tagad, ļaudamies vilciena šūpām, guļ, var gulēt... Tie bija likuši viņai uzvilkt garu kleitu, lai ievilinātu viņu šai neķītrajā pasākumā, kas tos pašus vairs nemaz neuztrauc. Tie ved viņu tieši uz Dzūniku, viņas laimīgās bērnības sapņu zemi. Un kādēļ? Vai tādēļ, lai viņa pēc gada nomirtu tāpat kā draudzenīte Roro Kampi?

Un kur, kur būs jānorimst šīm nezināmajām gaidām, viņas gara nemieram? Kādā mirušā pilsētiņā, senatnīgā, tumšā pilī, blakus vecam vīram ar gariem matiem... Varbūt viņai tur vajadzēs aizstāt svaini, lai aprūpētu abas astoņdesmitgadīgās večiņas, ja vien tēvam izdosies īstenot viltīgo plānu . ..

Stingi raudzīdamās tukšumā, Didija redzēja drūmās pils istabas. Vai viņai tur jau nebija gadījies būt? Jā, kādreiz sapnī, lai paliktu uz mūžu. Kādreiz? Kad tas bija? Bet taču nupat, tikko ... Viņa tur atrodas jau sen un paliks vienmēr, un viņu smacē no bezgalīgām minūtēm radīts dīks laiks, kurā nemitīgi, tuvu un tālu, dzird miegainas mušas sīcam saulē, kas caur notraipītajām rūtīm laiski apspīd dzeltenās, noplukušās, kailās sienas vai velk putekļainus rakstus uz nodilušā terakotas ķieģeļu klona.

Ak dievs, un viņa nespēj aizbēgt... nespēj aizbēgt ... jo viņu saista abu gulētāju miegs, briesmīgais vilciena gausums, kas līdzīgs laika plūduma gausumam tur, vecajā pilī, kur nevar iesākt neko citu kā vienīgi gulēt, tāpat kā guļ tie abi...

Piepeši murgi viņas iztēlē izauga par skaudru, smagu, nepārvaramu īstenību, viņa sajuta tik bezgalīgu tukšumu, tik smacējošu un drausmīgu dzīves apnikumu, ka instinktīvi, pašai negribot, uzmanīgi pastiepa roku pret ādas somu, ko tēvs tāpat vaļēju bija pametis uz sēdekļa. Flakona slīpētā stikla aizbāznis ar savu spīguļošanu jau pirmīt bija pievilcis viņas skatienu.

Tēvs un brālis vēl arvien gulēja. Un Didija brīdi pētīja flakonu, kurā skalojās sārtā inde. Tad, gandrīz nemanīdama, ko dara, viņa klusi attaisīja flakonu un, nenolaizdama acis no abiem gulētājiem, lēni pielika pie lūpām. Kamēr Didija dzēra, viņa redzēja, ka tēvs miegā pacēla roku un aizdzina mušu, kas laiski rāpoja tam pa pieri.

Pēkšņi roka ar flakonu smagi atslīga klēpī. Tad, it kā viņai piepeši būtu atkritušas ausis, viņa izdzirda briesmīgu, apdullinošu vilciena dārdoņu un izbijās, ka troksnis var apslāpēt kliedzienu, kas lauzās viņai no rīkles un plēsa viņu vai pušu ... Bet nē ... tēvs un brālis uztrūkušies no miega ... tie noliecas pār viņu ... Kā pieķerties pie tiem labi cieši?

Didija izstiepa rokas, bet vairs neko nesatvēra, neko neredzeja, neko nedzirdēja.

Trīs stundas vēlāk maza savā garajā kleitā mirusi iebrauca Dzūnikā, savas laimīgās bērnības sapņu zeme.

VIENTUĻŠ VĪRIETIS

Tagad, pavasari, viņi satikas ārā, pie kafejnīcas galdiņa zem Veneto ielas kokiem.

Pirmie parasti ieradās Groas, tēvs un dēls. Lai gan tuvi radinieki, viņi savā vientulībā likās ļoti tāli viens otram. Tikko apsēdušies, abi iegrima bezdomu klusēšanā, kas viņus norobežoja ne tikai vienu no otra, bet arī no apkārtējās pasaules, un, ja negaidot kas pagadījās acu priekšā, viņiem vajadzēja pacelt plakstus, lai paskatītos. Vēlāk abi reize ieradās pārējie divi: Filipo Romelli un Karlo Spina. Romelli pirms pieciem mēnešiem bija kļuvis atraitnis, bet Spina bija vecpuisis. Mariano Groa turpat jau veselu gadu bija šķīries no sievas, paturēdams pie sevis vienīgo dēlu Torellino, izstīdzējušu vidusskolnieku ar lielu degunu un žulgām, iekritušām, mazliet tuvredzīgām acīm.

Sasveicinājušies viņi apsēdās pie galdiņa, reti pārmija pa vārdam un malkoja mazo kausiņu Pilzenes alus vai caur salmiņu sūca aperitīvu, un noraudzījās visās sievietēs, kas gāja garām gan pa vienai, gan divata vai vīru pavadība. Tur bija sievas, meitenes, jaunas mātes ar mazuļiem, sievietes, kas izkāpa no tramvaja pie Villas Borgēzes parka, un citas, kas atgriezās no turienes karietēs, un ārzemnieces, kas nāca kājām vai brauca automobiļos un virināja lielās viesnīcas durvis otrpus ielas.

No vienas vīriešu skatiens nekavējoties pārsviedās uz nākamo, sekoja tai, pētīja katru kustību, ilgāk pakavējoties pie sejas, krūtīm, gūžām, kakla vai rožaina, caur piedurknes mežģinēm spīdoša delma. Ielas kņada un dzīvības trīsas apmāja un reibināja, sniedza acīm tik daudz pozu, krāsu un izteiksmju, un vienas vai otras garāmgājējas nejaušs skatiens, gaistošs, līdzjūtīgs smaids lika viņu mulsajām izjūtām, domām, nožēlām un vēlmēm viļņot mocošās gaidās, kamēr garām nepārtrauktā virknē brauca trokšņaini pajūgi un no tuvējām villām plūda blīva ļaužu straume.

Visi četri, tikai katrs savādāk, juta svelošu vajadzību pēc sievietes, pēc laimes, ko dzīvē spēj sniegt vienīgi sieviete un ko daudzas no šīm garāmgājējām kādam jau sniedza ar savu mīlestību, savu klātieni, savu gādību, ko nepateicīgie vīrieši diezin vai pienācīgi atalgoja.

Tikko kāds skumjāks vaigs pamodināja tamlīdzīgas šaubas, viņu skatieni tūlīt centās paust vai nu dziļu nožēlu, vai skarbu nosodījumu, vai arī līdzjūtīgu dievināšanu. Un jaunās, neprecētās meičas? Kas zina, cik labprāt tās būtu kādu iepriecinājušas ar savu miesu! Taču tām vajadzēja noziedēt varbūt veltīgās gaidās, atklātībā izlikties nepieejamām, slepus degot iekārē.

Un, garā skatīdami pievilcīgas ainas un domādami par savu tukšo, drūmo, mēmo māju bez sievietes, viņi, skaudra rūgtuma pārņemti, smagi nopūtās.

Atraitnis Filipo Romelli, sīka auguma vīrietis, glīti ģērbies melnā, vēl gluži jaunā sēru uzvalkā bez nevienas krokas, kura vienkāršais un smalkais piegriezums liecināja par koptu, sievas lutinātu viru, katru svētdienu devās uz kapsētu un nesa puķes aizgājējai, un vairāk nekā abi pārējie izjuta pretīgumu pret savu tukšo, tikai atmiņu pilno māju, kuras klusuma un krēslainībā katrs priekšmets šķita gaidām to, kas vairs nespēja atgriezties, to, kas vienmēr tik priecīgi bija viņu sagaidījusi, aprūpējusi, apglāstījusi un ar smejošām acīm allaž apliecinājusi, cik tā laimīga, ka pieder viņam.

Visās garām ejošajās sievietēs viņš tagad centās saskatīt kādu liegu kustību, kas atgādinātu viņa sievu, ne tādu, kāda tā bija pēdēja laikā, bet kādu viņš to atcerējās no jaunības dienām, kad sieva bija sniegusi viņam vislielāko laimi. Tāda uz visiem laikiem tā bija palikusi viņam visspilgtākajā atmiņā, un tāpēc tagad, saskatot kādu līdzību, viņš aiz saviļņojuma juta kaklā rūgtu kamolu, aši saknieba lūpas un piemiedza acis, it kā valdīdams asaras.

Pēdējā laikā viņš arī sievā bija vairāk mīlējis atmiņas par pagājušo laimi, kas nekad vairs neatgriezīsies. Viņa paša dēļ neviena sieviete viņu vairs neiemīlēs, jo gadi jau tuvojās piektajam desmitam.

Ai, cik nežēlīgs tomēr bija liktenis! Tas atņēmis viņam dzīves draugu tieši uz vecuma sliekšņa, kad draugs visvairāk vajadzīgs, kad pat mīlestība, kas mēdz būt trauksmaina jaunībā, sāk novērtēt uzticamā pavarda mieru! Un tagad, nelaikā, viņš no

jauna izjuta šo trauksmi, kas viņa vecumā bija smieklīga un bezcerīga.

Savam nešķiramajam seno dienu draugam Spinam viņš vairākkārt bija teicis*

— Mans mīļais, tā ir svēta patiesība: cilvēks nevar rast mieru, ja tam nav triju lietu: maizes, mājas un mīlestības. Sieviešu tev netrūkst, un es pat pieļauju, ka šai ziņā tu esi par mani pārāks. Bet jaunība, draugs, ir daudz īsāka par vecumu. Vecpuisis bauda jaunībā, bet cieš vecumdienās. Ar laulātu vīru notiek otrādi. Precētajam, ka redzi, dots vairāk laika baudīt!

Jā, sinjori. Liktenis ar viņu bija izspēlējis ļaunu joku. Vecajam puiša cilvēkam Spinam, kas vadīja savas dienas īrēta istabā ar neglītām, svešām mēbelēm, dzīves tukšums tagad sāka sagādāt ciešanas, toties tas varēja teikt, ka pēc sava prāta baudījis jaunību un pats vēlējies, lai vecumdienas būtu vientuļas, bez draudzīga atbalsta un mīļiem paradumiem. Bet ko lai saka viņš?

Un tomēr — varbūt vēl nežēlīgāks liktenis bija piemeklējis Mariano Groa. Pietika viņu, nabadziņu, uzlūkot, lai viss kļūtu skaidrs.

Lai kādas bēdas māca Romelli, tas tomēr sevī atrada pietiekami daudz spēka uzposties, uzsvaidzinā-ties un pat nokrāsot iesirmās Ūsiņas, bet Groa... Tāds nu viņš bija: ar resnu vēderu, nevīžīgi ģērbies, ar drūmu plušķa seju un acenēm, ar nezin cik dienu neskūtu, sarainu bardu, ar svārkiem bez pogām,

saņurcītu, no sviedriem nodzeltējušu apkaklīti un nosmulētu, greizi apsietu kaklasaiti.

Sievietēs viņš noraudzījās ar plēsīgu skatienu, it ka gribētu tās aprīt.

Laiku pa laikam, kādu uzlūkojis, viņš sāka strauji elpot, it kā viņam butu aizspiests deguns: krēsls nočīkstēja, viņš sakustējās, pārmainīja pozu, kas palika tikpat neganta kā iepriekš, un, atspiedis zodu pret spieķi, no jauna iegrima mocošās pārdomās.

Viņš jau daudzus gadus zināja, ka sieva — skaistulīte ar taisnu degunteli, nekaunīgam bedrītēm vaigos un spriganām seska ačtelēm — viņu krāpj. Galu galā kādā briesmīgā dienā viņš bija spiests to pamanīt un likumīgi šķirties. So soli gan viņš tūlīt nožēloja, bet sieva par bijušo vīru neko vairs negribēja dzirdēt un bija apmierināta, katru mēnesi saņemdama divsimt liru, ko atnesa dēls, kurš māti apciemoja katru pārdienu.

Nabaga vīru urdīja karsta velēšanās atgūt sievu. Viņš to mīlēja vel arvien, mīlēja ka neprātīgs un nespēja bez tas dzīvot, nekur nerazdams mieru.

Bieži vien dels, kas gulēja viņam blakus, dzirdēdams, kā tēvs, iegremdējis seju spilvenā, raud un kunkst, piecēlās pussēdus un, atspiedies uz elkoņa, lūkoja viņu mīlīgi mierināt:

— Tētiņ, tēt...

Taču tikpat bieži arī gadījās, ka Torellīno apnika tēva gaušanās. Tā kļuva sevišķi derdzīga dienās, kad dēlam vajadzēja apciemot māti, jo tēvs tad spieda iegaumēt visu, kas runājams, lai atmaidzinātu mātes sirdi, stāstīja par savu nožēlojamo stāvokli, par to, ka viņš vecumdienās pamests neaprūpēts, par savu izmisumu, asarām, bezmiegu; viņš nespējot to ilgāk panest un nezinot vairs, ko iesākt.

Torellīno tās bija īstas mocības. Un tai pašā laika viņu māca kauns, tā ka viņš svīda saltus sviedrus, jo vairāk tāpēc, ka visi šie gājieni neko nedeva: māti neizdevās aizkustināt. Viņa jau vairākkārt bija likusi pateikt tēvam, ka tādas runas ne dzirdēt nevēlas.

Katrreiz, kad viņš pārnāca no apciemojuma, spīdzināšana sākās no jauna. Tēvs viņu gaidīja jau kāpņu telpā, smagi elsdams, pietvīkušu seju, ar taujājošām, sāpju pilnām acīm, kurās mirdzēja asaras. Līdzko dēls parādījās, sākās nebeidzami jautājumu plūdi:

— Kā viņa izskatās? Kā jūtas? Ko viņa tev teica? Nu, kā tev šķiet?

Pie katras atbildes viņš sarauca degunu, pievēra acis un saknieba lūpas, it kā saņemtu sitienus.

— Ak tā, mierīga, tu saki? Un neko nelika teikt? Ak teica, ka viņai tāpat labi? Nu, bet tu, ko tu atbildēji?

— Es? Neko, tētiņ ...

Neko, protams! Un viņš aiz niknuma koda sev pirkstos. Tad izplūda pārmetumos:

— Nu jā, kā tad! Turpiniet vien! Turpiniet vien! Tā jau ir ērti... Turpini arī tu, mīļais! Es domāju gan... Vai jums kā trūkst? Jums abiem labi, ka tikai vērsis strādā... Turpiniet, turpiniet vien... Neliecieties gar mani ne zinis! Vai tu tiešām nesaproti, ka es tālāk tā vairs nespēju dzīvot, ka man vajag palīga? Vai tu nesaproti, ka eju bojā? Nesaproti, ko?

— Bet ko es tur varu līdzēt, tēt? — Torellīno beidzot izmisumā iesaucās.

— Neko, protams, neko! Turpini vien! — tēvs attrauca, asaras rīdams. — Bet vai tev vismaz neliekas zemiski ļaut man tā nomirt? Jo ievēro, es nomiršu. Nomiršu un atstāšu jūs abus uz ielas, lai reizi par visām reizēm būtu beigas! Beigas!

Savus dusmu uzplūdus viņš atkal tūlīt nožēloja un atalgoja dēlu ar glāstiem un dāvanām, lutināja un aprūpēja to kā māte, bet pats sev, savām drēbēm, kurpēm un veļai nepievērsa ne mazāko vērību, lai tikai dēls būtu pienācīgi apģērbts no galvas līdz kājām un katru otru dienu ierastos pie mātes uzposts kā lelle.

Paša cēlsirdība, kas nevienā neizraisīja līdzjūtību un ko neviens neatalgoja, bet mīdīja kājām, viņu aizkustināja; viņš kusa pats savā maigumā, juzdams, ka krūtīs sažņaudzas ilgu pārpilnā, bēdu nomāktā sirds.

Viņš ticēja, ka nekad, nekad nav nodarījis ne mazāko pārestību nekrietnajai sievietei, kas pret viņu izturējās tik slikti.

Ko lai dara, ja viņa maigā, vienkāršā bērna dvēsele bija apaugusi ar pretīgu krupja miesu? Viņš bija radīts mājas dzīvei, lai savā mūža pielūgtu tikai vienu vienīgu sievieti, kas viņu mazliet — ak, tikai mazliet! — mīlētu. Kā viņš prastu šo mīlestības mazumiņu atlīdzināt!

Ar mokām aizturētu asaru apmiglotas acis tagad sekoja katram garām ejošam laulātam pārim, kas viņam šķita dzīvojam mīlestībā un saskaņā, un viņš labprāt būtu meties ceļos ikvienas godīgas un prātīgas sievas priekšā, kura pilda māju ar Smaidiem un svētību, maigi mīl laulāto draugu un rūpējas par bērniem.

Kāpēc viņam, tieši viņam bija trāpījusies tāda sieviete? Kas to lai pasaka, cik daudz labu sievu bija starp tām, kuras pagāja garām?! Cik daudzas būtu darījušas viņu laimīgu, jo viņš taču prasīja tik maz, tikai mazdrusciņ sirsnības, pavisam maz!

Ar skatienu, kas šķita mežonīgs, viņš ubagoja šo sirsnību no visām sievietēm, kuras gāja garām, taču ne tāpēc, lai to arī saņemtu. Nē, viņš gribēja to saņemt tikai no vienas vienīgās, savas bijušās sievas, jo vienīgi tā varēja viņam sniegt to godīgi, kā vīram, kuru saista ar sievu svētas laulības saites un dēls.

Zem bulvāra lielajiem kokiem tovakar murdēja un mutuļoja dzīve kā vēl nekad.

Draugi Spina un Romelli kavējās.

Gaiss, pilns apkārtējo parku smaržas, šķita mirgojam zeltainā spožumā, un sieviešu sejas zem iz aicinoši platajām cepurēm, purpura atspīdumu aizdegtas, smaidīja. Ar šo smaidu tās ļāva vīriešu iekārei un apbrīnai savus augumus, kas skaidri iezīmējās piekļāvīgajos, īsajos tērpos. Puķu veikalā Groas aizmugurē tik saldkaisli smaržoja rozes, ka nabags galīgi apskurba, un garām plūstošās dzīves kņada ieguva miglainus sapņa apveidus, tā ka viņā sāka mosties gandrīz šaubas, vai viss, ko acis skata, ir īstenība. Klusā dunoņa, kas sasniedza ausis, šķita nākam no liela tāluma, nevis no brīnumainā sapņa šepat acu priekšā.

Beidzot ieradās abi pārejie. Viņi par kaut ko dedzīgi strīdējās. Mazais Romelli melnajā uzvalkā bija nervozs un sasprindzināts un brīžiem salēcās, kā elektriskas strāvas ķerts, bet Spina iekarsis mēģināja viņu nomierināt un pārliecināt.

— Nu ka tad, divas māsas! Divas māsas! Ļaujiet man rīkoties! Vēl jau par agru. Piesēdīsimies!

Groa pameta ar acīm abiem pārējiem, lai nerunā par tādam lietām dēla klātbūtnē, bet tad, sapratis, ka draugi iekarsuši un nespēs valdīties, ieteica Torellīno izmest mazu līkumiņu pa Villas Borgēzes dārzu.

Zēns gāja negribīgi, lūpu uzmetis. Pēc dažiem soļiem viņš atskatījās un redzēja, ka visi trīs pie galdiņa, sabāzuši degunus kopā, kaut ko apspriež, taču tēvs purināja galvu un teica: «Nē, nē!»

Spina, acīm redzot, viņus ar kaut ko kārdināja.

Kad Torellīno pēc pusstundas atgriežas, Romelli un Spina bija aizgājuši. Tēvs viņu viens pats gaidīja -tik izmisīgi vientuļš, ar pārvērstu seju un tik nerem dināmu sāpju pilnām acīm, ka dēls palika stāvam un apmulsis brīdi viņā noraudzījās.

— Vai neiesim, tēt?

Groa, kā likās, neko nedzirdēja, viņš tikai stingi pavērās dēlā, savilka lūpas raudulīgā grimasē gandrīz kā bērns un, apslāpēdams asaras, nodrebēja pār visu augumu.

Tad viņš piecēlās, paņēma dēlu pie rokas un cieši saspieda plaukstu, it kā vēlēdamies pavēstīt kaut ko tādu, ko nespēja vai nemācēja pateikt vārdos. Lēnā gaitā viņi sāka solot Pinčānas vārtu virzienā.

Torelllno saprata, ka tēvs viņu velk uz to māju, kur dzīvo māte. Drīz viņi būs jau klāt: mātes māja bija nākamās šķērsielas sākumā, kur dega laterna. Viņš pamazām mēģināja atsvabināties no tēva rokas, taču Groa, juzdams pretestību, izmisīgi pavērās dēlā, lai viņu iežēlinātu.

«Ak dievs, ak dievs!» Torellīno domāja. «Atkal sākas viss no gala! Atkal tās pašas mocības! Jāiet augšā, vai ne? Jālūdz, lai māte beidzot piekāpjas, un jāuzklausa, kā viņa lieku reizi atsakās. Nē, nē!»

Kad viņi bija nonākuši līdz šķērsieliņai, Torellīno zem laternas apstājās un tēvam apņēmīgi pateica:

— Nē, tēt! Zini, es nekāpšu augšā! Neiešu pie mātes!

Groa uzlūkoja dēlu ar drausmīgu skatienu.

— Nē? — viņš nodrebēja. — Tiešām, nē?

Un lēnām, neko nepiebildis, atgrūda dēlu no sevis. Atstāts viens uz klusās un tukšās ieliņas, Torellīno drusku apmulsa, un piepeši viņu pārņēma tāda sajūta, it kā tēvs būtu viņu pametis uz visiem laikiem un negaidot aizgājis tālu prom, lai uz visiem laikiem pazustu kā svešinieks starp daudzajiem cilvēkiem, kas soļoja pa nolaideno ielu. Sadrūmis viņš sāka iztālēm tēvam sekot.

Nepamanīts viņš gāja tam nopakaļus pa Kapole-kazes ielu, lejup pa Divu Miesnieku, Kondotti un Fontanella di Borgēzes ielām, pāri Nikozijas laukumam ... Sasniedzis Tordinonas ielu, viņš apstājās.

No neapgaismotas šķērsieliņas iznāca Romelli un Spina, un tēvs viņiem pievienojās. Romelli turēja pie acīm mutautiņu ar melnu apmali un šņukstēja. Visi trīs aizgāja līdz Tibras krastmalai un atspiedās pret margām.

— Tas taču ir smieklīgi! Kāpēc gan ne? — Spina kliedza, raustīdams Romelli aiz rokas. — Tik jauka meiča! Tik piemīlīga!

Un Romelli caur asarām atbildēja:

— Tu nespēj to saprast... Es nevaru! Nevaru! Mīlestība ir svēta! Pavards taču ir svēts!

Spina pievērsās tēvam.

Pret upes ūdeņiem, kas šķita vēl saglabājuši aizgājušās dienas gaismu, gaišajā maija naktī skaidri varēja izšķirt triju satraukto vīriešu kustības un pat vaibstus.

Spina tagad gribēja pārliecināt tēvu, ka .Romelli nerīkojas pareizi, turpretī Romelli, aizgājis mazliet sāņus, mutautiņā slaucīja seju. Tēvs uzlūkoja Spinu ar ieplestām, briesmīgām acīm, pēkšņi satvēra to aiz svārku atlokiem, strauji sapurināja un aizgrūda tālu projām; tad uzlēca uz krastmalas margām un milzīgs, rokas pacēlis, iekliedzās:

— Lūk, kā to dara!

Un metās upē. Nošļakstēja ūdens. Tad — divi kliedzieni, kam tālumā pievienojās trešais, vēl spalgāks: tur kliedza dēls, kas nespēja paskriet, jo kājas viņam aiz šausmām bija sastingušas.

PATIESĪBA

īdzko ievests drūmajā zvērināto tiesas apsūdzēto būrī, Saru Ardžentu, pēc iesaukas Tararā, vispirms izvilka no kabatas lielu, sarkanu mutautu ar dzeltenām puķēm un rūpīgi izklāja uz sola, lai apsēžoties nenotraipītu no rupjas, zilas vadmalas šūdināto svētdienas uzvalku. Tiklab uzvalks, kā mutauts bija jauni.

Apsēdies viņš pagrieza galvu un uzsmaidīja zemniekiem, kas drūzmējās lejāk, aiz treliņiem, publikai paredzētajā zāles daļā. Raupjais, svaigi skūtais, bet vēl šur tur sarainais ģīmis darīja viņu līdzīgu pērtiķim. Ausīs Tararā nēsāja zelta pakariņus.

No zemnieku drūzmas pacēlās blīva staļļa, sviedru, kazu un noskretušu lopu smaka, kas šķebināja dūšu.

Dažas sievietes melnās drānās, ar līdz pat acīm uzmauktām kapucēm, ieraudzījušas apsūdzēto, sāka nevaldāmi raudāt, bet viņš, joprojām smaidīdams, mierīgi raudzījās no būra un reizēm pacēla sarepējušu, zemainu roku vai palocīja uz priekšu un atpakaļ kaklu, ne gluži sveicinādams, bet lai vienam

otram draugam un darba biedram ar zināmu labpatiku dotu zīmi, ka viņš to pazinis.

Pēc daudzajiem iepriekšējā apcietinājumā pavadītajiem mēnešiem viss notiekošais viņam šķita kā svētki. Un tāpēc viņš bija uzposies kā svētdienā, lai godam stātos tiesas priekšā. Viņš bija 'tik nabadzīgs, ka nespēja pat samaksāt advokātam un aizstāvi iecēla tiesa pati; toties, cik viņa spēkos, viņš bija darījis visu: uzposies, noskuvies, sasukājies un uzvilcis

svētku kārtu.

Kad pirmās formalitātes bija nokārtotas un zvērināto saraksts nolasīts, priekšsēdētājs uzaicināja apsūdzēto piecelties.

Kā jūs sauc?

Tararā.

— Tā ir tikai iesauka. Kāds jūsu vārds?

— Jā, jā, kā tad, sinjori... Ardžentu, Saru Ardžentu, ekselence. Bet visi mani sauc par Tararā.

— Labi. Cik jums gadu?

Nezinu, ekselence.

Kā to var nezināt!

Tararā ierāva galvu plecos, taču sejas izteiksme gaiši liecināja, ka, pēc viņa ieskatiem, gadu skaitīšana ir gluži veltīga un lieka greznība.

— Dzīvoju uz laukiem, ekselence. Tur par tādām lietām nedomā, — viņš atbildēja.

Publika smējās. Priekšsēdētājs nodūra galvu, lai paskatītos dokumentos.

— Jūs esat dzimis 1873. gadā. Tātad jums ir trīsdesmit deviņi gadi.

Tararā noplātīja rokas un piekrita.

— Kā jūsu ekselence pavēl.

Lai neizraisītu jaunas smieklu šaltis, uz pārējiem jautājumiem priekšsēdētājs atbildēja pats un tikai noprasīja:

— Vai tā ir? Vai tā ir?

Beidzot viņš teica: — Apsēdieties. Tagad sinjors rakstvedis jums nolasīs, par ko esat apsūdzēts.

Rakstvedis sāka lasīt apsūdzības rakstu, taču pēc laika lasīšanu nācās pārtraukt, jo zvērināto vecākais gandrīz paģība spēcīgās smakas dēļ, kas bija izplatījusies pa visu telpu. Vajadzēja kalpotājam dot rīkojumu atvērt durvis un logus.

Līdz ar to skaidri un neapstrīdami atklājās apsūdzētā pārākums pār tiem, kam viņu vajadzēja tiesāt.

Sēdēdams uz sarkandzeltenā mutauta, Tararā nesaoda šo nāsīm tik pierasto smaku un varēja smaidīt. Lai gan ģērbies biezā vadmalas uzvalkā, Tararā nejuta karstumu. Un, beidzot, Tararā nebūt netraucēja mušas, kas lika aiz niknuma salēkties sinjoriem zvērinātajiem, karaļa prokuroram, priekšsēdētājam, rakstvedim, advokātiem, tiesu izpildītājiem un pat žandarmiem. Mušas sēdās viņam uz rokām, spindzēdamas lidinājās ap seju, rijīgi metās uz pieres, uz mutes un pat acu kaktiņiem; viņš tās nejuta, neat-gaiņāja un varēja joprojām smaidīt.

Jaunais, tiesas ieceltais aizstāvis bija teicis, ka viņu katrā ziņā attaisnošot, jo viņš nogalinājis sievu, kas pieķerta laulības pārkāpšanā.

Dzīvnieka svētlaimīgajā neapziņā viņš nejuta ne rnazakos sirdsapziņas pārmetumus. Viņš nesaprata, kāpēc viņam lai būtu jāatbild par rīcību, gar kuru citiem nav nekādas daļas. Tiesas iejaukšanos viņš uzņēma kā nenovēršamu likteņa lēmumu.

Pasaulē bija tiesas, tāpat kā uz laukiem — neražas gadi.

Un tiesa ar visu savu svinīgo klīrību, diženajiem sēdekļiem, beretēm, talāriem un izgreznojumiem Tararā atgādināja pagājušajā gadā ar skaļu līksmību atklātās lielās tvaika dzirnavas. Kopā ar citiem ziņkārīgajiem viņš pērn bija apskatījis mašīnas, zobratu pārvadu, vārstuļu un veltņu velnišķīgo sakopojumu un reizē ar pārsteigumu jutis mostamies arvien vairāk pieaugošu neuzticību. Visi nesīs savus graudus uz dzirnavām, bet kurš varēs malējam apgalvot, ka milti tiešām malti no zābakā iebērtajiem graudiem? Būs vien jāpiever acis un jāsamierinās ar to, ko saņems.

Un, tāpat tagad, ar tādu pašu neuzticību, bet arī ar tādu pašu padevību liktenim Tararā pameta savu lietu tiesas zobratu ziņā.

Kas attiecās uz viņu pašu, viņš zināja, ka ar cirvi pāršķēlis sievai galvu, jo kādu sestdienas vakaru, izmircis un notašķījies atgriezdamies mājās no tīrumiem Montaperto ciemata zemienē, kur visu nedēļu strādāja par kalpu, bija uzdūries pamatīgai kņadai Arkodispoto ielelē Sandžerlando paugurā, kur viņš dzīvoja.

Pirms dažām stundām viņa sieva bija tikusi pieķerta laulības pārkāpšanā ar kavaljēru Agatīno Fjoriku.

Sinjora donna Graciella Fjorika, kavaljēra sieva, kurai allaž bija pilni pirksti gredzenu, cinobra sarkani krāsoti vaigi un visnotaļ sakārti karu)i ka mūlim, ko, bungām rībot, dzen ar kviešu vezumu uz baznīcu, pati bija atvedusi uz Arkodispoto ieleli policijas komisāru un divus kārtībniekus no prefektūras, lai pieķertu vīru laulības pārkāpšanā.

Kaimiņi nevarēja noslēpt Tararā viņa nelaimi, jo sieva un kavaljērs visu nakti bija paturēti aresta. Nākamajā rītā, tikko Tararā pamanīja sievu lēnītēm un zagšus parādāmies ielas galā, viņš, pirms kaimiņi paguva piesteigties, uzbruka tai ar cirvi un pāršķēla galvu.

Kas zina, ko sinjors rakstvedis tur tagad lasīja...

Kad lasīšana bija galā, priekšsēdētājs lika apsūdzētajam atkal piecelties un sāka to iztaujāt.

— Apsūdzētais Ardžentu, vai dzirdējāt, par ko jūs apvaino?

Tararā tikai atmeta ar roku un ar parasto smaidu uz lūpām atbildēja:

— Ja sacīt taisnību, ekselence, es gan diez kā neieklausījos.

Priekšsēdētājs viņu bargi norāja.

— Jūs apvaino par to, ka 1911. gada desmitā decembra rītā esat ar cirvi nogalinājis savu sievu Rozāriju Feminellu. Ko jūs varat teikt sev par attaisnojumu? Vērsieties pie sinjoriem zvērinātajiem un runājiet skaidri, ar pienācīgo cieņu pret tiesu.

Tararā pielika roku pie krūtīm, lai apliecinātu, ka viņam nav ne mazākā nolūka izrādīt tiesai necieņu. Taču zālē visi bija noskaņoti pārāk jautri un, gai-(lielāmi atbildi, jau priekšlaikus ņirdza. Tararā to pamanīja un apjucis brīdi vilcinājās.

— Nu, runājiet taču! — priekšsēdētājs vedināja.

Pastāstiet sinjoriem zvērinātajiem, kas jums sakāms.

Tararā ierāva galvu plecos un teica:

— Redziet, ekselence, sinjori ir mācīti ļaudis un bus sapratuši to, kas rakstīts papīros. Es, ekselence, dzīvoju uz laukiem. Bet, ja papīros rakstīts, ka esmu nogalinājis sievu, tad tā ir taisnība. Ko tur daudz vairs runāt...

Šoreiz pret savu gribu iesmējās arī priekšsēdētājs.

— Ak nav vairs ko runāt? Pagaidiet, dārgais, un ' jūs dzirdēsiet, kā vēl par to runās...

— Es gribēju teikt, ekselence, — Tararā paskaidroja, atkal uzlikdams roku uz krūtīm,— gribēju teikt, ka esmu to izdarījis, tā gan, un tas ir viss. Esmu izdarījis... jā, ekselence, es vēršos pie sinjoriem zvē rinātajiem: jā, tieši to es esmu izdarījis, sinjori zvērinātie, jo citādi nebija iespējams, tā gan, un tas ir viss.

— Nopietnāk, nopietnāk, sinjori, nopietnāk! — priekšsēdētājs sauca, neganti kratīdams zvaniņu. — Galu galā kur mēs atrodamies? Mēs atrodamies tiesā! Un mums jātiesā cilvēks, kas nogalinājis! Ja kāds vēl uzdrīkstēsies smieties, es visus izraidīšu no zāles! Man, diemžēl, jāatgādina ari sinjoriem zvērinātajiem, lai viņi padomā par sava uzdevuma nopietnumu!

Tad, augstprātīgi saraucis pieri, viņš pievērsās apsūdzētajam:

- Ko jūs gribējāt teikt, sacīdami, ka citādi nebija iespējams?

Apmulsis no piepešā, dziļā klusuma, Tararā atbildēja:'

— Es gribu teikt, ekselence, ka tā nebija mana vaina.

— Kā? Nebija jūsu vaina?

Jaunais, tiesas ieceltais advokāts ieskatīja, ka pienācis laiks iebilst pret priekšsēdētāja agresīvo toni, kādā tas uzrunāja apsūdzēto.

— Piedodiet, sinjor priekšsēdētāj, bet tā mēs nabaga vīru pavisam samulsināsim. Manuprāt, viņam ir taisnība, ja viņš apgalvo, ka tā nebija viņa,’bet gan sievas vaina, jo sieva taču viņu krāpa ar kaval-jēru Fjoriku. Tas taču skaidrs!

— Es jūs lūdzu, sinjor advokāt, — priekšsēdētājs aizskarts atcirta, — ļausim runāt apsūdzētajam! Vai jūs, Tararā, tā gribējāt sacīt?

Tararā vispirms papurināja galvu, tad teica:

— Nē, sinjor ekselence. Arī nabaga nelaimīgā nebija vainīga. Vainīga bija sinjora... kavaljēra Fjo-rikas sieva, kas negribēja visam ļaut iet savu gaitu. Kāpēc viņai vajadzēja, sinjor priekšsēdētāj, iet un sarīkot pie manas mājas durvīm tādu traci, ka pat bruģakmeņiem bija no kauna jānosarkst, redzot, kā cienījams goda vīrs, kavaljērs Fjorika, par kuru mēs visi zinām, kas tas par kungu, tika izrauts vienā kreklā, ar biksēm rokā, sinjor priekšsēdētāj, no netīras zemnieces migas? Tikai dievs to zina, sinjor priekšsēdētāj, kas viss mums jādara, lai tiktu pie maizes rieciena!

Sažņaudzis pirkstus, piespiedis rokas pie krūtīm, Tararā to visu stāstīja ar asarām acīs un balsī, bet klausītāji nespēja valdīties un locījās smieklos. Par spīti jautrībai zālē, priekšsēdētājs tomēr nekavējoties uztvēra jauno stāvokli, kādā apsūdzētais, raugoties pēc likuma, ar saviem izteicieniem bija nokļuvis. To atskārta arī advokāts un, redzēdams sabrūkam aizstāvības pamatus, pagriezās pret būri, un ar zīmēm rādīja, lai Tararā apklust.

Par vēlu. Priekšsēdētājs atkal sāka neganti zvanīt un vaicāja apsūdzētajam:

— Jūs tātad atzīstaties, ka jau iepriekš zinājāt par sievas un kavaljēra Fjorikas sakariem?

— Sinjor priekšsēdētāj, — advokāts iesaucās, pielēkdams kājās. — Piedodiet, bet tā es... tā es...

— Ko tad jūs tā? — priekšsēdētājs viņu skaļi pārtrauca. Tas man tagad jānoskaidro.

Es iebilstu pret jautājumu, sinjor priekšsēdētāj!

— Jus nevarat iebilst, sinjor advokāt. Jautājumus uzstādu es!

Tad es novelku talāru!

— Lūdzu, esiet tik laipns, advokāt! Vai jūs tiešām runājat nopietni? Ja reiz apsūdzētais pats atzīst...

— Nē, sinjor, nē! Neko viņš nav atzinis, sinjor priekšsēdētāj! Viņš tikai teica, ka pēc viņa domām vainīga ir sinjora Fjorika, kas sarīkoja skandālu viņa mājas priekšā!

— Labi. Un jūs gribat aizliegt man jautāt, vai apsūdzētajam bija zināms par viņa sievas un Fjorikas sakariem?

Klausītāji steidzās dot Tarara ašas, noteiktas zīmes, lai viņš to noliedz. Priekšsēdētājs noskaitās

pa īstam un no jauna piedraudēja izraidīt publiku no zāles.

— Apsūdzētais Ardžentu, atbildiet: jums bija vai nebija zināms par sievas sakariem?

Apjucis, satriekts Tararā paskatījās uz advokātu, paskatījās uz klausītājiem un nomurmināja:

— - Vai man ... vai man jāsaka ... nē?

— Ak tu stulbā kāpostgalva! — kāds zemnieks iesaucās no zāles aizmugures.

Jaunais advokāts uzsita ar dūri uz sola, skaļi nopūtās, pagriežas un pārsēdās citā vietā.

— Jūsu pašu labā — stāstiet patiesību, — priekšsēdētājs skubināja apsūdzēto.

— Es stāstu patiesību, ekselence, — Tararā atbildēja un šoreiz salika abas rokas uz krūtīm. — Un patiesība ir tāda: bija tā, it kā es neko nezinātu. Jo, redziet... jā, ekselence, es vēršos pie sinjoriem zvērinātajiem... jo viss notika klusībā, sinjori zvērinātie, un tāpēc neviens nevarēja bāzt man degunā, ka es ko zinātu. Es to saku tāpēc, sinjori zvērinātie, ka dzīvoju uz laukiem. Ko lai zina nabaga vīrs, kas tīrumā lej sviedrus no pirmdienas rīta līdz sestdienas vakaram? Tamlīdzīga nelaime var uzbrukt katram. Protams, ja uz lauka man kāds būtu pienācis klāt un teicis: «Uzmanies, Tararā, tava sieva velk ar kavaljēru Fjoriku!» — tad man neatliktu nekas cits kā ar cirvi rokā pārskriet mājās un pāršķelt viņai galvu. Bet to neviens man nekad nebija teicis, sinjor priekšsēdētāj! Un, ja kādreiz ievajadzējās pārnākt mājās nedēļas vidū, es katram gadījumam aizsūtīju kādu papriekšu, lai sievu brīdinātu. To es saku tādēļ, lai jūsu ekselence redzētu, ka man nav bijis nolūka darīt kādam ļaunu. Vīrietis paliek vīrietis, ekselence, un sieviete ir sieviete. Vīrietim, protams, jāzina, ka sievietei krāpšana ir asinīs, arī tad, ja viņa nepaliek viena, es gribu teikt, arī tad, ja vīrs nav visu nedēļu projām darbā. Bet sievietei savukārt vīrietis jācienī un jāsaprot, ka vīrietis nevar ļaut citiem knābt viņam acīs, ekselence! Zināmi apvainojumi... jā, ekselence, es vēršos pie sinjoriem zvērinātajiem; zināmi apvainojumi, sinjori zvērinātie, grauž vēl trakāk par tādu knābāšanu, un vīrietis tos nevar paciest! Lai nu kā, sinjori, esmu pārliecināts, ka nelaimīgajai pret mani šīs cieņas nekad netrūka, un es nudien nebūtu viņai aizticis ne matu uz galvas. Visi kaimiņi to var apliecināt! Bet ko man- darīt, sinjori zvērinātie, ja šī nolādētā sinjora piepeši ne no šā, ne no tā... ta gan, sinjor priekšsēdētāj, jūsu ekselencei vajadzētu viņu, šo sinjoru, atvest šurp, te, manā priekšā, gan tad es mācētu ar viņu parunāt! Nav nekā ļaunāka — to es saku jums, sinjori zvērinātie, — nav nekā ļaunāka par bīstamām sievietēm! «Ja jūsu vīrs,» es teiktu šai sinjorai, kad viņa stāvētu manā priekšā, «ja jūsu vīrs būtu sameties kopā ar kādu neprecētu sievieti, jūs varētu rīkot tračus, cik tik uziet, jo tam nebūtu nekādu seku, tāpēc ka visā šai jezgā nebutu iemaisīts laulāts vīrs. Bet ar kādām tiesībām jūs, sinjora, nākat un jaucaties manās — mierīga cilvēka darīšanās, kas ne par vienu nav licies zinis, nekad neko nav vēlējies ne redzēt, ne dzirdēt!» Esmu mierīgs cilvēks, sinjori zvērinātie, kas pelna savu maizi uz lauka ar kapli rokā no agra rīta līdz vēlam vakaram. «Vai jūs, kundze, jokojat?» es sacītu, ja viņa stāvētu manā priekšā. «Vai skandāls jums kaut ko nozīmēja? Neko! Tikai joku! Divas dienas vēlāk jūs atkal salabāt ar vīru. Bet jūs, cien-kundze, nebijāt padomājusi, ka te ir iejaukts arī laulāts vīrs un ka šis vīrietis nevar ļaut cilvēkiem knābt sev acīs. Ko viņam atlika darīt? Ja jūs, cienkundze, vispirms būtu atnākusi pie manis, lai mani brīdinātu, es būtu teicis: «Lai jau, mīļā kundze! Vīrieši paliek vīrieši!» Un, kā zināms, vīrietis ir mednieks. Kāds ļaunums jums, cienkundze, var celties no netīras zemnieces? Kopā ar jums kavaljērs ēd tikai smalku franču baltmaizi. Pažēlojiet viņu, ja palaikam iegaršojas ņuka mājās ceptas, cietas rupjmaizes!» Tā es viņai teiktu, sinjor priekšsēdētāj, un var būt, ka tad nebūtu noticis nekas no tā, kas notika tikai ne manas, bet jocīgās sinjoras vainas dēļ.

Priekšsēdētājs ar jaunu, vēl ilgāku zvanīšanu apklusināja publikas skaļi izteiktās pārdomas, smieklus un izsaucienus, kas pavadīja Tararā dedzīgo atzīšanos.

— Tātad šis ir jūsu viedoklis? — viņš vaicāja apsūdzētajam.

Noguris, smagi elsodams, Tararā pakratīja galvu.

— Nē, sinjor! Kas par viedokli? Tā ir patiesība, sinjor priekšsēdētāj!

Un, ievērojot tik vaļsirdīgi atzīto patiesību, Tararā piesprieda trīspadsmit gadus ieslodzījuma.

L

JAUNAVAS MARIJAS DĀVANA

+ Asunta.

+ Filomena.

+ Kročifisa.

+ Andželika.

+ Margerita.

+ .......

Gluži vienkārši: krustiņš un tam blakus mirušās meitas vārds. Pieci vienā rindā. Tad sestais, kas gaida pēdējās — Agatas vārdu. Ilgi arī viņai vairs nebūs jācieš.

Dons Nučo d’Alanja aizspieda ausis, lai nedzirdētu meitas klepu, un, it kā klepus lēkme mocītu viņu pašu, piemiedza acis, sarauca drūmo, ar izpūrušu, iesirmu bārdu apaugušo seju un piecēlās.

Viņš izskatījās kā pazudis milzīgajos svārkos, kam vairs nevarēja noteikt krāsu un kas liecināja, ka arī žēlsirdība, ja vien vēlas, var būt zobgalīga. Vecos svārkus viņš droši vien bija saņēmis kā ubaga dāvanu. Un, lai, cik iespējams, izlīdzinātu žēlsirdības

pārmērības, dons Nučo virs tievajiem roku delmiem vairākkārt atrotīja piedurknes.

Tāpat kā šie svārki, ar! viņa posts, likstas, ne tikai gaismas, bet arī mušu pilnās istabas kailums — it viss viņa mājā radīja gandrīz neticamas pārspīlē-tības iespaidu.

Zinādams, ka slimniece necieš, ja pie tās steidzas, līdzko uznāk jauna klepus lēkme, viņš tūlīt negāja pie meitas, bet brīdi pagaidīja un ar pirkstu nodzēsa nule uz galda sazīmēto kapsētu.

Otrajā telpā bez slimnieces gultiņas vēl atradās tikai izsēdēts krēsls un uz grīdas saritināts salmu maisiņš, ko vecais katru vakaru iestiepa blakus istabā, lai uz tā gulētu ar visām drēbēm. Pie sienām uz noskrandušajām, izbalējušajām tapetēm, kas, vietumis atplīsušas, nokarājās garās sloksnēs, kā nospiedumā bija palikušas citu pārdoto mēbeļu aprises, bet kaktos šur tur pieķērušies zirnekļu tīkli, ko šīs mēbeles agrāk apslēpa.

Kailajā un skanīgajā istabā gaisma bija tik spilgta, ka gultā guļošās slimnieces izdilušo vaigu bālums tanī it kā izkusa. Varēja redzēt tikai zilganus acu dobumus sejā, ko ietvēra uz spilvena klaidā izlaisti, saulē liesmojoši sarkani mati. Šai saules spožumā viņa gulēja pavisam klusu, skatījās uz savām rokām vai tina ap pirkstiem burvīgo matu šķipsnas. Slimniece bija tik klusa un mierīga, ka, paskatoties uz viņu un pēc tam uzmetot acis istabai, viņa šais gaismas plūdos šķita kā parādība, un tikai mušu sīkšana atsauca vērotāju īstenībā.

Sēdēdams uz vienīgā krēsla, dons Nučo bija sācis domāt par kaut ko ]oti ļoti skaistu savai meitai, par vienīgo, kas tai tagad būtu vēlams, un proti, lai dievs tai apskaidrotu prātu, lai tukšajā mājā gulta uz netīrā maisa pārciestās mokas to pārliecinātu ļaut sevi aizvest uz slimnīcu, kurp neviena no jau mirušajām māsām nebija gribējusi doties.

Vai arī tur viņa tāpat nomirs? Ne, dons Nučo noteikti papurināja galvu; tur bija pavisam cita lieta, tur viss bija, kā pieklājas.

Viņš domās skatīja garu, spodru gaiteni ar daudzām baltām gultiņām katrā malā un galā milzu logu, pa kuru iespīd debess zilums; skatīja žēlsirdīgās māsas ar platajām, spārniem līdzīgajām galvas segām un rožukroņa medaljoniņiem, kas žvadz pie katra soļa; skatīja veco garīdznieku, kurš viņu aiz rokas reiz veda pa šo gaiteni: aiz pārdzīvojuma samulsis un izbijies, viņš raudzījās drīz vienā, drīz otrā gultiņā. Beidzot priesteris sacīja: «Šeit!» — un pievilka viņu pie kādas gultas, kurā jau gluži svešāda uz miršanu gulēja nelaimīgā sieviete, kas bija viņam dāvājusi sešas radībiņas un tad pati pametusi māju, lai nāktu šeit izdzist. Jā, te nu viņa bija! Toreiz pirmā meita Asunta, divpadsmit gadu veca, jau bija mirusi.

— Tāpat kā tu! Viņa laikam negrib tev piedot.

— Nučo d’Alanja, — vecais priesteris viņu bargi aprāja. — Mēs esam dieva priekšā.

- Jā, tēvs. Tāds ir dieva prāts, es viņai piedodu.

— Arī meitu vārdā?

Viena jau mirusi, tēvs. Piecu atlikušo vārdā, kas tai sekos.

Un tiešām, sekoja visas, cita pēc citas. Un tagad viņš bija kļuvis jau gluži truls. Piecas mirušās meitas bija paņēmušas līdzi viņa dvēseli. Pēdējai no tās bija palikusi pāri tikai sīka nītiņa. Tomēr tā vēl dega ar spožu liesmiņu kā svecīte. Tā bija viņa ticība. Nāve, dzīve un cilvēki jau kopš gadiem pūta un pūta, mēģinādami to nodzēst, taču tas neizdevās.

Kādu dienu viņš ieraudzīja kaimiņu, kas dzīvoja pretim, atveram būrīša durvis un izdzenam laukā pieradinātu sniedzi, ko viņš tam pirms dažām dienām bija pārdevis par nieka soldiem.

Bija ziema, un lija lietus. Nabaga putniņš pielidoja pie agrākās mītnes logiem un sita spārnus pret rūtīm, it kā lūgdams palīdzību un patvērumu.

Viņš atvēra logu un nevarēja vien beigt glāstīt nabaga izmirkušo mīluli. Kā senās dienās viņš to uzlika uz pleca, un putniņš knābāja viņa auss ļipiņu. Tas atcerējās, pazina viņu! Bet kāpēc kaimiņš to bija izdzinis no būrīša?

Drīz vien donam Nučo viss kļuva skaidrs. Jau vairākas dienas viņš manīja, ka ļaudis uz ielas no viņa izvairās un dažs labs, redzēdams viņu paejam garām, met kaut kādas zīmes...

Putniņš palika pie viņa visu ziemu, čivināja, lēkāja un laidelējās pa abām istabām, priecādamies par katru pasviestu maizes drusciņu. Kad atnāca pavasaris, tas aizlaidās, tomēr ne uzreiz: sākumā laidelējās pa tuvējiem jumtiem un vakarā pārlidoja mājās; tad kādudien vairs neatgriezās.

Lai nu vēl padzītu putniņu! Bet padzīt arī viņu, donu Nučo, izlikt uz ielas ar mirstošu meitu... Kur paliek sirdsapziņa?

— Sirdsapziņa, don Nučo, man ir! Taču es esmu arī loterijas biļešu starpnieks! — teica Spiga, kas ilgus gadus bija viņu nodarbinājis savā kioskā.

Katra nodarbošanās, katrs amats prasa savu īpašu sirdsapziņu. Un kurš var apgalvot, ka loterijas biļešu starpnieks rīkojas slikti, atraudams maizi vecam cilvēkam, kas ciematā iemantojis ļaunas acs slavu un atbaida ļaudis no loterijas biļešu pirkšanas?

Donam Nučo vajadzēja samierināties ar šo neapstrīdamo patiesību, un viņš aizgāja no veikaliņa raudādams. Tas notika kādā sestdienas vakarā, kad pāri ielai pie kaimiņa, kas bija padzinis sniedzi no būrīša, svinēja loterijas laimesta saņemšanu. Un biļeti kaimiņam bija pārdevis tieši viņš, dons Nučo.. Neko teikt, labs pierādījums viņa ļaunajai acij!

Sēdēdams pie loga, viņš vēroja pretējā māja uzklātos galdus un ciemiņus, kas ēda, dzēra un līksmojās. Bet tad kāds viesis piecēlās un viņa acu priekšā aizcirta slēģus.

Tāds bija dieva prāts.

Visu, kas notika, dons Nučo d’Alanja uzņēma bez mazākās kurnēšanas un atzina, ka tāds ir dieva prāts. To viņš allaž mēdza atkārtot. Un katrreiz rūpīgi atlocīja nobrukušās svārku piedurknes.

— Pie velna, nebūt ne! — laiku pa laikam viņam iebilda dons Bartolo Šimpri, vienīgais, kas nebaidījās ar viņu saieties.

Šis Bartolo Šimpri, neparasti garš, kaulains un melnīgsnējs vīrs, vēl vienmēr valkāja priestera tērpu, lai gan kopš vairākiem gadiem bija no baznīcas

r

izslēgts. Viņa vecajai, notaukotajai, jau iezaļganajai sutanai piemita dona Nučo svārkiem pretējs trūkums: tās piedurknes sniedzās tikai drusku pāri elkoņiem un atstāja neapsegtus spalvainos delmus. Kailas parasti bija arī kājas milzīgos laucinieku zābakos un bieži vien pat saulē nocepušie stilbi, jo vienmēr uz augšu raustītās un pacelē atrotītās kokvilnas zeķes bija tiktāl izstiepušās, ka vairs neturējās kājās un nošļuka līdz papēžiem.

Viņš priecīgs lepojās ar savu neglītumu un sevišķi ar savu pieri, kas no kailā galvvidus kā nošļaupta noslīdēja līdz milzīgajam degunam, piešķirdama sejai dīvainu līdzību ar tītaru.

— Tā ir mana bura! — viņš mēdza iesaukties, sizdams pa pieri. — Tā ir bura, ko piepūš svētais gars.

Tad ar diviem pirkstiem saņēma lielo degunu:

— Un šī ir tā stūre!

Viņš ar troksni spēcīgi ievilka gaisu vienmēr aizsērējušajās nāsīs, atrāva pirkstus nost un pakratīja gaisā, it kā būtu tos apsvilinājis.

Bartolo bija atklātā karā ar visu garīdzniecību, jo tā, viņa vārdiem runājot, padarījusi dievu klibu. Bet velns pa to laiku nosoļojis krietnu gabalu. Vajadzēja par katru cenu atjaunināt dievu, saskaņā ar progresu likt tam bez kādas mistikas braukt vilcienā, lai tas velnu pārspētu.

— Elektrisko gaismu! Elektrisko gaismu! — viņš sauca, vicinādams garās, no piedurknēm izlīdušās rokas. — Es zinu, kam kalpo šī tumsība! Dievs nozīmē gaismu!

Bija laiks darīt galu smieklīgajām kulta ārišķībām, mesām un tamlīdzīgām lietām. Un viņš salī-dzinaja priesteri, kurš gara ceremonijā svētī hostiju, lai pēc tam to aprītu, ar kaķi, kas vispirms spēlējas ar peli un beidzot to apēd.

Viņš gribēja nodibināt jauno baznīcu un jau domāja par jaunās ticības baušļiem. Viņš par tiem domāja naktīs un izdomāto pierakstīja. Bet vispirms vajadzēja atrast mantu. Kā to izdarīt? Ar mēnessērdzīgās palīdzību. Viena tāda viņam bija zināma, kas bez tam vēl palīdzēja noteikt slimības. Jo dons Bartolo ārstēja arī slimniekus. Viņš tos ārstēja ar dažādām no īpašām zālēm iegūtām mikstūrām, vienmēr uzklausīdams mēnessērdzīgās norādījumus.

Klīda valodas par dažu labu brīnumainu izveseļošanos. Taču dons Bartolo tālab nekļuva lepns. Visiem, kas uzticējās viņa ārstniecības paņēmieniem, viņš par brīvu atdeva miesas veselību. Taču viņa mērķi bija daudz augstāki. Cilvēkiem vajadzēja izdziedēt dvēseli!

Ļaudis tā ir īsti nezināja — uzskatīt viņu par nepilnīgu vai krāpnieku. Daži teica — nepilnīgs, citi krāpnieks. Viens vismaz bija skaidrs: viņš bija ķeceris, varbūt pat velna apsēsts. Grausts, kurā viņš dzīvoja nelielā lauku īpašumiņā blakus kapsētai, izskatījās pēc burvja mitekļa. .Ar lukturīti rokā, uzvilkuši kapuci uz acīm, naktī ieradās apkārtējie zemnieki, lai no mēnessērdzīgās uzzinātu, kur tieši aprakta manta vai noslēpti citi dārgumi, kas it kā revolūcijas laikā noglabāti tuvējos laukos. Un, kamēr dons Bartolo, mēms kā spoks, iemidzināja mēnessērdzīgo, šaudīgajā eļļas lampiņas gaismā turēdams tai rokas uz galvas, zemnieki drebēja. Tie drebēja arī vēl tad, kad, atstādams aizmigušo sievieti istabā, dons Bartolo aicināja tos nākt ārā un mesties ceļos uz kailās zemes zem zvaigžņainajām debesīm. Viņš arī pats nometās ceļos, ieklausījās klusajās nakts skaņās, tad noslēpumaini teica:

— Tsss ... Klau, viņš!

Un, pacēlis galvu, dons Bartolo skaitīja dīvainas, pašsacerētas lūgsnas, kas zemniekiem izklausījās kā velna piesaukšana un lāsti.

Ienācis atpakaļ būdā, viņš sacīja:

— Tā vajag pielūgt dievu: viņa paša templī, kopa ar sienāžiem un vardēm! Un nu — pie darba!

Ja istabas kaktā vecajā tīnē, kas atgādināja šķirstu, ieskrabinājās ķirmis vai eļļas lampiņas liesma vēsmā nodrebēja, uzmanības pilnajiem un bailēs sastingušajiem zemniekiem pār muguru pārskrēja saltas tirpas.

Kad manta būs uzieta, varēs rasties jaunā baznīca zem klajas debess un saules, bez altāriem un svētbildēm. Dons Bartolo katru dienu nāca pie dona Nučo d’Alanjas un stāstīja par to, kas nākotnē būs jādara jaunajiem priesteriem, jo vecais vīrs bija vienīgais, kurš vismaz izlikās viņu klausāmies un neko neiebilda, nebāza ausis ciet un nebēga projām.

— Ļausim, lai notiek dieva prāts! — tas tikai reizēm uzdrošinājās piebilst un nopūtās.

Bet dons Bartolo veco tūdaļ pārtrauca:

— Pie velna!

Un par ubaga dāvanu, par dažiem soldiem lika pārrakstīt jaunās ticības baušļus, ko naktī bija uzšņī-pājis. Viņš tam nesa arī ēdienu un brīnumzāles slimajai meitai.

Tiklīdz viņš aizgāja, dons Nučo skrēja uz baznīcu un lūdza piedošanu no dieva tā kunga, no Jēzus Kristus, no svētās jaunavas un visiem svētajiem, lūdza piedošanu par zaimiem, ko viņam nācās uzklausīt, un velna mācībām, ko pa vakariem nabadzības dēj bija spiests pārrakstīt. Viņš pats būtu ar mieru nomirt badā, bet meita, nabaga nevainīgā dvēsele! Visi ticīgie kristieši bija viņam uzgriezuši muguru. Vai arī tas bija dieva prāts, ka šai piķa melnajā postā vienīgais žēlsirdības stars viņam atspīdēja no paša nelabā priestera drēbēs? Ak kungs, ko lai dara, ko lai iesāk? Ko viņš nogrēkojies, ja pat šis maizes rieciens jāpieņem, sniedzēja rokas saindēts? Skaidrs, šim cilvēkam pār viņu bija velnišķīga vara.

— Atpestiet mani no viņa, jaunava Marija, at-pestiet mani!

Nometies ceļos uz soliņa pie nišas, kurā, izrotāta ar zeltu un dārgakmeņiem, zilā satīna togā ar baltu, zvaigžņotu mantiju ap pleciem stāvēja svētā jaunava, dons Nučo pacēla asaru pilnās acis pret smaidošo dievmāti. Viņš lūdza, lai tā izgādā viņam dieva piedošanu ne tik daudz par nešķīsto maizi, ko viņš ēda, un arī ne par velna mācību, ko viņam nācās pārrakstīt, bet gan par kādu citu grēku, kurš bija smagāks par visiem pārējiem. Viņš drebēdams atzinās, ka reizēm ļauj donam Bartolo sevi iemidzināt tāpat, kā tas iemidzina mēnessērdzīgo.

Pirmo reizi viņš to bija darījis meitas dēļ, lai sapnī atrastu zālīti, kas slimnieci izdziedinātu. Zālīti viņš nebija atradis, tomēr joprojām ļāva sevi iemidzināt, jo dīvainā miega svētlaimīgie sapņi sagādāja vēl neizjustu baudu.

— Mēs lidojam, don Nučo, lidojam! — dons Bar-tolo teica, turēdams viņa abu roku īkšķus, kamēr viņš jau bija aizmidzis un redzēja vīzijas. — Vai jūtat spārnus? Labi, tad dosimies skaistā lidojumā. Es jūs vadīšu.

Meita no gultiņas viņos noraudzījās ar ieplestām acīm, samulsusi, nobijusies, paslējusies uz elkoņa; viņa redzēja tēva pievērtos plakstus trīsam, it kā lidojuma reibinošā ātruma apžilbināts, tā skatiens maldītos bezgalīgos, gaismas pielietos plašumos.

— Ūdens... tik daudz ūdens... tik daudz ūdens, -dons Nučo, smagi elpodams, izdvesa, un viņa balss šķita nākam no liela tāluma.

— Lidosim pāri jūrai, — dons Bartolo dobji atbildēja un sarauca pieri, it kā sasprindzinādams visu gribas spēku. — Nolaidīsimies Neapolē, don Nučo; redzēsiet, kas tā par skaistu pilsētu! Tad no jauna celsimies spārnos un dosimies uz Romu pakaitināt pāvestu — padūksim viņam ausīs kā mušas!

— Jaunava Marija, visusvētā dievmāte! — pēc tam aizgājis uz baznīcu, dons Nučo pie nišas lūdzās. — Atpestījiet mani no nelabā, kas mani tur savos nagos!

Tik tiešām tas viņu turēja savā varā: donam Bartolo tikai vajadzēja viņu tā zīmīgi uzlūkot, un dons Nučo tūlīt sajuta dīvainu gurdumu visos locekļos, un acis aizvērās pašas no sevis. Un, pirms vēl dons Bartolo bija spēris kāju pār viņa slieksni, viņš, sēdēdams pie meitas gultiņas, katrreiz ar baiļu trīsām visā miesā juta tā tuvošanos.

Jau nāk, — viņš teica.

Un mazliet vēlāk tiešām parādījās dons Bartolo un dobjā balsī sveicināja tēvu un meitu:

— Benedicite!

— Nāk! — dons Nučo arī todien teica meitai, kas pēc niknās klepus lēkmes pēkšņi jutās labāk, it kā atvieglota, un pretēji paradumam sāka runāt — ne jau par izveseļošanos, jo tik daudz viņa neuzdrīkstējās cerēt, bet, kas zina, par īslaicīgu atelpu, kas ļautu mazliet piecelties no gultas.

Dzirdot šādu valodu, dons Nučo gandrīz pamira. Svētā jaunava, vai tiešām pēdējā diena jau klāt? Jo arī pārējās meitas bija runājušas tāpat: «Labāk, labāk!» — un drīz pēc tam izdzisušas. Vai tā bija atpestīšana, ko svētā jaunava viņam dāvāja? Taču ne to, ne to viņš tik karsti bija lūdzis, bet gan pats savu nāvi, lai meita, palikusi viena, ļautu sevi aizvest uz slimnīcu. Vai viņam, tieši viņam bija jāpaliek vienam un jānoskatās, kā izdziest arī pēdējais nevainīgais bērns? Vai tāds bija dieva prāts?

Dons Nučo sažņaudza dūres. Ja meita nomirst, viņam neko vairs nevajag, neviena nevajag un vismazāk jau tā, kurš, pabalstīdams miesu, pazudināja viņa dvēseli.

Viņš piecēlās kājās un cieši piespieda plaukstas pie sejas.

— Tētiņ, kas tev kait? — meita pārsteigta jautāja.

— Nāk, viņš nāk, — tēvs atbildēja, it kā runādams pats sev, un snaicīja pirkstus, nemaz necenzdamies slēpt savu uzbudinājumu.

— Un kas tad ir, ja nāk? — Agata smaidīdama jautāja.

— Es viņu aizdzīšu! — dons Nučo iesaucās un apņēmīgi izgāja no istabas.

Tāds bija dieva prāts, tādēļ tas dāvāja viņam dzīvību un aizsauca meitu pie sevis; tas vēlējās, lai viņš saceļas pret nelabā varu, deva viņam laiku izpirkt lielo grēku. Un viņš izgāja donam Bartolo pre tim, lai apturētu to pie durvīm.

Dons Bartolo lēnām kāpa augšā pa pēdējiem kāpieniem. Viņš pacēla galvu, ieraudzīja donu Nučo un sveicināja, kā parasts:

— Benedicite!

— Lēnāk, apstājieties! — dons Nučo d’Alanja teica satrauktā balsī, gandrīz bez elpas, un, rokas izpletis, nostājās viesim priekšā. — Šodien pēc manas meitas te jāienāk tam kungam.

— Vai tiešām jau tik tālu? — norūpējies un pakalpīgs jautāja dons Bartolo, domādams, ka veco satraukusi gaidāmā nelaime. — Laidiet, es paskatīšos!

— Nē, kad jums saka! — dons Nučo izgrūda, krampjaini satverdams viņu aiz rokas. Dieva vārdā: neejiet!

Apstulbis dons Bartolo brīdi viņā noraudzījās.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka dievs man tā pavēl. Ejiet prom! Varbūt es esmu nolādēts, taču saudzējiet nevainīgā bērna dvēseli, kas sagatavojusies stāties debesu soģa priekšā!

— Un tu mani padzen? — dons Bartolo Šimpri pārsteigts jautāja, durdams ar rādītājpirkstu sev krūtīs. — Padzen mani? — viņš uzstāja aiz nicinājuma pārvērstā balsi un izslējās. Tātad arī tu, nabaga tārps, tāpat ka viss šis lopu bars, tici, ka esmu nelabais? Atbildi!

Dons Nučo bija atspiedies pret sienu blakus durvīm; viņš tikko turējās kājās, un katrs dona Bartolo vārds lika viņam sarukt arvien mazākam.

— Nepateicīgais, pretīgais nelieti! — dons Bartolo turpināja. — Arī tu nostājies pret mani un luncinies to ļaužu priekšā, kas tevi padzinuši ar kāju spērieniem kā kašķainu suni! Tu gribi kost rokā, kura tev sniegusi maizi? Vai tad es esmu pazudinājis tavu dvēseli? Tu zemes tārps! Es tevi samītu, ja tu manī nemodinātu pretīgumu un līdzjūtību. Paskaties man acīs, paskaties! Kas tev dos ko grauzt? Kas tev dos ar ko apglabāt meitu? Skrej, skrej uz baznīcu un palūdz savai jaunavai, kas apkārusies ar vizuļiem kā palaidne!

Brīdi viņš to uzlūkoja ar briesmīgu skatienu; tad, it kā šai laika sprīdī viņā būtu nobriedusi zvērīgas atriebības doma, ņirdzīgi un skaļi iesmējās un ar pieaugošu nicinājumu trīs reizes atkārtoja:

— Lops... Lops... Lops...

Un aizgāja.

Iznīcināts dons Nučo nokrita ceļos. Cik ilgi viņš kāpņu telpā bija kluknējis kā iztukšots maiss? Kas viņu bija aizvedis uz baznīcu pie svētās jaunavas? Viņš kā sapnī atģidās, saļimis nišas priekšā, piespiedis pieri pie lūgšanu soliņa. Tad saņēmās, saslējās uz ceļiem, un pār viņa lūpām sāka plūst nevaldāma dedzīgu vārdu straume, kas šķita neesam viņa paša vārdi.

6

L. Pirandello

81

— Esmu tik daudz pārdzīvojis, tik daudz izcietis, un vēl viss nav galā... Svētā jaunava, esmu allaž jūs slavinājis! Jūs negribējāt, ka es mirstu pirmais: lai notiek jūsu prāts! Pavēliet, un es paklausīšu līdz pēdējam elpas vilcienam. Te es esmu nācis pats no savām rokām jums piedāvāt savu pēdējo meitu, savas pēdējās asinis: visu grūtdieņu māte, ņemiet viņu drīz pie sevis un nelieciet viņai vairs ilgāk ciest! Es zinu, mēs neesam vieni un pamesti; mums ir jūsu dārgais atbalsts, un mēs nododam sevi jūsu žēlsirdīgajās un svētajās rokās. Ai svētās rokas, ai maigās rokas, visu vainu dziedētājas! Svētlaimīga ir galva, pār kuru tās nolaižas debesīs! Ja esmu to cienīgs, ak svētā jaunava, tad šīs rokas mani tagad balstīs un palīdzēs man sagādāt savai meitai sveces un šķirstu. Man vairs nekā nav. Bet jūs par to gādāsiet, vai ne, jūs gādāsiet!

Un pēkšņi lūgšanas aizrautībā viņš piedzīvoja brīnumu. Viņa pārvērstā seja savilkās neizmērojami platā, mēmā, gandrīz neprātīgā smaidā.

— Jā? — viņš vaicāja un kā apmāts atlieca galvu, apsēdās uz papēžiem un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Ka uz mājienu acu un lūpu smaids jaunavas vaigā atdzīvojās, tas dega dzīvajās acīs un rotājās uz lūpām, un no šīm lūpām viņš nolasīja bez skaņas teiktu vārdu:

— Ņem!

Un jaunava sniedza roku, kurā turēja zelta un pērļu rožukroni.

— Ņem! — lūpas atkārtoja vēl nepārprotamāk, jo viņš vēl vienmēr tupēja uz ceļiem kā pārakmeņojies. Dzīvas, ak dievs, šīs lūpas bija dzīvas, dzīvas, un,

dāvanu sniedzot, pastieptā roka un galvas mājiens, jā, tagad arī galvas mājiens izteica tik dzīvu un neatlaidīgu mudinājumu, ka viņš juta sevī kādu spēku, kas lika paliekties uz priekšu un pastiept trīcošo roku pretim jaunavas rokai. Viņš bija jau gandrīz satvēris rožukroni, kad no kādas velves tumsas baznīcas viņā pusē ka pērkona grāviens nodārdēja kliedziens:

— Zaglis!

Dons Nučo nokrita pie zemes kā zibens ķerts.

Kliegdams piesteidzās kāds vīrs, sagrāba viņu aiz rokām, uzrāva kājās un krietni sapurināja.

— Zaglis! Tik vecs un vēl zog! Tā kunga namā! Aplaupīt svēto jaunavu? Zaglis! Zaglis!

Tā klaigādams un spļaudams viņam seja, vīrietis stiepa donu Nučo uz durvju pusi. No laukuma atskrēja ļaudis, un, kamēr tie vienā balsī viņu gānīja, lamas pastiprinādami ar kāju spērieniem, spļāvieniem un dunkām, dons Nučo kā neprātīgs vaidēja un šļupstēja:

— Dāvana... Jaunavas Marijas dāvana...

Bet tad, tukšajā laukumā baznīcas priekšā ieraudzījis nolauztās kolonas ēnu, kas it kā pēkšņi izauga no zemes un, pieņemot dona Bartolo Šimpri milzīgo apveidu, purināja galvu un smējās briesmīgus smieklus, viņš iekliedzās un bez spēka saļima starp ļaudīm, kas viņu šaustīja.

VĒDEKLĪTIS

Putekļainais un šaurais skvēriņš lielā laukuma vidū, ko ieskāva tveicē iesnaudusies augsti, dzelteni nami, svelmainajā augusta novakarē bija gandrīz tukšs.

Tūta iegāja tur ar bērnu uz rokas.

Uz kāda sola ēnā, it kā pazudis pārāk lielā, pelēkā alpaka uzvalkā, sēdēja izkāmējis vecītis, uzklājis mutautiņu uz galvas. Uz mutauta vēl bija nodzeltējusi salmenīca. Rūpīgi atlocījis svārku piedurknes, viņš lasīja laikrakstu.

Vecītim blakus uz tā paša sola, galvu rokās atbalstījis un sāniski sasveries, gulēja kāds bezdarbnieks.

Vecais laiku pa laikam pārtrauca lasīšanu, pagriežas un ar bažām vēroja kaimiņu, kam kuru katru brīdi varēja nokrist notaukotā, kaļķiem apputējusī naģene. Bija skaidri redzams, ka šī naģene, kas jau labu laiku svārstījās — krist vai nekrist, sāka vecīti_uztraukt:_viņš labprāt būtu to atkal uzmaucis gulētajam galvā vai arī ar knipi notriecis zemē. Vecais nopūtās un pameta acis visapkārt, it kā meklēdams citu solu ēnā. Tepat netālu viens tāds bija, bet uz tā sēdēja resna, noskrandusi vecene, kas katrreiz, kad vecītis pagriezās un paskatījās, atplēta bezzobaino muti un plati nožāvājas.

Tūta uz pirkstgaliem lēni lēnītiņām smaidot tuvojās gulētājam. Viņa uzlika pirkstu uz lūpām par zīmi klusēt un, uzmanīgi saņēmusi cepuri divos pirkstos, uzmauca to īpašniekam galvā.

Vecītis, vispirms pārsteigts, tad sadrūmis, ar skatienu sekoja Tūtas izdarībām.

— Dieva žēlastības vārdā, sinjor, — Tūta viņu uzrunāja, vēl vienmēr smaidīdama, paklanīdamās, it kā pakalpojums būtu izdarīts viņam, nevis guļošajam strādniekam. — Tikai vienu soldu nabaga radījumam!

— Nē! — vecais nezin kāpēc īgni atcirta un atkal iegrima avīzes lasīšanā.

— Grauzt gribas, — Tūta nopūtās. Bet gan jau dievs gādās!

Viņa apsēdās uz otra sola blakus skrandainajai vecenei, ar kuru nekavējoties uzsāka sarunas.

Tūtai bija nepilni divdesmit gadi, drukns, apaļīgs augums, piena balta āda un melni, spīdīgi, uz galvas šķirtnē sasukāti, abpus pieres pārvilkti un pakausī mezglā sasieti mati. Viltīgās acis mirdzēja ar gandrīz izaicinošu mirgu. Laiku pa laikam viņa pakoš-ļāja lūpas. Uzrautais, mazliet šķībais deguntelis brīžiem noraustījās.

Viņa stāstīja vecajai par savu nelaimi. Vīrs...

Vecā jau pašā sākumā Tūtai uzmeta skatienu, kas noteica sarunas raksturu, un proti: ļaut izkratīt sirdi, jā, labprāt, bet ļaut sevi vazāt aiz deguna — nē, to viņa nevēlējās!

— Likumīgs vīrs?

Dieva priekšā esam precēti.

— Ak tā! Dieva priekšā...

— Un kas tad ir? Vai tas nav vīrs?

— Nē, meit, tas neder.

— Kā tā: neder?

— Pati zini — neder!

Un tiešām, vecajai taisnība. Nekur tas nederēja. Sis vīrietis jau labu laiku vēlējās tikt no viņas vaļa un bija spiedis viņu braukt uz Romu meklēt zīdītājas vietu. Bet Tūta negribēja; viņa saprata, ka ir jau par vēlu, jo bērnam bija turpat septiņi mēneši. Divas nedēļas viņa bija nodzīvojusi pie kāda starpnieka, kura sieva, lai segtu izdevumus par uzturu un pajumti, galu galā bija uzdrošinājusies viņai piedāvāt...

— Saprotat? Man!

Aiz dusmām viņai notrūcis piens. Un tagad ta nepietika pat pašas radībiņai. Starpnieka sieva at ņēmusi viņai auskariņus un paturējusi arī sainīti, kas viņai bijis līdzi no laukiem. Un kopš šā rīta Tūta esot izmesta uz ielas.

— No tiesas, zināt!

Atgriezties uz laukiem viņa nevarēja un negribēja: vīrs tik un tā neņemtu atpakaļ. Bet ko lai tagad iesāk, turklāt ar bērnu, kas saista rokas? Skaidrs, ka viņa neatrastu pat kalpones vietu.

Veča klausījās ar neuzticību, jo Tūta par visu runāja tā, it kā viņu nemaz nemāktu izmisums. Vienā laika atkartodama savu: «No tiesas, zināt,» — viņa smaidīja.

— No kurienes tu esi? - vecā vaicaja.

~ No Koras.

Uz bridi Tūta domīgi apklusa, it kā atmiņā skatīdama tālīno dzimto ciemu, tad noskurinājās, paraudzījās uz bērnu un teica:

— Bet kur lai es šo lieku? Atstāt tepat zemē, vai? Nabaga saldo mazuli!

Viņa pacēla to uz rokām un vairākas reizes cieši cieši noskūpstīja.

Vecā noteica:

- Pati uztaisīji! Raudi nu!

- Es? Pati uztaisīju? — jauna saslējās. — Un kauču arī tā. Pati uztaisīju, un par to mani piemeklē dieva sodība. Bet ciest dabū arī viņš, nevainīgais nabadziņš. Un ko dara dievs pats? Nestāstiet' man, arī tā kunga ceļi nav taisni. Un, ja tie nav taisni, kādi tad var būt mūsējie? Grauzt gribas...

— Ak pasaulīt, pasaulīt! - vecā nopūtās, ar mo kām pieceldamās kājās.

— Nav nieka bēda! — galvu kratīdama, piebilda dusuļaina, dūšīga veca sieva, kas, uz spieķa balstīdamās, patlaban gāja garām.

Pirmā izvilka no savām skrandām zem brunčiem paslēptu, novārtītu maišeli, kas tai karājās pie jostas, un izņēma sakaltušu maizes doniņu.

— Gribi? Ņem!

— Un kā vēl! Lai dievs tev atlīdzina! — steidzīgi atbildēja Tūta. — Tas noderēs. Tici vai ne, neesmu vēl neko ēdusi kopš rīta.

Viņa pārlauza donu uz pusēm, lielāko gabalu paturēja sev un otru iespieda mazuļa vārajos, sārtajos pirksteļos, kas negribēja vērties vaļā.

— Ņammā, Nino! Labs! Ai, ci'k gards! Ņammā vien!

Kājas pa zemi vilkdama, vecā aizslāja līdzi sievai, kas balstījās uz spieķa.

Dārziņš jau bija mazliet atdzīvojies. Sargs aplaistīja augus. Taču arī ūdens strūklas nespēja pamodināt nabaga kokus no bezgala skumjās snaudas, kurā tie šķita iegrimuši, sliedamies augšup no izkaisītajām, retajām dobēm, ko greznoja augļu mizas, olu čaumalas un papīra vīšķi un iežogoja vietumis sasprausti klūgu vai dzelzs zediņi vai arī kāds mākslīgas klints dobums ar solu tajā.

Tūta sāka vērot dārza vidū zemo, apaļo baseinu ar zaļganu, stāvošu ūdeni zem putekļu plīvura, kuru laiku pa laikam pāršķēla kāda miza, ko aizmeta baseina tuvumā sēdošie ļaudis.

Saule patlaban rietēja, un gandrīz visi soli jau atradās ēnā.

Uz viena no tiem atsēdās gadus trīsdesmit veca dāma baltā kleitā. Viņai bija izpūruši, rudi gandrīz vara krāsas mati un vasaras raibumiem nosēta seja. Nejaudādama glābties no karstuma, viņa mēģināja atstumt no ceļgaliem matrožu uzvalciņā ģērbtu tiepīgu puisēnu ar vaska dzeltenu seju. Mirkšķinādama tuvredzīgās acis, viņa visu laiku nepacietīgi skatījās apkārt, it kā gaidītu kādu, un atkal pastūma zēnu nostāk, skubinādama to sameklēt sev tuvumā rotaļu biedru. Bet zēns nekustējās, tikai cieši skatījās Tūtā, kas ēda maizi. Arī Tūta raudzījās tam pretim un uzmanīgi pētīja dāmu un puisēnu. Piepeši viņa ierunājās.

— Ja jums, sinjora, dieva žēlastības vārdā, gadījumā vajadzētu sievieti pie veļas vai pai^dieninieci... Ak nē! Te nu bija!

Tad, ievērojusi, ka slimīgais zēns nenolaiž no viņas acis un negrib klausīt atkārtotajiem mātes mudinājumiem iet rotaļāties, viņa to piesauca pie sevis:

— Vai gribi redzēt mazu knauķīti? Nāc, mīļais, paskaties! Nāc!

Zēns, ko māte spēcīgi pagrūda, pienāca pie Tūtas, brīdi ar aizmiglotām nopērta kaķa acīm palūkojās mazulī — un izrāva tam no roķeles maizes kancīti. Bērns sāka brēkt.

— Kuš, nabaga knauķīti, kuš! — Tūta iesaucās. — Kāpēc tu viņam atņēmi maizi? Raud, redzi nu! Izsalcis. Atdod kauču gabaliņu!

Viņa pacēla acis un gribēja aicināt palīgā zēna māti, bet dāmas uz sola vairs nebija; Tūta to ieraudzīja labu gabalu tālāk uztraukti kaut ko stāstām mūsainam vīrelim, kas klausījās izklaidīgi, ar savādu smaidu uz lūpām, aizlicis rokas aiz muguras un atbīdījis pakausī balto platmali. Mazulis joprojām brēca.

— Ja tā, — Tūta noteica, — pati atņemšu tev gabaliņu... — Tad sāka brēkt arī zēns. Piesteidzās māte, kurai Tūta dieva žēlastības vārdā paskaidroja, kas noticis. Puika ar abām rokām spieda maizi pie krūtīm un neparko negribēja atdot.

— Un tu tiešām to gribi? Vai ēdīsi, Ninī? — sarkanmatainā dāma jautāja. — Zināt, viņš man neko neēd, esmu izmisusi. Ja nu viņš to patiešām gribētu... untuma pēc... Lūdzu, atstājiet viņam maizi.

— Labprāt! — Tūta atbildēja. — Ņem, mazais, ēd vien ...

Bet zēns aiztecēja līdz baseinam un iemeta doniņu ūdenī.

Vai zivtiņām, Ninī? — Tūta smiedamās iesaucās. — Bet mana nabaga mazā radībiņa ir izsalkusi ... Ne man piena, ne māju, nekā... No tiesas, zināt, sinjora ... Nekā!

Dāma steidzas atgriezties pie vīrieša, kas tur tālāk gaidīja; viņa izvilka no somiņas divus soldus un iedeva Tūtai.

— Dievs tev atlīdzinās! — Tūta sauca tai пора kāļus. — Nu, rimsties, rimsties, brēkuli! Nopirksim ko likt uz zoba, zini? Ar vecās maizi esam tikuši pie divi timpām. Klusu, Nino! Nule esam bagāti ...

Bērns apklusa. Sažņaugusi soldus saujā, Tūta pētīja tālāk ļaudis, kas drūzmējās dārziņā: tur bija bērni, zīdītājas, aukles, zaldāti...

Gaisu pildīja nemitīgas klaigas.

Meitenes lēca pār auklu, zēni ķēra sunīšus, zīdītājās ar brēcošiem knēveļiem uz rokām mierīgi pļā paja, bērnu meitas ķircinājās ar zaldātiem, un visiem pa vidu jaucās grauzdētu lēcu, veģu un citu kārumu tirgotāji.

Tūtas acis laiku pa laikam iezalgojās un lūpas pavērās dīvainā smaidā.

Vai tiešām nevienam nebija daļas, ka viņa vairs nezina, ko iesākt, kurp doties? Šī apziņa sāpīgi kremta sirdi. Bet tā nu tas bija. Viņa bija ienākusi skvēriņā, lai uzmeklētu mazliet ēnas, sēdēja šeit gan drīz jau stundu un varēja nosēdēt līdz vakaram. Un tad? Kur lai pavada nakti ar mazuli uz rokām? Un kas būs rītdien? Un parīt? Viņai nebija neviena, pat uz laukiem ne, ja neskaita šo vīrieti, kurš arī par viņu neko nevēlējās zināt. Kā lai tur atgriežas? Viņa atcerējās veco raganu, kas bija atņēmusi auskarus un sainīti. Atgriezties pie tās? No tādām domam vien jau asinis sakāpa galvā. Tūta paskatījās uz mazuli. Tas bija aizmidzis.

— Ko, Nino? Upē iekšā — un abiem beigas? Lūk, tā ...

Viņa pacēla rokas, it kā gribētu bērnu sviest projām. Un pēc tam pati...

Ko vēl ne! - Viņa pacēla galvu, pasmaidīja un turpināja noraudzīties garām plūstošajā ļaužu straumē.

Saule bija norietējusi, taču karstums palicis un smacēja, kā smacējis. Tūta atpogāja kleitas apkaklīti un ielieca stūrus uz iekšu, mazliet atsegdama piena balto kaklu.

Karsti?

Mirstu vai nost!

Viņas priekšā stāvēja večuks ar diviem pie cepures piespraustiem vedeklīšiem. Otrus divus, košus košus, tas izplestus turēja rokā, bet elkonī karājās grozs ar citiem, kaudzē samestiem sarkaniem, ziliem un dzelteniem vēdeklīšiem.

Divas timpas!

- Liecies mierā! — Tūta noteica, paraustīdama plecus. — No kā tie ir? No papīra?

Ko tad tu gribēji? No zīda?

Hm... kāpēc ne? — Tūta atņēma, izaicinoši uzsmaidīdama večukam, tad atvēra plaukstu ar abiem soldiem un piemetināja: — Man ir tikai divas timpas. Vai dosi par vienu soldu?

Vecais cienīgi papurināja galvu:

— Divas timpas! Un tikai gadījuma pēc!

— Lai iet, rauj tevi jupis! Dod šurp! Es mirstu aiz karstuma! Mazulis gu|... Grauzt gribas. Bet gan jau dievs gādās ...

Viņa tam atdeva abus soldus, paņēma vēdeklīti, parāva kleitu vēl vairāk vaļā un sāka vēdināt un vēdināt gandrīz atsegtās krūtis, un smējās, un pārgalvīgi, ar mirdzošām, aicinošām, musinošām acīm noskatījās garām ejošos zaldātos.

MELNAIS LAKATS

Pagaidi šeit, — Bandi teica d’Andream. — Iešu viņu brīdināt. Ja viņa vēl pretosies, tad nāc tik iekšā!

Abi bija īsredzīgi un sarunājās, stāvēdami cieši blakus. Viņus varēja noturēt par brāļiem, jo abi bija apmēram viena vecuma un viena auguma: gari, izkāmējuši, ar stūrainām, raižu pilnām kustībām, kādas ir cilvēkiem, kas visu dara ļoti akurāti un pedantiski. Reti gadījās, ka sarunājoties viņi viens otram ar pirkstu nepielāgotu acenes uz deguna vai nepagro-zītu kaklasaites mezglu zem zoda, vai arī, ja neatradās nekas kārtībā savedams, neturētu viens otru aiz svārku pogas. Viņi, starp citu, sarunājās ļoti reti. Sadukušās sejas skaidri liecināja par mazrunīgu un drūmu raksturu.

Viņi bija kopā uzauguši un mācībās allaž palīdzējuši viens otram, kamēr pienāca augstskolas gadi, kas katru aizveda pa savu ceļu: viens izstudēja par juristu, otrs — par ārstu. Dienā viņus tagad šķīra dažādie amati, toties pievakarē abi devās kopīgā pastaigā pa lielceļu ārpus pilsētiņas.

Viņi bija tik tuvi draugi, ka pietika ar nenozīmīgu mājienu, ātru skatienu vai vārdu, lai viens tūlīt_ uztvertu otra domu. Tāpēc pastaiga katru dienu iesākās ar dažiem īsiem teikumiem un turpinājās pilnīgā klusumā, it kā viens otram butu devis vielu ilgām un garām pārdomām. Viņi soļoja, galvu nodūruši kā divi piekusuši zirgi; abi turēja rokas uz muguras. Un nevienu no viņiem nekad nemāca kārdinājums maz liet pagriezt galvu un palūkoties pāri lielceļa aiz-margojumam, lai papriecātos par pauguriem, ielejam un līdzenumiem, kas izpletās līdz pat jūrai, blāzmojot saulrieta ugunīs; ainava bija tik skaista, ka šķita gandrīz neiespējami paiet tai garām, pat nepagriežot galvu, lai to apskatītu.

Pirms dažām dienām Bandi teica d’Andream:

— Eleonora nejūtas vesela.

D’Andrea paskatījās draugam acīs un saprata, ka māsas slimība nevar būt diez cik nopietna.

— Vai gribi, lai viņu izmeklēju?

— Viņa to nevēlas.

Un, dodamies pastaiga, abi, uzacis saraukuši, gandrīz vai ar ļaunumu sāka domāt par sievieti, kura viņiem bija aizstājusi māti un kurai viņi bija pateicību parādā par visu, ko dzīvē sasnieguši.

D’Andrea zēna gados bija zaudējis vecākus un atradis pajumti pie kāda tēvoča, kam nekādi nebija pa spēkam zēnu pienācīgi sagatavot dzīvei. Eleonora Bandi, kas arī astoņpadsmit gadu vecumā bija kļuvusi bārene kopā ar daudz jaunāku brālīti, vispirms taupīgi un ar apdomu izlietodama nelielos vecāku atstātos ietaupījumus un vēlāk strādādama par klavieru un dziedāšanas skolotāju, bija varējusi studiju laikā atbalstīt ne vien brāli, bet arī tā nešķiramo draugu.

Esmu sevi pienācīgi atalgojusi, — viņa smiedamas mēdza sacīt jaunekļiem, — un pievākusi visu miesu, kuras jums abiem trūkst.

Viņa tiešām bija ļoti resna un arvien vēl pieņēmās svarā, taču sejas ārkārtīgi maigās un apgarotās līnijas atgādināja lielos marmora eņģeļus plīvojošās togās, kādus var redzēt baznīcās. Šķita, ka pat skaisto, melno acu skatiens zem garajām, samtainajām skropstām un labskanīgā balss tiecas mazināt augstprātīgo iespaidu, ko pēc pirmā acu uzmetiena varēja radīt milzīgais augums. Arī pati viņa pūlējās šo iespaidu mazināt un tāpēc brīžiem skumji pasmaidīja.

Viņa muzicēja un dziedāja ar kaislīgu iejūtu, kaut arī ne vienmēr gluži pareizi. Ja viņa nebūtu dzimusi un uzaugusi mazpilsētas aizspriedumos un ja viņu nekavētu mazais brālītis, viņa droši vien būtu izvēlējusies aktrises karjeru. Tas bija senu dienu sapnis un tā arī palika tikai sapnis. Tagad viņai bija ap četrdesmit gadu. Ievērība, kādu viņa pilsēta baudīja savu māksliniecisko dotību dēļ, vismaz daļēji atsvēra zudušos sapņus, un apmierinājums, ka viņa īstenojusi kādu citu ieceri, proti, ar savu darbu pavērusi nākotni divi nabaga bāreņiem, atsvēra pašas ilgo un grūto uzupurēšanos.

Doktors d’Andrea labu brīdi gaidīja salonā, ka draugs atgriezīsies un viņu pasauks.

Saules pielietais salons ar zemajiem griestiem un nolietotajām, antīkajām mēbelēm dvašoja seno laiku elpu un šķita pilnīgi apmierināts ar savas izbalējušās senatnības nekustīgo atspulgu divu pretim stāvošu spoguļu rāmumā. Mirušo senču portreti pie sienām bija vienīgie tā īstie iemītnieki. Jauns bija tikai kabinetflīģelis — Eleonoras klavieres, uz kurām greizi noraudzījās portretos gleznotie priekšteči.

Beidzot doktoram apnika gaidīt, viņš piecēlās, pagrozīja galvu, aizgāja līdz slieksnim un, sadzirdējis blakus istabā raudas, pieklauvēja pie durvīm.

— Nāc iekšā, — Bandi teica, atvērdams durvis.

— Nesaprotu, kāpēc viņa tā iespītējusies.

— Man taču nekas nekait! — Eleonora caur asarām iesaucās.

Milzīga un bāla viņa sēdēja ādas klubkrēslā, kā allaž ģērbusies melnās drēbēs, kā allaž — ar liela bērna seju, kas šoreiz likās dīvaināka nekā jebkad; varbūt drīzāk divkosīgu nekā dīvainu to darīja cietsirdīgais skarbums neprātīgi sastingušajā skatienā, ko viņa par katru cenu gribēja slēpt.

— Man nekas nekait, nudien, — viņa nosvērti atkārtoja. — Apžēlojieties, lieciet man mieru; manis dēļ jūs varat neraizēties!

— Labi! — brālis asi un stūrgalvīgi attrauca.

— Pašreiz te ir Karlo. Viņš pateiks, kas tev vainas. — Un izgāja no istabas, nikni aizcirzdams durvis.

Eleonora aizklāja ar rokām seju un sāka nevaldāmi šņukstēt. Juzdams reizē īgnumu un neveiklību, d’Andrea brīdi viņā noraudzījās, tad jautāja:

— Kāpēc tā? Kas jums noticis? Vai pat man to nevar teikt?

Un, tā kā Eleonora joprojām šņukstēja, piegāja viņai klāt un ar saltu maigumu mēģināja atņemt vienu roku no sejas.

— Nu, nomierinieties! Sakiet, — kas vainas? Man taču var teikt.

Eleonora papurināja galvu, piepeši ar abām rokām satvēra d’Andreas roku un, savilkusi seju kā sāpju lēkmē, ievaidējās:

— Karlo, Karlo!

Juzdamies mazliet neveikli savā stīvajā cienīgumā, d’Andrea pieliecās viņai klāt.

— Stāstiet. . .

Viņa piespieda vaigu tam pie rokas un sāka klusā balsi izmisīgi lūgties:

— Nomirt, liec man nomirt, Karlo! Palīdzi man, apžēlojies! Nezinu, kā lai to dara, man nav drosmes, nav spēka...

— Nomirt? — jauneklis smaidīdams vaicāja. — Ko jūs runājat! Kāpēc?

— Jā, nomirt! — viņa elsodama turpināja. — Pamāci man, kā to izdarīt. Tu esi ārsts. Apžēlojies par mani un izbeidz šo agoniju! Man jāmirst! Nav citas izejas. Tikai nāve.

Apstulbis viņš to vēlreiz stingri uzlūkoja. Arī Eleonora pacēla acis, lai uz viņu paskatītos, bet tūlīt atkal aizvēra, no jauna savieba seju un ierāvās sevī, it kā pēkšņa riebuma pārņemta.

— Jā, jā, — viņa ar uzsvaru sacīja. — Jā, Karlo, man jāmirst! Esmu pazudusi, pazudusi!

D’Andrea instinktīvi atvilka roku, ko tā vēl vienmēr turēja ciet.

— Kā tā? Ko jūs sakāt? — viņš nomurmināja.

Neuzmetusi viņam pat skatienu, tā pielika pirkstu pie lūpām un rādīja uz durvīm:

— Ja viņš to zinātu! Aiz līdzcietības nesaki viņam ne vārda! Vispirms liec man mirt! Iedod, iedod man kaut ko, es to ieņemšu kā zāles, domāšu, ka tās ir zāles, ko tu man parakstījis, tikai lai viss notiek ātri! Man nav drosmes, nav drosmes. Jau divus mēnešus, redzi, es mocos šai agonijā un nespēju saņemt dūšu, nevaru izdomāt, kā to izbeigt. Saki, Karlo, — kā tu man vari palīdzēt, kā?

Kā palīdzēt? d’Andrea atkārtoja, vēl vienmēr nespēdams atjēgties.

Eleonora atkal izstiepa rokas, satvēra viņa plaukstu un, lūdzoši acīs skatīdamās, piebilda:

Ja nevēlies, ka es mirstu, vai tu nevarētu . .. nevarētu kaut kā citādi . .. mani glābt?

Izdzirdis šo priekšlikumu, d’Andrea pagalam sastinga un bargi sarauca uzacis.

— Es tevi lūdzu, Karlo! — Eleonora neatlaidās. — Ne jau manis dēj, ne manis dēj, bet lai Džordžo neko neuzzina! Ja tu domā, ka esmu jūsu labā — tevis labā kaut ko darījusi, tad palīdzi man tagad, glāb mani! Vai tiešām pēc visa, ko esmu darījusi, visa, ko esmu izcietusi, man jāņem tāds gals, manos gados jākrīt negodā? Kāda nelaime, kādas šausmas!

— Bet kā tad tā, Eleonora? Jūs? Kā tas notika? Kurš tas bija? — d’Andrea murmināja, jo, redzēdams tās briesmīgo satraukumu, nespēja izdomāt neko citu kā vienīgi šo jautājumu, ko diktēja viņa apmulsusī ziņkāre.

Eleonora atkal norādīja uz durvīm un paslēpa seju plaukstās:

— Neliec man atcerēties! Es nespēju par to pat domāt! Vai tiešām tu negribi aiztaupīt Džordžo šo kaunu?

Bet kā? d’Andrea jautāja. Jūs taču zināt, ka tas ir noziegums. Tas būtu pat divkāršs noziegums! Labāk sakiet, vai nevarētu līdzēt... kaut kā citādi?

Nē! viņa strupi atcirta, un viņas seja sadrūma. Pietiek. Tagad es saprotu. Ej! Es vairs nespēju! ...

Galva noslīga uz krēsla atzveltnes, locekļi atslāba, viņu pārņēma nespēks.

Karlo d’Andrea ar sastingušu skatienu aiz tuvredzīgo aceņu biezajiem stikliem brīdi nogaidīja, velti meklēdams vārdus, nespēdams vēl ticēt atklājumam, nespēdams iedomāties, kā šī priekšzīmīgā sieviete, tikumības spogulis, pašaizliedzības paraugs, varējusi krist grēkā. Vai tas maz iespējams? Eleonora Bandi, kas savā jaunībā aiz mīlestības uz brāli bija atteikusi tik daudzus citu par citu spožākus precību piedāvājumus! Ka tas varēja notikt tagad, kad jaunība jau aiz kalniem? ... Jā, bet varbūt tieši tādēļ . ..

Viņš vēlreiz paskatījās uz miizīgo ķermeni, un viņa aizdomās — izkāmējuša cilvēka aizdomās negaidot iezagās kaut kas neķītrs un piedauzīgs.

— Ej taču, ej prom! — uzbudināta sauca Eleonora, kas šai klusuma mirklī, viņu nemaz neuzlūkodama, juta sev pievērstajā vīrieša skatienā sastingušo aizdomu pretīgumu.

— Ej, ej un pastāsti visu Džordžo, lai viņš nāk un dara ar mani, ko grib! Ej!

D’Andrea gandrīz mehāniskām kustībām atstāja istabu. Eleonora mazliet pacēla galvu, paskatījās, kā tas aiziet, bet, tiklīdz durvis aizvērās, atkal saguma krēslā.

II

Pēc divu mēnešu briesmīgajām ciešanām atzīšanās viņai negaidot deva jaunu sparu. Likās, pats smagākais jau ir pāri.

Tā kā nebija vairs speķa cīnīties un pretoties mocībām, viņa bija ar mieru paļauties liktenim, vienalga, kāds tas arī būtu.

Droši vien tūlīt ienāks brālis un viņu nonāvēs .. . Jo labāk! Viņa vairs nepelnīja nedz cieņu, nedz līdzjūtību. Protams, brāļa un tā nepateicīgā drauga labā viņa bija darījusi vairāk, nekā pienākums prasa, un tomēr vienā mirklī zaudējusi visas savas priekšrocības.

Atkal uzmācās riebums, un viņa aizvēra acis.

Sirdsapziņas dziļumos viņa, diemžēl, jutās atbildīga par savu krišanu. Jā, viņa, kam tik daudz gadu no vietas pietika spēka pretoties jaunības aicinājumam, viņa, ko vienmēr vadīja tikai tīras un cēlas jūtas, viņa, kas savu ziedošanos uzskatīja par pienākumu, viņa pati vienā mirklī bija sevi pazudinājusi! Ak posts! Ak posts!

Kāda vērtība brāļa acīs varētu būt tam, ko viņa spēja teikt sev par attaisnojumu? Vai varēja sacīt: «Redzi, Džordžo, varbūt es kritu grēkā tevis dēļ.» Un iespējams, ka tā būtu bijusi patiesība.

Vai tad viņa nebija aizstājusi brālim māti? Un tagad kā atalgojumu par visiem mīļu prātu sagādā-lajiem labumiem, ka atalgojumu par savas dzīves upuri viņa nesaņēma pretim pat tik kā prieku ieraudzīt uz brāļa un tā drauga liipām kaut vai gaistošu apmierinājuma smaidu. Šķita, ka abu dvēseli saindējis klusums un apnicība, ka tos nospiež kaut kādas sīkmanīgas rūpes. Saņēmuši diplomus, abi tūlīt kā jūga lopiņi metās darbā un strādāja tik aizrautīgi un neatlaidīgi, ka drīz vien nekāda sabiedrība tiem vairs nebija vajadzīga. Viņu dziļi aizvainoja steiga, ar kādu tic centās nolīdzināt parādu, it kā tiem varētu pietrūkt laika. Un tā viņa pēkšņi bija palikusi bez mērķa dzīvē. Ko lai iesāk tagad, kad viņa abiem jaunekļiem vairs nav vajadzīga? Un pašas jaunība ir neatsaucami pagājusi.

Smaids neatgriezās uz braļa lupām pat tad, kad amats sāka nest pirmos augļus. Varbūt brāli vēl arvien nomāca viņas upura smagums? Varbūt tas domāja, ka viņas upuris to saista uz visu mūžu un ka tagad tam savukārt jāupurē māsai sava jaunība un jūtu brīvība? Viņa gribēja ar to vaļsirdīgi aprunāties.

Tev nav jarūpējas par mani, Džordžo! Es tikai veļos tevi redzēt jautru, apmierinātu . . . saproti?

Taču brālis viņu tūdaļ pārtrauca:

Ciet klusu! Ko tu runā! Tagad pienākusi mana karta. Es zinu, kas man jādara.

«Bet kā? Vai tāpat kā līdz šim?» viņa gribēja tam uzkliegt, viņa, kas bez apdomāšanās bija ziedojusies ar vieglu sirdi un smaidu uz lūpām.

Pazīdama Džordžo noslēgto, stūro iecirtību, viņa par to vairs nerunāja, tomēr juta, ka ilgi nespēs izturēt šo skumjo dzīvi.

Ar katru dienu braļa ienākumi palielinājās, viņš kļuva arvien rūpīgāks pret māsu un vēlējās, lai tā pārtrauc stundu pasniegšanu. Piespiedu dīkdienībā, kas to pazemoja, tai neviļus ienāca prātā doma, kas sākumā gandrīz uzjautrināja:

«Ja nu es apprecētos?»

Taču viņai bija jau trīsdesmit deviņi gadi, turklāt vel resnums! Veltas cerības... Tad jau vīru vajadzētu pasūtīt pec mēra! Tomer ta butu vienīgā iespēja atbrīvot sevi un brāli no pateicības nomācošā sloga.

Gandrīz neapzinīgi viņa sāka pievērst lielu vērību savai ārienei un, ko agrāk nekad nebija darījusi, uzvesties kā pie vīra izdodama jaunava.

Divi trīs precinieki, kas kādreiz bija 1 Līguši viņas roku, tagad jau sen bija apsievojušies un audzināja bērnus. Agrāk viņai tas nebūt nerūpēja; tagad, visu pārdomājot, viņai tas kremta un viņa apskauda draudzenes, kas bija nodibinājušas ģimeni.

Tikai viņa palikusi viena .. .

Bet, kas zina, varbūt vēl bija laiks? Vai viņas allaž darbīgā dzīve tiešām jau galā? Vai priekšā tikai tukšums? Vai šai tumsā jāapdziest viņas nerimtīgā gara vienmēr spožajai liesmiņai?

Viņu pārņēma dziļas nožēlas, ko vēl skaudrākas reizēm darīja neizskaidrojama nemiera uzplūdi, kas sagandēja viņas dabisko piemīlību, liego balsi un dzidros smieklus. Valoda kļuva skarba, gandrīz aizskaroša. Eleonora pati apzinājās, ka viņas raksturs pārvērties, un brīžiem izjuta gandrīz naidu pret sevi, riebumu pret savu resno ķermeni un šausmas no negantajiem, pēkšņajiem kaisles uzliesmojumiem, kas viņu dziļi satrauca.

Brālis pa to laiku no ietaupījumiem bija nopircis nelielu lauku īpašumu un uzcēlis skaistu vasarnīcu.

Brāļa pierunāta, viņa vispirms tur pavadīja vienu mēnesi; tad, apdomādama, ka brālis varbūt īpašumu iegādājies, lai no viņas laiku pa laikam tiktu vaļā, nolēma tur pārcelties uz dzīvi. Та viņa atbrīvos brāli no savas klātbūtnes uz visiem laikiem, un tam vairs nevajadzēs paciest viņas sabiedrību un izskatu, un arī viņa pati tur pamazām atmetīs dīvaino domu savos gados vēl apprecēties.

Pirmās dienas pagāja jauki, un viņa cerēja, ka ari turpmāk viss būs labi.

Viņa pierada katru dienu celties līdz ar ausmu un doties gara pastaigā pa laukiem. Brīžiem viņa apstājās un savaldzināta ieklausījās neparastaja druvu klusumā, kur katrs zāles stiebriņš drebēja rīta svaigumā, klausījās, kā dzied gaiļi, sasaukdamies no kūts uz kūti, vai apbrīnoja klints radzes ar zaļajiem ķērpju lāsumiem vai samtaino sūnu uz veca, satrunējuša olīvkoka stumbra.

Tur, nonākusi sakaros ar dabu, viņa cerēja gūt sev jaunu dvēseli, jaunu ievirzi domām un jūtām un kļūt līdzīga rentnieka lādzīgajai sievai, kura tik labprāt uzturējās viņas sabiedrībā un bija jau paspējusi viņai izstāstīt tik daudz interesanta par laukiem un lauku dzīvi. Šais vienkāršajos stāstos viņai atklājās jauna, agrak neapjausta, dziļa dzīves jēga.

Rentnieks pats turpretim bija neciešams cilvēks: viņš lielījās, ka viņam esot plašas idejas, jo veselus astoņus gadus viņš skatījis pasauli, dzīvojis Amerikā, paša Benosārijā. Rentnieks nevēlējās, ka viņa vienīgais dēls Džerlando kļūst par vienkāršu zemes urķi.

Tāpēc viņš jau trīspadsmit gadus laida zēnu skolās un gribēja kaut cik «ielauzīt grāmatās», kā pats teica, lai vēlāk to sūtītu uz plašo iespēju zemi Ameriku, kur tas, bez šaubām, ātri kļūs bagāts.

Džerlando tagad bija deviņpadsmit gadu; no tiem trīspadsmit gadu berzēdams skolas solu, viņš bija ticis tikai līdz trešajai tehniskās skolas klasei. Tas bija smagnējs, kā no vienlaidu bluķa tēsts puisis. Tēva negrozāmā iedoma viņam sagādāja īstas mocības. Saskarē ar skolas biedriem viņam neviļus bija pielipušas dažas pilsētnieka manieres, kas viņu darīja vēl lempīgāku.

Katru ritu, netaupot ūdeni, viņam izdevās sasukāt cietos matus uz vienu pusi, ar celiņu malā, bet izžuvuši tie atkal slējās gaisā atsevišķos, izspūrušos kušķos, kas it kā spraucās cauri galvas ādai. Mazliet zemāk, no šaurās pieres apakšas, tāpat spraucās laukā uzacis un uz virslūpas un zoda — pirmās ūsu un bārdas spalvas, kas ari auga kušķiem. Nabaga Džerlando! Uz viņu — tik druknu, tik stūru un izspūrušu, ar grāmatu priekša — bija žēl skatīties. Tēvs dažu labu rītu dabūja slapju muguru, iekāms uzpurināja viņu no labi paēduša sivēna saldā, dziļā miega un vēl gluži apstulbušu un grīļīgu, ar miegainām acīm aizveda uz pilsētu, uz moku solu.

Kad ieradās sinjorīna Eleonora, Džerlando ar mates starpniecību lūdza, lai tā pierunā tēvu izbeigt viņa spīdzināšanu ar skolu, ar visām skolām un uz visiem laikiem. Viņš vairs nespēja, nudien nespēja!

Eleonora tiešām mēģināja puisi aizstāvēt, taču rentnieks — nē un nē! — ar visu padevību un cieņu, ar visu cieņu pret sinjorīnu tomēr lūdza neiejaukties viņa darīšanas. Un Eleonora mazliet aiz līdzjūtības, mazliet joka pēc un mazliet arī tādēļ, lai ar kaut ko nodarbotos, — kā mācēdama sāka nabaga jauneklim palīdzēt.

Viņa lika tam ierasties pēc vakariņām. Ar grāmatām un burtnīcām padusē tas kāpa augšā uz viņas istabu neveikls un nokaunējies, jo saprata, ka kun-dzene klusībā smejas par tā muļķību un cieto pakausi. Bet ko lai dara? Tāda bija tēva griba! Skaidrs, uz mācībām tam nebija nags, nav ko liegties. Toties, ja vajadzēja nogāzt koku vai vērsi... lai padod šurp, pie velna! Un Džerlando rādīja savas muskuļotās rokas, raudzījās ar zīmīgu, maigu skatienu un smaidot atklāja baltus, stiprus zobus ...

Pēkšņi kādu dienu viņa mācības pārtrauca un nevēlējās vairs puisi redzēt. No pilsētas atveda klavieres, Eleonora ieslēdzās istabā veseliem cēlieniem un drudžaini nodevās muzicēšanai, dziedāšanai un lasīšanai. Beidzot kādu vakaru viņa pamanīja, ka puisis, kuru viņa tik pēkšņi bija pametusi vienu bez pālī dzības, bez savas sabiedrības, bez jokiem, ko ar to atļāvās, sācis viņu izspiegot un noklausās viņas spēlēšanā un dziedāšanā. Ļaudamās nelabai iedvesmai, viņa nolēma to pārsteigt, pārtrauca klavieru spēli un strauji noskrēja lejā pa vasarnīcas kāpnēm.

— Ko tu te dari?

— Klausos.

Vai tev patīk?

— Un kā vēl, sinjora ... Jūtos kā paradīzē!

Dzirdēdama šo atzīšanos, viņa sāka smieties, bet

Džerlando, kuru šie smiekli trāpīja tikpat kā pātagas cirtiens sejā, uzklupa viņai turpat pie vasarnīcas tumsa, aiz gaismas joslas, kas plūda pa vaļējām bajkona durvīm.

Un tā tas notika.

Uzbrukums bija tik negaidīts, ka viņa nespēja puisi atgrūst, tikai juta, ka nezin kāpēc pietrūkst speķa pretoties varmācībai, un viņa atdevās, pati to nemaz negribēdama.

Nākamajā dienā viņa atgriezās pilsēta.

Un tagad? Kāpēc Džordžo vēl nenāk viņu tiesāt? Varbūt d’Andrea vēl neko nav teicis? Varbūt tas domā, kā viņu glābt. Ja, bet kā?

Viņa atkal paslēpa seju plaukstās, it kā vairīdamās skatīt tukšumu, kas izpletās viņas priekša. Bet viņa pašā bija tikai tukšums. Un nekāda glābiņa. Vienīgi nāve. Kad ta pienāks? Un kā?

Piepeši durvis atsprāga un uz sliekšņa parādījās Džordžo ar bālu, ķēmīgā grimasē savilktu seju, sajukušiem matiem un saraudātām acīm. D’Andrea viņu turēja aiz rokas.

Es vēlos zināt tikai vienu, — viņš uzrunāja masu caur zobiem svelpjošā balsī, kā noskaldīdams katru zilbi. — Vēlos zināt, kurš tas bija.

Acis pievērusi, Eleonora lēnām papurināja nodurto galvu un atkal sāka šņukstēt.

— Tu man to pateiksi! — Bandi iekliedzās un, drauga saturēts, viņai tuvojās. — Lai kas viņš būtu, tu viņu apprecēsi!

Nē, Džordžo! — viņa ievaidējās, nodūra galvu vel zemāk un lauzīja klēpī saņemtās rokas. — Nē, tas nav iespējams, nav iespējams!

— Vai viņš precējies? brālis draudīgi jautāja un, dūres sažņaudzis, pienāca vēl tuvāk.

— Nē! — viņa strauji atbildēja. — Bet tas nav iespējams, tici man!

Kurš tas ir? - Bandi, viss drebēdams, neatlai das. - Kurš tas ir? Ātri! Nosauc vārdu!

Juzdama braļa negantās dusmas, Eleonora vēl vairāk saduga, tad ar mokām pacēla galvu, ieskatījās niknajās acis un tikko dzirdami izdvesa:

— To es tev nevaru teikt...

Nosauc vārdu, vai es tevi nositīšu! Bandi ierecās, paceldams dūri viņai virs galvas.

Tad iejaucās d’Andrea, pavilka draugu sānis un nopietna balsī teica:

— Labāk ej! Gan viņa man pateiks. Ej, ej vien . . .

Un ar varu izveda draugu no istabas.

Brālis palika nelokāms.

Nedaudzajās līdz kāzām atlikušajās dienās, kas bija nepieciešamas formalitātu nokārtošanai, viņš no mušas izpūta ziloni. Lai izvairītos no sagaidāmā izsmiekla, viņš uz visiem stūriem klaigāja par savu kaunu, lietodams visnesaudzīgākos izteicienus. Viņš šķita zaudējis prātu un iemantoja vispārēju līdzjūtību.

Tomēr nebija nemaz tik viegli pierunāt rentnieku, lai tas piekrīt dēla laulībām. Kaut arī plašu ideju cilvēks, vecais sākumā izlikās, ka nokrīt tikpat kā no mākoņiem, un neparko negribēja ticēt, ka kaut kas tamlīdzīgs tiešām iespējams. Vēlāk viņš sacīja:

— Jūs, kungs, par mani nešaubieties: ja vajadzēs, es viņu samīšu zem kājām, kā rudenī kublā sabrada vīnogas. Vai, vēl labāk, rīkosimies tā: es jums viņu nodošu ar sasietām rokām un kājām, un jus, kungs, atdariet pēc sava prāta. Vērša dzīslu pēršanai pagādāšu es pats un trīs dienas pirms tam mērcēšu, lai labak pievelk.

Kad viņš beidzot saprata, ka saimniekam ar to vien nepietiek, ka Bandi vēlas ko citu, vēlas laulības, vecais izbrīnījās vēl vairāk:

Kā tad tā? Ko jūs sakāt, kungs? Jusu masa taču irdāma, bet Džerlando - tikai vienkārša zemes urķa dels!

Un viņš noteikti atteicās dot piekrišanu.

— Piedodiet, bet sinjorīnai viņas gados vajadzēja būt prātīgākai. Viņa taču zināja, kas labs, kas ļauns. Nevajadzēja ielaisties ar manu dēlu. Vai man par to būtu jāmin? Viņa katru dienu vilka to augšā pie sevis. Jūs, kungs, taču pats saprotat... Puišelis ... Tādā vecumā jau neapdomā, neuzmanās ... Kā lai es tik vienkārši zaudēju dēlu, kurš man tik daudz izmaksājis! Sinjorīna, runājot ar visu cieņu, varētu būt viņa māte ...

Bandi nācās apsolīt māsai pūrā īpašumu un vēl naudu.

Tā kāzas beidzot tika norunātas un izvērtās pilsētelē par milzu notikumu.

Šķita, ka visiem ir liels prieks atklāti noliegt ap brīnu un cieņu, ko Eleonora tik ilgus gadus bija baudījusi, it kā starp apbrīnu un cieņu, ko, pēc ļaužu domām, viņa vairs nepelnīja, un zobgalībām, kas pavadīja apkaunojošās laulības, vairs neatliktu vietas arī mazliet līdzcietībai.

Visi kā viens juta līdz brālim, kurš, protams, svinībās negribēja piedalīties. Nepiedalījās arī d’Andrea, aizbildinādamies, ka viņam šai skumīgajā dienā jā-paliekot nabaga Džordžo tuvumā.

Kāds vecs pilsētas ārsts, kas bija ārstējis jau Eleonoras vecākus un kam d’Andrea tūlīt pēc augstskolas beigšanas ar jaunajām, skali izreklamētajām ārstniecības metodēm pasteidzās atvilt labu tiesu pacientu, bija par laulību liecinieku; viņš bija atvedis līdzi kādu citu vecīti, savu draugu, par otru liecinieku.

Kopa ar viņiem Eleonora slēgtā karietē ieradās vispirms mērijā, tad kādā nomaļā baznīciņā, kur notika laulību ceremonija.

Otrā karietē sadrūmis un nīgrs brauca līgavainis Džerlando ar vecākiem.

Tie abi bija uzposušies kā svētkos, pašapzinīgi, nopietni un uzpūtīgi, jo galu galā dēls taču apprecēja īstu kundzēni, advokāta māsu, kurai pūrā bija lauku īpašums ar lielisku vasarnīcu un piedevām vēl nauda. Lai būtu sava jaunā stāvokļa cienīgs, Džerlando turpinās studijas. Par saimniecību tikmēr rūpēsies tēvs, kam šis darbs nav svešs. Līgava esot pavecāka? Jo labāk! Toties mantinieks jau bija ceļā. Pēc visiem dabas likumiem viņai jāmirst pirmajai, un Džerlando tad būs brīvs un bagāts.

Tamlīdzīgas pārdomas nodarbināja arī līgavaiņa lieciniekus, kas sēdēja trešajā karietē. Tie bija tēva draugi — zemnieki un divas vecīgas jaunā vīra mātesmāsās. Pārējie daudzie līgavaiņa radi un paziņas gaidīja vasarnīcā, visi svinīgi uzposušies: vīrieši zilos vadmalas uzvalkos, sievietes jaunās pelerīnēs, ar spilgtiem lakatiņiem galvā, jo rentnieks, cilvēks ar plašām idejām, bija sarīkojis lepnu mielastu.

\

Mērijā, kad patlaban vajadzēja doties dzimtsarakstu nodaļā, Eleonora saka nevaldāmi raudat. Vecāki stumdīja Džerlando, lai iet līgavu mierināt, taču vecais ārsts palūdza jaunekli labāk nerādīties un šimbrīžam nenākt tuvumā.

Kad Eleonora, vēl īsti neatģidusies no asaru lēkmes, iegāja zāle, kur vajadzēja notikt laulību reģistrācijai, un ieraudzīja sev blakus puiku, kuru samulsums un kauns bija padarījis vēl neaptēstāku un muļķīgāku, viņai pēkšņi uznāca vēlēšanās sadumpoties, gribējās kliegt: «Nē, nē!» — un viņa uzlūkoja līgavaini ar skatienu, kas aicināja darīt tāpat. Brīdi vēlāk tomēr abi pateica jā, it kā saņēmuši spriedumu par kopīgi izciešamu, nenovēršamu sodu. Visas ceremonijas vientulīgajā baznīciņā tika nokārtotas liela steigā, un nožēlojamā svīta sāka virzīties uz māju pusi. Eleonorai negribējās šķirties no abiem vecajiem draugiem, tomēr vajadzēja vien sēsties karietē kopa ar jauno vīru un tā vecākiem.

Visu ceļu viņi nepārmija ne vārda.

Rentnieks ar sievu izskatījās samulsuši; laiku pa laikam tie pacēla acis, lai pazagšus uzlūkotu vedeklu, tad pavērās viens otrā un atkal nodūra acis. Jaunais vīrs, sevī ierāvies, sarauktām uzacīm raudzījās ārā pa logu.

Vasarnīcā viņus sagaidīja ar šāvieniem, kliedzieniem un aplausiem. Taču jaunās sievas izskats un izturēšanās viesus atsaldēja, kaut arī viņa mēģināja uzsmaidīt lāga ļautiņiem, kas gribēja svinēt svētkus pa savai parašai, kā jau kāzās pieklājas.

Drīz vien viņa lūdza atļauju aiziet. Ieraudzījusi savā agrākajā guļamistaba uzklāto laulības gultu, viņa sastinga uz sliekšņa un iesaucās: «Šeit? Ar viņu? Nē! Nekad! Nekad!» — un, riebuma pārņemta, iebēga cita telpā, ieslēdzās, nokrita uz krēsla un cieši cieši piespieda abas delnas pie sejas.

Aiz durvīm viņa dzirdēja balsis un smieklus; tur kāzu viesi ķircināja Džerlando, vairāk par sievu slavēdami augstos radus, kādos šis nu iekļuvis, un skaisto īpašumu.

Džerlando stāvēja, atspiedies pret balkonu, un neatbildēja neko, tikai laiku pa laikam nokaunējies paraustīja platos plecus.

Viņš tiešām izjuta kaunu, vienīgi kaunu, ka šādā ceļā kļuvis par kundzenes vīru; ta nu tas bija. Pie visa vainīgs bija tēvs, kas ar savu nolādēto skološanas iedomu bija viņu kā muļķa neprašas puiku sūtījis mācīties pie atpūtā atbraukušās sinjorīnas, kura savukārt atļāvās dzīt dažādus aizvainojošus jokus. Te nu redzams, kas no tā iznācis. Tēvs, protams, domāja tikai par skaisto īpašumu. Bet viņš — kā lai viņš turpmāk dzīvo ar šo sievieti, kuras priekšā jutās tik nedrošs un kura tagad droši vien ļaunojās par tai sagādāto kaunu un negodu? Un tēvs turklāt vēl gribēja, lai viņš turpina iet skolā! Vai var maz iedomāties, ka biedri viņu izsmies? Sieva bija par viņu divdesmit gadus vecāka un līdzinājās gubai, līdzinājās ...

Kamēr Džerlando nokāvās ar pārdomām, tēvs un māte uzmanīja pēdējos mielasta sagatavošanas darbus. Beidzot abi starodami ienāca zālē, kur bija klāts galds. Galda piederumus un traukus bija pagādājis kāds pilsētiņas restorāna īpašnieks. No turienes bija atsūtīts arī pavārs un divi sulaiņi, kam jāapkalpo viesi.

ill

Rentnieks sameklēja Džerlando uz balkona un teica:

- Ej brīdini sievu, ka tūlīt varēs sēsties pie galda!

— Nenāk ne prātā! — Džerlando atrūca un piesita kāju. — Ejiet paši!

Tas jādara tev, ēzeli! — tēvs viņam uzkliedza.

Tu esi vīrs — ej!

- Nē, pateicos... Es neiešu! Džerlando spītīgi atkārtoja, visādi atrunādamies.

Noskaities tēvs viņu parāva aiz svārku atloka un iegrūda dunku sānos.

— Tagad tev kauns, lopiņ! Kur tu biji agrāk? Tagad vairs nav ko kaunēties. Ej! Ej pie sievas!

Piesteidzās daži viesi, lai samierinātu ķildniekus, un mēģināja pierunāt Džerlando paklausīt tēvu.

— Nu kas tur ļauns? Pasaki viņai, lai nāk iekost kādu kumosu ...

— Bet es pat nezinu, kā lai viņu uzrunā! — Džerlando izmisis iesaucās.

Daži sāka smieties, citi saturēja rentnieku, kurš rāvās uz priekšu, lai izpļaukātu stulbo dēlu, kas sabojāja ar tik lieliem izdevumiem svinīgi sarīkotos svētkus.

— Uzrunā viņu kristītā vārdā, — māte pačukstēja dēlam pārliecinošā balsī. — Kā viņu sauc? Eleonora, vai ne? Tad uzrunā par Eleonoru. Viņa taču ir tava sieva! Ej, dēls, ej vien ...

Un, tā runādama, viņa to bīdīja uz kāzu istabas pusi.

Džerlando pieklauvēja pie durvīm. Vispirms pavisam klusu. Tad pagaidīja. Klusums. Kā lai pasaka? Vai tiešām viņam pirmajam jāuzrunā tā ar «tu»? Nolādētā ķeza! Un kāpēc tā neatbild? Varbūt nedzird? Viņš pieklauvēja stiprāk un atkal pagaidīja. Klusums.

Pagalam apjucis, viņš mēģināja saukt klusā balsī, kā māte bija mācījusi. Bet pats saklausīja tik muļķīgu Eleonora, ka, vēlēdamies izlabot kļūdu, droši un skaļi atkārtoja:

— Eleonora!

Beidzot tā atsaucās, bet balss skanēja no pavisam citas istabas:

— Kas tur ir?

Elpu aizturējis, viņš piegāja pie durvīm.

— Es, — viņš teica, — es, Džer .. . Džerlando ... viss ir gatavs.

Es nevaru, Eleonora atbildēja. — Iztipciet bez manis!

Džerlando atvieglots atgriezās zālē.

Viņa nenāk! Teica, ka nenākšot. Nevarot nākt.

Lai dzīvo stulbiķis! — tēvs iesaucās (viņš dēlu citādi vairs nemaz nesauca). — Vai tu viņai teici, ka galds klāts? Kāpēc viņa nenāk? Vajadzēja atvest ar varu!

Iejaucas māte un mēģināja vīram ieskaidrot, ka varbūt labāk vedeklu šodien atstāt mierā. Arī viesi tam piekrita:

-Jāsaprot: viņa ir saviļņota... uztraukusies...

Taču rentnieks, kas bija nolēmis vedeklai parādīt, ka vajadzības gadījuma arī viņš prot izpildīt savu pienākumu, palika sapīcis un diezgan nelaipni aicināja sēsties pie galda.

Viesi kāroja nogaršot smalkos ēdienus, kam tagad vajadzēja parādīties, bet tad viņus apžilbināja liekā greznība, kas spīguļoja un mirdzēja uz baltā

8

L. Pirandello

113

galdauta: katram bija priekšā ne vien četras dažādas glāzes, bet ari dakšas un dakšiņas, naži un nazīši un pat kaut kādi zīdpapīrā ievīstīti spalvu iesmiņi.

Nosēdušies par tālu no galda, viņi svīda savās biezajās svētku drēbēs, skatījās cits citam raupjajās, iedegušajās, neparasti tīrajās sejās un neuzdrošinājās pacelt sarepējušās, smagā darbā sakropļotās, lielās rokas, lai satvertu sudraba dakšiņu (lielo vai mazo?) vai nazi, jo viņus briesmīgi mulsināja sulaiņi, kas ar baltiem diega cimdiem rokās riņķoja apkārt ar ēdienu paplātēm.

Rentnieks ēzdams ik pēc brīža paskatījās uz dēlu, nogrozīja galvu un, savilcis seju, ar nicīgu līdzjūtību pie sevis norūca:

— Palūkojieties, palūkojieties! Pēc kā viņš izskatās? Degunu nokāris, viens kā atšķirts auns! Kā lai sieva tādu stulbiķi ciena? Viņai taisnība: par tādu nudien var tikai kaunēties. Būtu es viņa vietā!

Kad mielasts bija gala, sapīkušie kāzu viesi, visādi aizbildinādamies, ātri izklīda. Bija satumsusi nakts.

— Un tagad? — tēvs vaicāja Džerlando, kad sulaiņi beidza nokopt galdu un vasarnīcā atkal iestājās klusums. — Ko tu darīsi tagad? Tiec nu pats galā!

Un viņi abi ar sievu aizgāja uz savu lauku mitekli netālu no vasarnīcas.

Palicis viens, Džerlando, nezinādams, ko iesākt, sarauca uzacis un paskatījās apkārt.

Šai klusumā viņš nojauta kādā istabā ieslēgušās Eleonoras klātieni. Tagad, kad visi trokšņi norimuši, viņa varbūt iznāks ārā? Patiešām, ko tad lai iesāk?

Ai, cik labprāt viņš butu aizbēdzis uz rentnieka māju un licies gulēt blakus mātei vai arī klajā laukā zem kāda koka!

Ja nu sieva tagad gaida, ka viņu sauks? Ja viņa, samierinājusies ar brāļa nežēlīgo lēmumu, uzskata to par savu pavēlnieku, par savu vīru un gaida, ka tas viņu... jā, ka tas viņu aicinās?...

Džerlando ieklausījās. Taču nē: viss bija klusu. Varbūt aizmigusi. Bija jau pavēla nakts. Pa atvērto balkonu zālē iespīdēja mēness.

Neiededzis gaismu, Džerlando paņēma krēslu un apsēdās uz balkona, no kura atklājās plaša lauku ainava, tālumā nolaideni izplezdamās līdz pašai jūrai.

Gaišajā naktī dzidri spulgoja lielākās zvaigznes. Mēness meta pāri jūrai vizošu sudraba tiltu. No klajajām, dzeltenajām rugainēm kā nemitīgas zvārguļu šķindas pacēlas sienāžu dziesma. Piepeši tuvumā atskanēja gurds, sirdi plosošs ūpja brēciens; tālumā kā atbalss atsaucās otrs ūpis, un gaišajā naktī labu brīdi abi žēlabaini sakliedzās.

Atbalstījis roku pret balkona treliņiem, viņš instinktīvi, lai izvairītos no mokpilnās, kveldējošās neziņas, mēģināja nedzirdēt ūpju saucienus, kas atkal un atkal pāršķēla mēness apburto klusumu. Tad, pamanījis lejā mūra žogu, kas ieskāva dārzu, viņš iedomājās, ka visa šī zeme tagad pieder viņam: tie bija viņa koki, viņa olīvas, mandeļkoki, jāņu pākstis, vīģes, mīklenāji, viņa vīnogulāji.

Tēvam bija iemesls priecāties. Tagad viņš uz visiem laikiem bija kļuvis neatkarīgs.

Galu galā varbūt doma par tālāku skološanos nemaz nebija tik aplama. Labāk jau būt tur, skolā,

nevis augu dienu pie sievas sāniem. Un biedriem, kas aiz muguras gribēs ņirgāties, viņš gan pratīs ierādīt īsto vietu. Tagad viņš ir kungs, ko vairs nebiedē izslēgšana no skolas. Tagad tas arī vairs nenotiks. Viņš pat nolēma turpmāk cītīgi mācīties, lai kādu dienu, kas vairs nebija aiz kalniem, ieņemtu pienācīgu vietu pilsētiņas «smalkajā» sabiedrībā un varētu, nejuzdamies vairs nospiests un pakļauts, runāt ar visiem kā līdzīgs ar līdzīgu. Vēl tikai četri gadi, un tehniskās skolas diploms būs rokā! Tad viņš bus mācīts agronoms vai rēķinvedis. Un svainim, advokāta kungam, kurš tagad domā, ka iemetis māsu vilku bedrē, bus viņa priekšā jānoceļ cepure. Jā, sinjori! Tad viņam būs tiesības tam sacīt: «Ko tu man esi iesmērējis? Man — šo veceni? Esmu studējis, man ir pieklājīgs amats, es varēju apprecēt skaistu un bagātu meiteni no tikpat labas ģimenes!»

Domās nogrimis, atspiedis pieri uz rokas, kas balstījās pret treliņiem, viņš aizmiga.

Ūpji — viens tuvumā, otrs kaut kur tālu vēl arvien žēlabaini un baudkāri sasaucās. Gaišā nakts šķita purinām par zemi sienāžu piesisināto mēnesnīcas plīvuru, un no tālienes kā drums pārmetums skanēja jūras dobja murdoņa.

Vēlu naktī uz balkona sliekšņa ka ēna parādījās Eleonora.

Viņa necerēja te ieraudzīt aizmigušo jaunekli un izjuta reizē līdzcietību un bailes. Brīdi viņa palika stāvam, apsvērdama, vai nevajadzētu to pamodināt, pastāstīt par savu lēmumu un aizvest projām. Bet tad, jau grasīdamās to sapurināt un saukt vārdā, viņa juta, ka pietrūkst drosmes, un klusi ka ena uz pirkstgaliem ieslīdēja atpakaļ istabā.

IV

Viss nokārtojās samēra vienkārši.

Nākošajā rītā Eleonora kā māte aprunājās ar Džerlando un atļāva viņam turpmāk visur rīkoties pēc sava prata kā saimniekam, it kā tos abus nesaistītu nekādas saites. Viņa tikai lūdza, lai ļauj viņai dzīvot nomaļus, mazajā istabiņa, kopā ar veco mājas kalponi, kas redzējusi viņu piedzimstam.

Džerlando, kurš pret rītu bija pamodies uz balkona gluži sastindzis no nakts dzestruma un nolicies gulēt ēdamistabā uz dīvāna, vēl gluži samiegojies berza ar dūrēm acis, žāvājās un rauca uzacis, un, lai izrādītu, ka visu saprot un ka tāda ir arī viņa pārliecība, tikai piekrītoši māja ar galvu. Uzzinājuši par nolīgumu, tēvs un māte vai plīsa aiz dusmām, un Džerlando velti mēģināja tiem iestāstīt, ka šāds atrisinājums ir vislabākais un ka viņš ar to pat vairak nekā apmierināts.

Lai tēvu kaut cik nomierinātu, vajadzēja svinīgi apsolīt, ka oktobra sākumā viņš atgriezīsies skolā. Un māte, par spīti vedeklai, lika dēlam izraudzīties skaistāko guļamistabu, skaistāko kabinetu mācībām un skaistāko ēdamistabu. Dels apdzīvos visskaistākās istabas!

— Un visu rīko tu, — saproti? Lai viss iet kā pa diedziņu! Ja ne, nākšu un parādīšu, kā tevi jāklausa un jāgodā!

Beidzot viņa nozvērējās nekad vairs nerunāt ar gražīgo mamzeli, kas noniecināja viņas dēlu, tik brasu jaunekli, kuru, taisnību sakot, tā nebija pat cienīga uzlūkot.

Tai pašā dienā Džerlando atkal sāka mācīties, lai sagatavotos pēceksāmeniem. Tiesa, daudz bija nokavēts: atlika vairs tikai divdesmit četras dienas. Bet — kas zina! Mazliet piespiežoties, varbūt tiešām beidzot izdosies tikt pie diploma, kura dēļ viņš mocījās jau trīs gadus.

Atguvusies no pirmo dienu baiļpilnā apstulbuma, Eleonora, paklausot vecās kalpones padomam, sāka gatavot bērnam pūriņu.

Līdz šim viņai tas nebija ienācis prātā, un viņa pat apraudājās.

Vecā kalpone Džeza palīdzēja un pamācīja viņu, jo Eleonorai š»s darbs bija svešs; viņa nezināja mēru ne pirmajiem krekliņiem, ne pirmajām aubī-tēm ... Jā, liktenis viņai sniedza šo mierinājumu, un viņa par to nebija pat padomājusi: viņai būs puisītis vai meitiņa, par ko rūpēties, kam ziedot sevi visu! Kaut nu dievs būtu žēlīgs un dāvātu viņai puisēnu! Viņa bija jau veca, varēja drīz nomirt. Kā lai atstāj meitiņu tādam tēvam, kas drīz vien iedvestu tai savas domas un jūtas? Puika tik daudz neciestu šai vidē, kur ļaunais liktenis to drīz vien iegrūstu.

Nomocījusies ar tamlīdzīgām domām, darbā nogurusi, viņa paņēma kādu no brāļa senāk atsūtītajām grāmatām un, lai izklaidētos, sāka lasīt. Reizēm pamezdama ar galvu uz vīra istabas pusi, viņa kalponei pajautāja:

— Ko viņš dara?

Džeza paraustīja plecus, pastiepa lūpu um atbil dēja:

— Hm... sēž, degunu grāmatā iebāzis. Kas viņu zina, snauž vai domā ...

Džerlando domāja. Domāja par to, ka, visu apsverot, dzīve nav diez cik jautra.

Tā gan. Viņam bija īpašums un tomēr tā it kā nebija; bija sieva un it kā nebija. Un kur nu vēl mūžīgais karš ar vecākiem un dusmas pašam uz sevi, jo no mācībām prātā nepalika nekas, itin nekas!

Un šai urdošajā dīkdienībā viņš juta sevī mostamies skaudras alkas, starp citu, — arī alkas pēc sievas, jo tā bija viņam liegusies. Protams, šī sieviete vairs nebūt nebija iekārojama, taču... arī šāds noilgums nekur nederēja. Viņš bija vīrietis, un, ja reiz atraidīt, to pienācās darīt viņam.

Viņš piecēlās, izgāja no istabas un devās pie sievas. Bet, tiklīdz pavērto durvju spraugā ieraudzīja Eleonoru, dumpības gars tūlīt saplaka. Viņš nopūtās un, lai nebūtu jāatzīst, ka pietrūcis drosmes, mēģināja sev iestāstīt, ka nav jau vērts.

Beidzot kādudien viņš atgriezās no pilsētas sakauts, izkritis, vēlreiz izkritis eksāmenos. Tagad pietika! Nudien pietika! Uz priekšu par mācībām nevarēja būt ne runas! Viņš savāca grāmatas, burtnīcas, rasējumus, lineālus, penāļus, zīmuļus un nostiepa to visu lejā, vasarnīcas priekšā, lai sakurtu sārtu. Atskrēja tēvs un mēģināja viņu aizkavēt, bet Džerlando zvērīgās dusmas atkliedza:

— Nebāziet degunu manās darīšanās! Pats esmu saimnieks!

Piesteidzās arī māte un daži zemnieki, kas strādāja tuvējos laukos. Sākumā virs papīru kaudzes pacēlās tieva dūmu strūkliņa, kas pamazām pieņēmās, un, kamēr visi apkārt klaigāja, gaisā uzvijās spoža liesma. Kliedzieni izvilināja uz balkona Eleonoru un kalponi.

Džerlando, aiz niknuma gluži zils un piepūties ka tītars, izmeties vienā kreklā, svieda ugunī pēdējās grāmatas, ko turēja padusē, — pēdējos savu ilgo un veltīgo moku rīkus.

Eleonora, redzēdama šo skatu, tikai ar pūlēm apvaldīja smieklus un steigā aizbēga no balkona. Taču vīramāte pamanīja viņas jautrību un teica dēlam:

— Sinjoru tas viss uzjautrina, zini? Viņa par tevi smejas!

— Gan raudās! — Džerlando nokliedza un, galvu izslējis, paskatījās uz balkonu.

Eleonora dzirdēja draudus un nobālēja. Viņa saprata, ka gurdais un skumjais miers, ko viņa līdz šim baudījusi, tagad beigsies. Liktenis bija piešķīris viņai tikai īsu atelpu. Ko gan šis rupiķis vēl varēja no viņas prasīt? Viņas spēki bija jau tikpat kā galā; vēl viens kaut niecīgs sitiens viņu nobeigtu.

Mazliet vēlāk drūms, smagi pūzdams, viņas priekšā nostājās Džerlando.

— No šodienas dzīve ies citās sliedēs! — viņš paziņoja. — Man pietiek! Turpmāk būšu tāds pats zemnieks kā tēvs, un tu izbeigsi tēlot kundzēni. Pie velna visas šīs lupatas! Arī bērns būs zemnieks tāpat kā es, tāpēc nevajag ne mežģiņu, ne caku. Triec ratā to veceni! Tu pati gatavosi ēdienu un apkopsi mājas soli kā mana māte. Skaidrs?

Eleonora nobālēja, piecēlās un, drebēdama aiz nicinājuma, lepni pavērās viņam tieši acīs:

— Tava mate ir tava māte, es esmu es un kopā ar tevi, zemnieku, par zemnieci nek|ūšu!

— Tu esi mana sieva! — Džerlando kliedza, pieskrēja viņai klāt un sagraba aiz rokas. — Un tu darīsi, ko es tev likšu! Šeit pavēlu es! Vai saproti?

Tad viņš pagriezās pret veco kalponi un norādīja uz durvīm:

— Āra! Taisieties, ka pazūdat! Mana mājā kalpones nav vajadzīgas!

— Džeza, es iešu tev līdzi! — Eleonora iesaucās, mēģinādama atbrīvot roku no vīra tvēriena.

Bet Džerlando nelaida viņu vaļa: tas sažņaudza roku vēl stiprāk un piespieda sievu apsēsties.

— Nē, tu paliksi šeit, pie saites, kopa ar mani! Diezgan tevis dēļ par mani smējušies, man pietiek! Nac līdzi, lien āra no savas alas! Negribu vairs viens apraudāt savu likteni. Ārā! Ārā!

Un tas izgrūda viņu no istabas.

— Ko tad tu apraudāji? — viņa jautāja ar asarām acīs. — Es taču no tevis neko neesmu prasījusi..

— Ak neesi prasījusi? Tikai to, lai tevi neapgru-tina, lai tev pat nepieskaras, it kā es butu ... it kā man ar tevi, kundzēni, nebūtu brīv pat parunāties. Tu liki mani pie galda apkalpot dienestmeitai, lai gan tas bija jādara tev pašai, ka visām sievām!

— Bet kas tev no manis butu ticis? Eleonora vaicāja jau gluži vārgā balsī. — Ja vēlies, uz priekšu es apkalpošu tevi pati ar savām.rokām. Labi?

To sacīdama, viņa izplūda asarās, sagrīļojās un paģība. Džerlando apjucis un nobijies ar kalpones palīdzību viņu saturēja un par abiem noguldīja krēslā.

Pret vakaru Eleonorai negaidot sākās priekšdzem-dību sāpes.

Pārbijies un nožēlas pilns Džerlando aizskrēja pasaukt māti. Kalpu aizsūtīja uz pilsētu pēc vecmātes, bet rentnieks, norūpējies par īpašumu, ja gadījumā vedekla dzemdētu nedzīvu bērnu, strostēja dēlu:

— Ak stulbiķi, stulbiķi! Ko tu esi izdarījis? Un ja nu viņa tev tagad nomirst? Ja viņai vairs nav bērnu? Tu esi tikpat kā uz ielas izsviests. Ko tu iesāksi? Skolu esi pametis, bet neproti pat kapli rokā noturēt. Tu esi pagalam!

— Un kas par to? — Džerlando atkliedza. —- Kaut tikai viņa paliktu dzīva!

Vicinādama rokas pa gaisu, pieskrēja māte.

Ārstu! Ārstu! Žigli ārstu! Es neko labu neparedzu!

— Kas viņai kait? — Džerlando nobālis jautāja, bet tēvs viņu izgrūda laukā.

— Skrien taču! Skrien!

Pa ceļam Džerlando kratīja drebuļi, pārņēma nespēks un viņš jau sāka raudāt, tomēr mēģināja skriet. Pusceļā viņš sadūrās ar vecmāti, kas kopā ar kalpu brauca pretim.

— Sadod, uzšauj ar pātagu! — viņš uzsauca kalpam. Steidzos pēc ārsta, viņa mirst!

Viņš klupa, krita un, putekļos novārtījies, izmisīgi skrēja tālāk, piespiedis pie mutes nobrāzto plaukstu.

Kad viņš kopā ar ārstu atgriezās no pilsētas, Eleonora bija noasiņojusi un tuvu nāvei.

— Slepkava! Slepkava! — Džeza vaimanāja, aprūpēdama kundzi. Tas bija viņš! Viņš pret to pacēla roku!

Eleonora tikai lēnām purināja galvu. Viņa juta, ka līdz ar asinīm pamazām aizplūst dzīvība, ka aizvien vairāk zūd spēki. Viņa jau gandrīz bija sastingusi. Bet... nomirt nebija žēl. Nāve šķita tik maiga, tik viegla pēc visām ciešanām. Vaska krāsas seja bija pavērsta pret griestiem, un viņa gaidīja, ka acis lēnām pašas no sevis aizvērsies uz visiem laikiem. Viņa vairs neko neatjauta. Kā sapnī pavīdēja vecais ārsts, laulību liecinieks, un Eleonora pasmaidīja.

V

Kamēr viņa svārstījās starp dzīvību un nāvi, Džerlando nakti un dienu ne soli neatkāpās no viņas gultas galvgaja.

Kad beidzot slimnieci no gultas varēja pārvietot atzveltnes krēslā, viņa bija tik bāla, gandrīz caurspīdīga, ka likās pārvērtusies gluži citā sievietē. Viņa redzēja savā priekšā Džerlando, kas arī šķita it kā smagu slimību pārcietis, un norūpējušos vīra vecākus. Viņa uzlūkoja tos ar savām skaistajām, melnajām, sāpju pilnajām acīm, kas izdilušajā sejā izskatījās nedabiski lielas, un domāja, ka viņai ar tiem vairs nav nekā kopēja, it kā viņa, gluži sveša un citāda, būtu atgriezusies no kādas tālas vietas, kur izirušas visas līdzšinējās saites ne vien ar piederīgajiem, bet ar visu iepriekšējo dzīvi.

Viņa smagi elpoja, un katrs niecīgākais troksnītis lika sirdij krūtīs sarauties, un tā sāka strauji un dobji sist. Viņu māca liels gurdums.

Atbalstījusi galvu pret krēsla atzveltni, viņa aizvēra acis un nožēloja, ka nav mirusi. Kas viņai te vēl darams? Kāpēc acīm kā par sodību vēl jāraugās šais sejās un lietās, ja viņa no visa jau jūtas tik tālu? Kāpēc atkal tuvoties pagājušās dzīves nomācošajām un pretīgajām parādībām, kas reizēm uzbruka ar tādu spēku, it kā viņu kāds turētu aiz pleciem un spiestu skatīties, spiestu vēlreiz izjust derdzīgās dzīves gaistošo īstenību, kas viņu taču vairs neskāra.

Viņa ticēja, ka no šā krēsla vairs necelsies, ka sirdstrieka ik brīdi var viņu aizraut citā saulē. Bet nē! Pēc dažām dienām viņa jau spēja piecelties un atbalstīta pašļūkt dažus soļus pa istabu, ar laiku viņa nokāpa ari pa kāpnēm un Džerlando un kalpones pavadībā pastaigājās pa dārzu. Beidzot viņa ierada ap saulrietu doties lejā līdz kraujai, kas dienvidos norobežoja viņas īpašumu.

No turienes atklājās brīnišķīgs skats uz nolaidenajiem tīrumiem, liedagu un jūru. Sākumā viņa mēdza iet Džerlando un Džezas pavadībā, tad tikai ar kalponi un beidzot viena pati.

Viņa apsēdās uz akmens zem simtgadīga olīvkoka un skatījās uz tālīno, viegli izroboto krastu, kas maigos lokos vietumis ievirzījās jūrā, kuru vēja strāvas vērta vienmēr mainīgu; skatījās uz sauli, kas līdzīgi ugunīgai ripai vakara pusē te iegrima zaļganajos miglas blāķos virs pelēkajiem ūdeņiem, te svinīgi nolaidās uguns sarkanajos viļņos zem greznajiem, blāzmotajiem mākoņiem; viņa skatījās, kā dūmakainās vakara debesīs pludo mierīgā un valgā Jupitera gaisma un lēnām uzlec caurspīdīgais, maigais mēness. Skatiens iegremdējās tuvās nakts skumjajā mierā, viņa laimīgi uzelpoja un juta, ka vakara svaigums tin rāmums ieplūst viņā līdz pat dvēseles dziļumiem kā dievišķīgs mierinājums.

Kaimiņu mājā vecais rentnieks ar sievu tikmēr sāka no jauna kūdīt dēlu, lai neaizmirst savus pienākumus.

Kāpēc tu viņu pamet vienu? — tēvs pārmeta dēlam. — Vai neredzi, ka tagad, pēc slimības, viņa jutās tev pateicību parādā par tavu lielo uzupurēšanos? Neatkāpies no viņas ne soli un lūko kļūt viņai arvien tuvāks. Un tad... Tad gādā, lai kalpone vairs negul ar viņu vienā istabā. Tagad viņa ir jau atkopusies, un nakti kalpone nav vajadzīga.

Džerlando aizkaitināts turējās pretim ar rokām un kājām:

Nenāk ne prātā! Man pat sapņos nerādās, ka es varētu... Kas par muļķībām! Viņa ar mani apietas kā ar dēlu... Jums vajadzētu dzirdēt, kā viņa runā! Viņa jūtas jau veca, savu laiku nodzīvojusi, ne vairs no šīs pasaules. Nē!

— Veca? māte pārtrauca dēlu. Protams, viņa nav vairs meitene, bet ne jau veca. Un tu...

— Tev nocels majas no degungala! — tēvs iejaucās. — Esmu tevi jau brīdinājis: tu būsi pagalam, izmests uz ielas! Ja bērnu nav, tad pūru pēc sievas nāves saņem atpakaļ sievas radi. Un ko tu būsi ieguvis? Tikai zaudējis skolu un velti nositis laiku, bet labuma nekāda! Paliksi ar garu degunu! Padomā, padomā, kamēr vēl nav par vēlu! Jau tā esi zaudējis pārāk daudz laika... Ko tu vēl gaidi?

— Bet tikai ar labu, — māte viltīgi pamācīja.

Rīkojies tikai ar labu, kaut vai saki viņai: «Nu

redzi, kas man no tevis tiek? Esmu tevi saudzējis,

kā tu vēlējies, bet tagad mazliet padomā ari par mani. Kur lai es palieku? Ko lai daru, ja tu mani pamet?» Galu gala no kā tu baidies? Nav jau, paldies dievam, jāiet karā!

— Un vari piebilst, — tēvs papildināja, — vari piebilst: «Vai tu gribi iztapt brālim, kurš ar tevi tik ļauni izrīkojies? Vai gribi, lai viņš mani padzen kā suni?» Un ievēro, tā ir svēta patiesība, ko tev saku: tevi padzīs kā suni, ar kāju pa pakaļu, un mūs, abus vecos, mani un māti, līdz ar tevi.

Džerlando neko neatbildēja. Mātes padomi viņam sagādāja zināmu mierinājumu, taču reizēm arī’satrauca un urdīja, toties tēva paredzējumi nokaitināja un aizdeva dusmas. Ko darīt? Viņš saprata, cik tas ir grūti, taču saprata arī, cik tas ir nepieciešami. Tā vai citādi, vajadzēja mēģināt.

Eleonora tagad ēda ar viņu pie viena galda. Kādu vakaru, redzēdama viņu domās nogrimušu stingi raugāmies galdautā, Eleonora jautāja:

— Kāpēc tu neēd? Kas tev kait?

Jautājums nenāca negaidīts. Jau vairākas dienas viņš ar savu izturēšanos bija vēlējies pievērst sev uzmanību. Tomer atbildēt ar iepriekš sagatavotu runu neizdevās, un viņš tikai nenoteikti atmeta ar roku.

— Kas tev kait? — Eleonora neatlaidās.

— Nekas,— Džerlando mulsi atbildēja. — Tēvs... kā jau parasts ...

— Atkal ar skolu? — viņa jautāja un pasmaidīja, lai uzvedinātu uz valodām.

— Nē, vēl ļaunāk, — Džerlando atbildēja. — Tēvs uzmācas ... uzmācas ar drūmiem pareģojumiem... par manu nākotni, jo viņš, tā saka, esot jau vecs, bet es... tāds neaptēsts, ne cepts, ne vārīts. Kamēr vēl esot tu, tā viņš saka, viss labi... bet pēc tam... pēc tam ...- cauri un beigas ... viņš saka . ..

Pasaki tēvam, — Eleonora nopietni atbildēja, pievērdama acis, lai neredzētu Džerlando pietvīkumu, - pasaki tēvam, lai neraizējas! Esmu par visu padomājusi, un viņš var būt mierīgs. Tā kā reiz esam sākuši par to runāt, tad klausies: ja manis kādudien vairs nebūs, — jo nāve ikvienu no mums var pārsteigt negaidot, — manā istabā kumodes otrajā atvilktnē tu atradīsi dzeltenā aploksnē tev domātu papīru.

— Papīru? — Džerlando atkārtoja, aiz kauna nezinādams, ko piebilst.

Eleonora pamāja ar galvu un piebilda:

— Vari būt mierīgs.

Atvieglots un priecīgs Džerlando nākamajā rītā atstāstīja vecākiem sarunu ar Eleonoru, bet vecāki, īpaši tēvs, nebūt nelikās apmierināti.

— Papīrs? Blēņas!

Kas tas varēja būt par papīru? Testaments? īpašuma novēlējums vīram? Bet ja nu tas nebija uzrakstīts pēc visiem noteikumiem, ja neatbilda formai? Tādu novēlējumu viegli apstrīdēt, jo runa taču ir par sievišķa sacerētu dokumentu, ko pat notārs nav apstiprinājis. Nevajag aizmirst, ka nākotnē būs darīšana ar svaini, likumu zinātāju un viltnieku.

— Tu gribi tiesāties, dēls? Lai dievs tevi no tā pasargā! Tiesas nav domātas nabagiem. Šis vīrs pēc vajadzības pratīs pataisīt baltu par melnu un melnu par baltu.

Bez tam kā lai zina, vai kumodes atvilktnē vispār ir kāds papīrs? Varbūt viņa to pateica tikai tāpēc, lai viņu beidzot liktu mierā?

— Vai tu esi to redzējis? Ne! Un tad? Pieļausim, ka viņa tev to parādītu. Ko tu no tādām lietām saproti? Un ko saprotam mēs? Turpretim ja būtu bērns... viss kārtībā! Neļauj pūst sev pīlītes, bc4 klausi mums. Miesu, dzīvu miesu, nevis papīru!

Un ta kādu dienu, kad Eleonora atkal sēdēja kraujas mala zem olīvkoka, viņa ieraudzīja sev blakus nemanot piezagušos Džerlando.

Eleonora bija ietinusies lielā, melnā lakatā. Viņai sala, lai gan februāris bija tik maigs, ka varētu domāt, — jau atnacis pavasaris. Lejā visa nogāze bija zaļa no sazēlušās labības, bet pilnīgi mierīgā jūra saplūda vienā krasā ar rožainajām, mazliet palsajām, tomēr dzidrajam debesim, kas pārklāja satumsušos tīrumus kā ar vāpi.

Nogurusi, klusībā vērojot brīnumaino krāsu saskaņu, viņa atspieda galvu pret koka stumbru. Melnais lakats atstāja neaizsegtu tikai seju, kas šķita vēl bālāka nekā parasti.

— Ko tu te dari? Džerlando prasīja. Tu izskaties pēc sāpju dievmātes.

— Skatos, — viņa atbildēja, nopūtās un pievēra acis.

Džerlando turpināja:

— Ja tu redzētu, cik... cik tev labs šis lakats...

— Labs? Eleonora atjautāja un liegi pasmaidīja. - Man salst!

— Nē, ne tā . . . es domāju ... cik labi tas tev piestāv pie sejās, — viņš stomīdamies paskaidroja un apsēdās zemē blakus akmenim.

Atbalstījusi galvu pret olīvkoka stumbru, Eleonora aizvēra acis un pasmaidīja, lai nebūtu jāraud, atceroties tik nožēlojami pagājušo jaunību. Astoņpadsmit gadu vecumā, jā, tad gan viņa bija skaista!

Nogrimusi pārdomās, viņa piepeši juta vieglu pieskārienu.

— Dod man roku, — Džerlando prasīja, vēl arvien sēdēdams zemē un noskatīdamies augšup ar mirdzošām acīm.

Eleonorai viss kļuva skaidrs, bet viņa izlikās nesaprotam.

— Roku? Kāpēc? — viņa jautāja. —Es jau nevaru uzvilkt tevi augšā, nav vairs spēka; arī pašai sev nepietiek... Ir jau vēls, iesim!

Viņa piecēlās.

— Es nemaz negribu, lai tu mani uzvelc augšā, — Džerlando paskaidroja. — Paliksim vēl! Tumsā ir tik skaisti!

To pateicis, viņš strauji apkampa sievietes ceļus un satraukts sāka tos skūpstīt ar sausām, karstām lūpām.

— Nē! — viņa iekliedzās. — Kas tev nāk prātā? Laid!

Lai nepakristu, viņa atspiedās tam pret pleciem un atgrūda to no sevis. Tai brīdī lakats paslīdēja uz priekšu un, tā kā Džerlando bija uz ceļiem un viņa — tam pārliekusies pāri, ietina un paslēpa viņus no galvas līdz kājām.

— Neej, es tevi gribu! Es tevi gribu! — viņš murmināja kā piedzēries, apskaudams to vēl ciešāk, un, apreibis no miesas smaržas, ar otru roku taustījās ap tās vidukli. Ar pēdējiem spēkiem viņa beidzot

129

9 — L., Pirandello

atraisījās no Džerlando skavām, pieskrēja pie kraujas, pagriezās un sauca:

— Es metīšos lejā!

Redzēdama Džerlando strauji tuvojamies, viņa atliecās atpakaļ un krita .. .

Apstulbis viņš ierēcās, pameta rokas gaisā un sastinga. Atskanēja drausmīgs, dobjš kritiena troksnis. Džerlando palūkojās pāri kraujas malai. Lejā za|ajā laukā gulēja melna drēbju gūzma. Un lakats, vējā atpleties, lēnām nolaidās mazliet tālāk.

Ieķēris pirkstus matos, viņš apgriezās un paskatījās uz vecāku namiņa pusi, bet pēkšņi ieraudzīja plato, bālo pilnmēness seju, kas nule bija izlīdusi no olīvu birzes kalnā, un viņš sastindzis palika stāvam un noraudzījās spīdeklī, it kā tas no debesīm visu būtu redzējis un viņu apsūdzētu.

PIRMĀ NAKTS

četri krekli, četri palagi, četri apakšsvārki,

ar vārdu sakot, no visa pa četri. Viņai nekad neapnika izrādīt kaimiņienēm meitas pūru, kas no dienas dienā ar zirnekļa pacietību bija darināts diedziņu pa diedziņam.

— Nabagu manta, bet glīta.

Un viņas nogurušās, sārmu izbalinātās, sastrādātās rokas, kuras nebaidījās nekāda darba, lēni lēnī-tiņām, it kā svēto hostiju aizskarot, cēla laukā no vecās egles koka tīnes, garas un šauras kā šķirsts, gabalu pa gabalam skaistu veļu, kleitas un divkārt lokāmus vilnas lakatus; kāzu sagšai bija punktains raksts un zīda bārkstis līdz zemei; pārējās trīs, arī no tīras vilnas, bija vienkāršākas. Viņa izklāja aplūkošanai visu bagātību uz gultas, smaidīja un nemitējās pazemīgi atkārtot: «Nabagu manta...» Taču rokās un balsī trīsēja prieks.

— Es paliku viena pasaulē, — viņa stāstīja, — un visu paveicu ar šīm pašām rokām, kas tagad reizēm gluži kā bez dzīvības. Esmu strādājusi ir lietū, ir saulē, mazgājusi veļu gan upē, gan avotā, lobījusi mandeles, plūkusi olīvas, zemnieku mājās gājusi par kalponi, nesusi ūdeni... Bet tas nekas. Dievs, kas skaitījis manas asaras un zina manu dzīvi, piešķīris man spēku un veselību. Esmu visu darījusi, lai meitu sagatavotu dzīvei. Tagad varu mirt. Un, ja tas taga-diņ taisnais ļaužs, kas mani gaida tur augšā, man prasīs par mūsu bērnu, es varēšu tam atbildēt: «Esi bez rūpēm, mans nabaga vīrs, es gādāju, lai tavai meitai klātos labi; trūkumu viņa necietīs. Esmu to pietiekami cietusi viņas vietā.» Nekas, nepievērsiet uzmanību: es raudu aiz prieka...

Un krustmāte Antonija norausa asaras pazodē sasietā melnā galvas lakatiņa stūrī.

Todien, uzposušos jaunās drēbēs, viņu gandrīz vairs nevarēja pazīt, un tāpēc arī parastā runa izklausījās pavisam svešāda.

Kaimiņienes sacentās slavinājumos un līdzjūtības parādīšanā. Bet meita Marastella, jau tērpusies pelēka satīna līgavas kleitā (kāda greznība!), ar zilu zīda lakatiņu ap kaklu, stāvēja lielajam notikumam par godu uzpostās istabiņas kaktā un, redzēdama māti raudam, arī pati izplūda asarās.

— Marastella, Marastella, kā nu tā var!

Kaimiņienes noraizējušās to ielenca un runāja cita

par citu:

— Priecājies! Ko tu dari! Taču ne tā! Šodien nav jāraud! Zini, kā mēdz teikt: ar simt lirām bēdu. nevar nomaksāt ne soldu lielu parādu!

Es domāju par tēvu! —- Marastella atteica, paslēpusi seju plaukstās.

Tēvs pirms septiņiem gadiem bija miris nelaimes gadījumā. Kā ostas muitniekam tam naktīs vajadzēja ar laivu braukt apgaitā. Kādā negaisa nakti, patrulējot gar Divu Upju krastmalu, laiva bija apgāzusies un nogrimusi ar visiem trim braucējiem.

Jūrmalas iedzīvotāji vēl ļoti labi atcerējās šo avāriju. Un atcerējās, kā toreiz uz jaunās ostas mola galu, kur gulēja pēc divu dienu izmisīgas meklēšanas atrastie trīs līķi, cauri vētrai un viļņu šļakatām abas sievietes atskrēja, vaimanādamas un rokas lauzīdamas, un Marastella nenomētās ceļos pie tēvņ> bet, rokas uz krūtīm sakrustojusi, kā pārakmeņojusies palika stāvam pie kāda cita līķa un murmināja:

— Mīļais, ai mīļais! Tik vien no tevis palicis pāri...

Krustmāti Antoniju, noslīkušā jaunekļa radus un citus, kas bija atsteigušies uz notikuma vietu, negaidītais atklājums varen pārsteidza. Jaunekli sauca par Tino Sparti (zelta dvēsele, nabadziņš!). Un jaunekļa māte, izdzirdusi Marastellas vaimanas, tūlīt, visiem redzot, metās viņai ap kaklu un cieši cieši spieda meiteni pie krūtīm, it kā gribēdama viņu paturēt sev — sev un mirušajam dēlam, un skaļā balsī viņu mierināja:

— Meitiņ, manu meitiņ!

Tāpēc tagad, dzirdēdamas, ka Marastella saka: «Es domāju par tēvu,» — kaimiņienes uzmeta viena otrai saprotošu skatienu un klusībā juta viņai līdz. Nē, viņa neapraudāja tēvu, nabaga meitene! Un, ja ап apraudāja, lad tikai, domādama par to, ka tēvs, dzīvs būdams, nekad nebūtu piekritis šīm laulībām, kas tagad mātei, ņemot vērā tās nabadzību, šķita pašas laimes dāvana.

Kādu cīņu krustmāte Antonija bija izcīnījusi, kamēr salauza meitas pretestību!

Paskaties uz mani! Esmu jau veca, ar vienu kāju kapā. Uz ko tu vēl ceri? Ko tu rīt iesāksi, palikusi bez atbalsta, viena pati dzīves ceļā?

Protams. Mātei taisnība. Taču Marastellai bija pašai savi apsvērumi. Jā, lāga cilvēks bija dons Lizi Kīriko, kuru tai gribēja dot par vīru, — nav ko noliegt, — bet jau padzīvojis un turklāt vēl atraitnis. Nepilnu gadu pec sievas nāves viņš taisījās atkal precēities — drīzāk aiz vajadzības nekā mīlestības, jo viņam tur kalnā vajadzēja saimnieces, kas pieskata māju un gatavo edienu. Tikai tāpēc viņš atkal ņēma sievu!

— Un kas tev par to? — māte atbildēja. — Tāpēc tu vari būt jo mierīgāka: viņš rīkojas ka prātīgs cilvēks. Vecs? Vēl jau nav ne pilni četrdesmit! Pie viņa tev netrūks nenieka: viņam ir cieša alga, labs amats. Piecas liras dienā, tā taču ir vesela bagātība!

— Skaists amats, nudien skaists!

Tur jau bija tā vaina — krustmāte Antonija to atskārta pašā sākumā: vainīgs bija dona Kīriko amats.

Un kādā jaukā maija dienā viņa, nabadzīte, uzaicināja dažas kaimiņienes doties nelielā pastaigā uz kalnu, kas slējās aiz ciemata.

Pašā kalna virsotnē bija kapsēta, no kuras vienā pusē varēja redzēt jūru, bet otrā — laukus un cie-rnatu; pie mazajiem, baltajiem kapsētas vārtiņiem ciema sievas sagaidīja dons Līzī Kīriko un lūdza ienākt iekšā.

— Nu, vai redzēji? Ko tu tagad sacīsi? Tik daudz puķu, gluži kā dārzā, — krustmāte Antonija atceļā no kapsētas teica Marastellai. — Un šitās puķes nekad nenovīst. Un visapkārt lauki! Ja pabāz galvu pa vārtiem, tu redzi sev pie kājām visu ciematu, dzirdi katru troksni, katru balsi... Un vai apskatīji skaisto, balto, tīro istabiņu, kura tik daudz gaisa?... Vakara tu aizver logus un durvis, iededz gaismu un juties kā mājās — gluži kā jebkurās citās mājās. Ko tur vēl domāt?

Un kaimiņienes savukārt piemetināja:

— Tiesa kas tiesa. Galu galā vajag tikai pierast: gan redzēsi, pēc dažām dienām tevi nekas vairs neuztrauks. Starp citu, mirušie, meit, nedara ļaunu; labāk piesargies no dzīvajiem. Tu no mums esi tā jaunākā, gan tu mūs visas sagaidīsi tur augšā, vienu pakaļ otrai. Tas ir tas lielais nams, kam tu nu būsi par saimnieci un uzticamu sardzi.

Sis gājiens uz kapsētu skaistajā maija dienā deva Marastellai zināmu mierinājumu visus vienpadsmit mēnešus ilgo saderināšanās laiku, un grūtā stundā, īpaši uz vakara pusi, kad dvēsele satumsa un nodrebēja bailēs, viņa to allaž atsauca atmiņā.

Marastella vēl slaucīja asaras, kad uz sliekšņa parādījās dons Līzī Kīriko ar divām lielām kartonā kārbām padusē. Viņu gandrīz nevarē'a pazīt.

— Svētā dievmāte! — krustmāte Antonija iesaucās. — Ko jūs esat izdarījis, kristīgais cilvēk!

— Vai es? Ak ja.. . Bārda... — dons Līzi atbildēja ar skumīgu, mulsu smaidu uz biezajām, bālajām, kailajām lūpām.

Taču dons Kīriko nebija tikai noskuvies vien; viņš bija arī krietni sagraizījies un tik cieši un pamatīgi izravējis visus_ rugājus no iekritušajiem vaigiem, ka tagad izskatījās pēc veca, nodīrāta āža.

— Es tā biju, es liku viņam noskūties! — pasteidzās iejaukties donna Nela, līgavaiņa resnā un izdarīgā māsa, kas elsdama pūzdama iedrāzās kāzu namā.

Zem lakata viņai bija paslēptas dažas pudeles. Šķita, ka, līdzko ienākusi, Nela ar savu zirņu zaļo kleitu, kas šalca kā strūklaka, viena pati piepilda visu mazo istabiņu.

Nelai pa pēdām kluss un sabozies ienāca viņas vīrs, tikpat izkāmējis kā dons Līzī.

— Vai nav labi, ko? — viņa turpināja, noņemdama lakatu. — Lai saka līgava! Kur viņa ir? Redzi nu, Līzī, vai es neteicu? Raud... Tev taisnība, meit. Esam nokavējušies. Bet vainīgs ir viņš. «Skūties? Neskūties?» Veselas divas stundas nevarēja izšķirties! Bet saki: vai šitā viņš neizskatās jaunāks? Citādi — ar tiem sirmajiem sariem kāzu dienā...

— Es atkal ataudzēšu... — dons Kīriko pārtrauca māsu un bēdīgi noraudzījās līgavā. — Tā es izskatos tikpat vecs, turklāt vēl neglītāks.

— Vīrietis paliek vīrietis, ēzeli, no tā neviens nekādu skaistumu neprasa! — māsa aizvainota atcirta. — Labāk uzmani jauno uzvalku! Žēl skatīties, kā tu to novārti!

Un viņa mēģināja ar plaukstu nopurināt tam no piedurknes pūdercukuru, kas bija uzbiris no kūku kārbām, ko dons Līzi vēl vienmēr turēja rokās.

Bija jau vēls, vajadzēja pasteigties: vispirms uz ciema valdi, lai dzimtsarakstu ierēdnim nebūtu jāgaida, un tad uz baznīcu. Mielastam vajadzēja būt galā vēl pirms vakara, tā vēlējās dons Kīriko, uzcītīgs sava amata kalps. Pie galda viņš sēdēja kā uz karstām oglēm, it īpaši pļāpīgās un trokšņainās māsas dēļ, kas pēc labām pusdienām un krietnas iedzeršanas kļuva sevišķi skaļa.

— Muziķu vajag! Kur tas dzirdēts? Kāzas bez mūzikas! Uzdancosim! Aizsūtiet pēc aklā Sidora ... Un dodiet šurp ģitāras un mandolīnas!

Nela tikmēr klaigāja, kamēr brālim gribot negribot vajadzēja pavilkt to sānis.

— Rimsties, Nela! Rimsties! Tev taču jāsaprot, ka es nevēlos tik daudz trokšņa.

Māsa iepleta acis.

— Te tev nu bija! Un kāpēc?

Dons Līzī sarauca uzacis un smagi nopūtās:

— Padomā, ka vēl nav pagājis gads, kopš viņa... nabadzīte...

— Un tu tiešām vēl vienmēr domā par viņu? — donna Nela pārtrauca brāli, dzēlīgi iesmiedamās. — Tu taču atkal precies! Nabaga Nunciāta!

— Es precos gan, — dons Līzī atteica, nobālēdams un nodurdams acis, — bet nevēlos ne muziķu, ne dejas. Man prātā ir gluži kas cits.

• Un, kad saule jau likās slīdam uz vakaru, dons Līzī lūdza sievasmāti visu nokārtot, lai varētu doties ceļā.

— Jūs taču zināt, man kalnā jāiezvana Ave, Maria.

Kad bija jaatstāj maja, Marastella apķērās mātei

ap kaklu un atkal sāka tik nevaldāmi raudāt, ka šķita — viņas asaras nekad nerimsies. Viņa nespēja, nekādi nespēja iedomāties sevi tur augšā, vienatnē ar vīru ...

Mēs visi tevi pavadīsim, neraudi, māte viņu mierināja. — Neraudi, muļķīte!

Bet arī pati raudāja, un ne viena kaimiņiene vien slaucīja acis.

— Cik rūgta šķiršanās!

Vienīgi Kiriko māsa Nela, pietvīkusi ka magone, nejutās aizkustināta. Viņa teicās piedalījusies jau divpadsmit kāzās, kur nekad netrūcis nedz saldumu, nedz rūgtu asaru beigās!

— Raud meita, šķiroties no mātes; raud māte, šķiroties no meitas. Zināma lieta! Iedzersim vēl pa glāzītei, lai pariet uztraukums, un laidīsimies, jo Līzi steidzas.

Visi devas ceļā. Tas drīzāk līdzinājās beru gājienam, nevis jautram kāzinieku baram. Ļaudis, stāvēdami durvīs vai pie logiem, vai arī apstājušies turpat uz ceļa, viņos noskatījās, nopūtās un teica: «Nabaga jaunā sieva!»

Kalnā uz mazā laukumiņa kapsētas vārtu priekšā kāzu viesi brīdi uzkavējās un pirms atvadīšanās mēģināja Marastellu uzmundrināt, lai tā saglabā možu pratu. Saule rietēja, debesis bija uguns sarkanas, un jūra lejā gailēja kā nokaitēts metals. No ciemata ka tala murdoņa cēlās augšup nemitīga neskaidru balsu dunoņa, līdz kņadas pilns vilnis atsitās pret balto, rupjo mūri, kas ieskāva klusuma iegrimušo kapsētu kalnā.

Dona Lizi iezvanītais ave sudrabaini izskanēja gaisā un it kā aicinaja viesus doties mājās. Klausoties dzidrajās skaņās, kapsētas mūris visiem šķita kļuvis vēl baltāks. Varbūt tāpēc, ka sāka jau krēslot. Vajadzēja steigties projām, iekams vēl nav pavisam satumsis. Un viesi atvadījās, novēlēdami jaunajai sievai daudz laimes.

Tikai māte un divas vistuvākās draudzenes palika pie Marastellas, kas bija pavisam apstulbusi un sastingusi. Pirmītējie liesmainie mākoņi debesīs bija satumsuši un izskatījās kā dūmu mutuļi.

— Vai nevēlaties ienākt? — dons Līzī aicināja, stāvēdams kapsētas vārtiņos.

Taču krustmāte Antonija pamaja, lai tas apklust un nogaida. Marastella raudāja un caur asarām karsti lūdzās ņemt viņu līdzi atpakaļ uz ciemu.

— Apžēlojieties, apžēlojieties par mani!

Viņa vairs nevaimanāja, bet runaja tik klusā un drebošā balsī, ka mātei sažņaudzas sirds. Māte saprata, kāpēc meita bailēs dreb: pa atvērtajiem

vārtiem viņa bija ieskatījusies kapsētā un ieraudzījusi krustus, pār kuriem jau nolaidās pirmās vakara ēnas.

Dons Līzī iegāja istabiņā, iededza gaismu kreisajā pusē aiz durvīm, pameta skatienu visapkārt, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā, un brīdi padomāja: iet sievai pretim vai labāk nogaidīt, kamēr māte pierunās to nākt iekšā.

Viņš saprata Marastellu, un viņam bija tas že!. Viņš’apzinājās, ka ir drūms, vecs, neglīts un nevar iepatikties, nedz modināt uzticību. Arī viņa paša sirds bija bēdu pilna.

Vēl vakar vakarā viņš bija nometies ceļos pie kāda krustiņa šai pašā kapsētā un raudājis kā bērns, atvadīdamies no savas pirmās sievas. Tā viņam nu bija jāaizmirst. Tagad viņš gribēja būt tai otrai viss — tēvs un vīrs reizē, taču gādība par jauno sievu nedrīkstēja aizēnot kādas citas rūpes, ko viņš jau trīsdesmit gadus ar mīlestību veltīja draugiem un svešiniekiem, kas atdusējās te, kalnā, viņa apsardzībā.

To viņš iepriekšējās nakts apgaitā bija apsolījis visiem kapsētas krustiem.

Beidzot Marastella ļāvās pierunāties un ienāca istaba. Māte tūlīt aizvēra durvis, it kā gribēdama ieslēgt meitu istabiņas mājīgumā, atstājot ārā bailes no drūmas vietas. Un patiesi — šķita, ka, redzot visus šos ierastos mājas priekšmetus, Marastella kaut cik nomierinās.

Tā, tagad noņem lakatu, — krustmāte Antonija sacīja. — Pag, es tev noņemšu. Nu tu esi savās mājās...

— Pavēlniece ... — dons Līzī kautrīgi piebilda ar skumju un sirsnīgu smaidu.

— Vai dzirdi? — krustmāte Antonija iesaucās, lai paskubinātu znotu runāt tālāk.

— Pavēlniece pār mani un visu pārējo, — dons Līzī turpināja. — Tas jums jāzina. Ar jums vienmēr būs cilvēks, kas jūs cienīs un mīlēs kā jūsu miesīgā māte. Un jums ne no kā nav jābaidās.

— Ne no kā, protams, ne no kā! — māte apstiprināja. — Vai nu viņa man vairs kāds bērns? Kas par

bailēm! Tagad, kur viņai būs tik daudz darba!... Vai ne tā? Vai ne tā, ko?

Marastella piekrizdama vairākkārt palocīja galvu, bet, tiklīdz krustmāte Antonija un abas kaimiņienes grasījās doties projām, atkal izplūda asarās un ķērās mātei ap kaklu. Māte maigi, bet noteikti atbrīvojās no meitas skavām, vēl pēdējo reizi pieteica paļauties uz vīru un dievu un, arī raudādama, kopa ar kaimiņienēm aizgāja.

Marastella palika stāvam pie durvīm, ko māte, prom iedama, bija tikai pievērusi, un, aizklājusi ar rokām seju, mēģināja apspiest nemitīgās elsas. Te viegla vēja pūsma durvis atkal klusu pavēra.

Joprojām turēdama rokas sejai priekšā, Marastella sākumā to nepamanīja; nezin kāpēc viņai piepeši likās, it kā viņā būtu atvēries kāds brīnišķīgs plašums, kā sapnī; viņa dzirdēja tālu, nerimtīgu sienāžu sisināšanu, juta svaigu, reibinošu puķu smaržu. Tad, atņēmusi plaukstas no acīm, viņa ieraudzīja kapsētā nekustīgu un nemainīgu gaismu, kas bija daudz spožāka par vakarblāzmu un šķita apburam visu apkārtni, skaidri iezīmējot katra priekšmeta aprises.

Dons Līzī piesteidzās aizvērt durvis. Bet Marastella, šausmās trīcēdama, pēkšņi iemetās kaktā starp durvīm un sienu un uzsauca:

— Dieva dēļ, neaizskariet mani!

Dons Līzī, kuru aizvainoja neviļais pretīguma uz-virdums, sastinga uz vietas.

— Es tevi neaizskaru, — viņš teica. — Gribēju tikai aizvērt durvis.

— Nē, nevajag! — Marastella attrauca, lai viņš nenāktu tuvāk. — Lai paliek vaļā! Man nav bail!

Un ko tālāk? ... — dons Līzī murmināja, juzdams, ka rokas nolaižas.

Apkārtējā klusumā pa pusvirus durvīm dzirdēja tālumā bezrūpīgi dziedam zemnieku, kurs mēnesnīcā atgriezās mājup uz ciemu, nakts dzestrumā, kas bija pilns nesen pļauta siena smaržas.

Ja tu man atļautu paiet garam, dons Līzī pazemots un dziļi sarūgtināts atsāka, — es aizvērtu vārtiņus, kas palika vaļā.

Marastella, kaktā iespiedusies, nekustējās. Līzī Kīriko lenāni devās aizvērt vārtiņus. Atceļā viņš ieraudzīja Marastellu gluži kā sajukušu skrienam viņam pretim.

— Kur ir mans tēvs? Sakiet, — kur? Es gribu pie tēva!

— Lūdzu! Kāpēc gan ne? Tā ir pareizi, es tevi aizvedīšu, — Līzī neskanīgā balsī atbildēja. — Katru vakaru, pirms dodos pie miera, es visus apstaigāju. Tas ir mans pienākums. Šovakar es to nedarīju tevis dēļ. Iesim. Lukturis nav vajadzīgs. Mums spīdēs de-beslukturis tur augšā.

Un abi sāka soļot pa grantētajiem celiņiem starp ziedošu lavandu dzīvžogiem.

Visapkārt mēnesnīcā baltas spīdēja labdzimtīgo kapu kopiņas, kamēr nabaga ļaužu melnie dzelzs krusti ar garu ēnu vienā pusē šķita pieplakuši pie zemes.

Vēl jaušamāk un skaidrāk no tuvējām pļavām skanēja sienāžu drebošā dziesma un tālumā — jūras nerimtīgā šalkoņa.

— Šeit, — dons Kīriko sacīja, norādīdams uz zemu, vienkāršu kapu kopiņu, pār kuru slējās akmens ar uzrakstu, kas vēstīja par nelaimes gadījumu un trim pienākuma upuriem. — Tur guļ arī Sparti, — viņš piebilda, redzēdams, ka Marastella šņukstēdama nometas ceļos pie kapa. — Raudi tu šeit... es aiziešu tur... mazliet tālāk...

Mēness noraudzījās uz mazo kapsētu kalnā. Mai-gaja aprīļa naktī tas vienīgais redzēja uz dzeltenās celiņu grants divas tumšas ēnas, katru pie savas kapu kopiņas.

Dons Līzī Kīriko, noliecies pār pirmās sievas kapu, šņukstēja:

— Nuncij, Nuncij, vai tu mani dzirdi?

DŪMI

līdzko dzolfatāri^2, līdz nāvei noguruši, tikko vairs elpu vilkdami, izlīda no «bedres» dzīlēm, viņu skatiens pirmām kārtām uzmeklēja tālo, zaļo pakalni, kas slējās plašās ielejas rietumos.

Šeit, ielejā, uz izdegušo, izkaltušo, zilgano tufu nogāzēm, ko līdzīgi milzu skudru pūžņiem izaloja daudzās sēra raktuves un apsvilināja dūmi, sen vairs neauga ne sīkākais zāles stiebriņš.

Pēc tik daudzām pazemes tumsā pavadītām stundām, dienas gaisma apžilbušas, iekaisušās acis beidzot atpūtās, raugoties pakalnes zaļumā.

Tiem, kuru uzdevums bija piepildīt krāsnis un tīģeļus ar izrakteni, kuri uzmanīja sēra kausēšanu vai locījās zem krāsnīm un tecināja biezo, eļļaino, melngano izkusušā sēra masu īpašos veidņos, šis tālais zaļums ļāva vieglāk uzelpot un vairs nelikās tik spiedīgi smacējošie dūmi, kas ķērās rīklē, reizēm izraisot negantas klepus lēkmes un elpas trūkumu.

Viscaur notriepušies ar slapjiem māliem — tie pielipa vai nu šahtu galerijās, vai arī rāpjoties laukā no «bedres» pa slidenajām trepēm ar salūzušajiem spraišļiem, karūzi^3, nometuši nastas no atspiestajiem, nobrāztajiem pleciem, apsēdās uz maisiem, lai mazliet atvilktu elpu; viņi kasīja pakausi, skatījās uz pakalni, ko aizplīvuroja saules staros ņirbošie sēra garaiņi no aizdegtajiem tīģeļiem un krāsnīm, un domāja par dzīvi laukos — bezrūpīgu dzīvi, kā viņiem šķita, bez briesmām un smaga darba, svaigā gaisā un saulē, — un apskauda zemniekus.

— Laimīgie!

Tālais pakalns visiem šķita kā brīnišķīga sapņu zeme. No turienes nāca eļļa viņu lampiņām,' kuru gaisma tik tikko spēja izlauzties caur šahtas miklo tumsību, no turienes maize, cietā, rupjā maize, kas viņus smagajā darbā augu dienu noturēja uz kājām, no turienes vīns, viņu vienīgais iepriecinājums, kas vakaros deva speķu un dūšu izturēt šo nolādēto dzīvi, ja to vispār par dzīvi varēja saukt, jo tur, pazemē, viņi drīzāk bija līdzīgi rosīgiem miroņiem.

Zemnieki, no sava pakalna raudzīdamies uz ieleju, nospļāvās:

— Tpū!

Tur bija viņu ienaidnieks — postošie dūmi.

Un, kad vējš pūta no ielejas, nesdams līdzi kausētā sēra smacējošo smirdoņu, viņi skatījās uz koku lapotnēm, kā vēlēdamies tās pasargāt, un murmināja lāstus prātā jukušajiem, kas par vari raka bedri viņu pārticībai un, neapmierinādamies ar to vien, ka nopostījuši ieleju, gandrīz vai skauzdami pēdējo atlikušo zaļumiņu, ar savām cērtēm un krāsnīm gribēja uzbrukt arī ziedošajiem laukiem.

Visi patiešām runāja, ka arī zem pakalnes vajagot būt sēram. To pierādīja paugura virsotnē atsevišķi kaļķakmens uzkalniņi ar krama saturu un lejāk pat sērā iežu slāņi virszemē. Arī kalnu inženieri šīs baumas bija vairākkārt apstiprinājuši.

Lai gan zemju īpašniekus nemitīgi kārdināja ar bagātīgiem piedāvājumiem, viņi ne tikvien negribēja iznomāt savu zemi, bet arī paši ziņkārības pēc nekad nebija mēģinājuši izdarīt kādu urbumu.

Te bija lauki, pār kuriem spīdēja saule un kuri izpletās visu acu priekšā; protams, tie bija pakļauti arī neražām, ko atkal atlīdzināja ražens gads; sēra urbums turpretim bija atkarīgs no akla laimes gadījuma, un lai dievs nedod, ja tur paslīdēja kāja. Pamest drošu pamatu un dzīties pakaļ vējam varēja tikai neprātis.

Šie apsvērumi, ko katrs no pakalnes zemes īpašniekiem allaž kala kaimiņam galvā, ar laiku izvērtās par kopīgu solījumu vienotiem turēties pretim kārdinājumam, jo visi labi saprata, ka, tiklīdz viens padosies un kauču viena vienīga sēra raktuve parādīsies pakalnes vidū, cietēji būs visi; ja reiz sāksies sagrāve, tad atvērsies arī citas elles speltes un nedaudz gados, dūmu noindēti, būs pagalam koki un augi, un tad — ardievu dārzi, tīrumi un pļavas!

II

Vairāk par visiem tika kārdināts dons Matija Skala, kam piederēja glīts zemes stūrītis ar man-de|u kociņiem un olīvām pakalnes nogāzē, kur gluži ka par nelaimi atklājās visdaudzsološākais iežu slānis.

Sos iežus novērot, pētīt un noņemt paraugus bija ieradušies vairāki inženieri no karaliskās šahtu pārvaldes. Skala tos saņēma kā greizsirdīgs vīrs ārstu, kas ieradies viņa dzīvoklī izmeklēt apslēptu sievas kaiti.

Aizcirst durvis valdības inženieru degungalā, kuri bija atbraukuši pildīt dienesta pienākumus, viņš nevarēja, toties ar ļaunu prieku atriebās visiem, kas ieradās kāda bagāta uzņēmēja vai raktuvju sabiedrības uzdevumā un piedāvājās pirkt vai nomāt īpašuma pazemi.

— Ne tik kā melns aiz naga es jums nepārdošu! — viņš kliedza. —- Pat tad ne, ja jūs man piedāvātu visas Krēza bagātības, pat tad ne, ja jūs man sacītu: «Matij, pakašā ar kāju kā vista, un tu atradīsi tik daudz sēra, ka vienā rāvienā kļūsi bagātāks par... par karali Fallari!» Es nekašātu, goda vārds, nekašātu!

Un, ja solītāji vēl neatlaidās, piebilda:

— Nu, kā tad paliek? Iesiet ar labu, vai uzrīdīt suņus? — Piedraudēt ar suņiem nācās diezgan bieži, jo viņa zemes gabals robežojās ar mūļu taku, kas šķērsoja pauguru un noderēja par taisnāko ceļu gan raktuvju strādniekiem, gan meistariem un uzņēmuma inženieriem, kad tie no tuvākās pilsētiņas devās uz ieleju vai atgriezās no tās. Šķita, ka beidzamajā laikā inženieriem bija iepaticies viņu kaitināt, un vismaz reizi nedēļā kāds no tiem, redzēdams donu

Matiju tuvumā, apstājās pie sētas vārtiņiem un noprasīja:

— Nu, vai neesat pārdomājis?

— Sē, Skampiro, sē, Redžina!

Dons Matija tiešām rīdīja suņus.

Savā laikā arī viņu bija pārņēmis trakums tikt pie bagātības ar sēra raktuvēm, bet kas no tā bija iznācis: paputējis neveiksminieks! Tagad viņš uz sēra piku pat pa gabalu nevarēja paskatīties, no tā viņam, maigi izsakoties, metās šķebena dūša.

— Nav jau nelabais! Ko baidies? — viņam jautāja.

— Vēl ļaunāks! Nelabais pazudina dvēseli, bet, ja vien grib, padara cilvēku bagātu. Sērs turpretim noplicina nabagāku par Ijābu un tāpat pazudina dvēseli!

Aizrunājies viņš plātījās kā seno laiku zīmju telegrāfs. Gara gara auguma, izstīdzējis, mūždien ar baltu, uz pakauša atbīdītu platmalīti galvā — viņš nēsāja ausīs zelta pakariņus, kas liecināja (un dons Matija arī nemaz necentās to slēpt) par viņa pa pusei zemniecisko, pa pusei pilsonisko izcelšanos.

Gludi skūtajā, bālajā sejā, kādas mēdz būt žultainiem cilvēkiem, dīvaini spurojās milzum biezas, nokarenas uzacis kā kuplas ūsas, kam labpaticis uzaugt tieši tur, jo zemāk, padegunē, tām neļāva pat uzdīgt. Un šo uzacu ēnā mirdzēja gaišas, skadras un ļoti spriganas acis, kamēr lielā, enerģiskā, kumpā deguna nāsis, nemitīgi izplezdamās un saraudamās, viegli drebēja.

Visi pakalnes zemes īpašnieki viņu labi ieredzēja.

Tie atcerējās, kā viņš, kādreizējais bagātnieks, pēc izputēšanas ieradās šeit, lai nopirktu dažus hektārus zemes par naudu, ko bija savācis, pārdodams māju pilsētā, dzlvokja iekārtu un ar sirdstrieku mirušās sievas dārglietas; atcerējās, kā viņš pirmajā laikā gluži kā alā slēpās zemes gabalam piederīgās lauku mājas četrās istabās, nevēlēdamies nevienu redzēt, kopā ar apmēram sešpadsmit gadus vecu meiteni Janu, kuru visi sākumā noturēja par viņa meitu, tikai vēlāk uzzināja, ka tā ir kāda Dimas Kjarencas jaunākā māsa: Dima Kjarenca bija tieši tas nelietis, kas nodeva un izputināja Skalu.

Tas bija vesels stāsts.

Skala pazina Kjarencu vēl zēna gados un, kā jau apaļam bārenim, kas palicis pasaulē viens ar daudz jaunāku māsiņu, tam visādi palīdzēja. Viņš pat paņēma to pie sevis un iekārtoja darbā; tad, pārliecinājies, ka jaunietis strādā lietpratīgi un cītīgi, uzaicināja to par kompanjonu kādas sēra raktuves nomāšanā. Visus ekspluatācijas izdevumus sedza viņš pats; Dimam Kjarencam vajadzēja tikai uzturēties šahtā un uzmanīt pārvaldniekus un strādniekus.

Pa to laiku Jana (Januca, kā meiteni mēdza saukt) auga viņa mājās. Taču donam Matijam bija arī dēls (vienīgais!) apmēram tais pašos gados, vārdā Nelis. Tēvs un māte drīz vien noprata, ka jaunieši iemīlējuši viens otru un ne jau kā brālis māsu; lai neglabātu salmus blakus ugunij un novilcinātu laiku, viņi prātīgi nosprieda vēl nepilnus astoņpadsmit gadus veco Neli aizsūtīt tālāk no mājām un norīkoja to uz raktuvēm par biedru un palīgu Kjarencam. Pēc diviem trim gadiem varēja būt kāzas, ja viss būtu noritējis tikpat gludi kā līdz tam.

Vai dons Matija jebkad spētu iedomāties, ka Dima Kjarenca, kam viņš uzticējās tikpat kā sev pašam, Dima Kjarenca, ko viņš bija pieņēmis savās mājās tikpat kā no ielas, mīlējis kā paša dēlu un padarījis par savu kompanjonu, ka šis pats Dima Kjarenca viņu nodos, kā Jūdass nodeva Kristu?

Un tomēr — jā! Nelietis bija meties uz vienu roku ar raktuvju galveno inženieri, uz vienu roku ar meistariem, svērājiem un vedējiem, lai nesodīts viņu apzagtu gan uz pārvaldes izdevumu, gan izraktā sēra, gan ogļu rēķina, ar kurām vajadzēja kurināt mašīnas, kas no šahtām izsūknē apakšzemes ūdeņus. Kādu nakti raktuve neglābjami pārplūda un ūdens izpostīja tās slīpo galeriju, kas Skalam izmaksāja vairak nekā trīssimt tūkstošus liru.

Tai briesmīgajā naktī arī Nelis bija tur, līdz ar citiem veltīgi un izmisīgi pūlēdamies novērst nelaimi. Viņš paredzēja, ka tēvs no šā brīža nīdīs Kjarencu un līdz ar to varbūt arī Janu, tā nevainīgo māsu, viņa Janu, un baidījās, ka varbūt arī viņam būs jāatbild par notikušo nelaimi, jo viņš nebija pamanījis nodevību un laikus brīdinājis no šā Jūdasa, kuram drīz vien vajadzēja kļūt par viņa svaini, un tāpēc Nelis tai pašā naktī kā negudrs aizbēga vētrā un lietu un pazuda bez pēdām.

Dažas dienas vēlāk nomira māte, ko Jana ar mīlestību bija kopusi, un Skala palika mājās viens, izputējis, bez sievas, bez dēla, vienīgi ar šo meiteni, kas, gluži satriekta aiz kauna un sirdssāpēm, viņam pieglaudās un negribēja ne mirkli atstāt viņu vienu, piedraudēdama mesties ārā pa logu, ja viņš to sūtītu atpakaļ pie brāļa.

Meitenes neatlaidības uzvarēts, apvaldīdams nepatiku, kādu tagad izjuta, to uzlūkodams, Skala beidzot bija ar mieru ņemt Janu līdzi uz jauno, laukos iepirkto māju kā meitu, kas, ģērbusies melnās drānās, sēro par diviem aizgājējiem.

Ar laiku Skala pamazām atguvās no bēdām un sāka pārmīt pa vārdam ar kaimiņiem, pastāstīdams šo to par sevi un meiteni.

— Ak tā, viņa nav jūsu meita?

— Nē. Bet tikpat kā meita.

Sākumā viņš kaunējās stāstīt patiesību. Par dēlu viņš neminēja ne varda. Tā bija pārāk sāpīga rēta. Un bez tam ko gan viņš varētu stāstīt? Nekas taču nebija zināms. Pat policija, kas ar šo jautājumu jau sen noņēmās, neko nebija noskaidrojusi.

Pēc dažiem gadiem, pagurusi bezcerīgi gaidīt līgavaiņa pārnākšanu, Jana sadomāja atgriezties pilsētā pie brāļa, kurš tikmēr bija apprecējis padzīvojušu, naudīgu sievieti, izdaudzinātu augļotāju, arī pats sācis nodarboties ar augļošanu un kļuvis par vienu no bagātākajiem vīriem novadā.

Tā Skala palika mājās viens pats. Astoņi gadi bija aizritējuši, un viņš likās atguvis kādreizējo labo omu un sadraudzējies ar saviem pakalnes kaimiņiem, kas no tuvākajām mājām vakaros nāca pie viņa pasērst.

Šķita, ka zeme grib viņam atlīdzināt zaudējumus, ko bija sagādājušas sēra raktuves.

Tikai laimīga gadījuma dēļ viņš bija ieguvis šos nedaudzos hektārus, jo viens no sešu zemes gabalu īpašniekiem, kuru starpā bija sadalīta pakalne, bagātais Butera, bija ieņēmis galvā domu ar laiku kļūt par visas šīs platības saimnieku. Viņš aizdeva naudu uz procentiem un pamazām arvien vairāk paplašināja savas zemes robežas. Buteram bija izdevies pievienot savējam jau gandrīz pusi no kāda Nino Mo gabala, un kādam citam zemes īpašniekam, vārdā Labizo, viņš, samaksādams pūra naudu tā piecām meitām, atstāja zemes strēmeli mutautiņa platumā. Jau labu laiku viņš tāpat uzglūnēja arī Lopesa zemei, bet Lopess, kuru vairāki neražas gadi spieda pārdot daļu īpašuma, par spīti Buteram apmierinājās ar mazāku maksu un atdeva to svešiniekam Skalam.

Lai drīzāk aizmirstu savu nelaimi, dons Matija ar visu sirdi metās darbā un dažos gados tiktāl uzlaboja savus nedaudzos hektārus, ka draugi, pašu Lopesu ieskaitot, tikai ar pūlēm tos vairs pazina un nevarēja vien beigt brīnīties.

Taisnību sakot, Lopesu krimta skaudība. Sarkanmatains, ar vasaras raibumiem klātu seju, allaž nevīžīgi ģērbies, viņš valkāja platmali dziļi uz pieres, it kā nevēlēdamies redzēt neko un nevienu, taču zem cepures malas laiku pa laikam pavīdēja greizs skatiens, ko nemaz nevarēja sagaidīt no lielajām, zaļganajām acīm, kuras vienmēr likās aizsnaudušās.

Apskatījuši saimniecību, draugi pakavējās uz lau kūmiņa mājas priekšā.

Skala visus lūdza apsēsties uz zemā mūra, kas priekšpusē ietvēra terasīti, uz kuras māja bija būvēta. Gar terases malu, it kā māju sargādamas, auga dažas varen smuidras melnās papeles, kas donam Matijam nedeva miera, un viņš allaž vaicāja, kāpēc Lopess tās stādījis.

— Sakiet man, — kam tās vajadzīgas? No tām nav nekāda labuma, tikai velti aizņem telpu.

— Cērtiet nost un izdedziniet oglēs, — vienaldzīgi atbildēja Lopess.

Bet Butera pamācīja:

— Pirms cērtat, pajautājiet, vai kāds tās pirks.

— Kas gan lai tās pirktu?

— Hā! Kaut vai tie, kas izgriež no koka svēto teļus.

— Ak svētos! Skaties tik! Tagad es saprotu, — • dons Matija secināja, — ja tos taisa no papeles koka, tad jau skaidrs, kāpēc svētie vairs nerāda brīnumus!

Vakara pusē papelēs salaidās visi pakalnes zvirbuļi un ar savu nemitīgo, apdullinošo čiepstēšanu traucēja draugu valodas: visi kā vienmēr runāja par sēra raktuvēm un to nodarīto postu.

Parasti sarunu uzturēja Nočo Butera, kas, būdams visbagātākais zemes īpašnieks, varēja arī lepoties ar visresnāko vēderu visā novadā. Viņš bija advokāts, taču tikai vienu reizi pēc diploma saņemšanas izmēģināja savu amatu: pirmā aizstāvēšanas runa bija sajukusi vislabākajā momentā. Pagalam apmulsis, ar asarām acīs, gluži kā bērns, viņš zvērināto un tiesas priekšā bija pacēlis sažņaugtas dūres pret profilā attēloto taisnības tēlu ar svariem rokā un izmisīgi iesaucies: «Pie visiem svētajiem, kā tad tā!» jo nabaga jauneklis bija pamatīgi svīdis, kamēr iekalis runu galvā, un cerējis, ka varēs to noskaitīt bez samešanās no viena gala līdz otram.

Vēl tagad laiku pa laikam dažs mēdza viņam atgādināt toreizējo slaveno neveiksmi:

— Pie visiem svētajiem, kā tad tā, don Mo!

Tagad ari pats Nočo Butera par to pasmaidīja un noņurdēja: «Mjā ... mjā ...» — ar tuklajiem pirkstiem kasīdams melno vaigu bārdu sārtajā sejā vai pabikstīdams zelta aceņu ietvarus uz apaļā degunteļa vai aiz ausīm. Viņš patiešām varēja pasmieties par savu toreizējo advokāta neveiksmi, jo kā zemkopis un īpašumu saimnieks soļoja visiem priekšgalā. Bet cilvēks, kā zināms, nekad nav apmierināts ar sasniegto, un Nočo Butera, šķiet, spēja īsti priecāties tikai tad, ja arī kādam citam kaut kur nogāja greizi. Viņš apciemoja Skalu tikai tādēļ, lai pavēstītu viena vai otra paziņas drīzumā sagaidāmu vai jau notikušu izputēšanu, lai paskaidrotu, kāds tai iemesls, un pierādītu, ka ar viņu līdzīgā gadījumā nekas tamlīdzīgs nevarētu notikt.

Tino Labizo, gara auguma kalsnējs vīrs, izvilka no bikšu kabatas milzu mutautu ar sarkaniem un melniem kvadrātiem, nošņauca degunu ar kuģa sirē nai līdzīgu troksni, lakatu atkal kārtīgi salocīja, ar salocītu vēl dažas reizes nobrauca zem deguna, tad iebāza to kabatā un beidzot kā apdomīgs cilvēks, kas nekad nepārsteidzās savos spriedumos, noteica:

— Var jau būt.

— Ak var jau būt? Nē, tā ir, ir, ir! — salēcās Nino Mo, kas nevarēja paciest Labizo flegmatisko nostāju.

Lopess, it kā pamodies no dziļas snaudas, norūca no cepures apakšas miegainā balsī:

— Ļaujiet runāt donam Matijam, viņš saprot vairāk par jums.

Bet dons Matija, pirms sāka runāt, katrreiz nokāpa pagrabā, lai piedāvātu draugiem krietnu kausu vīna.

— Etiķis, iebaudiet šo indi!

Viņš iedzēra arī pats, sakrustoja kājas un jautāja:

- Par ko ir runa?

— Par to, — Nino Mo kā vienmer iejaucās, — ka visi, visi ir lopi, visi kā viens!

— Kas tad?

— Nu, tie suņa bērni, dzolfatari! Rok tikai un rok, bet sēra cenas krīt arvien zemāk un zemāk. Viņi nesaprot, ka izputina paši sevi un mus līdzi, jo visa nauda galu galā pazūd tais bedrēs, tais mūžam izsalkušajās elles rīklēs, kas mūs aprij bez sāls!

— Un, piedodiet, ko tur varētu līdzēt? — Skala atkal jautāja.

Ierobežot, mierīgi noteica Nočo Butera.

Ierobežot sēra ieguvi. Pēc manam domām'tā ir vienīgā izeja.

— Svētā madonna, kāds jūs aplamis! — dons Ma-tija Skala tūlīt izsaucās un pielēca kājās, lai ērtāk varētu žestikulēt. — Piedodiet, don Nočo, bet jūs esat aplamis, jā gan, aplamis, un es jums to pierādīšu! Sakiet man, — cik pēc jūsu domām no tūkstoš sēra raktuvēm izmanto tieši, saimnieciskā kārtā, paši īpašnieki? Varbūt nepilnus divus simtus! Visas pārējās tiek iznomātas. Tino Labizo, vai tu man piekrīti?

- Var jau būt, — Tino Labizo atkārtoja, uzmanīgi un nopietni noklausījies sarunu.

- Varot jau būt! Tā ir, ir, ir! — iesaucas Nino Mo.

Dons Matija pastiepa roku, lai viņu apklusinātu.

Un tagad, mīļais don Nočo, kā jums šķiet, uz cik gadiem alkatīgie un varenie īpašnieki — ar resniem vēderiem kā jums — savas raktuves iznomā? Sakiet, pasakiet!

— Uz desmit? — Butera nedroši ieminējās, smaidīdams ar laipnu pārākuma izteiksmi sejā.

— Teiksim, divpadsmit, — Skala piekāpās, — reizēm pat līdz divdesmit. Labi. Un ko var iesākt, kādu ienākumu var gūt tik īsā laikā? Lai cik jūs būtu manīgs, lai kā jums laimētos, divdesmit gados nav iespējams segt pat izdevumus, ko prasa raktuves ekspluatācija, ja tā notiek pēc visiem likumiem. To es jums stāstu tāpēc, lai jūs redzētu, ka, tirgū samazinoties pieprasījumam, vienīgi īpašniekam, kas pats izmanto raktuvi, iespējams palēnināt ražošanu, lai neatdotu preci zem cenas, kamēr īstermiņa nomnieks, ja tas rīkotos tāpat, upurētu savas intereses par labu pēcnācējam. Tāpēc nomnieks neatlaidīgi cenšas ražot pēc iespējas vairāk. Es taču izsakos pietiekami skaidri? Un, tā kā viņam parasti trūkst brīvu līdzekļu, tad prece jārealizē par katru cenu, lai darbs neapstātos, jo citādi, jūs to ļoti labi zināt, īpašnieks viņam atņem raktuvi. Un sekas ir tādas, — kā jau Nino Mo teica, — sēra cenas krītas, krītas, it kā sērs būtu pārvērties visparastākajā iezī. Taču, starp citu, jūs, don Nočo, kas esat studējis, un tu Labizo: vai jūs varat man pasacīt, kas par draņķi tas sērs īsti ir un kur tas noder?

Pēc šī āķīgā, it kā nopietni domātā jautājuma Lopess beidzot sāka raudzīties apkārt ar ieplestām acīm, Nino Mo iegrūda mūžam nemierīgās rokas kabatās, it kā nikni meklēdams tur atbildi, kamēr Tino Labizo, kā vienmēr, izvilka savu milzīgo lakatu, lai nošņauktu degunu un, kā jau apdomīgs cilvēks, iegūtu laiku.

— Labs joks! — Nočo Butera izsaucās, apmulsis tāpat kā visi pārējie. — Tas der... der vīnogulāju sērošanai, der ...

— Un arī... arī... jā, zviedru sērkociņiem^4, kā liekas, — piebilda Tino Labizo, sevišķi rūpīgi salocīdams mutautu.

— Kā liekas... kā liekas, — izsmejoši atkārtoja dons Matija Skala. — Kas tur ko likties? Tā ir! Mēs zinām tikai šos divus sēra izmantošanas veidus. Prasiet, kam gribat: neviens nevarēs pateikt, kur vēl noder sērs. Bet mēs strādājam un sitamies vai nost, lai to izraktu, tad vedam to lejā uz ostām, kur jau gaida angļu, amerikāņu, vācu, franču un pat grieķu tvaikoņi ar atvērtām lūkām ka ieplestam mutēm un to aprij. Kuģis nosvilpj — ardievu! Ko viņi ar to iesāks savās mājās? Neviens nezina, neviens pat ne-papūlas uzzināt! Un mūsu bagātība jeb, pareizāk sakot, tas, kam vajadzētu būt mūsu bagātībai, aizplūst no uzšķērsto kalnu dzīlēm, un mēs kā akli, kā stulbeņi, līdz nāvei noguruši, paliekam ar tukšam kabatām. Vienīgais ieguvums — dūmu apsvilinātie lauki.

Noklausījušies tik dzīvus, spožus pierādījumus, kas atmaskoja aklumu, ar kādu ieguva un pārdeva viņu zemes dabas bagātības, ap kurām nenorima ķildas, nenorima blēdīga un nežēlīga cīņa peļņas dēļ, četri draugi apklusa, it kā saņēmuši spriedumu, kas tos notiesā uz mūžīgu nabadzību.

Pirmais ierunājās Skala, sākdams stāstīt par citām grūtībām, kas jāuzņemas kalna sēra raktuvju nomniekam. Viņš tās visas pats bija izbaudījis. Nerunājot nemaz par īso nomas termiņu, vēl bija tā saucamais estaljo, nomas maksa, ko vajadzēja atlīdzināt zemes īpašniekam graudā ar zināmu daudzumu sēra, pie tam īpašnieku nebūt neinteresēja, vai atradne bagāta vai nabadzīga, vai nederīgo iežu daudz vai maz, vai šahta sausa vai to pārplūdina apakšzemes ūdeņi, vai sēra cenas augstas vai zemas un vai sēra ieguve vispār atmaksājas. Bez nomas graudā vēl bija jāmaksā dažādi valdības nodokļi un jābūvē ne tikvien slīpās galerijas, lai piekļūtu izraktenim, ventilācijas šahtas, akas ūdeņu savākšanai un novadīšanai, bet arī tīģeļi, krāsnis, ceļi, mājas un novietnes, lai raktuve varētu darboties ar normālu slodzi. Līguma termiņam izbeidzoties, šīs būves palika zemes īpašniekam, kas turklāt vēl prasīja, lai tas būtu labā kārtībā un labā stāvoklī, it ka viņš par visu savā laikā būtu samaksājis. Un ar to vēl nepietika! Pat apakšzemes galerijas nomnieks nebija noteicējs par to, kādā veidā iegūstams izraktenis un ka nostiprināmi štreki: ark-veidīgi, gareniski vai šķērsām. Bija jādara tā, kā patika īpašniekam, un bieži vien pretēji grunts prasībām.

Vajadzēja būt vai nu trakam, vai pilnīgi bezizejas stāvoklī, lai pieņemtu šādus noteikumus un ļautu sev tiktai sasaistīt rokas. Patiešām, kas gan lielākoties bija galvenie sēra ražotāji? Nabaga velni bez graša kabata, kas bija spiesti ielaisties visādos, ne vienmēr tīros darījumos ar sēra tirgotājiem un maksāt tiem augstus procentus, lai spētu savākt naudu raktuvju nomai.

Galu galā ko tad sēra ražotāji varēja darīt? Kur lai ņem naudu, ar ko maksāt kaut cik ciešamāku algu nabaga nelaimīgajiem, kas mocījās pazemē, nemitīgās nāves briesmās? Tāpēc arī pastāvīgie ķīviņi, naids, bads un posts skāra visus: gan uzņēmējus, gan kaplētājus, gan nabaga nomocītos puišus, kas ar pārliecīgi smagu nastu uz pleciem tekalēja augšā un lejā pa galerijām un kāpnēm.

Kad Skala bija beidzis un kaimiņi piecēlās, lai atgrieztos savos vienkāršajos mitekļos, augstu augstu kā apmaldījies debesīs spīdēja mēness. Un šķita, ka tas nav uzlēcis nule šai naktī, bet jau kopš senseniem laikiem spīd pār djūmo ieleju, kas pēc noklausītā garā bēdu stāsta likās vēl skumjāka un nožēlojamāka.

Un katrs, soļodams uz māju pusi, domāja par to, ka zem skumīgās mēness gaismas apmirdzētajām nogāzēm simt vai divsimt metru pazemē bija cilvēki, kas arvien vēl raka un raka, jo nabaga kaplētājiem tur apakšā bija vienalga, vai augšā ir nakts vai diena: viņi pazina mūžīgu nakti.

III

Visi, kas dzirdēja viņu runājam, domāja, ka Skala jau aizmirsis pagātnes likstas un ka viņam vairs nerūp nekas cits kā vienīgi zemes gabals, kuru viņš gadiem ilgi neatstāja pat ne uz vienu dienu.

Ja reizēm kāds ieminējās par pazudušo, pasaulē aizklīdušo dēlu, Skala ņēmās viņu nosodīt, jo dēls izrādījies nepateicīgs un cietsirdīgs pret tēvu.

—- Ja viņš ir dzīvs, — Skala nobeidza* — lai dzīvo pats par sevi. Man viņš ir miris, un es par viņu vairs nedomāju.

Tā Skala gan apgalvoja, un tomēr uz Ameriku neaizbrauca neviens tuvākās apkārtnes iedzīvotājs, ko viņš īsi pirms aizbraukšanas klusībā nebutu uzmeklējis, lai slepus iedotu dēlam adresētu vēstuli.

— Tas tikai tā, katram gadījumam! Ja tu nejauši viņu tur satiec vai kaut ko par viņu uzzini...

Daudzas vēstules jau bija atnākušas atpakaļ; pēc četriem pieciem gadiem tās saburzītas, nodzeltējušas un gandrīz nesalasāmas atveda repatrianti no abām Amerikām. Ne Argentīnā, ne Brazīlijā, ne Savienotajās Valstīs neviens Neli nebija ne saticis, ne par viņu kaut ko uzzinājis.

Skala noklausījās un paraustīja plecus:

Vai man nav vienalga? Dod šurp vēstuli! Biju pavisam aizmirsis, ka esmu tev tādu iedevis.

Viņš negribēja svešiniekiem atklāt savas sirds bēdas un mānīgās cerības, kādas vēl joprojām loloja: varbūt dēls apmeties kādā nomaļā Amerikas stūrī un, kādudien uzzinājis, ka tēvs samierinājies ar jaunajiem apstākļiem, iepircis laukos īpašumu, kur mierīgi dzīvo, viņu gaidīdams, var tomēr reiz atgriezties.

īpašums tiešām bija mazs, bet dons Matija jau vairākus gadus slepus no Buteras loloja domu to palielināt, piepērkot zemi no kaimiņa, ar kuru jau bija salīgts par cenu. Cik daudz kas bija jāpiecieš, cik daudz jāupurē, lai ietaupītu vajadzīgo summu un īstenotu šo ieceri! Viņa īpašums bija mazs, tiesa, bet, stāvēdams uz savas mājeles balkona, atspiedies pret margām, viņš jau bija paradis domās noārdīt robež-mūri, kas šķīra viņa zemi no kaimiņa īpašuma, un

uzskatīt abas platības par savējam. Savacis norunāto summu, viņš tikai gaidīja, kad kaimiņš būs ar mieru parakstīt līgumu un izvākties.

Skala dega nepacietībā, bet par nelaimi bija sadūries ar savādnieku. Dons Filipīno Lo Čīčero, protams, bija lāga vīrs, mierīgs, pieklājīgs un saticīgs, bet neapšaubāmi mazliet ķerts. Viņš no rīta līdz vakaram lasīja dažādas latīņu grāmatas un dzīvoja viens pats savā lauku mājiņā kopā ar pērtiķi, kas viņam kādreiz bija uzdāvināts.

Pērtiķi sauca par Titu; tas bija vecs un turklāt slimoja ar diloni. Dons Filipīno to glaudīja un kopa kā miesīgu dēlu, un bez ierunām izpildīja visas tā iegribas. Augu dienu viņš sarunājās ar pērtiķi un bija pārliecināts, ka tas viņu saprot. Un, kad slimais pērtiķis bēdīgs tupēja savā iemīļotajā vietā uz gultas baldahīna, dons Filipīno atlaidās atzveltnes krēslā un sāka lasīt kādu gabalu no Georgikām vai Buko-likām.

— Tityre, tu patulae .. .[5]

Lasīšanu laiku pa laikam pārtrauca ērmoti apbrīnas uzplūdi, ko izraisīja teikums, izteiciens vai dažreiz tikai vienkāršs vārds, kad dons Filipīno domājās izprotam tā smalko nozīmi vai priecājās par tā labskanīgumu; viņš nolika grāmatu uz ceļiem, piemiedza acis un ātri noskaitīja: «Skaisti! Skaisti! Skaisti! Skaisti! Skaisti!» Galva pamazām atslīga pret atzveltni, it kā aiz pārliecīgas sajūsmas viņam zustu samaņa. Tita tad norāpās no baldahīna un nobijies

un apjucis uztupās viņarn uz krūtīm; dons Filipino to apkampa un aizgrābtībā atkārtoja:

— Dzirdi, Tita, klausies .... Skaisti! Skaisti! Skaisti! Skaisti! Skaisti!

Bet dons Matija gribēja iegūt zemi, viņš steidzās un gluži pamatoti sāka kļūt nepacietīgs: norunāta summa bija savākta, pie tam jāpiebilst, ka par šo naudu dons Filipīno varēja sev sagādāt visas nepieciešamās ērtības pilsētā. Taču, augstais dievs, kā gan lai pilsētā bauda dievišķā Vergīlija dabas dzejo|us un pastorāles?

— Pacieties, dārgais Matija!

Pirmo reizi, kad Skala dzirdēja šādu atbildi, viņš iepleta acis:

— Jūs mani izsmejat vai runājat nopietni?

Izsmiet? Donam Filipīno tas nenāca ne prātā. Viņš

runāja pavisam nopietni.

Bija arī kaut kas tāds, ko Skala nespēja saprast. Un kur lai paliek Tita, Tita, kas pieradis pie laukiem un citur droši vien, nabadziņš, nemaz nespētu dzīvot?

Jaukā laikā dons Filipīno veda pērtiķi pastaigāties, brīžiem ļāva tam lēnītiņām iet pašam, brīžiem nesa to uz rokām kā bērnu. Dažkārt viņš apsēdās uz akmens kāda kupla koka pakājē, bet Tita ierāpās zaros, pakārās astē un mēģināja satvert aiz pušķa dona Filipīno bereti, nocelt parūku vai izraut viņam no rokām Vergīlija sējumiņu.

— Labiņš, Tita, labiņš! Dari man to prieku, nabaga Tita!

Nabaga nabaga kustonītis, patiesi, jo tā dienas bija skaitītas. Un Matijam Skalam tāpēc vajadzēja vēl mazliet paciesties.

— Pagaidi vismaz, kamēr nabaga dzīvnieciņš izdziest, — dons Filipīno viņam teica, — un īpašums būs tavs. Norunāts?

Taču Skala cietās jau vairāk par gadu, bet pretīgais kustonis ir netaisījās sprāgt.

— Varbūt labāk izdziedināsim to? — Skala kādudien teica. — Man ir pirmšķirīga recepte!

Dons Filipīno ar smaidu viņu uzlūkoja un, drusku nobažījies, vaicāja:

— Vai tu mani izsmej?

Nē, nopietni. To man iedeva kāds veterinārs, kas studējis Neapolē. Spējīgs ārsts!

- Kaut tā būtu, dārgais Matija!

Tad klausieties! Jārīkojas šādi: ņemiet tieši litru tīras olīvu eļļas. Vai jums ir tīra olīveļļa, pavisam tīra?

— Dabūšu, kauču man būtu jānosit pats pāvests.

— Labi. Tieši vienu litru. Lieciet to uz uguns un iemetiet tanī trīs ķiplokus.

— Ķiplokus?

— Trīs galviņas. Klausieties labi. Kad eļļa sāk virt, bet vēl neburbuļo, ņemiet no uguns nost. Tad piemetiet krietnu sauju kukurūzas miltu.

— Kukurūzas miltu?

— Jā, sinjor, kukurūzas. Samaisiet! Kad būsiet ieguvis valkanu, eļļainu masu, uztriepiet to vēl karstu uz pretīgā kustoņa krūtīm un pleciem un krietni nosedziet ar vati. Labi daudz vates, vai sapratāt?

— Pilnīgi. Nosegt ar daudz vates. Un tad?

— Tad atveriet logu un izsviediet to laukā.

— Ai-i-i-ī! — ievaidējās dons Filipīno. — Nabaga Tita!

— Bet es saku: nabaga zeme! Jus gar to nelieka-ties ne zinis. Un man, padomājiet, iztālēm uz to visu jānoskatās! Vīnogulāji iznīkuši, augļu koki jau desmit gadu gaida, ka tiem apgriezīs zarus, sēkl-audži kuplo nepotēti un spēcīgi dzen atvases, kas tiem novelk spēku; liekas, it kā no visām malām atskanētu palīgā saucieni. No daudziem olīvkokiem vairs iznāk tikai malka. Ko es te beidzot iegūšu? Vai tā tas var turpināties?

Visus šos pārmetumus dons Filipīno uzklausīja ar tik bēdīgu ģīmi, ka donam Matijam pietrūka dūšas vēl ko piebilst.

Ar ko tad tas strīdējās, starp citu? Nabaga vīrs taču nebija no šīs pasaules. Saule, īstā šodienas saule viņam vēl nekad nebija uzlēkusi, viņš redzēja vienīgi Vergīlija laika saullēktus.

Viņš vienmēr bija dzīvojis šeit, laukos, sākumā kopa ar tēvoci garīdznieku, kas mirdams viņam bija novēlējis šo mantojumu, vēlāk gluži viens pats. Trīs gadu vecumā viņu, apaļu bāreni, bija pieņēmis un uzaudzinājis šis pats tēvocis, kaislīgs latīnists un mednieks. Taču dons Filipīno nekad nekavēja laiku ar medībām, varbūt tāpēc, ka viņam bija zināma tevoča rugta pieredze. Lai gan garīdznieks, tēvocis bija pārlieku ugunīgas dabas cilvēks, un reiz, bisi lādējot, lāga vīrs zaudēja divus kreisās rokas pirkstus. Tāpēc dons Filipīno ar rāmu kaislību labāk nodevās latīņu valodai, apmierinādamies ar saldajām sajūsmas trīsām, kas viņu palaikam pārņēma, lasot senos autorus, turpretī tēvocis garīdznieks šādos aizgrābtības brīžos pietrūkās kājās un zvērojošu seju, tā ka vēnas uz pieres piepampa gandrīz vai līdz plīšanai, skandēja tekstu rēcošā balsī, līdz aprāvās un trieca grāmatu pret zemi vai dona Filipīno apstulbušajā sejā, iesaukdamies:

— Diženi, velns parāvis!

Kad tēvocis piepeši nomira, dons Filipīno kļuva par īpašuma saimnieku, taču par saimnieku tikai vārda pēc.

Tēvocim garīdzniekam piederēja arī māja tuvējā pilsētiņā, un šo māju viņš testamentā bija norakstījis otras māsas dēlam, vārdā Saro Trigona. Trigona, kas bija neveiksmīgs sēra tirgus mākleris un vēl neveiksmīgāks tēvs ar veselu varzu bērneļu, jādomā, bija gaidījis, ka, ievērojot viņa apstākļus, tēvocis garīdznieks norakstīs viņam ir māju, ir lauku īpašumu, uzliekot par pienākumu, protams, dot mūža maizi brālēnam Lo Cīčero, kurš, lai arī audzis pie tēvoča kā paša bērns, tomēr viens nespēja vadīt lauku saimniecību. Tā kā tēvocis tomēr bija lēmis citādi, Saro Trigona, kaut gan bez kādām tiesībām, visādi mēģināja gūt labumu arī no brālēna mantojuma un bez žēlastības izspieda no dona Filipīno, ko vien spēja. Gandrīz visi lauku ražojumi kvieši, pupas, augļi, vīns, saknes nonāca viņa rokās, un, ja dons Filipīno tomēr kaut ko slepus kā svešu mantu pārdeva, brālēns Saro, uzzinājis par darījumu, bija klāt kā saukts un nikni uzbruka, it kā viņš būtu apkrāpts, un velti dons Filipīno pazemīgi mēģināja pierādīt, ka nauda vajadzīga, lai samaksātu strādniekiem, kas apkopuši zemi. Saro pieprasīja naudu sev.

— Vai arī es nošaušos! —viņš kliedza, izlikdamies, ka meklē pistoli aiz svārku oderes. — Nošaušos uz vietas, tavā priekšā, Filipīno. Jo es vairs nespēju, tici man! Deviņi bērni — Kristu, apžēlojies! — deviņi bērni, kas raud pēc maizes!

Labi vēl, ja Saro Trigona viens pats atbrauca celt traci. Dažreiz viņš atveda līdzi arī sievu un visu bērnu varzu. Tad nu donam Filipīno, kas bija radis dzīvot viens, šķita, ka būs jāsajūk prātā. Deviņi brālēna bērni, visi puikas, no kuriem vecākajam vēl nebija pilni četrpadsmit, lai arī «pēc maizes noraudājušies», kā deviņi brīvē izkļuvuši velnēni straujā uzbrukumā ieņēma tēvoča kluso lauku namiņu un apgrieza visu ar kājām gaisā. Istabas sienas trīcēt trīcēja no kliedzieniem, smiekliem, raudām un negantas kāju dipoņas; pēc tam katrā ziņā sekoja skaļš brīkšķis, kaut kas lūza vai plīsa, labākajā gadījumā skapja spogulis sabirza druskās; tad Saro Trigona pielēca kājās un sauca:

— Uztaisīšu ērģeles! Uztaisīšu ērģeles!

Viņš saķēra palaidņus, nogrāba aiz matiem un izdalīja spērienus, pļaukas, dunkas un belzienus; kad visi sāka kaukt visdažādākajās toņkārtās, Saro nostādīja puikas rindā pēc augumiem, un ērģeles bija gatavas.

— Mierā! Jauki ... tiešām jauki, paskaties, Filipīno! Varētu vai uzgleznot! Kas par simfoniju!

Dons Filipīno aizspieda ausis, pievēra acis un izmisumā spārdīja ar kājām zemi.

— Triec viņus projām! Viņi taču visu sadauzīs! Ņemiet līdzi māju, kokus, visu, tikai apžēlojieties un lieciet mani mierā!

Taču dons Filipīno nebija visai taisnīgs. Jo svaine, piemēram, nekad nenāca viņu apciemot ar tukšām rokām: tā atnesa kādu izšūtu bereti ar skaistu zīda pušķi — kaut vai to, kas viņam tagad galva, — vai pašas izrakstītu tupeļu pāri — kaut vai tās, kas viņam tagad kājās. Un kur tad parūka? Tā bija brālēna dāvana un uzmanības pierādījums, lai viņš tik bieži nesaaukstētos, kā tas parasti notika pāragras plikpaurības dēļ. Parūka no pašas Francijas! Saro Trigonam tā bija maksājusi veselu kapitālu. Un pērtiķis Tita? Arī svaines dāvana, pārsteigumā dāvana, lai mīļajam radiniekam laukos nebūtu tik garlaicīgi un vientulīgi. Vai to var noliegt?

Ēzelis, piedodiet, jūs esat ēzelis! dons Matija Skala kliedza. — Ko jūs vēl gaidāt, kāpēc neļaujat man pārņemt īpašumu? Parakstiet ligumu, atbrīvojieties reiz no šīs verdzības! Ar naudu, ko no manis saņemsiet, jūs, kas esat cilvēks bez netikumiem un kam pietiek ar mazumiņu, varēsiet pilsētā mierīgi nodzīvot atlikušos mūža gadus. Vai jums prata vairs nemaz nav? Ja mīlestības dēļ uz Titu un Vergīliju velti zaudēsiet laiku, jums kādreiz nāksies lūgt ubaga dāvanas, ja, ubaga davanas!

Negribēdams, ka īpašums, ko viņš jau uzskatīja par savu, aiziet boja, Matija Skala sāka Lo Cīčero dot naudu uz nolīgtās summas rēķina.

Tik un tik par zaru apgriešanu, tik un tik par potēšanu, tik un tik par mēslošanu . . . Jūsu nauda plok, don Filipīno!

Plok! — dons Filipīno nopūtās. Bet ļauj man palikt tepat. Pilsētā pie tiem velniem es būšu pagalam divās dienās. Es taču tevi netraucēju. Vai tu neesi še saimnieks, dārgais Matija? Tu vari darīt visu, kas tev tīk. Es neteikšu ne vārda. Tikai liec mani mierā ...

— Ja, bet zemes labumus tikmēr baudīs jūsu brālēns! — Skala iebilda.

— Un kas tev par to? — Lo Cīčero viņam aizrādīja. — Nauda tev būtu jāatdod visa uz reizi, vai ne? Tagad turpretim tu man to atdosi tā, pa drusciņai. Zaudētājs beigu beigās palikšu tikai es, jo, saņemdams daļu šodien, daļu rīt, kādudien tās man pietrūks, bet tu to būsi iztērējis šeit, lai iekoptu zemi, kas piederēs tev.

IV

Dona Filipīno spriedumi, bez šaubām, bija pārliecinoši, bet kāda drošība bija Skalam, ka nauda, ko viņš iegulda kaimiņa īpašumā, neies zudumā? Ja dons Filipīno piepeši nomirst, — lai dievs nedod! — nepaspējis parakstīt pārdošanas aktu par atlikušo summu, kas tam vēl pienācās, vai dona Filipīno vienīgais mantinieks Saro Trigona atzīs visus šos izdevumus un viņu iepriekšējo līgumu?

Tamlīdzīgas šaubas laiku pa laikam kremta dona Matijas sirdi, bet tad viņš iedomājās, ka labāk neuz-plīties donam Filipīno ar prasību atdot īpašumu un pārāk bieži neatgādināt uz priekšu samaksāto naudu, citādi viņš kādreiz var saņemt atbildi: «Bet galu galā kas tev lika dot man naudu? Manis pēc te viss varēja palikt pa vecam vai arī iet vēl vairāk uz leju; man nekad tas nav rūpējis. Tāpēc taču tu nevari izdzīt mani no mājas, ja es pats negribu iet projām!» Turklāt Skala apzinājās, ka viņam ir darīšana ar godīgu cilvēku, kas pat mušai nespēj nodarīt pāri.

Nebija ari jābaidās, ka dons Filipīno varētu piepeši nomirt; kaimiņam nepiemita nekādi netikumi, viņš dzīvoja tik šķīsti un mierīgi, bija vienmēr mundrs un veselīgs, ka varēja sasniegt pat simt gadu vecumu. Bez tam galīgais termiņš bija norunāts: līdz pērtiķa nāvei, un jādomā, ka uz to vairs ilgi nevajadzēs gaidīt.

Un, beidzot, tā bija viņam tāda laime — iegūt zemi par tik mērenu cenu, ka tāpēc vien labāk vajadzēja klusēt un nogaidīt, turot kaimiņu savā pavadā un raugoties, lai nauda tiktu izdota pa drusciņai, ar apdomu, pēc viņa ieskatiem un patikas. īstais saimnieks tur bija viņš, un varētu pat sacīt, ka tur viņš uzkavējās vairāk nekā savā īpašumā.

— Dariet to, dariet tā ...

Viņš izrīkoja, uzlaboja savu īpašumu un nemaksāja nodokļus. Ko vēl vairāk var gribēt?

Nabaga dons Matija varēja sagaidīt visu, tikai ne to, ka nolādētais pērtiķis, kas jau tā viņam bija sagādājis tik daudz ciešanu, izspēlēs vēl pēdējo nelāgo joku.

Skala parasti cēlās pirms ausmas, lai uzmanītu, kā notiek sagatavošanās darbam, ko iepriekšējā vakarā ar kalpu bija pārrunājis. Viņam nepatika, piemēram, ka, strādājot pie zaru retināšanas, kalps divas trīs reizes atgriezās piedarbā — te pēc kāpnēm, te pēc galodas, lai uztrītu sirpi vai cirvi, te pēc ūdens vai azaida: kalpam, ejot uz darbu, vajadzēja paņemt līdzi visu nepieciešamo, lai nebūtu velti jātērē laiks.

— Vai krūze tev ir? Aizdars ir? Se, te tev viens sīpols. Un veicīgi, saproti?

Saule vēl nebija uzlēkusi, kad viņš jau rīkojās pa Lo Čīcero saimniecību.

Todien Skala nokavējās, jo vajadzēja pielaist uguni sakrautajai malkai, ko viņš gribēja izdedzināt oglēs. Pulkstenis jau rādīja vienpadsmito stundu.Taču dona Filipino mājeles durvis neparastā kārtā vēl bija slēgtas. Dons Matija pieklauvēja — nekādas atbildes. Viņš pieklauvēja vēlreiz — veltīgi. Viņš mēģināja ielūkoties istabā no balkona pa logiem: tie bija aizklāti kā naktī.

«Kas tas par jaunumu?» viņš nodomāja, dodamies uz tuvējo baraku, lai kaut ko uzzinātu no kalpa sievas.

Bet arī tur durvis bija ciet. Saimniecība likās pamesta.

Skala pielika plaukstas pie mutes, lai balss tālāk skanētu, pagriezās pret tīrumiem un sauca kalpu. Kad tas pēc brīža no pašas nokalnes lejas atsaucās, dons Matija jautāja, vai tur nav arī dons Filipīno. Kalps atbildēja, ka neesot viņu redzējis. Vismaz tik daudz noskaidrojis, Skala atgriezās pie namiņa, no jauna pieklauvēja un vairākkārt uzsauca: «Don Filipīno! Don Filipīno!» Atbildes nebija. Nesaprazdams, ko tagad iesākt, viņš ar roku braucīja savu lielo, kumpo degunu.

Iepriekšējā vakarā viņš draugu bija atstājis pie labas veselības. Tātad saslimis tas nevarēja būt, vismaz ne tik stipri, lai uz brīdi nespētu izkāpt no gul tas. Bet varbūt tas bija piemirsis atvilkt logu aizkarus un izgājis ar pērtiķi laukos pastaigāties, durvis droši vien aizslēgdams tāpēc, ka arī kalpu mājiņā neviena nav.

Šādu pārdomu nomierināts, viņš sāka to meklēt pa laukiem, laiku pa laikam šur tur apstādamies, ja viņa pieredzējusī zemnieka acs, garām ejot, pamanīja kaut ko pielabojamu, un pēc brīža iesaukdamies:

— Don Filipīno? Ā-u, don Filipī-ī-ī.. .

Beidzot viņš nonāca pašā lejā, kur kalps ar trim dienas strādniekiem kaplēja vīnogulājus.

Kur varētu būt dons Filipīno? Kas ar viņu noticis? Nekur nevaru viņu atrast!

Ari strādnieki bija neziņā; viņiem likās dīvaini, ka dons Matija atradis māju noslēgtu, tāpat kā viņi, iedami uz darbu. Skalu no jauna sagrāba bažas, un viņš ierosināja visiem kopā doties atpakaļ un paraudzīties, kas noticis.

Viens man ir skaidrs: šis rīts nav iesācies labi!

— Savādi gan, piemetināja kalps, — viņš parasti ceļas agri .. .

— Redzēsiet: mērkaķis bus saslimis, — noteica viens no dienas strādniekiem. — Viņš aukles to uz rokam un negribēs ne pakustēties, lai neuzmodinātu.

Vai nu tāpēc viņš neliktos ne zinis, kur es viņu tik skaļi saucu nezin cik reižu? — dons Matija aizrādīja. — Tas nevar būt! Viņam ir kaut kas noticis!.

Apstājušies uz laukumiņa piedarba priekšā, visi pieci cits par citu ņēmās saukt, taču velti. Tad viņi apgāja mājai apkārt un rietumu pusē ieraudzīja vienam logam slēģus vaļā; tas viņus iedrošināja.

— Rau! — kalps iesaucās. — Beidzot viņš to atvēris! Tas ir virtuves logs.

— Don Filipīno! — Skala sauca. — Sargieties! Pietiks mūs biedēt!

Brīdi visi stāvēja, izslējuši degunus gaisā, tad atkal sauca kā mācēdami; beidzot, jau pagalam uztraucies un noskaities, dons Matija izlēma:

— Dod šurp kāpnes!

Kalps pārskrēja mājās un drīz vien atgriezās ar trepēm.

— Es kāpšu! — pabīdīdams citus nostāk, sacīja dons Matija, bālāks un nepacietīgāks nekā jebkad.

Sasniedzis loga augstumu, viņš noņēma balto plat mali, ietina tajā dūri un izsita rūti. tad atvēra logu un ielēca istabā.

Virtuvē pavards nekurējās. Mājā nedzirdēja ne mazāko troksni. Istabās viss bija kā naktī, vienīgi pa slēģu starpām iespīdēja dienas gaisma.

— Don Filipīno! — Skala vēlreiz sauca, bet paša balss šai klusumā izskanēja tik svešādi, ka viņam pārskrēja drebuļi no galvas līdz papēžiem.

Taustīdamies viņš izgāja cauri dažām istabām un nonāca tumšajā guļamistabā. Blāvajā gaismas strēle, kas ieplūda pa slēģu spraugu, viņš saskatīja gulta kaut ko kustamies, it kā ēnu, kas norāpās no segas un pazuda. Mati viņam saslējās stāvus, viņš gribēja kliegt, bet rīkle neklausīja. Ar vienu lēcienu viņš atradās uz balkona, atrāva logu, pagriezās pret gultu, šausmās iepleta acis un sāka mētāt rokas pa gaisu. Tad pieskrēja pie virtuves loga un, čokurā sarāvies, drebēdams aiz bailēm, gluži aizelsies, bez balss izdvesa:

— Šurp ... kāpiet! Noslepkavots! Noslepkavots!

—- Noslepkavots? Kā tad tā? Ko jūs sakāt? — izsaucās vīri, kas lejā ar bažām gaidīja kādu ziņu. Visi četri reizē metās pie trepēm. Kalps, kas gribēja kāpt pirmais, uzsauca citiem:

— Lēnām! Pa vienam! Pa vienam!

Satriekts, bāls kā krīts, ar abām rokām saķēris galvu, dons Matija stāvēja virtuvē ar pavērtu muti, kamēr acis vēl atspoguļojās guļamistabā redzētais drausmīgais skats.

Dons Filipīno gulēja gultā ar atpakaļ atgāztu, spilvenā iegrimušu galvu, it kā izstiepies aiz sāpēm; rīkli šķērsoja asiņaina rēta, bet viņa rokas, mazās, sastingušās, zilganās roķeles, kuras uzskatot pār ņēma šausmas, bija nedabiski atmestas atpakaļ.

Dons Matija un četri zemnieki brīdi šausmās vēroja briesmīgo skatu, tad pēkšņi visi pieci salēcās, jo no gultas apakšas atskanēja troksnis. Viņi saskatījās, tad viens pieliecās un paraudzījās pagultē.

— Mērkaķis! — viņš noteica, atviegloti nopūtās un gandrīz vai pasmējās.

Tad savukārt pieliecās un paskatījās ari četri pā rējie.

Sakņupis zem gultas, nodūris galvu un sakrustojis rokas uz krūtīm, Tita uzlūkoja piecus samulsušos vīrus, kas pieliekušies to uzmanīgi vēroja, tad ieķērās gultas atsperēs, pasvieda dibenu gaisā, izstiepa lūpas un draudīgi nošņācās:

— S-š-š! ...

— Skatieties! — Skala pēkšņi iesaucās. — Asinis ... uz pirkstiem... Un krūtis ar asinīm! Tas viņu noslepkavojis!

Viņš atcerējās, ka, ienākot istabā, tumsā bija kaut ko saskatījis, un tāpēc pārliecinoši apstiprināja:

— Pērtiķis, jā! Es to redzēju pats ar savām acīm. Tas bija ierāpies gultā .. .

Un Skala parādīja četriem pārbiedētajiem zemnic-

kiem asiņainos traipus uz nabaga mirušā vaigiem un zoda:

— Vai redzat?

* Bet kā tad tā? Vai tiešām pērtiķis? Vai tas maz iespējams? Kā to varēja izdarīt kustonis, ar kuru dons Filipīno gadiem ilgi dienu un nakti dzīvoja kopā?

Varbūt saniknojies? — bažīgi piebilda viens no dienas strādniekiem.

Un visi pieci, tās pašas domas pārņemti, atkāpās no gultas.

— Pagaidiet! Vajag rungu ... — dons Matija sacīja.

Un pārlaida acis istabas kaktiem, meklēdams kādu nūju vai citu sitamo.

Kalps, paķēris krēslu aiz atzveltnes, pieliecās, bet pārējie, palikuši tukšām rokām un bez patvēruma, izbijušies sauca:

— Pagaidi, pagaidi!

Un katrs apbruņojās ar krēslu. Kalps savējo vairākas reizes pagrūda zem gultas: Tita pa otru pusi izmuka laukā, milzum veikli uzrāpās uz gultas baldahīna, notupās pašā augšā un mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, sāka kasīt vēderu un spēlēties ar bārkstainu šalli, ko nabaga Filipīno tam bija apsējis ap kaklu.

Pieci vīri stāvēja lejā un stulbi blenza uz vienaldzīgo kustoni.

— Ko lai tagad iesāk? — Skala jautāja, atkal paskatīdamies uz mironi, taču, ieraudzījis asiņaino rīkli, tūlīt novērsa acis. — Vai neapsegt ar šo pašu palagu?

— Nē, sinjor! — kalps iejaucās. — Labāk paklausiet man. Viņš jāatstāj tāpat, kā ir. Es šeit esmu mājinieks un nevēlos sapīties ar tiesām. Jūs man visi būsiet par lieciniekiem.

— Kādi te vajadzīgi liecinieki! dons Matija iesaucās un paraustīja plecus.

Bet kalps neatlaidās un, pacēlis roku, turpināja:

— Ar tiesām nekad nevar zināt, saimniekļ Mēs esam nabagi, un ar mums ... es zinu, ko runāju .. .

— Un es atkal domāju, — dons Matija izmisis atkliedza, — es domāju, ka viņš, nabaga plānprātiņš, sava stulbuma dēļ miris kā lempis, un man, kas esmu vēl lielāks stulbenis un lempis, tagad jāizput! Jā! Un tāpēc jums visiem būs jāliecina, jums, kaš še stāvat, ka es šai saimniecībā esmu ieguldījis savu naudu, savas asinis ... tā ari teiksiet! Un tagad ejiet un ziņojiet par notikušo tam «goda vīram» Saro Tri gonam, miertiesnesim un policijas komisāram, lai nāk un paskatās, kādus varoņdarbus pastrādājis . . . nolādētaist — viņš ar pēkšņu kustību norāva cepuri no galvas un svieda pērtiķim.

Tita noķēra cepuri lidojumā, uzmanīgi izpētīja, noslaucīja tanī purnu, it kā šņaukdams degunu, tad pasvieda to zem dibena un uztupās virsū. Visi četri zemnieki gribot negribot sāka smieties.

V

Neatrada neko: ne testamentu, ne ierakstu kādā ieņēmumu vai izdevumu grāmatā, pat ne mazāko atzīmi uz atsevišķas papīra lapas.

Un ar to viņa bēdu mērs vēl nebija pilns: piedevām donam Matijam vēl nācās noklausīties draugu zobgalībās. Jo Nočo Butera, piemēram, protams, tūlīt būtu iedomājies, ka donu Filipīno Lo Cīčero tā vai citādi nogalinās pērtiķis.

— Un ko tu par to saki, Tino Labizo? Var jau būt, vai ne? Padomā, kas par zvēru, kas par zvēru!

Un dons Matija ar abam rokām sagrāba balto cepuri aiz malas, uzrāva uz acīm un niknumā spārdīja ar kājām zemi.

Kad ārsts un tiesnesis bija sastādījuši aktu par nāves cēloņiem, Saro Trigona tomēr nevēlējās donu Matiju uzklausīt, iekāms brālēns nebūs apglabāts, un aizbildinājās, ka nelaime ne|aujot viņam runāt par darījumiem.

— Tā gan! It kā pērtiķi nebūtu uzdāvinājis viņš pats, tīšām! — Skala pačukstēja vienam otram.

Viņam būtu vajadzējis piešķirt pērtiķim zelta medaļu, bet viņš, nepateicīgais, lika to nošaut — ja gan, no-ša-ut nākamajā dienā, lai gan jaunais ārsts, kas atbrauca kopā ar miertiesnesi, bija atradis smalku izskaidrojumu kustoņa neapzinātajam noziegumam. Titam, kas slimoja ar diloni, varbūt trūka elpas, un šo elpas trūkumu droši vien vēl pavairoja šalle, ko nelaimīgais dons Filipīno tam bija apsējis ap kaklu. Iespējams, ka tā bija apsieta mazliet par stingru vai arī to bija savilcis pērtiķis pats, gribēdams atsvabināties no žņaudzēja. Tas, domājams, bija ielecis gultā, lai parādītu saimniekam, kurā vietā trūkst elpas, un, proti, ar nagiem taustījies viņam pie kakla; tad, nespēdams atelsties, smakdams nost, sācis izmisīgi skrāpēt saimnieka rīkli. Un — gatavs! Kustonis ir un paliek tikai kustonis. Ko gan tas saprot?

Un pārlieku nopietnais, plikpaurainais miertiesnesis ar sarauktām uzacīm, piesarcis un nosvīdis uzklausīja jauno, simpātisko ārstu un, apbrīnodams viņa vērīgo, aso prātu, vairākkārt piekrītoši pamāja ar galvu.

Ar to viss arī beidzās. Kad brālēns bija apglabāts un pērtiķis nošauts, Saro Trigona stājās dona Matijas Skalas rīcībā.

- Tagad parunāsimies, dārgais don Matija.

Liels nekas runājams nebija. Skala, kā parasts, saraustīti, īsos vārdos pastāstīja par savu līgumu ar Lo Cīčero un par to, kā viņš, dienu no dienas gaidīdams nolādētā pērtiķa nāvi, lai pārņemtu īpašumu, vairākos gados, — ar Lo Cīčero piekrišanu, protams, — ieguldījis īpašumā vairākus tūkstošus liru, ko vēlāk būtu vajadzējis atskaitīt no nolīgtās summas. Skaidrs, vai ne?

— Skaidrāks par skaidru! — atbildēja Trigona, kas ar lielu uzmanību bija noklausījies Skalas stāstā, gluži nopietni laiku pa laikam pamādams ar galvu, tāpat kā miertiesnesis. — Skaidrāks par skaidru! Un es, dārgais don Matija, no savas puses esmu ar mieru jusu līgumu respektēt. Kā zināt, esmu mākleris. Bet kas par laikiem! Lai izlaistu tirgū kādu partiju sera, bez dieva palīdzības iztikt nav ko domāt: starpniecības nauda aiziet markās un telegramās vien! To es jums saku tāpēc, ka arods man neļauj nodarboties ar lauksaimniecību un es nezinātu, ko ar zemi iesākt. Turklāt, kā jums zināms, dārgais don Matija,

man deviņi dēli sūtāmi skolā: zvērēni, cits par citu negantāki, bet skolā tomēr iet. Arī viņu dēļ esmu spiests palikt pilsētā. Bet runāsim paši par sevi. Viena nelaime tomēr ir. Ak dārgais don Matija, un kāda vēl! Liela nelaime. Deviņi bērni, es jau teicu, un jūs nezināt, nevarat ne iedomāties, cik man tie izmaksā: kurpes vien, piemēram... bet ko nu es jums te skaitīšu priekšā! Prātā var sajukt. Man jums jāsaka, dārgais don Matija ...

— Dieva dēļ, nesauciet mani par dārgo donu Mafiju! — Skala viņu pārtrauca, nebeidzamo, neauglīgo runas plūdu pagalam nokaitināts. — Dārgais don Matija ... Dārgais don Matija... Jau tā esmu pazaudējis par daudz laika ar pērtiķi un donu Filipīno!

— Tātad, — nebūt nesamulsis, Trigona turpināja, - gribēju jums teikt, ka bieži esmu bijis spiests

griezties pie zināmas sugas ļaudīm — lai dievs no viņiem atpestī! — un ... nu, jūs jau saprotat, un viņi man uzlikuši cilpu kaklā. Jums, protams, zināms, kurš no viņiem mūsu pusē ir pats lielākais dūzis tamlīdzīgos darījumos . ..

Dima Kjarenca? — Skala pēkšņi iesaucās un uzšāvās kājās, nobālēdams pār visu seju. Viņš nikni nosvieda cepuri zemē, strauji iebrauca ar pirkstiem matos, tad, aizlicis vienu roku aiz pakauša, acis iepletis, pagrieza otras rokas rādītājpirkstu kā pīķi pret Saro Trigonu un izdvesa:

— Jūs? Jūs un šis bende, šis slepkava, kas mani dzīvu apēdis? Cik jūs no viņa esat paņēmis?

— Pagaidiet, pateikšu, - Trigona mierīgi atbildēja, savilka sāpīgu seju un pastiepa vienu roku uz priekšu. — Ne jau es! Jo šis bende, kā jūs to gluži pareizi nosaucāt, par manu uzņēmumu ne dzirdēt negribēja.

— Bet kurš tad... dons Filipino? — Skala jautāja, aizklājis ar rokām seju, it kā baidīdamies ieraudzīt vārdus, kas viņam plūda pār lūpām.

— Viņš galvoja . . . — Trigona nopūtās un skumji pašūpoja galvu.

Dons Matija sāka riņķot pa istabu un, rokas gaisa pacēlis, sauca:

Esmu izputināts! Izputināts! Izputināts!

Pagaidiet, — Trigona piebilda. — Nevajag izsamist. Labāk lūkosim kaut kā līdzēt. Cik jūs bijāt nodomājis donam Filipīno par zemi maksāt?

— Es? — Skala iesaucās un apstājās istabas vidū, salicis rokas uz krūtīm. — Es devu astoņpadsmit tūkstošus liru skaidrā! Te ir ap seši hektāri zemes, tieši trīs salmas^6 pēc mūsu rēķina: seši tūkstoši liru par salmu skaidrā naudā! Dievs debesīs zina, cik grūti man nācās tās sakrāt, un tagad es redzu, ka darījums izslīd man no rokām, ka zeme, ko jau uzskatīju par savu, izslīd man no kājapakšas!

Kamēr dons Matija trakoja, Saro Trigona norūpējies skaitīja uz pirkstiem:

— Astoņpadsmit tūkstošu ... tātad tas iznāk ...

— Rāmāk! — Skala viņu pārtrauca. — Astoņpadsmit tūkstošu, ja lāga dvēsele būtu man saimniecību atdevis tūlīt. Bet esmu te jau ieguldījis pāri par sešiem tūkstošiem. Un šo rēķinu var pārbaudīt uz vietas, tūlīt. Man ir liecinieki: šogad pat es iestādīju divus tūkstošus amerikāņu šķirnes vīnogulāju (kas par ražību!) un tad ...

Saro Trigona piecēlās no krēsla un, izbeigdams pārrunas, pavēstīja:

— Bet divpadsmit tūkstošu liru nepietiek, dārgais don Matija. Iedomājieties tikai: esmu parādā šim bendem vairāk nekā divdesmit tūkstošu liru!

— Divdesmit tūkstošu liru? — Skala iesaucās, ka sitienu saņēmis. — Vai tad jūs skaidru naudu esat rijuši, jūs un jūsu bērni?

Trigona dziļi nopūtās un, uzsizdams donam Ma-tijam uz pleca, teica:

— Bet kur tad paliek manas neveiksmes, don Matija? Vēl nav pagājis ne mēnesis, kopš man bija jāsamaksā vienam Likātas tirgotājam deviņi tūkstoši liru cenas starpības par kādu sēra sūtījumu. Ļaujiet man runāt! Toreiz nabaga Filipīno man pažirēja pēdējos vekseļus. Lai dievs mielo viņa dvēseli!

Pēc gara un veltīga strīda abi nolēma vēl tai pašā dienā ar divpadsmit tūkstošiem liru kabatā doties pie Kjarencas un mēģināt ar to kaut kā salīgt.

VI

Dimas Kjarencas nams pacēlās pilsētiņas galvenajā laukumā.

Tā bija veca, laika zoba sagrauzta divstāvu māja, kuras priekšā ar fotoaparātiem allaž mēdza apstāties ārzemnieki, angļi un vācieši, kas bija atbraukuši apskatīt sēra raktuves. Vietējos iedzīvotājos tas radīja zināmu izbrīnu, kam piejaucās izsmiekls un nožēla: viņu acīs Kjarencas māja bija tikai drums, pussabrucis grausts, kas bojā laukuma izskatu, jo tam iepretim lepni slējās marmora pilij līdzīgais, apmestais un spodrais mērijas nams ar lodžu, ko ieskāva astoņas kolonas, bet blakus vienā pusē bija baznīca un otrā -komercbanka ar greznu kafejnīcu un sēra sabiedrības klubu apakšstāvā.

Kluba biedri domāja, ka mērijai vajadzētu iejaukties un novērst šo nebūšanu, piespiežot Kjarencu vismaz no ārpuses apmest māju. Tie izteicās, ka arī viņam pašam tas nāktu tikai par labu un varbūt mazliet apskaidrotu vaigu, kas līdz ar to dienu, kad viņš pārkāpa pār šā nama slieksni, k]uvis tikpat drūms kā grausta sienas. «Tomēr,» tie piebilda, «ja gribam būt taisnīgi, tad nedrīkstam aizmirst, ka māja bija Kjarencas sievai pūrā un, izrunādams sakramentālo «jā» vārdu, viņš varbūt apņēmās cienīt kā sievas, tā mājas vecumu.»

Plašajā, gandrīz tumšajā priekšnamā dons Matija Skala un Saro Trigona sastapa ap divdesmit zemnieku, kas visi bija apmēram vienādi ģērbušies — tumši zilās vadmalas drēbēs, ar apkaltiem jēlādas zābakiem kājās un garu, ar pušķi rotātu, melnu bereti galvā. Daži nēsāja auskarus; kā pie svētdienas, visi bija svaigi noskuvušies.

— Pieteic mani! — Trigona pavēlēja kalpotājam, kas sēdēja netālu no durvīm pie maza galdiņa, kura virsa bija no vienas vietas norakstīta ar vārdiem un skaitjiem.

— Uzgaidiet brītiņu, — kalpotājs atbildēja un pārsteigts noraudzījās Skalā, jo zināja par tā seno naidu pret saimnieku. Iekšā patlaban ir Tino Labizo.

— Arī viņš? Nelaimīgais! — dons Matija nomurmināja un pavērās gaidītājos, kurus tāpat bija pārsteigusi viņa ierašanās šai namā.

Mazliet vēlāk Skala jau pēc sejas izteiksmes vien varēja pateikt, kurš ieradies parādu nomaksāt, kurš atnesis tikai daļu no aizdevuma — šo zemnieku acis jau tagad it kā lūdza augļotāju paciesties un atļaut atlikušo naudu nomaksāt nākamā mēneša beigās. Tie, kas nebija atnesuši neko, likās sagumuši zem bada draudiem, jo zināja, ka Kjarenca bez žēlastības atņems viņiem pēdējo un pašus izmetīs uz ielas.

Kantora durvis piepeši atsprāga vaļā, un, neviena neredzēdams, pa tām izmetās Tino Labizo. Viņa seja bija pietvīkusi tumši sarkana, acis mirdzēja kā asaru pilnas, un rokā viņš turēja savas nelaimīgās piesardzības emblēmu — lielo mutautu ar sarkanajiem un melnajiem kvadrātiem.

Skala un Trigona iegāja kantora telpā.

Arī tā ar vienu pašu aizrestoto lodziņu uz šauru sānieliņu grima gandrīz pilnīgā tumsā. Dienas laika Kjarencam vajadzēja turēt uz rakstāmgalda aizdegtu lampu ar zaļu kupolu.

Kjarenca sēdēja vecā ādas atzveltnes krēslā pie rakstāmgalda, kura atvilktnes bija bāztin piebāztas ar visādiem dokumentiem. Uz pleciem viņam bija šalle, galvā apaļa berete un reimatisma deformētajās rokās vilnas cimdi bez pirkstiem. Viņš vēl nebija pilnus četrdesmit gadus vecs, taču ar savu slimīgi dzelteno seju un biezajiem, sausajiem, iesirmajiem matiem, kas garās pinkās kā slimniekam nokarājās gar deniņiem, izskatījās kā piecdesmitgadnieks. Acenes šobrīd bija uzbīdītas uz šaurās, krunkainās pieres un nespodrās, gandrīz izdzisušās acis zem pietvīkušajiem, smagajiem plakstiņiem stīvi raudzījās galdā. Viņš, acīm redzot, pūlējās apvaldīt satraukumu un Skalas priekšā izlikties mierīgs.

Sava negodīguma apziņa viņam tagad iedvesa vienīgi naidu, drūmu un skaudru naidu pret visu pasauli un īpaši pret seno labdari, savu pirmo upuri. Viņš nezināja, ko Skalam no viņa vajag, taču bija cieši apņēmies nepiekāpties nevienā jautājumā, lai citi nesāktu domāt, ka viņš nožēlo savu vainu, ko vienmēr ar nicināšanu bija noliedzis, attēlodams Skalu kā prātā jukušu cilvēku.

Skala, kas gadiem ilgi pat iztālēm nebija viņu redzējis, vispirms palika kā apmāts stāvam un labu laiku viņā noraudzījās. Slimība Kjarencu bija tik loti sagrauzusi, ka viņš, nejauši sastapdamies uz ielas, nekad to nebūtu pazinis.

«Dieva sods!» Skala nodomāja un sarauca uzacis, jo tūlīt saprata, ka cilvēks tik nožēlojamā stāvoklī droši vien ir pārliecināts, ka viņš tādējādi izpircis savus grēkus un ka viņam nav vairs nevienam nekas jāatlīdzina.

Dima Kjarenca, acis nodūris, krustus braucīdams, sāpīgi savilka seju un mēģināja ar' pūlēm piecelties no ādas sēdek]a, taču Saro Trigona piespieda to atkal apsēsties un, kā parasts, apnicīgi garā un juceklīgā runā tūlīt sāka izklāstīt apmeklējuma iemeslus: pārdodams no brālēna mantoto īpašumu dārgajam donam Matijam, kas bija še klāt, viņš, Saro Trigona, tūlīt iemaksātu divpadsmit tūkstošus liru sava parāda dzēšanai dārgajam donam Dimam, kuram no savas puses vajadzētu apņemties neuzsākt nekādu juridisku akciju pret Lo Cīčero mantinieku un nogaidīt, kamēr...

— Lēnāk, lēnāk, dēls! — Kjarenca viņu pārtrauca, uzbīdīdams acenes atkal uz deguna. — Akcija ir iesākta jau šodien, jo es aizlaidu protestā kopš krietna laika notecējušos, jūsu brālēna žirētos vekseļus. Nevajag nogulēt!

— Un mana nauda? — Skala pielēca kājās. — Lo Cīčero īpašums nebija vērts vairāk nekā astoņpadsmit tūkstošu liru, un līdz šai dienai es tajā esmu jau ieguldījis sešus tūkstošus; tātad, vērtējot godīgi, tu to nevarētu iegūt lētāk par divdesmit četriem tūkstošiem liru.

— Labi, — Kjarenca pavisam mierīgi atbildēja. — Tā kā Trigona man parādā divdesmit piecus tūkstošus liru, tas nozīmē, ka, iegūstot īpašumu, man jāzaudē tūkstoš liru, neskaitot procentus.

— Ko... divdesmit pieci? — dons Matija iesaucās, acis iepletis, un pagriezās pret Trigonu.

Tas sagrozījās krēslā, it kā viņu kāds bakstītu ar nokaitētu iesmu, un nomurmināja:

— Bet... kā? Kā tad tā?

— Tā ir, mans dēls! Tūliņ parādīšu, — Kjarenca tikpat mierīgi atbildēja, atkal uzlicis roku uz krustiem un ar mokām mazliet pieceldamies. — Šeit ir grāmatas. Tās runā skaidru valodu.

— Lai paliek grāmatas! — Skala iesaucās, panāk dams soli tuvāk. — Tagad runa ir par manu naudu, par to, kuru esmu ieguldījis saimniecībā.

— Un kāda man tur daļa? — Kjarenca paraustīja

plecus un piemiedza acis. — Kas jums to lika tur ieguldīt?

Dons Matija Skala pārskaities izstāstīja Kjaren* cam par savu nolīgumu ar Lo Cīčero.

— Slikti, — Kjarenca noteica, atkal pievērdams plakstus, un brīdi aizturēja elpu, ar pūlēm saglabādams ārēju mieru. — Slikti. Redzu, ka jūs joprojām neesat iemācījies slēgt darījumus.

— Un to man pārmet tu? — Skala iekliedzās.

Tu!

— Neko es nepārmetu. Taču, dievs debesīs, pirms jūs ieguldījāt līdzekļus, par kuriem runājāt, vajadzēja vismaz zināt, ka Lo Cīčero savu saimniecību vairs nevienam nevar pārdot, jo parakstījis man vekseļus par summu, kas pārsniedz īpašuma vērtību.

—* Tātad tu atkal iedzīvosies uz mana rēķina? --Skala turpināja.

— Es nebūt neiedzīvošos, — Kjarenca tūlīt atbildēja. — Man šķiet, es jums jau pierādīju, ka, pat novērtējot saimniecību pēc jūsu aplēsumiem, es zaudēju vairāk nekā tūkstoš liru.

Saro Trigona mēģināja iejaukties un iekārdināt Kjarencu ar divpadsmit tūkstošiem liru skaidrā naudā, kas bija donam Matijam makā.

Nauda paliek nauda!

— Un cik viegli tā atkal aiziet! — Kjarenca attrauca. - Iegaumējiet, dārgais, ka naudu šodien vislabāk ieguldīt lauku īpašumos. Vekseli ir kā zobens, kas griež uz abām pusēm: te procenti ce|as, te atkal krīt, bet zeme nekur nepazudīs.

Dons Matija tam piekrita un, mainījis toni un runas veidu, sāka Kjarencam stāstīt par saviem

senajiem tīkojumiem pēc kaimiņa zemes gabala, piemetinādams, ka viņš nekad nespētu samierināties ar domu pēc visām pārciestajām grūtībām to kādreiz zaudēt. Tāpēc lai Kjarenca šimbrīžam apmierinoties ar naudu, kas viņam līdzi. Atlikušo līdz pēdējam čen-tēzimam samaksāšot viņš, Skala, ne vairs Trigona, pat visus Kjarencas prasītos divdesmit četrus tūkstošus, it kā jau ieguldīto sešu tūkstošu nemaz nebūtu, un, rēķinus noslēdzot, arī pilnus divdesmit piecus tūkstošus, ja tas tā vēlas, ar vārdu sakot, visu Trigonas parādu.

— Ko lai tev vairāk piedāvāju?

Acis aizvēris, Dima Kjarenca vienaldzīgi noklausījās Skalas satrauktajā stāstījumā, tad, savukārt mainījis toni, vēl drūmākā un nopietnākā balsī atbildēja:

— Klausieties, don Matija. Saprotu, ka šis zemes gabals jums ļoti pieaudzis pie sirds, un, lai sagādātu

* jums prieku, es to labprāt jums atstātu, ja vien man nebūtu tik vāja veselība. Jūs redzat, kas no manis palicis pāri? Ārsti man iesaka atpūtu un lauku gaisu...

— Ak tā, — Skala iesaucās un nodrebēja, tatad tu gribi pārcelties uz dzīvi man kaimiņos?

— Bez tam, Kjarenca turpināja, — jūs tagad iedosiet tikai nepilnu pusi no tā, kas man pienākas. Kas zina, cik ilgi būs jāgaida uz pārējo. Turpretī, ar nelielu zaudējumu paņemdams īpašumu tūlīt, es drīz vien atgūšu savu daļu un varēšu vēl parūpēties par veselību. Gribu mantiniekiem visu atstāt pienācīgā kārtībā.

— Ko tu runā? — Skala viņu pārtrauca sašutis un nikns. — Tu domājot par mantiniekiem? Tev taču nav bērnu! Varbūt tu rūpējies par radiniekiem? Tieši tagad? Tu taču nekad par tiem neesi domājis! Saki jau labāk atklāti: «Gribu kaitēt tev, tāpat kā vienmēr esmu kaitējis!» Tev nepietika ar to, ka mani izputināji, ka nonāvēji manu sievu un piespiedi manu vienīgo dēlu izmisumā aizbēgt no mājām, tev nepietika ar to, ka atmaksāji labu ar ļaunu, noplicinādams mani līdz ubaga tarbai. Tagad tu gribi atņemt man zemi, kurā esmu ieguldījis savas asinis? Kāpēc, saki, kāpēc tu ar mani rīkojies tik nežēlīgi? Ko esmu tev nodarījis? Toreiz pēc tavas Jūdasa nodevības es neteicu ne vārda, man bija jārūpējas par sievu, kas mira tevis dēļ, par dēlu, kas aizbēga tevis dēļ, jo pierādījumu, lietišķu pierādījumu par tavām zādzībām man nebija, es nevarēju aizsūtīt tevi uz katorgu un tāpēc cietu klusu! Es patvēros uz maza zemes gabaliņa, kamēr viss novads vienā balsī kliedza tev sejā un tevi apsūdzēja: «Zaglis! Jūdass!» Tikai es ne, es ne! Bet dievs tomēr ir, saproti! Un tevi piemeklējusi viņa sodība: paskaties, kādas kļuvušas tavas zagļa rokas... Velti tu tās slēp! Ar tevi ir beigas, tu esi pagalam un tomēr vēl par vari gribi man kaitēt! Tikai zini, ka šoreiz tas tev vairs neizdosies! Es tev pateicu, kādus upurus esmu ar mieru nest šīs zemes dēļ. Un tāpēc īsi un skaidri atbildi: vai atstāsi man to?

— Nē! — Kjarenca ar drūmu, niknuma izķēmotu seju pikti atkliedza.

— Tad netiks ne tev, ne man!

Un Skala pagriezās uz durvju pusi.

— Un ko jūs domājat iesākt? - Kjarenca jautāja, |auni pavīpsnādams, pat nepieceldamies no krēsla.

Skala apgriezās, draudīgi pacēla roku un, lepni skatīdamies Kjarencam tieši acīs, atbildēja:

— Izsvilināšu tevi!

VII

Iznācis no Kjarencas nama un dusmīgi uzgriezis muguru Trigonam, kas raudulīgā balsī gribēja pieradīt savus labos nodomus, dons Matija vispirms devās pie kāda pazīstama advokāta, lai izstāstītu tam savu nelaimi un pajautātu, vai iespējams tiesā panākt viņa kreditētā kapitāla atzīšanu un aizkavēt Kja-rcncu sagrābt īpašumu.

Sākumā, Skalas satraukuma apmulsināts, advokāts neko nesaprata. Viņš mēģināja Skalu nomierināt, taču veltīgi.

----- Bet vai jums ir kādi pierādījumi, dokumenti?

— Nē, ne mazāko!

— Tad ejiet un lūdziet dievu! Ko jūs gribat no manis?

— Pagaidiet! — dons Matija pirms aiziešanas advokātam teica. — Vai jūs dažkārt nezināt, kur dzīvo Komitīnas sēra raktuvju sabiedrības inženieris Šelzi?

Advokāts pateica ielu un mājas numuru, un dons Matija Skala, galīgi izšķīries par to, kas darāms, taisnā ceļā devās turp.

Šelzi bija viens no tiem inženieriem, kas, ik dienas iedams garām Skalas mājas žogam uz ielejas sēra raktuvēm, visneatlaidīgāk bija mēģinājis viņu pierunāt, lai iznomā savu īpašumu sabiedrībai. Cik reižu Skala joka pēc nebija tam piedraudējis, ka uzrīdīs suņus!

Svētdienās Šelzi gan nevienu dienesta darīšanās nepieņēma, tomēr neparasto apmeklētāju tūlīt lika ievest kabinetā.

Jūs, don Matija? Kāds vējš tad jūs atpūtis?

Skala, saraucis milzīgās uzacis, nostājās jaunā, smaidošā inženiera priekšā, paskatījās tam acīs un atbildēja:

- Esmu ar mieru.

— Tā? Vareni! Tātad iznomājat?

— Nē, neiznomāju! Gribu slēgt līgumu. Kādi' ir noteikumi?

— Vai tad jūs vēl nezināt? — Šelzi iesaucās. — Esmu tik bieži jums tos atkārtojis...

— Vai jums kalnā vēl jāizdara kādi pētījumi? --drūmi un nepacietīgi jautāja dons Matija.

— Tad nē jel! Skatieties... — inženieris atbildēja, norādīdams uz lielu ģeoloģisku sienas karti, kurā ar karaliskās raktuvju pārvaldes gādību bija atzīmētas visas novada rūdas atradnes. Viņš pielika pirkstu pie kāda punkta kartē un piebilda: — Tas ir šeit. Vairāk nekas nav vajadzīgs.

— Tad mēs varam tūlīt slēgt līgumu?

— Tūlīt?... Labāk rītdien. Rīt es par to ziņošu administratīvajai padomei. Tikmēr, ja vēlaties, mēs varam šeit uzrakstīt jūsu iesniegumu, kuru, bez šaubām, pieņems, ja vien jums nav kādi papildu noteikumi.

— Bet man vajag saistīties tūlīt! Skala iesaucās. — Visu, visu taču izpostīs, vai ne?... Kalnā viss būs pagalam?

Selzi skatījās un brīnījās: viņš jau sen pazina Skalas savādo, straujo raksturu, taču neatcerējās, ka būtu to jebkad redzējis šādā stāvoklī.

— Zaudējumi, ko nodarīs dūmi, — viņš teica, — būs paredzēti līgumā un tiks atlīdzināti...

— Zinu! Ne tas mani interesē, — Skala piemetināja. — Es runāju par laukiem. Laukus taču nopostīs, vai ne?

— Nu... — Selzi paraustīja plecus.

— To, lūk, man vajag! To es gribu! — dons Matija iesaucās, triekdams dūri galdā. — Labi, inženier, rakstiet, rakstiet! Lai nav ne man, ne viņam! Izsvi-lināšu!... Rakstiet! Nepievērsiet man uzmanību ...

Selzi apsēdās pie rakstāmgalda un sāka rakstīt iesniegumu, vispirms citu pēc cita izklāstīdams labvēlīgos noteikumus, ko Skala vairākkārt bija tik nicīgi noraidījis, bet tagad sadrūmis un norūpējies pa vienam pieņēma, pamādams ar galvu.

Kad iesniegums bija pabeigts, inženieris Selzi nespēja pretoties kārdinājumam uzzināt iemeslus, kas pamudinājuši Skalu tik pēkšņi pieņemt jaunu lēmumu.

— Vai neražas gads?

— Kas par neražu! Nākamo, pēc tam kad būsiet atklājuši raktuvi, to gan varēs saukt par neražas gadu! — Skala atbildēja.

Selzi nodomāja, ka dons Matija saņēmis ļaunas vēstis par pazudušo dēlu, jo zināja, ka pirms dažiem mēnešiem Skala iesniedzis Romā lūgumu, lai turpinātu meklēšanu ar konsulātu palīdzību. Sim sāpīgajam jautājumam viņš tomēr negribēja pieskarties.

Pirms aiziešanas Skala vēlreiz lūdza inženieri nokārtot darījumu pēc iespējas drīzāk:

- Cik tik ātri var! Un saistiet mani labi cieši!

Taču, kamēr sēra sabiedrības padome pieņēma lēmumu, kamēr pie notāra uzrakstīja un apstiprināja līgumu, pagāja veselas divas donam Matijam Skalam drausmīgas dienas. Viņš neēda, negulēja, dzīvoja ka murgos un staigāja Selzi visur pakaļ, nemitīgi atkārtodams:

— Saistiet mani labi cieši! Saistiet mani labi cieši!

— Neraizējieties, — inženieris smaidīdams atbildēja. — Tagad jūs mums vairs neizspruksiet!

Kad līgums beidzot bija parakstīts un apstiprināts, dons Matija Skala kā sajucis izstreipuļoja no notāra kantora, aizskrēja pie veikalnieka pilsētiņas nomalē, kur pirms trim dienām bija atstājis savu ķēvi, un steigšus aizjāja.

Saule patlaban rietēja. Pa putekļaino lielceļu donam Matijam pretim vilkās gara pajūdznieku rinda, kas no tālajām ielejas raktuvēm viņpus vēl neredzamās pakalnes veda smagus sēra vezumus uz dzelzceļa staciju aiz pilsētas.

Sēdēdams ķēves mugurā, Skala no augšas uzmeta naidīgu skatienu sēra klučiem, kas, bezatsperu ratiem kratoties, grabēja un šņirkstēja.

Gar lielceļa abām malām stiepās divas nebeidzamas kaktusu rindas, kuru lāpstveidīgās vasas klaja bieza sēra putekļu kārta no nemitīgi garām braucošajiem vezumiem.

Donu Matiju pārņēma liels riebums. Šai zemē tiešām vairs neredzēja neko citu kā vienīgi sēru! Sērs bija pat gaisā, ko vajadzēja elpot, tas smacēja un koda acīs.

Beidzot no kāda lielceļa līkuma kļuva redzama zaļā pakalne. To apmirdzēja pēdējie saules stari.

Skala nespēja novērst acis no šā zaļuma un sažņaudza pavadu, kamēr delnā juta sāpes. Viņam šķita, ka saulē zaļo pakalni sveicina pēdējo reizi. Varbūt tādu kā šodien viņš to no lielceļa nekad vairs neredzēs. Tie, kas pēc divdesmit gadiem nonāks šai pašā vietā, skatīs tikai kailu, izkaltušu, sēra šahtu izalotu pauguru.

«Un kur tad būšu es pats?» viņš domāja, jauzdams visapkārt tikai tukšumu, un tūlīt atcerējās pazudušo dēlu, kas klīda kaut kur svešumā, ja vien vēl bija dzīvs. Viņu pārņēma liels žēlums, un acīs sariesās asaras. Dēla, tikai dēla dēļ bija pieticis spēka, lai atkal paceltos no posta un nabadzības, kurā viņu bija iegrūdis Kjarenca, šis nekrietnais zaglis, kas tagad viņam atņēma arī zemi.

Iedomādamies Kjarencu, viņš sakoda zobus un izgrūda: — Nē, nē! Ne man un ne viņam!

Un iedūra piešus ķēvei sānos, it kā vēlēdamies laišus aizlaisties galā, lai vienā rāvienā nopostītu zemi, kas vairs nevarēja viņam piederēt.

Bija jau vakars, kad viņš beidzot sasniedza pakalnes piekāji. Lai nonāktu uz mūļu takas, vajadzēja jāt ar nelielu līkumu. Bija uzlēcis mēness, un kļuva aizvien gaišāks, it kā jaunai dienai austot. Sienāži, nerimtīgi sisinot, sveica mēness lēktu.

jājot cauri laukiem un iedomājoties par to saimniekiem, saviem draugiem, kas šai brīdī pat nenojauta viņa nodevību, Skalā pamazām modās skaudra nožēla.

Ak vai! So lauku drīz vairs nebūs, te augša vairs nezaļos ne zāles stiebriņš, un viņš viņš bus iz postījis zaļo pakalni! Domas aizklīda līdz mājas bal konam; viņš garā redzēja savas šaurās zemītes robežu un nodomāja, ka skatienam tagad vajadzēs pie tās apstāties, tas vairs nedrīkstēs pārslīdēt pār zemo akmens žogu un iekļaut redzes lokā arī kaimiņa daļu. Skala pēkšņi jutās kā cietumnieks, kam trūkst gaisa, trūkst brīvības šaurajā iežogojumā, — un turpat blakus apmetīsies ienaidnieks. Nē! Nē!

— Lai posta, lai posta! Ne man un ne viņam! Lai svilst!

Viņš pacēla acis uz apkārtējiem kokiem, uz simtgadīgajām olīvām ar pelēkajiem, vēja greizajiem, spēcīgajiem stumbriem, kas mēnesnīcā stāvēja nekustīgi, it kā iegrimuši kādā noslēpumainā sapni, un kaklu viņam aizžņaudza jauns asaru kamols. Viņš iztēlojās, kā šīs dzīvās lapas sačokurosies līdz ar pirmo dvašu, ko izdvesīs sēra raktuve, atvērusies kā elles spelte; tad lapas nokritīs, kailie zari nomelnēs un, sēra dūmu noindēti, beidzot nokaltīs. Pēc tam pienāks kārta cirvim. Un koki pārvērtīsies malkā...

Mēnesim pretim cēlās viegla vēsma. Un koku lapas, it kā noklausījušās savā nāves spriedumā, nošalca liegās baiļu trīsās, un donam Matijam Skalam, kas salīcis sēdēja baltās ķēves mugurā, pār visu augumu pārskrēja saltas tirpas.

SIKSPĀRNIS

viss kārtībā. Komēdijā nav nekā jauna un neparasta, kas varētu nokaitināt vai satraukt skatītājus. Tā iecerēta ar daudziem skaistiem efektiem. Tanī darbojas kāds augstāks prelāts, sarkanā eminence, kas savā namā dod patvērumu svainei, nabadzīgai atraitnei, kurā viņš jaunībā, pirms garīdznieka amata izraudzīšanās, bijis iemīlējies. Atraitnei ir meita līgavas gados, un eminence vēlas to izprecināt kādam viņa protežētam jauneklim, kas no mazotnes audzis viņa mājās kā vecā sekretāra dēls, taču īstenībā... īsi sakot, atklajas kāds sens jaunības grēks, ko šodien tik augstas kārtās garīdzniekam nezin vai vajadzētu pārmest tik nežēlīgi, ka tas neizbēgami notiktu, ja lugas saturu atstāstītu pārāk skopos vārdos; tāpēc otrā cēliena nagla, tā teikt, ir milzum efektīgā aina ar svaini tumsā jeb, pareizāk sakot, mēnesnīcā, kas pārpludina verandu, jo eminence, pirms iesāk savu grēksūdzi, pavēl uzticamajam kalpam Džuzepem: «Džuzepe, nodzēsiet

gaismu!» Viss kārtībā, vislabākajā kartībā. Aktieri ir

savās vietās, visi kā viens iemīlējušies lomās. Arī mazā Gastina, protams. Viņa ir ļoti ļoti priecīga par savu lomu — nabadzīgo bāreni brāļameitu, kura, gluži dabiski, negrib ne dzirdēt par precībām ar eminences protežēto jaunekli un notēlo dažas lepnas sacelšanās ainas, kas mazajai Gastinai sevišķi patika, jo tās ļāva cerēt uz īstiem aplausu dārdiem.

īsi sakot, pirmizrādes priekšvakarā neviens nevarēja būt priecīgāks par mūsu draugu Faustīno Peresu, kas loloja trauksmainas cerības uz visspožākajiem panākumiem savai jaunajai lugai.

Taču bija vēl arī sikspārnis.

Kāds nolādēts sikspārnis, kas prozas sezonas laika mušu Nacionālajā teātrī katru vakaru vai nu ielidoja pa ventilācijas spraugām jumtā, vai arī, noteikta stundā pamodies savā ligzdā, ko droši vien bija ierīkojis augšā, starp dzelzs spraišļiem, bultām un uzgriežņiem, kā apdullis sāka lidināties nevis milzīgajā amfiteātrī virs skatītāju galvām, — jo izrādes laika ugunis zālē bija nodzēstas, — bet tur, kur to vilināja rampas, dekorāciju un kulišu gaisma: uz skatuves, publikas acu priekšā.

Mazajai Gastinai no sikspārņa bija drausmīgi bail. Iepriekšējos vakaros viņa trīs reizes gandrīz paģība, redzēdama to, tikko neskarot matus, noplivināmies gar acīm. Un pēdējo reizi — ak dievs, kāds riebums! — tas ar savām valgajām, šņirkstošajām lidplēvēm tikko nepiedūrās viņas lūpām. Brīnums, ka viņa nesāka kliegt. Piespiesties un mierīgi tēlot lomu, kamēr acis ar šausmām seko pretīgajam kustonim, vairīties no tā vai arī, kad nespēj vairs izturēt, aizbēgt no skatuves un ieslēgties ģērbtuvē — tas viss prasīja tik lielu nervu sasprindzinājumu un iedzina tādā izmisumā, ka viņa beidzot piedraudēja: ja netiks atrasts līdzeklis, kā aizkavēt sikspārni lidināties pa skatuvi izrādes laikā, tad viņa vairs neatbild par to, kas kādā no turpmākajiem vakariem var notikt.

Vakarā pirms Faustlno Peresa jaunās komēdijas pirmizrādes noskaidrojās, ka sikspārnis neielido no ārienes, bet ka tas izvēlējies sev par mājvietu teātra jumta spraišļus, jo, kaut ari visas spraugas bija ciet, sikspārnis parastajā stundā tāpat kā citus vakarus izmisīgā lidojumā metās uz skatuvi.

Nobažījies par savas jaunās komēdijas likteni, Faustlno Peress lūdza un vārdoja impresāriju un trupas direktoru, lai kaut vai uz viņa rēķina norīko divus, trīs, četrus strādniekus, kas uzmeklētu ligzdu un nomedītu nekaunīgo kustoni; taču viņu nosauca par ķertu. Uzklausījis lūgumu, trupas direktors no tiesas noskaitās, jo tam līdz kaklam, jā, līdz kaklam jau apnikušas sinjorīnas Gastinas muļķīgās bailes par saviem lieliskajiem matiem.

— Par matiem?

— Nu, protams, par matiem! Vai tad jums tas vēl nav skaidrs? Viņai iestāstīts, ka gadījumā, ja sikspārnis ieķeras matos, to vairs citādi nevarot dabūt ārā, kā vienīgi matus nogriežot, jo tam spārnos esot nez kāda lipīga viela. Vai sapratāt? Tikai no tā viņa baidās! Labāk būtu iedziļinājusies lomā, mēģinājusi iedzīvoties tēlā, nevis domājusi par visādām muļķībām!

Sievietes mati esot muļķības? Mazās Gastinas lieliskie mati — muļķības? Pēc direktora dusmu izvirduma Faustlno Peresa šausmas simtkāršojās. Ak dievs! Ak dievs! Ja maza Gastina tiešām baiļojās рзг saviem matiem, tad komēdija bija pagalam!

Par spīti direktoram, mazā Gastina, kājas sakrustojusi, elkoni atspiedusi pret ceļgalu, zodu pret du-rīti atbalstījusi, nopietni jautaja Faustīno Peresam, vai otrā cēliena eminences teicienu: «Džuzepe, nodzēsiet gaismu!» -- izrādes laikā nevarētu pēc vajadzības atkārtot vēl kādu reizi, ievērojot to, ka sikspārni, kas vakarā lidojis istabā, varot aizdzīt, vienīgi nodzēšot gaismu.

Faustīno Peresam pār muguru pārskrēja saltas tirpas.

— Nē, nudien, es runāju nopietni! Jo, piedodiet, Peres, jūs taču savā komēdijā gribat radīt pilnīgu īstenības ilūziju, vai ne tā?

— Ilūziju? Nē! Kāpēc runāt par ilūziju, sinjorīna? Māksla tik tiešām rada īstenību.

— Ak tā? Jo labāk! Tādā gadījuma man jāteic, ka to, ko māksla rada, sikspārnis iznīcina.

— Kāpēc tā? Kāpēc?

— Tāpēc, ka tā ir! Iedomāsimies šādu dzīves īstenību: istabā, kur vakara laikā norisinās ģimenes konflikts starp vīru un sievu, māti un meitu vai arī cita rakstura pretējo interešu sadursme, nejauši ielido sikspārnis. Labi. Kas notiek? Ticiet man, ka sikspārņa dēļ konflikts uz brīdi pārtrūkst vai tiek nodzēsta gaisma, vai visi aiziet citā istabā, vai arī viens ņem rungu, kāpj uz krēsla un mēģina sikspārni notriekt zemē un pārējie, ticiet vai ne, aizmirst strīdu un saskrien apkart, lai ar atplestām mutēm, aiz riebuma drebinādamies, apskatītos, kas par kustoni tāds sikspārnis īsti ir.

Pieļausim, ka ta! Bet tas viss notiek parastajā dzīvē! ar gurdenu smaidu uz lūpām iebilda nabaga Faustlno Poress. - Sava mākslas darbā es, sin-jorīna, sikspārni neesmu paredzējis.

Neesat paredzējis! Bet ja nu tas pats tur ielaužas!

Tad nevajag to ņemt vērā!

Un jums tas liekas dabiski? Man, kam jūsu lugā jātēlo Līvija, jāapgalvo, ka tas nav dabiski, jo Līvijai, — un es to zinu labāk par jums, — Līvijai ir bail no sikspārņiem! Iegaumējiet, jūsu Līvijai -ne jau man! Jūs par to neesat padomājis, jo nevarējāt paredzēt, ka istabā, kur viņa lepni cinās pret mātes un eminences spaidiem, ielidos sikspārnis. Taču varat būt drošs, ka šovakar šai ainā sikspār nis ielidos istabā. Un tāpēc īstenības vārdā, ko jūsu māksla rada, es prasu: vai jums liksies dabiski, ka Līvija par spīti bailēm no sikspārņiem, par spīti riebumam, kas viņai liek drebet un kliegt, tikai iedomājoties vien, ka tas varētu viņai pieskarties, — ka Līvija rīkosies tā, it kā nekas nebūtu noticis, un, kamēr sikspārnis lidināsies viņai ap galvu, izliksies to nemaz neredzam? Jūs jokojat! Līvija bēgs no sikspārņa, es jums galvoju, ka viņa pametīs skatuvi un bēgs vai arī paslēpsies zem galda un kliegs ka negudra. Tāpēc ieteicu padomāt, vai nebūtu labāk, ja eminence pasauktu Džuzepi un atkārtotu pavēli: «Džuzepe, nodzēsiet gaismu!» Vai arī... pagaidiet... vai arī... jā, vēl labāk! Lai būtu reiz miers! Ja viņš tam pavēlētu paņemt rungu, uzkāpt un krēsla un...

— Kā tad! Tas tikai būtu skaisti! Pārtraukt ainu pusē, vai ne, un lai publika smejas locīdamās?

- Toties mes sasniegtu dabiskuma kalngalus, dargais! Ticiet man! Un jūsu luga ari, ja jau sikspārnis tajā ielaužas un, vai nu gribat vai negribat, darbojas līdzi: īsts sikspārnis turklāt! Ja jūs to neņemsiet vērā, aina noteikti liksies samākslota: Līvija gar to neliksies zinis, abi pārējie uz to ir nepaskatīsies, un visi runās savu runājamo, it kā sikspārņa nemaz nebūtu! Vai tad jūs nesaprotat, ka tā nevar?

• Faustīno Peresam izmisumā nošjuka rokas.

Mans dievs, sinjorīna! — viņš teica. — Arī jokiem ir robeža ...

- Nē taču! Es runāju pavisam nopietni, saprotiet, nopietni, pavisam nopietni! — Gastina attrauca.

— Tādā gadījumā man jāatbild, ka jums nav visi pieci mājās! — Peress noteica pieceldamies. —. Lai es varētu sikspārni ņemt vērā un likt to ņemt vērā komēdijas personām, tam būtu jāiekļaujas manis ra-dītajā īstenībā, citiem vārdiem sakot, tam vajadzētu būt mākslīgam, nevis dabiskam sikspārnim! Jo īstenības gadījuma rakstura elements nevar ne no šā, ne tā piepeši ielauzties mākslas darba radītā, būtiskā īstenībā.

Bet ja nu tas ielaužas?

Nav tiesa! Tā nevar! Sikspārnis taču nelaužas manā komēdijā, bet gan uz skatuves, kur jūs tēlojat!

Lieliski! Kur es tēloju jūsu radītu lomu! Tāda gadījumā viens no diviem: vai nu uz skatuves dzīvo jūsu komēdija, vai dzīvo sikspārnis. Un sikspārnis — varat man ticēt - dzīvo, tas ir dzīvāks par dzīvu, lai kā jūs uz to skatītos. Es jums jau pierādīju, ka, uz skatuves darbojoties dzīvam sikspārnim, ne Līvija, ne abas pārējās personas, norunādamas savas lomas tā, it kā sikspārņa nemaz nebūtu, nevar likties dabiskas. Un secinājums: vai nu nost ar jūsu komēdiju, vai nost ar sikspārni! Ja jūs uzskatāt, ka sikspārnis nav likvidējams, mīļo Peres, tad novēliet savas lugas likteni dieva rokās. Es jums tagad parādīšu, ka lomu zinu, un notēlošu to, kā pieklājas, jo man tā patīk. Bet par saviem nerviem es šovakar neatbildu.

Katram rakstniekam, ja vien tas, kauču viduvējs, ir īsts rakstnieks ar sirdi un dvēseli, tādā brīdī kā Faustīno Peress tovakar pirms savas komēdijas pirm izrādes, piemīt kaut kas aizkustinošs vai, ja gribat, smieklīgs: viņu ātrāk par visiem un dažreiz pat vienīgo no visiem tā aizrauj paša sacerējums, ka viņš raud un smejas, un, pats to nemaz nemanīdams, vaikstās līdzi aktieriem, un, elpu aizturējis, juzdamies nedrošs un apdraudēts, cilā drīz vienu, drīz otru roku, it kā atvairot vai atbalstot to, kas notiek uz skatuves.

Es, kas stāvēju turpat blakus un vēroju, varu apgalvot, ka Faustīno Peress, paslēpies aiz kulisēm kopā ar dežurējošajiem ugunsdzēsējiem un skatuves strādniekiem, bija tik ļoti aizrāvies ar savu sacerējumu un tik ļoti dzīvoja tam līdzi, ka visu pirmo cēlienu un daļu no otrā ne brīdi neatcerējās sikspārni. Un ne jau tāpēc, ka sikspārnis vēl nebija parādījies uz skatuves, kā parasts. Nē! Viņš par to nedomāja tāpēc, ka nevarēja par to domāt. Jo tik tiešām, kad otrā cēliena vidū sikspārnis beidzot parādījās, viņš sākumā to nemaz nepamanīja un pat nesaprata, kāpēc es piegrūžu ar elkoni. Viņš pagriezās un paskatījās uz mani ar jukuša cilvēka skatienu.

- Kas noticis?

Viņš sāka par to domāt tikai tad, kad arvien noteiktāk varēja pareģot komēdijas neveiksmi — un ne jau sikspārņa dēļ, ne tāpēc, ka aktieri no tā baidītos, bet pašas komēdijas acīm redzamu trūkumu dēj. Jau pirmais cēliens, taisnību sakot, bija izpelnījies tikai vājus, pliekanus aplausus.

— Mīļais dievs, skatieties! Klāt ir!... — nelaimīgais iesāka, svīzdams saltus sviedrus. Viņš lauzīja rokas, aizklāja ar plaukstām seju, raustīja vienu plecu, atgāza galvu atpakaļ un šūpoja to uz vienu un otru pusi, it kā sikspārnis uzbruktu tieši viņam un gribētu viņu nogalināt. — Mans dievs! Mans dievs... nu gluži kā apdullis... skatieties, nupat metas Rossi sejā ... Ko lai iesāk? Padomājiet, tūlīt taču jāuznāk Gastinai!

— Dieva dēļ, klusējiet! — es lūdzos un raustīju viņu aiz rokas, mēģinādams aizvilkt projām.

Bet tas man neizdevās. No pretējām kulisēm uz skatuves parādījās Gastina. Peress, blenzdams viņā kā parādībā, trīcēja pie visām miesām.

Sikspārnis tagad lidinājās pašā augšā ap lampu ar astoņām spuldzēm, kas nokarājās no jumta. Šķita, ka Gastina to vēl nav ieraudzījusi, jo viņai droši vien glaimoja lielais, nogaidošais klusums, ar kādu publika uzņēma viņas iznākšanu uz skatuves. Aina turpinājās tādā pašā klusumā un, acīm redzot, patika.

Ak, nebūtu bijis sikspārņa! Bet tas bija, bija! Aktieru tēlojuma aizrauta, publika to nemanīja, bet --tur jau tas atkal lidoja, it kā par spīti uzbrukdams tieši Gastinai — tagad, kur viņa, nabadzīte, darīja visu iespējamo, lai glābtu komēdiju, mēģinādama apspiest aizvien pieaugošās bailes no nolādētā, pretīgā kustoņa, kas viņu neatlaidīgi un nežēlīgi vajāja.

Pēkšņi Faustino Peresa priekšā uz skatuves atvērās bezdibenis: spalgi iekliegdamās, Gastina iekrita eminences apskāvienos, un Peress ar abām rokām saķēra galvu.

Man izdevās viņu aizvilkt projām, kamēr aktieri savukārt aizvilka no skatuves paģībušo Gastinu.

Pirmaja apjukuma brīdī uz skatuves neviens nebija spējīgs domāt par to, kas notiek zālē. Bija dzirdama it kā tāla, dobja dunoņa, kam neviens nepievērsa uzmanību. Dunoņa? Nē jau! Tie bija aplausi. Jā? Nudien! Aplausi, aplausi! Vesela aplausu vētra! Piecēlušies kājās, skatītāji jau veselas četras minūtes aplaudēja kā neprātīgi un izsauca autoru un aktierus, lai apliecinātu tiem savu sajūsmu par ģībšanas ainu, ko visi bija uzņēmuši nopietni, it kā tā būtu paredzēta komēdijā un notēlota ar apbrīnojamu patiesīgumu.

Ko iesākt? Trupas direktors noskaities pieskrēja pie Faustīno Peresa, kas, drebēdams aiz neziņas un bailēm, visus stingi uzlūkoja, satvēra viņu aiz pleciem un no kulisēm izgrūda uz skatuves. Autoru saņēma ar skalām ovācijām, kas ilga vairāk nekā divas minūtes. Viņam vajadzēja parādīties vēl sešas vai septiņas reizes un pateikties publikai, kas aplaudēja bez mitas, jo gribēja redzēt arī Gastinu.

— Gastinu, Gastinu!

Taču Gastinai nebija iespējams parādīties. Samulsušo kolēģu ielenkta un aprūpēta, viņa sava ģērbtuvē vēl joprojām cīnījās ar pamatīgu nervu lēkmi.

Direktoram neatlika nekas cits kā iznākt uz pro-scēnija un ar patiesām skumjām paziņot, ka sumināta aktrise pati nevar ierasties un pateikties godājamai publikai, jo ar tādu pārdzīvojumu notēlotā aina izraisījusi piepešu nelabumu, kura dēļ, diemžēl, komēdijas izrāde šovakar jāpārtrauc.

Te nu rodas jautājums, vai nolādētais sikspārnis varēja izdarīt Faustīno Peresam vēl ļaunāku pakalpojumu.

Zināmā mēra viņu varētu mierināt doma, ka komēdijas izgāšanās cēlonis ir sikspārnis, bet arī par triumfu viņam jāpateičas sikspārnim, par triumfu, ko sagādājušas vienīgi tā pretīgo spārnu vēdas!

Atguvies no pirmā trieciena, vairāk beigts nekā dzīvs, viņš drāzās pie trupas direktora, kas viņu tik varmācīgi bija izgrūdis uz skatuves pateikties par aplausiem, un, matus plūkdams, kliedza:

— Un kas notiks rītvakar?

Bet ko es citu varēju teikt? Ko tad lai es būtu darījis? - direktors pārskaities atkliedza. — Varbūt vajadzēja publikai pasacīt, ka aplausus pelnījis sikspārnis, nevis jūs? Labāk dariet kaut ko, dariet tūlīt, lai aplausus rītvakar saņemtu jūs pats!

— Jā... bet ko lai es daru? nabaga Faustīno Peress ar mokām izdvesa, atkal pazaudējis zemi zem kājām.

— Ko! Ko! Un to jūs prasāt man?

Bet ja šīs ģībšanas manā lugā nav un ja tā tur nemaz nav paredzēta, sinjor direktor!

— Tad tā jums tur jāieliek, dārgais sinjor, jāieliek par katru cenu! Vai tad jūs neredzējāt, kādi tai panākumi? Rīt par to runās visos laikrakstos. No tās jums vairs neizbēgt! Nešaubieties, nešaubieties, mani aktieri to pratīs notēlot tikpat patiesi, kā viņiem tas šovakar iznāca, pašiem negribot.

— Protams... bet, redziet, — Peress mēģināja iebilst, — viss noritēja tik labi tāpēc, ka izrādi pēc noģībšanas pārtrauca! Ja turpretim rītvakar tā jāturpina ...

— Tāpēc jau, velns parāvis, kaut kas jādara, kaut kas jāizdomā! — direktors jau atkal kliedza.

Šai brīdī atskanēja atžilbušās Gastinas balss.

— Un kas? Un kas? — viņa jautāja, ar abām, vienos gredzenos mirdzošajām rokām likdama uz saviem lieliskajiem matiem kažokādas bereti. — Vai jūs tiešām nesaprotat, ka atbilde uz to jādod sikspārnim, nevis jums, sinjori?

— Izbeidziet reiz ar savu sikspārni! — direktors nodrebēja un draudīgi nostājās viņai priekšā.

— Es? Es lai izbeidzu? Jāizbeidz jums, direktor! Gastina, mierīgi smaidīdama, atbildēja, pārliecināta, ka tā viņai tagad izdosies direktoru visvairāk nokaitināt. — Paklausieties, direktor, spriediet pats: es, protams, varētu otrajā cēlienā uz pavēli notēlot ģībšanu, ja sinjors Peress, klausīdams jūsu padomam, to tur paredzētu. Bet tad arī jums jādod pavēle īstajam sikspārnim, lai tas man pirmajā, trešajā vai pat otrajā cēlienā, tūlīt pēc pirmās, tēlotās ģībšanas, neliek paģībt pa īstam. Jo, ticiet man, sinjori, es tiešām noģību, kad jutu atsitamies to šeit, pret vaigu! Un rītvakar es nespēlēšu, direktor, nē, nē, nespēlēšu, jo ne jus, ne kāds cits nevarat mani piespiest tēlot lomu ar sikspārni, kas sitas sejā.

— Nu, vai zināt... To mēs vēl redzēsim! Redzē siin! direktors atbildēja, purinādams galvu.

Bet Faustīno Peress, beidzot pārliecinājies, ka ša vakara aplausu vienīgais iemesls bijusi sveša, nejauša elementa negaidītā iejaukšanās, kas vis nav, kā tam vajadzēja notikt, apgriezis mākslas fikciju ar kājām gaisā, bet brīnumainā kārtā iekjāvies taja, skatītāja iztēlē vietumis piešķirot tai pārsteidzoši patiesu īstenības atainojumu, noņēma savu komēdiju no repertuāra un par to vairs nerunāja.

VEČA MIEGS

kamēr sinjoras Venanci salonā kūsāja sarunas visvisādās valodās un par visdažādākajiem tematiem, Vitorīno Lamanna pārdomāja abas vēstis, ko, nule ieradies, bija saņēmis no mājasmātes, vienu labu, otru — sliktu. Labā vēsts bija tāda, ka šodien, kad viņš lasīs priekšā savu jauno komēdiju, klausītāju vidū būs arī Alesandro de Mar-kiss, cienījams sirmgalvis, kurš ar savām zinātniskajām un filozofiskajām grāmatām nesis pasaulē daudz gara gaismas Un kuru tēvzeme pašreiz dibināti uzskata par vienu no savām visspožākajām slavenībām. Ļaunā vēsts bija tāda, ka sanāksmē runās arī Kazimīro Luna, «spīdošais» žurnālists Luna, tikko atgriezies no Londonas, uz kurieni viņš bija aizbraucis intervēt kādu jaunu itāliešu zinātnieku, kurš nule bija izdarījis svarīgu zinātnisku atklājumu. Intervijai tikai vēlāk vajadzēja parādīties vakara laikrakstos.

Lamanna neapskauda Lunu tā nenoliedzamo dotību dēļ, kas nedaudzos gados bija padarījušas to par

publikas, īpaši sieviešu mīluli; viņam šķauda tā pa nākumi. Viņš paredzēja, ka drīz vien visu skatieni ar simpātijām pievērsīsies ļoti elegantajam viendie-nim žurnālistam un neviens vairs neliksies zinis gar viņu, Lamannu. Pamazām viņu pārņēma nelāga oma, ko gluži bez vajadzības vēl pavairoja kāds viesis, kuru Venanci viņam uzsūtīja. Tas bija dzēlīgs plikpaurains kungs, kura vārdu viņš vairs neatcerējās, bet kurš toties viņam atgādināja visu pārējo vārdus, par katru pasacīdams kaut ko ļaunu.

— Vai jūs domājat, dārgais sinjor, ka šo ļautiņu vidū ir kaut viens, kas spētu apjēgt jel vienu jūsu komēdijas zilbi? Bet neraizējieties! Pietiks, ja uzzinās, ka jūs to esat lasījis Venanci intelektuālajā salonā. Par to rakstīs avīzēs. Un šodien tas nozīmē visu. Lielākā daļa viesu, kā redzat, ir ārzemnieki, kas tikai ar mokām spēj izrunāt dažus vārdus itāliski. Tie pat īsti nezina, kā raksta vārdu solās, toties tūlīt pamana, ja tas viltots, un zina labāk par mums, ka tā vērtība ir pieci čentēzimi. Ārzemnieku izmaņa? Aplama iedoma, dārgais sinjor, jo ...

Par laimi sinjora Alba Venanci atpestīja viņu no šīm mokām. Bija ieradusies marķīze Landriāna, un Venanci vēlējās Lamannu stādīt tai priekšā.

— Marķīze, tas ir Vitorīno Lamanna, mūsu teātra nākamā slavenība.

— Apžēlojieties! — Vitorīno Lamanna iesaucās, nosarka un smaidīdams paklanījās.

Vecā, ļumīgā marķīze Landriāna, kā vienmēr izklaidīga, patlaban noņēma acenes ar zilajiem stikliem un, pirms pārmainīja tās pret gaišajām, uz brīdi sastinga ar piemiegtām acīm un saltu, rezignētu smaidu uz bālajām lūpām.

— Pazīstu, pazīstu... — viņa teica ar mīkstu, lokanu mēli. — Palīdziet atcerēties, kur es nesen lasīju kaut ko no jusu jaunākajiem sacerējumiem?

Tiešām? Lamanna glaimots atjautāja, mēģinādams atminēties. Nudien nezinu...

Un uzskaitīja dažus žurnālus, kuros nesen šis tas bija iespiests.

- Kā tad, jā! Bravo! Vairs laga neatcerējos. Es tik daudz lasu, tik daudz lasu, ka beigās pavisam sajūku. Jā, jā, ka tad! Bravo, bravo!

Un ta uzlūkoja viņu caur gaišajam acenēm ar saltu, joprojām rezignētu smaidu uz bālajām lūpām.

— Tā tur? — brīdi vēlāk Lamannam ausī čukstēja plikpaurainais kungs, kas, acīm redzot, viņu vajāja. — Tā tur? Zoss, dārgo sinjor! Viņa nezina ne bū, ne bē. Un tomēr visiem apgalvo, ka no katra kaut ko lasījusi. Piedodiet, droši vien viņa to pašu apgalvoja arī jums, vai ne? Tikai, dieva dēļ, neticiet viņai ne vārda! Pirmšķirīga zoss, kad jums saku!

Sai brīdī salonā ienāca Kazimīro Luna. Vitorīno Lamanna žurnālistu labi pazina jau no tiem laikiem, kad viņš, tāpat kā Lamanna, publikai bija vēl gluži svešs. Tāpēc Luna to pagodināja ar visnevērīgāko sveicienu:

— Kazimīro! Mīro!

No visām pusēm žurnālistu sauca vārdā, un katram viņš atbildēja ar smaidu vai laipnu frāzi. Viņš izlikās, ka grib kādai dāmai nolaupīt pie krūtīm piespraustu rozi, pēc tam pats šķita satriekts un sašutis par savu nekaunību un dāma aplaimota smējās. Namamātei nevajadzēja viņu nevienam stādīt priekšā--Lunu pazina visi.

Redzēdams, ka žurnālistu lutina un kvēpina tam vīraku, Vitorīno Lamanna neviļus sāka domāt par to, cik viegli šādam cilvēkam gūt panākumus, liekot lietā mazumiņu prāta, ar ko tas apveltīts, un cik viegla tam dzīve. «Dzīve?» Vitorīno tomēr jautāja pats sev. «Kas gan tā par dzīvi, ko tāds cilvēks dzīvo? Nepārtraukta, pretīga izlikšanās! Neviena patiesa skatiena, nevienas patiesas kustības vai vārda! Tas vairs nav cilvēks, bet apkārt staigājoša karikatūra! Vai vērts sevi šodien novest tik tālu, lai baudītu panākumus?» Tā prātodams, viņš izjuta dziļu nicināšanu arī pats pret sevi, pēc modes uzposušos un sasukājušos, un kaunējās, ka nācis šurp meklēt uzslavas, protekciju un palīdzību pie ļaudīm, kam gar viņu nebija nekādas daļas.

Piepeši salonā iestājās klusums un visi gaidās pievērsās durvīm. Sievai zem rokas zālē ienāca Ale-sandro de Markiss.

Lielais, druknais, tuklais vīrs elsoja. Zem plikpaurainās galvas gludās, dzeltenīgās ādas izspiedās uztūkušu vēnu mezgli. Sieva, slaida, augstprātīga, grezni sacirtota sarkanmate, uzmezdama skatienu drīz vienam, drīz otram, soļoja vīram blakus un smaidīja ar krāsotajām lūpām.

Viesi sakustējās, lai izrādītu vecajam cieņu.

Alesandro de Markiss smagi atkrita viņam jau iepriekš noliktajā atzveltnes krēslā, smaidīja ar bezzobaino muti, ko neieskāva ne ūsas, ne bārda, un, aiz tukluma un vecuma ar mokām vilkdams elpu, laiku pa laikam it kā ierukšķējās, kamēr viņa blāvās, gandrīz izdzisušas, ūdeņainās acis raudzījās vienā punkta.

Te pēkšņi salona izcēlās liels apjukums: tikko uzlūkojuši slaveno vīru, viesi cits pēc cita novērsa skatienus un centās raudzīties sānis.

Sinjora de Markisa, nosarkusi par visu seju, ar pūlēm valdīdama sašutumu, piesteidzās pie vīra, nostājās tam pavisam tuvu priekšā un klusā, bet drebošā balsī pateica:

— Alesandro, aizpogājies! Kauns!

Nabaga vecais tūlīt virzīja savu trīcošo, resno roku, kurp norādīja sievas pavēlošais skatiens, un gandrīz nobijies, ar muļķīgu smaidiņu uz lūpām paraudzījās tai acīs.

Mazliet velak, kad Kazimīro Luna «spīdoši» atstāstīja sarunu ar jauno itāliešu izgudrotāju par ta izcilo atklājumu, Venanci salona apmeklētāji, uzlūkojot veco slavenību, dabūja pieredzēt vēl ko nepatīkamāku nekā pirmoreiz.

Alesandro de Markiss, ievērojamais fiziķis, kura gramatas, bez šaubām, bija studējis un konsultējis jaunais itāliešu izgudrotājs, Alesandro de Markiss, noliecis lielo galvu uz krūtīm, bija aizsnaudies.

Vitorīno Lamanna to ieraudzīja viens no pirmajiem un gluži vai sastinga. Kazimīro Luna turpināja runu, taču pēc brīža, sekodams pārējo skatieniem, ari ieraudzīja miega iegrimušo de Markisu un savilka tik līdzjūtīgu seju, ka ne vienam vien viesim neatvairāmi paspruka īss, aprauts smiekliņš.

— Atvainojiet, viņam jau astoņdesmit seši gadi, Lamannam pie auss klusu aizrādīja tas pats dzēlīgais kungs, astoņdesmit seši gadi un nāve deguna galā. Kāda daļa, dargais sinjor, Alesandro de Markisam gar to, ka Guljemo Markoni izgudrojis bezdrāts telegrāfu? Rīt viņš būs beigts. Viņš jau tagad ir pa pusei beigts. Paskatieties!

Bāls un aizkaitināts Vitorīno Lamanna pagriezās, lai skarbi pavēlētu kungam apklust, bet tad ieraudzīja, ka sjnjora Venanci pieceļas un atstaj salonu, pamezdama viņam ar acīm. Pēc brītiņa ari viņš piecēlās un sekoja namamātei blakus istaba.

Viņa pašreiz aizkūpināja cigareti un ar baudu ievilka pirmos dumus.

Smēķējiet, smēķējiet, Lamanna, smēķējiet arī jūs! — viņa teica, pasniegdama cigarešu kastīti.

Nevarēju vairs izturēt! Ja nesmēķēju, mirstu nost!

No salona caur stiklotajām durvīm atskanēja skaļi smiekli.

Jauks, nudien, jauks šis Luna, vai dzirdat? Viņš atrod iespēju pasmīdināt publiku, pat runājot par zinātnisku atklājumu. Cerēsim, ka pamodīsies! -viņa nopūtās, attiecinādama šos vārdus uz de Mar-kisu. Kas gan viss nabaga Kristīnai nav jāizcieš!

Kristinai? — Vitorīno Lamanna, pieri saraucis, pārjautāja.

Viņa sievai, Venanci paskaidroja. Vai jus neievērojāt? Tik skaista sieviete! Tagad gan šim skaistumam varbūt mazliet palīdz ari ķīmija... Ai; tiešām žēl, ka vecā slavai upurēts tik daudz! Maldīgs aprēķins! Kā paši redzat, vecā slavenība vēl vienmēr šepat, dzīve viņu pametusi, nāve aizmirsusi. Nabaga Kristīna, protams, cerēja, ka tai nenāksies tik ilgi upurēt skaistumu slavai un ka šās slavas spožums vēlāk jo pilnīgāk apmirdzēs tās skaistumu.

Maldīgs aprēķins! Tagad no šīs slavas, kam tik daudz upurēts, nabadzīte grib izspiest visus iespējamos sīkos gandarījumus: tā visur stiepj vīru līdzi. Jābrīnās vēl, ka tā neuzkar viņam kaklā neskaitāmos ārzemju un mūsu pašu ordeņus. Bet vecais ē-ē, vecais tai atriebjas: ziniet, viņš tāpat gu| it visur. Ņem tik un guļ nost! Labi vēl, ka nekrāc...

Vitorīno Lamanna juta, ka viņam nolaižas rokas. Viņš iedomājās, ka vecais tāpat gulēs, kamēr viņš lasīs savu komēdiju, atcerējās kādreiz slavena franču komēdiju rakstnieka vārdus, ka miegs lugas izrādē vai lasīšanas laikā atbilst noteiktam spriedumam, un viņam pār lūpām pārvēlās nopūta:

— Ak dievs, kas tagad notiks!

Vaļsirdīgā nopūta izvilināja sinjorai Venanci sirsnīgus smieklus.

— Nebaidieties, nebaidieties! — viņa sacīja. Gādāsim par to, lai viņš paliek nomodā. Lai gan, redzēsiet, tas nemaz nebūs vajadzīgs! Jūsu māksla* pati par sevi darīs brīnumus!

- Bet jus teicāt, ka viņš vienmēr guļ!

— Nē, ne jau vienmēr! Bet katram gadījumam mēs nosēdināsim viņam blakus Gabrīnī, ziniet, to. kas jūs visu vakaru mocīja. Es jau ievēroju, Gabrīnī tiešām ir briesmīgs. Tas spējīgs pat vecajam pamatīgi iekost. Ļaujiet tikai man rīkoties!

Šai brīdī, lai pasauktu māti, istabā ienāca Flora, sinjoras Venanci meita, īsta skaistule. Kazimīro Luna bija beidzis stāstīt par savu interviju un aizmucis.

Venanci kundze jaunekļa klātbūtne apmīļoja savu skaistuli meitu, pieglauda tai matus un sakārtoja zīda blūzītes krokas uz raženajām krūtīm. Flora smaidīdama ļāva mātei rīkoties un nenovērsa acis no jaunekļa, tad teica:

Vai zini, ka arī donna Kristīna aizgāja?

Māte aizsvilās.

Aizgāja? Un atstāja man uz kakla šo aizmigušo mauzoleju? Tas nu reiz ir par daudz, man šķiet! Uz kurieni viņa aizgāja?

— Kas to lai zina! — meita nopūtās. — Teica, ka drīz būšot atpakaļ.

Un, pievērsusies Lamannam, piemetināja:

Nešaubieties, gan es viņu ar tasi tējas tūlīt pamodināšu!

Lamanna, pagalam sadrūmis, gribēja sinjoru Venanci lūgt, lai atliek komēdijas lasīšanu un ļauj viņam klusi pazust. Bet sinjora Alba bija jau piecēlusies un nodzēsusi gaismu, lai abas ar meitu atgrieztos salonā.

Mazliet vēlāk, kad Flora ar tasi tējas vienā un krūzīti piena otrā rokā lūdza kādai angļu dāmai, kas sēdēja blakus de Markisam, aiz elkoņa veco sapurināt, Vitorīno Lamanna, jau pavisam nervozs, gribēja tai uzsaukt: «Dieva dēļ, ļaujiet taču viņam gulēt!» Tā vismaz viesi, kas vēl neko nebija pamanījuši, varētu domāt, ka vecā miegainības iemesls ir Lunas referāts, nevis gaidāmā viņa komēdijas lasīšana.

Pamodies Alesandro de Markiss uzlūkoja Floru ar ieplestām acīm.

— Ak tā, jā . .. Guljelmo . . . Guljelmo Markoni . . .

— Taču nē, piedodiet, senator, Flora pasmaidīja. — Ar vai bez piena?

— Ar... ar pienu, jā, paldies.

Tēju iedzēris, de Markiss palika nomodā. Vitorīno

Lamanna, sagatavojies lasīšanai, loloja glaimīgu domu, ka viņa komēdija varbūt patiešām saistīs vecā uzmanību, ka namamāte bija ļāvusi ceret, un skaļa balsī nosauca virsrakstu: Konflikts.

Viņš nolasīja luga darbojošās personas, nolasīja skatuves aprakstu un uzmeta ātru skatienu de Mar-kisam.

Vecais bija saraucis uzacis un šķita uzmanīgi klausāmies. Lamanna nostiprinājās pirmītējā glaimīgā doma, un viņš ar jaunu sparu saka lasīt pirmo ainu.

Pcc paša izteicieniem, viņš gribēja attēlot dveseles konfliktu. Vecs labdaris, taču vēl speķa pilns, bija apprecējis savu audzēkni. Meitenē, kas drīz vien bija iemīlējusi kādu jaunekli, pienākuma un pateicības jūtas cīnījās ar pretīgumu, ko viņa izjuta, izpildot laulātas draudzenes pienākumus, kamēr sirds piederēja citam. Piekrāpt ne! Bet arī liekuļot viņa negribēja!

Kas zina, varbūt de Markiss šai dramatiskajā situācijā saskatīs paša dzīvei radniecīgu gadījumu un uzmanīgi klausīsies līdz galam. Un Lamanna aizrautīgi turpināja.

Piepeši viņš pec klausītāju acīm saprata, ka vecais atkal aizsnaudies. Viņam pietrūka drosmes pašam par to pārliecināties. Viņš uzmeklēja Gabrīnī skatienu un pēkšņi ieraudzīja tā acis ar dzēlīgu ironiju raugāmies tieši viņā.

— Viņam jau astoņdesmit seši gadi un nave deguna gala... — Lamannam šķita, ka lasa šos vārdus Gabrīnī acīs, un viņš juta aiz kauna sakapjam asinis vaigos. Viņš apjuka, sastomījās, zaudēja balsi, tēlainību un ritmu. Ausīs sāka dunēt, uzbudinājums arvien vairāk pieauga, un viņš ar mokām nolasīja darbu līdz beigām.

Viņam pašam un visiem pārējiem tas bija mocības, kas likās ilgstam veselu gadsimtu. Kad viss bija galā, viņš dega aiz nepacietības ātrāk nokļūt mājās, lai vienatnē saplēstu tūkstoš smalkās driskās savu viencēlienu, kas viņam bija maksājis tik neaprakstāmas ciešanas.

Pusstundu vēlāk Venanci salonā vairs nebija neviena, izņemot veci, kas gulēja atzveltnes krēslā, nokāris galvu uz krūtīm, ar ļenganām lūpām, no kuram līdz pat vēderam stiepās gara slienā.

Blakus istabā māte un meita pārsprieda Lamannas izgāšanos un uzkoda pa cukurotai vijolītei.

Ai, bet šī vēl nemaz netaisās nākt atpakaļ! — mate pēkšņi iesaucās. — Vajadzēs veco modināt!

Viņas atgriezās salonā un bridi palika stāvam, pa pusei ar žēlumu, pa pusei ar riebumu uzlūkodamas guļošo slavenību, kurā jau kopš laba laika bija izdzisusi pēdējā saprāta dzirksts.

Viņas to papurināja — vispirms lēnam, tad straujāk. Alesandro de Markiss pamazām sāka aptvert, ka sieva viņu pametusi vienu.

Ja vēlaties, — Venanci teica, — es likšu jūs pavadīt līdz mājam.

— Nē, — vecais atbildēja, vairakkart velti mēģinādams piecelties no krēsla. Pietiks... pietiks, ja mani novedīs lejā pa kāpnēm. Tālāk es braukšu.

Beidzot viņam izdevās piecelties; viņš palūkojās Florā un noglaudīja tai vaigu.

..... Tu izskaties mazliet bāla, — viņš sacīja. — Kas

vainas, skaistulīt? Varbūt mīlestība?

Flora nemaz nepietvīka, tikai paraustīja vienu plecu un pasmaidīja.

— Tad nē jel, senator!

— 2ēl, — de Markiss noteica. — Deviņpadsmit gadu vecumā vajag mīlēt. Tici man, nav nekā la* bāka, skaistulīt!

Viņš lēnām piegāja pie kādas vāzes un iegremdēja seju kuplā rožu pušķī; tad izslējās un nopūtās:

— Nabaga vecis...

Sulaiņa balstīts, viņš ar pūlēm lēnām lēnītiņām noklunkurēja lejā pa kāpnēm, iesēdās karietē un arī tur drīz vien atkal aizmiga, pat nenosizdams, ka redzamāko vakara laikrakstu «sabiedriskās dzīves» nodajā būs rakstīts par viņu, par viņa lielo līdzdalību Guljelmo Markoni triumfā, viņa dzi|ajām simpātijām pret Kazimīro Lunu un tēvišķo labvēlību pret jauno, daudzsološo komēdiju rakstnieku Vitorīno Lamannu.

MADONNIŅA

iedomājieties rotaļu kārbiņņ: rni-niatūri koki ar plūksnu lapotni un zem stumbra pasistu ripiņu, lai tie negāztos, kubveidīgi namiņi, baznīciņa ar zvaniņu tornī un visu, kas tur piederas. Iedomājieties, ka šāda kārbiņa uzdāvināta Jēzus bērniņam un ka viņš rotaļājoties uzbūvējis draudzes gana pātera Fjorikas valstību: pašā vidū pieticīga, svētajam Pēterim veltīta baznīciņa, vienā pusē mā-eītājmāja ar trim lodziņiem, kuriem aizvilkti priekšā iecietināti muslīna aizkari, kas, no ārienes skatoties, ļauj nojaust klusu, saulainu istabu mieru un spodrību, mājai blakus — dārziņš ar vīnogulājiem un Japānas mespiliem, granātābelēm, apelsīnu un citronu kociņiem. Un, beidzot, visapkārt, ielu un taciņu nošķirtas, draudzes locekļu pazemīgās mājiņas ar dūjām, kas laidelējas no jumta uz jumtu, ar trušiem, kas ļepo gar sienām un drebēdami blenž uz visām pusēm, ar rijīgām un ķildīgām vistām un allaž pabailīgiem, par savu pārmērīgo resnumu gandrīz vai sašutušiem sivēniem.

Vai gan pāters Fjorika spēja iedomāties, ka šādi veidotā pasaule varētu ielavīties ari velns?

Taču velns, pārvērties par laga viru vai sieviņu, vai ari bieži vien par kādu gluži nekaitīgu priekšmetu, tur ielavījās, kad vien gribēja. Var pat sacīt, ka pāters Fjorika ta sabiedrībā dažkart pavadīja visu svētās dienas ritumu un pats to nemaz nemanīja. Jāpiemetina, ka viņš to ari nemaz nevarēja manīt, jo velns ar viņu nemēdza būt |auns. Velns tikai uzjautrinājās, liekot pāteram krist sīkos kārdinājumos, un, kad tie паса gaismā, tie pāteram nesagādāja citas nepatikšanas ka vienīgi dažas uzticamu draudzes locek|u, amata brāļu vai priekšniecības zobgalības.

Reiz, piemēram, nolādētais velns pačukstēja kādai vecākai draudzes damai, kas bija aizbraukusi uz Romas jubilejas svinībām, lai tā no turienes atved pa-teram Fjorikam skaistu ziloņkaula tabakdozi ar emalja krāsotu svēta tēva attēlu uz vāka. Un kas to būtu domājis! Par spīti svētajam attēlam velns iekārtojas tabakdozē un vairāk nekā mēnesi no vietas vakara dievkalpojuma laikā, kamēr pāters Fjorika pirms svētīšanas teica ticīgajiem sprediķi, no dozes ņēmās viņu kārdināt:

— Tikai vienu šņaucieniņu! Nu, tikai vienu! Lai visi paskatās uz skaisto tabakdozi . . . par prieku vecajai dāmai, kas tev to dāvinājusi un kas tevī noraugās . .. Tikai vienu šņaucieniņu!

Un tikām tikām, ar tādu neatlaidību, ka paters Fjorika, kas senāk nekad tabaku nebija šņaucis un sācis to kautrīgi šņaukt tikai pēc dāvanas saņemšanas, tagad padevās kārdinājumam un tvēra kabatā pec dozes un liela, puķaina katūna mutauta. Sekas bija tādas, ka sprediķi reizes četrdesmit pārtrauca šķavas un neganti skaļi svilpieni degunā, kas visai draudzei lika locīties smieklos.

Ļaunakais no visiem stiķiem nolādētajam velnam izdevās toreiz, kad tas samulsināja kadas nabaga plānprātīgās sirdi.. Marastella bija ļoti skaists trīs-desmitgadīgs bērns ko visi mīlēja, smiedamies par viņas gluži neiedomājamo lētticību, jo viņa visu laiku dzīvoja nemitīgas, trauksmainās brīnuma gaidas. Velns tātad samulsināja Marastellas sirdi un iedvesa viņai coram populo^7 mīlestību uz pateru Pjoriku, kam toreiz jau bija ap sešdesmit gadu un matj balti kā sniegs.

Redzēdama pateru baznīca pie altara dievkalpojuma laika vai no kanceles sprediķojot, viņa maiguma uzplūdos bēra asaras kā pupas un, sažņaugusi rokas uz krūtīm, nevarēja vien beigt izsaukties:

Svēta Marija, cik viņš skaists! Lūpas ka medus! Acis kā saule! Ak mana sirds, kā viņš runā un skatās!

Galu gala izceltos vel tracis, ja draudzes locekli, pazīdami pātera svēto, neaptraipīto dveseli un nabaga muļķītes nevainību, par to visu tikai nepa-smietos.

Taču kādu dienu, redzēdama pāteru iznākam no baznīcas, Marastella pašā laukuma vidu nometās ceļos, saņēma svētā tēva roku un sāka to neprātīgi skūpstīt, noglauda ar to sev matus, glaudīja seju, kaklu, krūtis un vaimanāja vienā gabalā:

— Pāter, manu pāter! Apžēlojieties! Apžēlojieties, apdzēsiet manī šo uguni, apdzēsiet manī šo uguni!

Apjucis, samulsis, pat nemēģinādams atraut roku, pāters Fjorika noliecās pār nelaimīgo un vaicāja:

— Kādu uguni, Marastella, kādu uguni, manu meit?

Un varbūt viņš vēl vienmēr nebūtu sapratis, ja no apkārtējām mājām nepiesteigtos kaimiņienes, kas nepilnīgo uzrāva kājās ar tik nepārprotamiem vārdiem un žestiem, ka pāters Fjorika nokrita tikpat kā no debesīm, nobālēja, sāka drebēt un aizbēga, mezdams krustus ar abām rokām.

Toreiz, protams, velns rīkojās pārlieku klaji. Mara-stellas trakumā visi saskatīja velna pirkstu. Un tad nelabais izdomāja jaunu joku, par kuru pāters Fjorika samaksāja ar lielākajām sāpēm savā mūžā.

Viņš zaudēja Gvidučo. Klausieties, kā tas notika.

Gvidučo bija deviņus gadus vecs puisēns, vienīgais dēls Greli ģimenē, kas bija ievērojamākā ģimene draudzē.

Sī ģimene jau gadiem ilgi kā ērkšķis dūrās pātera Fjorikas sirdī, jo Greli turējās tālu no svētās baznīcas, — ne jau tāpēc, ka tie būtu diez kādi ticības nīdēji, bet vairāk gan tāpēc, ka, pēc sinjora Greli domām (viņš bija dienējis Garibaldi dženoviešu ka-rabinjēros 1860. gada kara gājiena laikā un Milaco kaujā ievainots rokā), baznīca stūrgalvīgi turējās tēvzemes ienaidnieku pusē, un tāpēc tādam patriotam, par kādu sinjors Greli uzskatīja sevi, tur nekas nebija meklējams.

Taču pāters Fjorika nekad nebija licies zinis par politiku un nekādi nevarēja saprast, kā tēvzemes mīlestība var būt par iemeslu tam, ka Gvidučo māte un vecākās māsas, kā arī Gvidučo pats nenāk uz baznīcu noklausīties svēto mesu pat svētdienās un galvenajos baznīcsvētkos. Viņš jau neprasīja, lai tie sūdzētu grēkus, neprasīja, lai bērni iesvētītos. Bet, dievs debesīs, uz svēto mesu taču tie varēja atnākt! Un, kā parasti padevies kārdinājumam, ko ausī iečuk stēja velns, kurš neatstājās no viņa kā ēna, pāters Fjorika mēģināja iemantot sinjora Greli labvēlību.

— Redzi, kur viņš iet! Neizliecies, ka neesi viņu pamanījis. Pasveicini! Pasveicini pirmais: paklanies ar pazemīgu cieņu!

Pāters Fjorika nekavējoties paklausīja velna padomam: viņš sveicināja un pasmaidīja, bet sinjors Greli, saraucis pieri, tik tikko atņēma pātera sveicienu un smaidu. Un velns, protams, līksmoja.

Reiz, vasaras pēcpusdienā, pirms kādiem lieliem svētkiem, zinādams, ka sinjors Greli pārnācis mājās |oti noguris no rīta cēliena darba un nolicies gulēt, lai dažu stundu ilgā snaudā atjaunotu spēkus, velns kopā ar dažiem palaidņu puikām, neviena nepamanīts, uzlavījās svētā Pētera baznīcas tornī un ņēmās tik neganti zvanīt ar visiem trim zvaniem reizē, ka sinjors Greli, kas bija strauja rakstura cilvēks un viegli aizsvilās dusmās, kādā brīdī vairs nespēdams izturēt, izlēca no gultas vienā kreklā un apakšbiksēs, izskrēja uz terases ar šauteni rokā un — nudien, sinjori! — izdarīja grēka darbu un izšāva uz svētajiem baznīcas zvaniem.

Viņš trāpīja tanī zvanā, kas karājās labajā pusē, visskaļākajā. Neko teikt: veca dženoviešu karabinjcra nekļūdīgā acs! Bet nabaga zvans! Šķita, ka nodevīgs akmens ķēris kucēnu, kas tikmēr skaļi apsveicis saimnieku, kamēr priecīgā riešana pārvērtusies žēla smilkstēšanā. Visi draudzes locekļi, kas svētku dēļ bija sapulcējušies baznīcas priekšā, pagalam saniknojās uz svētuma zaimotāju. Tā patiesi bija dieva žēlastība, ka pateram Fjorikam, kas atskrēja gaužām uztraucies, nepaguvis pat novilkt svēto ornātu, izdevās ar savu ietekmi panākt, ka ticīgo sašutums neizpaudās varas darbos un tie neuzbruka Greli mājai. Viņš tos laikus apturēja un nomierināja, apsolīdams, ka sinjors Greli uzdāvinās baznīcai jaunu zvanu un ka tā iesvētīšanai tiks sarīkoti vēl krāšņāki svētki.

Šais svinībās Gvidučo Greli pirmo reizi parkapa par svēta Pētera baznīcas slieksni.

Patiesību sakot, paters Fjorika vēlējās, lai jauna zvana krustmāte butu pati sinjora Greli vai vismaz tas vecākā meita, kam toreiz jau bija ap astoņpadsmit gadu. Taču vēlāk, redzēdams, kādu brīnumainu pārvērtību bērna dvēselē radīja zvana iesvētīšana, viņš sirdī pateicās sinjoram Greli, ka tas nebija viņam paklausījis.

Varbūt tam par iemeslu bija svētku svinīgums, simpātijās, ko bērnam apliecināja visi draudzes locekļi vai, visdrīzāk, skaņas, ko, uzkāpis augstaja zvanu torni, zem spožas debesu zilgmes, viņš pirmais izvilināja no jaunā, nule iesvētītā zvana. Lai nu kā, kopš tās dienas zvana balss katru rītu sauca puisēnu uz baznīcu, uz agro mesu. Sadzirdējis tās aicina-jumu, viņš slepus piecēlās no gultas un steidzās uzmeklēt veco kalponi, lai ta ietu viņam līdzi.

Un ja nu tēvs negrib? — kalpone iebilda.

Bet Gvidučo neatlaidās, notrīsēdams pie katra zvana sitiena, kas aicinot izskanēja klusajā nakti. Uz šaurās, vel tumšas ieliņas viņš drebēdams spiedās klāt vecajai kalponei, tad, nonācis baznīcas laukumā, pacēla acis uz torni, un mistiskajam bailēm, ko iedvesa zvanu tornis, baznīcā pievienojās ne mazāk mistiska drošības sajuta, ko izstaroja uz altāra rāmi degošās vaska sveces svinīgajā, vīraka piesmaržotajā, drēgnajā krēsla.

Kad paters Fjorika, no altara pagriezies pret ticīgajiem, pirmo reizi pamanīja aiz treliņiem ceļps nometušos puisēnu un ieraudzīja zem kastaņbrūnajām cirtām ta plati ieplestās, mirdzošās, vēl aizsapņoju-šās acis, pilnas gandrīz dievišķīgas jūsmas, viņš juta pār visu ķermeni pārskrienam saldas maiguma trīsas un tikko noturējās pretim kārdinājumam nokāpt no altara un noglaudīt šo eņģeļa sejiņu un lūgšana saliktas rociņas.

Kad mesa bija galā, viņš pamāja vecajai kalponei, lai ieved puisēnu sakristejā. Tur viņš paņēma to klēpī, noskūpstīja uz pieres un matiem, citu pēc cita izradīja tam visus kulta piederumus un izgreznojumus: izrakstītās albas, zeltītos slacekļus, komžas un stolas, ornātus un mantijas, kas visi smaržoja pēc vīraka un vaska. Tad viņš mīlīgi mēģināja puisēnu pierunāt, lai tas izstāsta mātei par savu šārita baznīcas apmeklējumu, uz kuru to aicinājis paša iezvanītais svētais zvans, un palūdz atļauju atnākt vēl.

Beidzot — joprojām ar mātes ziņu — viņš ielūdza

Gvidučo mācītājmājā un izrādīja tam visas puķes dārzā, izkrāsotās vinjetes un svēto attēlus grāmatās, un izstāstīja kādu no saviem stāstiņiem.

Kārs uz bībeles stāstiem — Gvidučo ik dienas sāka apmeklēt mācītājmāju. Un pāters Fjorika, redzēdams plati ieplestās, uzmanīgās un dedzīgās acis zēna bālajā, drošajā sejiņā, drebēja no aizkustinājuma par dieva lielo žēlastību, kas viņam piešķīris laimi piedzīvot tik brīnišķīgu ticības uzplaukumu bērna nevainīgajā dvēselē. Un, kad pēc kāda no pātera skaistākajiem stāstiem Gvidučo, vairs nevarēdams savaldīt sajūsmu, metās viņam ap kaklu un, viss trīcēdams, piespiedās pie krūtīm, pāters Fjorika izjuta tik lielu prieku un mulsumu reizē, ka sirds viņam gandrīz pārstāja pukstēt, un viņš, raudādams un puisēnu cieši apskaudams, iesaucās:

— Ak mans dēls! Ko gan dievs tev lems?

Un tomēr! Kamēr pāters Fjorika ar Gvidučo uz ceļgaliem sēdēja atzveltnes krēslā, velns glūnēja aiz krēsla, un pāters Fjorika, kā parasts, to pat nenojauta.

Taču — augstais dievs! — viņam vajadzēja pamanīt vismaz ēnu, kas laiku pa laikam pārslīdēja puisēna sejai un lika tam mazliet saraukt uzacis. To izraisīja labsirdīgā saudzība, ar kādu pāters iztulkoja un attaisnoja dažus bībeles stāstu notikumus. Pātera labsirdīgā saudzība dziļi mulsināja zēna jauno dvēseli, kurā droši vien jau mājās ar tēva un māsu zobgalībām bija iekritusi šaubu sēkla.

Bet velns prata izmantot šo un vēl citas sīkas pazīmes, kas paslīdēja garām pātera Fjorikas modrībai.

Maija mēnesī, kas veltīts jaunavai Marijai, svētā Pētera baznīcā pēc sprediķa un rožukroņa lūgšanām, un draudzes svētīšanas, kad ērģeļu pavadībā nodziedāti psalmi dievmātei par godu, ticīgo vidū tika izlozēta ar kristālā kupolu pārsegta vaska madonniņa.

Dziedādami un ceļos nometušies, bērni un sievietes nenovērsa acis no madonniņas, kas stāvēja uz altāra starp aizdegtajām svecēm un kuplajiem rožu pušķiem, un katrs karsti vēlējās, lai madonniņa tiktu tieši viņam. Un tomēr ne viena vien sieviete, apbrīnodama dedzību, ar kādu pašā pirmajā rindā lūdzās Gvidučo, būtu vēlējusies, lai madonniņu laimētu viņš. Un visvairāk, protams, to vēlējās pāters Fjorika.

Loterijas biļetes maksāja soldu gabalā. Ķestera uzdevums bija iepriekšējā nedēļā tās pārdot, uz katras biļetes atzīmējot pircēja vārdu. Kad pienāca svētdiena, biļetes satina un sabēra kristālā urnā; pāters Fjorika iebrauca tajā ar vienu roku, mazliet pamaisīja un, kamēr ticīgie, ceļos sakņupuši, satraukumā aizturēja elpu, izvilka no urnas vienu biļeti, parādīja to, attina un, uzspraudis uz degungala acenes, nolasīja laimētāja vārdu. Vesela procesija ar dziesmām un bungu rībieniem pavadīja madonniņu līdz tās jaunajai mājvietai.

Pāters Fjorika redzēja zēnu altāra priekšā nometušos ceļos un, maisīdams loterijas biļetes, iztēlojās tā sajūsmu, ja no urnas izvilktu Gvidučo vārdu, un karsti vēlējās, lai viņa pirksti brīnumainā kārta sataustītu īsto papīriņu. Daudz netrūka, ka viņš būtu pat mazliet ļaunojies uz puisēnu tā augstsirdības

225

15 — L. Pirandello

dēj, jo par pusliru, ko katru svētdienu saņēma no mates, tas varēja iegādāties desmit biļetes, taču apmierinājās ar vienu pašu, lai nebūtu labākā stāvoklī ka citi zēni, kuriem pats nopirka biļetes par atlikušajiem deviņiem soldiem.

Kas zina, vai madonniņa, tik svinīga kārtā ienākusi Greli mājā, nesamierinātu ar baznīcu visu ģimeni!

Tā velns kārdināja pāteru Fjoriku. Pat vēl vairāk. Pēdējā maija svētdienā, kad pienāca svinīgais lozes vilkšanas brīdis un pāters Fjorika pakāpās pie altāra, uz kura blakus kristālā urnai stāvēja madonniņa, velns klusītēm nostājās pāteram aiz muguras un, ticiet vai ne, iečukstēja ausī, lai nolasa uz izvilktās biļetes Gvidučo Greli vārdu. Atskanot visu ticīgo priecīgiem izsaucieniem, Gvidučo vispirms aizsvilās sarkans kā ogle, tad pēkšņi nobālēja un samulsušu skatienu, sarauktām uzacīm sāka viss drebēt. Ar plaukstām aizklājis seju, vairīdamies no sieviešu bara, kas steidzās viņu apsveikt un noskūpstīt, viņš izskrēja no baznīcas un pārbēga mājās, kur metās mātes skavās un izplūda nevaldāmās asarās. Mazliet vēlāk, dzirdēdams arvien tuvāk dziesmas skaņas un bungu rībienus, — tur ticīgie nesa viņarr madon-niņu, — viņš sāka spārdīties ar kājām, izrāvās no mātes un māsu rokām un kliedza:

— Nav taisnība! Nav taisnība! Es viņu negribu! Sūtiet viņu projām! Nav taisnība! Es viņu negribu!

Paklausieties, kas bija noticis: no desmit soldiem, ko māte deva katru svētdienu, deviņus Gvidučo, kā parasts, bija izdalījis nabadzīgiem zēniem, lai arī tie varētu piedalīties loterijā. Ceļā uz sakristeju, kurp viņš devās ar pēdējo, sev paturēto soldu saujā, viņam bija pienācis klāt kāds izspūris, baskājains zēns, kas slimības dēļ trīs iepriekšējās nedēļās nebija varējis piedalīties ne svētkos, ne izlozē. Redzēdams Gvidučo ar pēdējo soldu rokā, viņš bija lūdzis naudu sev. Un Gvidučo to bija atdevis.

Mājās sinjors Greli zobodamies jau tā pārāk bieži dēlam bija pārmetis:

— Uzmanies, Dučol Es redzu tevi kopa ar melnsvārci, uzmanies: tavs priesteris grib tevi noķert cilpā!

Un patiesi: kā viņš varēja laimēt madonniņu, ja pēdējā svētdienā ne uz vienas biļetes nebija viņa vārda?

Lai apklusinātu dēla uztraukumu, sinjora Greli pavēlēja madonniņu nekavējoties nogādāt atpakaļ baznīcā, un kopš tās dienas pāters Fjorika nekad vairs neredzēja Gvidučo.

ISTABA GAIDA

I

katru ritu, kad viena no trim māsām, daudz neko apkārt neskatīdamās, savu reizi uzkopj istabu, tajā iespīd arī gaisma. Bet, līdzko aiztaisa logu, aizvelk aizkarus un piever slēģus, krēsla kļūst mikla kā pagrabā, un pēkšņi, it kā logs nebūtu ticis atvērts gadiem ilgi, krēslainais miklums pārvēršas gandrīz vai jaušamā elpā, ko sastindzis, tukšs klusums dvašo pār mēbelēm un priekšmetiem, kas pēc kārtējās rūpīgās putekļu noslaucīšanas, uzspodrināšanas un sakārtošanas šķiet gaužām samulsuši.

Sienas kalendārs pie loga sajūt kā brūci katru noplēsto lapiņu, it kā datuma rādīšana šai tukšajā tumsībā un klusumā tam liktos gluži veltīga mocība. Un varētu domāt, ka vecais, amforveidīgais bronzas pulkstenis uz kumodes marmora virsas žēlojas par varmācību, kas tam liek šeit joprojām vēl tikšķēt.

Vienīgi uz naktsgaldiņa vēderainā, zeltītā zaļa kristālā ūdens karafe ar garo, apgāzto glāzi kā cepuri, uzķerdama gaismas staru, kas stīgo no loga pievērtajiem slēģiem, šķiet smejamies par visu lietu samulsumu.

Liekas, uz naktsgaldiņa tiešām tup kaut kas dzīvs un ska]š.

Odens karafītes smieklus, bez šaubām, rada gaismas strēle, un varbūt vēderainais trauciņš smejas tāpēc, ka šai gaismas strēlē uz svēdrotā marmora galdiņa saskata sērkociņu kārbas divu figūriņu vaik-stīšanos. Kārba stāv tur jau četrpadsmit mēnešus, allaž ar mieru pakalpot, ja būtu jāiededz tauku svece, kas tāpat kopš četrpadsmit mēnešiem iesprausta emaljētā, trejlapaina āboliņa formas dzelzs svečturī ar misiņa rokturi un ietvaru.

Gaidīdama liesmu, kurā tai būs jāizdēd, svece trejlapainajā svečturī nodzeltējusi kā nobriedusi jaunava. Varētu vai derēt, ka sērkociņu kārbas abas figūriņas, pašpuiciski vaikstīdamās, salīdzina to ar trim vecīgajām māsām, kas dienu no dienas katra savu reizi ierodas istabu uzkopt un uzspodrināt.

Nudien! Kaut arī nabaga jaunavīgā svece vēl neskarta, māsām tomēr vajadzētu to apmainīt, ja arī ne katru dienu, kā viņas to dara ar ūdeni karafītē (tāpēc tā ir tik dzīvīga un ik gaismas stars to spēj sasmīdināt), tad vismaz ik pēc divi nedēļām, vismaz reizi mēnesī, lai nebūtu jāredz, cik svece nodzeltējusi, un lai šis dzeltenīgums neliecinātu par četrpadsmit mēnešiem, kas pagājuši, kamēr neviens nav ieradies, lai to uz naktsgaldiņa aizdedzinātu.

Tā patiešām ir gaužām nožēlojama aizmāršība, jo māsas istabā maina visu ko, ne jau karafītē ūdeni vien: ik pārnedēļas viņas uzklāj tīrus palagus un pārvelkamos un katru rītu ar mīlestības pilnu rūDību uzpoš gultu, it kā tur kāris patiešām būtu gulējis; divreiz nedēļā maina naktskreklu, ko katru vakaru pēc gultas atsegšanas izvelk no satīna maisiņa, kas zilā lentītē pakārts baltās dzelzs gultas galvgalī, un, kā pieklājas izgludinātu, ar mugurpusi uz augšu izklāj uz segas. Viņas — mans dievs! — ir apmainījušas pat tupeles zem ķeblīša gultas kājgalī. Patiešām: vecās ir iemestas kumodes lādē un to vietā uz kāisedziņas nolikts jauns, izrakstītu samta tuneļu pāris — jaunākās māsas rokdarbs. Un kalendārs? Tas, kas karājas pie loga, ir jau otrais. Iepriekšējais, pērnais, dabūja just, kā tam dienu no dienas augus divpadsmit mēnešus no vietas katru rītu ar nepielūdzamu noteiktību noplēš lapiņu pēc lapiņas. Un nav jāraizējas par to, ka vecākā no trim māsām varētu aizmirst kādu sestdienu četros pēc pusdienas ienākt istabā un uzvilkt atsperi vecajam bronzas pulkstenim, kas stāv uz kumodes un ar tādu nepatiku tikšķēdams pārtrauc telpas klusumu, un ar acij nemanāmu kustību bīda abus rādītājus pa ciparnīcu tik lēni, it kā gribētu paskaidrot, ka nedara to tīšām, sava prieka pēc, bet vienīgi atsperes dzīts.

Abas klīrīgās sērkociņu kārbas figūriņas, protams, neievēro, cik drūmu iespaidu rada uz gultas uzklātais naktskrekls un zem ķeblīša uz kājsedzinas noliktais tupeļu pāris, kas gaida savu saimnieku: to redz vienīgi vecais bronzas pulkstenis ar ciparnīcas balto, apaļo aci un pie sienas pakārtais kalendārs ar sarkano datuma skaitli.

Turpretī svece trejlapainajā svečturī savā dzeltenajā stingrībā ir tik nesatricināma un taisna, ka neievēro ne abu klīrīgo figūriņu vaikstīšanos, ne vēderainas karafītes smieklus, jo labi zina, ko tā, tik nodzeltējusi un tomēr vēl neskarta, gaida.

Jau četrpadsmit mēnešus visas trīs māsas un viņu slimā māte tic, ka tikai tā var un vajag sagaidīt brāļa un dēla Cezarīno — 25. kājnieku pulka rezerves virsnieka vietnieka varbūtējo atgriešanos. Pagājuši jau vairāk nekā divi gadi, kopš tas aizbrauca uz savu vienību Fezānas pilsētā Tripolitānijā.

Tiesa — jau četrpadsmit mēnešus viņām par Cezarīno nav nekādu ziņu. Vēl ļaunāk. Pēc ilgas un baiļpilnas meklēšanas, daudziem lūgumiem un aptaujām beidzot no koloniju pārvaldes pienāca oficiāls paziņojums, ka virsnieka vietnieks Cēzars Moki pēc sadursmes ar dumpiniekiem nav atrasts ne mirušo, ne ievainoto, ne gūstā kritušo vidū, par kuriem izdevies iegūt drošas ziņas, un tāpēc tas uzskatāms par nomaldījušos vai pat pazudušu bez vēsts.

Sākumā šis notikums mātes un triju māsu kaimiņos un paziņās modināja dziļu līdzjūtību. Pamazām tomēr līdzjūtība atsala un radās zināms neapmieri-nājums, vienā otrā pat neviltots sašutums par šo «komēdiju» ar istabu, kas tika uzturēta nevainojamā kārtībā, ik vakaru salokot pat naktskreklu uz gultas, it kā ar šo «komēdiju» četras sievietes gribētu liegt nabaga jaunekli pienācīgi apraudāt un aiztaupīt sev

sāpes par viņa nāvi.

Pārāk ātri kaimiņi un paziņas bija aizmirsuši, ka toreiz, kad pienāca koloniju pārvaldes paziņojums un māte un māsas, izmisīgi vaimanādamas, sāka apraudāt savu lolojumu, tie paši un neviens cits ar daudziem spēcīgiem pierādījumiem gari un plaši bija mēģinājuši sievietes pārliecināt, lai nepadodas izmisumam. «Kāpēc apraudāt viņu kā mirušu,» kaimiņi teica, «ja paziņojumā skaidri un gaiši sacīts, ka virsnieks Moki mirušo vidū nav atrasts?» Viņš bija nomaldījies; viņš varēja atgriezties šodien vai rīt, kaut vai pēc gada! Āfrika ir liela: viņš kaut kur klīst, slēpjas... Tie paši un neviens cits sievietēm ne|āva, jā, pat aizliedza valkāt sēras, kad viņas neziņā par Cezarīno likteni to gribēja darīt. «Melnas drēbes? Nē!» tie iebilda. «Kāpēc piesaukt ļaunu?» Un uz pirmo cerību, ko nabadzītes vēl izteica ar šaubām sirdī: «Kas zina ... varbūt patiešām viņš ir dzīvs ...» — tie steigšus atbildēja:

— Dzīvs, kā citādi! Cezarīno noteikti ir dzīvs!

Vai tad nebija gluži dabiski, ka, trūkstot jebkuram apstiprinājumam par mīļā nāvi, nabaga slimā māte un trīs māsas, paklausot līdzjūtīgo padomiem, ļāvās ilūzijai, ka viņš ir dzīvs, un tagad centās piešķirt šai ilūzijai pēc iespējas vairāk ticamības? Tikai tāpēc viņu gaidīja rūpīgi uzkopta istaba, tāpēc katru vakaru no maisiņa tika izvilkts naktskrekls un izklāts uz atsegtās gultas. Ja jau sievietes bija ļāvušas sevi pārliecināt, ka Cezarīno ir dzīvs un ka nevajag viņu apraudāt kā mirušu, tām gribot negribot vajadzēja pierādīt viņam, kas tām joprojām bija dzīvs un varēja kuru katru brīdi pārrasties, ka tās allaž bijušas tik pārliecinātas par viņa atgriešanos, ka ik vakaru izklājušas viņa naktskreklu uz gultas — uz gultiņas, ko uzkopa katru rītu, it kā viņš nakti tur patiesi būtu gulējis. Turpat noliktas stāvēja arī jaunās rīt-kurpes, ko Margerita dīkajās gaidu stundās bija ne tikvien izrakstījusi, bet likusi pat pazolēt, lai brālis, tikko pārnācis, tās atrastu veco vietā.

Piedodiet, bet vai tā nemēdz būt: ja jūsu dēls vai meita aizbraukuši uz kādu tālu, lielu pilsētu skolā, vai viņi jums nav tikpat kā miruši?

Jūs iebilstat, vai ne? Jūs negribat |aut man runāt un skaļi apgalvojat, ka viņi nebūt nav miruši, ka pēc nepilna gada viņi atgriezīsies un ka tikmēr jūs kārtīgi divreiz nedēļā saņemat no viņiem ziņas?

Nomierinieties! Protams, jā, es jau ticu. Bet kāpēc gadu vēlāk, kad jūsu dēls vai meita atgriežas no lielpilsētas, jūs stāvat viņu priekšā apjukuši un samulsuši, ar izstieptām rokām, it kā atvairīdami kādas šaubas, kas jūs biedē, un izsaucaties:

— Mans dievs! Vai tā tiešām esi tu? Ak dievs, kā viņa pārvērtusies!

Viņa ne tikai nav vairs tā pati savā būtībā, jo tagad domā un jūt savādāk, bet pat balss ir mainījusies, augums pārveidojies, citādas kļuvušas kustības, gaita, skatiens, smaids...

Un satraukts jūs pats sev jautājat:

— Bet kā tad tā? Vai viņai tiešām bija tādas acis? Es varētu zvērēt, ka aizbraucot viņai bija mazliet uzrauts deguntiņš...

Patiesību sakot, pēc gada jūs savā dēlā vai meitā vairs nesaskatāt to pašu realitāti, ko pirms viņu aizbraukšanas. Tās realitātes vairs nav, tā ir mirusi. Un tomēr jūs tāpēc neģērbjaties melnās drēbēs un neraudat... Lai gan — tomēr raudat, jo jums dara sāpes svešais jauneklis, kas pārbraucis jūsu dēla

vietā, tas svešais, ko jūs vairs nespējat, vairs neprotat pazīt.

Jūsu bērns, ko pazināt pirms aizbraukšanas, ir miris, ticiet man, miris. Vienīgi apstāklis, ka jūsu tuvumā atkal ir kāds cilvēks (kas turklāt tik Joti pārvērties), liek jums apgalvot pretējo. Taču jūs pats atskāršat, ka tas, kas aizbrauca pirms gada, bija cits un tas vairs nav atgriezies.

Gluži tāpat pie mātes un trim māsām nav atgriezies Čezarīno Moki, kas pirms divi gadiem aizbrauca uz Fezānas pilsētu Tripolitānijā.

Tagad jūs zināt, ka realitāte nav atkarīga no kāda cilvēka klātbūtnes. Cilvēks var būt šeit, kamēr realitāte, ko jūs tam bijāt piešķīruši, var būt mirusi. Dzīvību tātad rada realitāte, ko jūs tai piešķirat. Un tāpēc māmuļai un trim māsām tiešām var pietikt ar to, ka Čezarīno Moki joprojām dzīvo realitātē, ko rada nemitīgās rūpes viņa dēļ un vienmēr uzpostā istaba, kas gaida un ir gatava viņu uzņemt tādu, kāds viņš bija pirms aizbraukšanas.

Mātei un trim māsām nav jābaidās, ka viņš varētu atgriezties pārvērties, kā tas pēc gada noticis ar jūsu dēlu.

Čezarīno realitāte tur, šai istabā, un māmuļas un māsu sirdī un atmiņā nav satricināma, jo ārpus tās viņām nekā cita pasaulē vairs nav.

— Titi, kāds šodien datums? — slimā māte no sava atzveltnes krēsla jautā jaunākajai meitai.

— Piecpadsmitais, — Margerita atbild, paceldama acis no grāmatas; taču pati nav īsti droša par

atbildi un pārjautā abām māsām: — Piecpadsmitais, vai ne?

— Jā, piecpadsmitais, — apstiprina Nanda, vecākā, ar adīkli klēpī.

— Piecpadsmitais, — atkārto Flāvija pie šuvekļa.

Pēc mātes jautājuma visām trim pierē ievelkas

dziļa rieva.

Plašajā, klusajā, gaišajā ēdamistabā, kuras logus aizsedz balti muslīna aizkari, ielauzusies kāda doma, ko parasti visas četras sievietes bez īpaša nolūka, gluži instinktīvi atvaira: doma par aizritošo laiku.

Māsas tūlīt uzmin, kāpēc bažīgā doma ienākusi prātā slimajai mātei atzveltnes krēslā, un sarauc pieri.

Ne vairs Čezarīno dēļ.

Ir kāds cits, kāda cita — ne šeit, mājās, bet kas varbūt jau rītdien varētu kļūt par šīs mājas pavēl-nieci, — Klareta, brāļa saderinātā; diemžēl, tā ir viņa, kas liek domāt par paejošo laiku.

Jautādama par datumu, māte, acīm redzot, grib saskaitīt, cik dienu pagājis kopš Klaretas pēdējā apciemojuma.

Jaukā meitene (Klareta patiešām ir meitene, salīdzinot ar trim vecīgajām māsām) agrāk ieradās katru dienu, gandrīz katru dienu, cerēdama, ka pienākusi gaidītā vēsts; viņa ticēja, ticēja vairāk par visām, ka ziņa drīz būs klāt. Un viņa līksmi iedrāzās sava saderinātā istabā un vienmēr atstāja tur kādu ziedu un vēstuli. Jā, jo viņa, kā paradusi, vēl jopr©jām tam rakstīja katru vakaru. Tikai tagad viņa savas vēstules nenosūtīja, bet atnesa un atstāja šeit, lai Čezarīno, tikko pārradies, tās atrastu jau priekšā.

Zieds novīta, vēstule palika.

Varbūt atrodot zem vītušā zieda vakarējo vēstuli, Klaretai ienāca prātā, ka gluži tāpat, nevienu neap-reibinot, pagaist viņas rakstīto vārdu smarža? Viņa ielika vēstuli mazā rakstāmgalda atvilktnē pie loga un tās vietā atstāja jaunu, ar jaunu ziedu virsū.

Sīs jaukās rūpes turpinājās mēnešiem un atkal mēnešiem ilgi. Tad kādu dienu meitene gan atnāca ar veselu klēpi ziedu, bet bez vēstules. Viņa teica, ka rakstījusi arī iepriekšējā vakarā un pat vēl vairāk nekā citām dienām, ka ik vakaru rakstīšot arī uz priekšu, bet tikai burtnīciņā, jo māte aizrādījusi, ka viņa tērējot pārlieku daudz vēstuļu papīra un aplokšņu.

Un patiešām: svarīga taču ir apņemšanās rakstīt ik vakaru, nevis tas, vai raksta uz vēstuļu papīra vai burtnīcā.

Taču līdz ar to Klareta nenāca vairs katru dienu. Vispirms viņa nāca reizes trīs, tad divas un beidzot vairs tikai reizi nedēļā. Tad, aizbildinādamās ar sērām vecmāmiņas nāves dēļ, nerādījās veselas divas nedēļas. Un, kad beidzot — ne vairs viena pati ka senāk, bet māsu pavadībā — viņa, ģērbusies melnā kleitā, pēc tik ilga laika atkal pārkāpa pār Cezarīno istabas slieksni, notika kaut kas negaidīts, kas lika sažņaugties triju nelaimīgo māsu sirdīm. Tikko ienākusi istabā, viņa savās melnajās drānās noslīga uz Cezarīno baltās gultiņas un izplūda bezcerīgas asarās.

Kāpēc? Kas bija noticis? Pēc tam viņa samulsusi, apjukusi, bāla stāvēja aiz bailēm sastingušo, trīcošo māsu priekšā un apgalvoja, ka pati nezinot, kā tas gadījies un kas ar viņu noticis... Viņa lūdza piedošanu un uzvēla visu vainu melnajam tērpam, bēdām par vecmāmuļas nāvi... Lai nu kā, turpmāk viņa atkal nāca tikai reizi nedēļā.

Sākot ar to dienu, māsas ne visai labprāt aicināja viešņu brāļa istabā. Arī pati viņa tur negāja, nedz lūdza māsas viņu pavadīt. Un par Cezarīno tikpat ka vairs nerunāja.

Pirms trim mēnešiem, uzplaukusi kā zieds, piesarkusi un kustīga viņa ieradās atkal gaišās, pavasarī gās drēbēs. Māsas un nabaga māte viņu sen tādu nebija redzējušas. Viņa atnesa veselu klēpi puķu, gribēja pati tās ienest Cezarīno istabā un piepildīt visas vāzītes, kas stāvēja uz mazā rakstāmgalda, naktsskapīša un kumodes. Viņa teicās redzējusi labu sapni.

Meitenes pāri plūstošais dzīvīgums un atgūtā jautrība mulsināja, nomāca un biedēja trīs māsas, kas bija kļuvušas vēl pelēkākas un bālākas. Pēc pirmā apmulsuma tās sajuta it kā skaudru, nežēlīgu triecienu — šo triecienu deva meitenes nevaldāmi plaukstošā jaunība, kas vairs nebija iesprostojama gaidu klusumā, kam māsas ar savu maigo, vēso roku reliģiskajām rūpēm vēl vienmēr piešķīra un stūrgalvīgi gribēja uz visiem laikiem piešķirt dzīves līdzību, ar kuru tām būtu pieticis. Tās neko neiebilda, kad Klareta, pietvīkusi kā magone, sacīja, ka viņai ļoti gribētos izlasīt, ko viņa vairāk nekā pirms gada Cezarīno rakstījusi savās pirmajās vēstulēs, kuras glabājās ieslēgtas rakstāmgalda atvilktnē.

So vēstuļu vajadzēja būt vairāk par simtu — simt divdesmit divām vai trim. Viņa gribēja tās pārlasīt

Un pati Čezarlno paglabāt kopā ar burtnīcām. Un pa desmit vēstulēm reizē viņa tās visas pārnesa mājās.

Kopš tā laika apmeklējumi kļuvuši pavisam reti. Vecā, slimā māmuļa, nekustīgi raudzīdamās atzveltnes krēsla koka apmale, skaita dienas, kas pagājušas no pēdējā apciemojuma, un dīvainā kārtā tiklab viņai pašai, kā visām trim sadrūmušajām meitām liekas, ka šo dienu jau sen ir par daudz, kamēr, domājot par Cezarīno, kas vēl vienmēr nepārnāk, laiks neaizrit. Ir tā, it kā Cezarīno būtu aizbraucis tikai vakar vai, pareizāk sakot, it kā tas nemaz nebūtu aizbraucis, tikai uz brīdi izgājis no mājas un tūlīt, tūlīt atgriezīsies, lai kopā ar viņām sēstos pie galda un vakarā liktos gulēt jau uzklātajā gultiņā.

Pēdējo triecienu nabaga mātei deva ziņa, ka Kla-reta no jauna saderinājusies.

Šādu ziņu jau varēja sagaidīt, jo Klareta nebija rādījusies kopš divi mēnešiem. Taču visas trīs māsas, kas ir jaunākas un līdz ar to stiprākas par māti, ietiepīgi paliek pie sava — nē, tādu nodevību viņas nav gaidījušas! Viņas par katru cenu grib triecienu atvairīt un apgalvo, ka Klareta no jauna saderinājusies nevis tāpēc, ka Cezarīno būtu miris un tai vairs nav nekāda iemesla gaidīt viņa atgriešanos, bet gan tāpēc, ka meitene pagurusi, viņu gaidot veselus sešpadsmit mēnešus. Viņas apgalvo, ka māte mirst nevis tāpēc, ka Klaretas jaunā saderināšanās satriekusi tās aizvien vājāko ilūziju par dēla atgriešanos, bet gan tāpēc, ka Cezarīno, mājās pārnācis, pārāk sāpīgi pārdzīvos Klaretas nežēlīgo nodevību.

Un māte, gultā gulēdama, apstiprina, ka tik tiešām mirst aiz šīm sāpēm, taču acīs tai atmirdz it kā tāls gaismas stars.

Meitas noraugās šais acīs ar skumju skaudību. Māte drīz vien aizies un pati pārliecināsies, vai arī viņš ir tur. Ilgo gaidu nemiers tai izbeigsies, drīz tā skaidri zinās visu, bet nevarēs vairs atgriezties, lai meitām to pavēstītu.

Mātei gribētos pateikt, ka nekāda vēsts nav vajadzīga, jo tā ir pārliecināta, ka satiks savu Cezarīno tur augšā. Bet nē, tā nesaka neko, jo tai gauži žēl savu trīs nabaga meitu, kas tagad paliks vienas pašas un kam tik ļoti nepieciešams domāt un ticēt, ka Cezarīno vēl dzīvs, ka tas dzīvo viņām un agri vai vēlu atgriezīsies. Un acu gaisma lēnām dziest, līdz pēdējam, pašam pēdējam brīdim paliekot saistīta ar māsu ilūziju, lai arī no mātes pēdējā elpas vilciena šī ilūzija gūtu spēku un turpinātu dzīvot meitu sirdīs. Ar beidzamo balss dvesmu tā nočukst:

— Pasakiet viņam, ka es viņu tik ļoti gaidīju...

Šonakt četras bēru sveces deg četros gultas stūros, laiku pa laikam klusi nosprakšķ un to garā, dzeltenā liesma viegli noplīvo.

Klusums mājā ir tik liels, ka vaska sveču tikko dzirdamā sprakstoņa sasniedz tukšo istabu, kas gaida un kur jau sešpadsmit mēnešus, iesprausta trejlapa formas svečturī, sērkociņu kārbas klīrīgo figūriņu izsmieta, stāv nodzeltējusi tauku svece, kam ik sprak-stiens liek nodrebēt, tā ka šķiet, tā kuru katru bridi var aizdegties, lai ari apstāvētu kādu citu, sen neskartajā gultā guļošu mironi.

Tauku svecei situsi atmaksas stunda. Tik tiešām — šovakar nav mainīts ūdens karafītē, nedz ari no maisiņa izvilkts un uz atsegtās gultas izklāts naktskrekls. Un kalendārs pie sienas rāda vakarējo da tumu.

Uz vienu dienu, un šķiet — uz mūžīgiem laikiem istabā pagaisusi dzīves ilūzija.

Vienīgi vecais bronzas pulkstenis uz kumodes drūmāk un izmisīgāk nekā jebkad šais tumšajās gaidās bez gala turpina stāstu par paejošo laiku.

VAKAR UN ŠODIEN

pirms dažām dienām bija sācies karš. Pirmā saīsinātā kara skolas izlaiduma brīvprātīgais Marīno Lerna, paaugstināts par kājnieku jaunāko leitnantu, pēc astoņu dienu atvaļinājuma, ko bija pavadījis ģimenes vidū, aizbrauca uz Mačerātu, kur stāvēja viņa vienība, Kazāles brigādes 12. pulks.

Viņš cerēja, ka pirms sūtīšanas uz fronti pavadīs tur dažus mēnešus, apmācīdams jaunkareivjus. Tomēr jau pēc trim dienām — viņš tobrīd bija kazarmu pagalmā — Marīno Lerna dzirdēja piepeši izsaucam savu uzvārdu un uz kāpnēm sastapās ar pārējiem vienpadsmit jaunākajiem leitnantiem, kas reizē ar viņu bija ieradušies Mačerātā no dažādām vienībām.

Uz kurieni? Карее?

— Jākāpj augšā, zālē, pie pulkveža.

Kopā ar biedriem stāvēdams pamatstājā pie masīva, kartēm apkrauta galda, viņš jau no pirmajiem vārdiem, ko sacīja karabinjēru pulkvedis, kazarmu komandanta vietnieks, tūlīt saprata, ka pienākusi pavēle par nosūtīšanu uz fronti.

Pēc apžilbinoši spožās jūnija saules plašajā pagalmā viņš drūmās telpas krēslā sākumā atšķīra vienīgi pulkveža sudrabotās zīmotnes uz apkaklītes, tā_ garo, sārto zirga ģīmi, ko pāršķēla kuplu ūsu paris, un karšu balto spīdumu uz galda.

Juceklīgu domu un izjūtu varā viņš uzreiz neuztvēra asā, skarbā balsī izrunāto vārdu nozīmi. Viņš sasprindzināja uzmanību — patiešām, tā tas bija: pavēle noteica, ka jāaizbrauc nākamās dienas vakarā.

Vienībā visiem bija zināms, ka 12. pulks ieņem Podgoras frontē vienu no bīstamākajiem un smagākajiem sektoriem un ka neauglīgos uzbrukumos tur krituši jau daudzi jaunākie virsnieki. Tātad bija jāsteidzas aizpildīt izsistie robi.

Līdzko pulkvedis atlaida divpadsmit jaunekļus, viņu garīgais sasprindzinājums atslāba un pārvērtās dīvainā, dzērumam līdzīgā apstulbumā. Taču drīz viņi no tā atbrīvojās, ļaudamies pārspīlētai, trokšņainai vaļībai, un brīdi vēlāk centās cits citam pierādīt, ka šī jautrā vaļība nebūt nav mākslota.

Lai nu kā, visi bija vienis prātis, ka jāskrien uz telegrāfā kantori un dažos vārdos jāziņo vecākiem par aizbraukšanu.

Visi, izņemot vienu. To pašu, kas vienīgais no astoņdesmit Romas kara skolas kadetiem tika iedalīts kopā ar Marīno Lernu 12. pulkā. So jaunekli, varda Sarri, Marīno Lerna nevarēja ciest. Šķita, ka liktenim labpaticis izraudzīties viņam par biedru tieši visnepatīkamāko no visiem astoņdesmit vada audzēkņiem.

Taču Sarri patiesi nebija neviena, kam ziņot par aizbraukšanu. Trijās kopā pavadltajas dienās Mače-rātā Marīno Lerna, kaut ari pamatos nespēja mainīt savus uzskatus, tomēr bija kļuvis iecietīgāks pret Sarri, jo vienatnē ar Marīno tas atmeta augstprātīgo izturēšanos, kuras dēļ Romā to neieredzēja neviens vada biedrs. Marīno Lernam šķita, ka Sarri augstprātība izriet no gandrīz instinktīvas nepieciešamības nekad nesajaukt savas izjūtas ar citu izjūtām un al laž pierādīt, ka viņa izjūtas ir ne tikvien savādākas, bet gluži pretējas pārējo izjūtām; turklāt viņam bija vienalga, vai citi viņu cienī vai ne. Ar vārdu sakot, nepatiku pret viņu drīzāk modināja viņa izturēšanās, nevis raksturs, un viņš pat mēdza lepoties ar to, ka izraisa citos nepatiku. Sarri to varēja atļauties, jo bija ļoti bagāts un viens pats pasaulē.

No Romas viņš bija atvedis līdzi uz Mačerātu kādu jautru dāmiņu, ko uzturēja jau trīs mēnešus un ko visi vada biedri labi pazina. Arī viņš bija rēķinājies ar to, ka paliks aizmugurē ne mazāk kā mēnesi, un šai laikā vēlējās, kā pats izteicās, izbaudīt visus, kaut vai visvieglāk pieejamos priekus — pretējā dzimuma juteklisko mīlestību, jo bija pārliecināts, ka noteikti karā kritīs, tik neciešama viņam šķita doma par dzīvi pārlieku svinīgā, varoņu pārpilnā pēckara tēvijā.

Marīno Lerna, kas reizē ar citiem steidzās uz telegrāfā kantori, ieraudzīja Sarri paliekam iepakaļ un apstājās.

— Vai tu nenāksi?

Sarri paraustīja plecus.

— Tas ir... es gribēju teikt... — Lerna, mazliet apmulsis, vēlējas izlabot muļķīgo jautājumu. Gribēju prasīt tev padomu.

Kāpēc tieši man?

— Nezinu . .. redzi: pirms trim dienām, kad aizbraucu no Romas, es apgalvoju tēvam un mātei...

Vai tu esi vienīgais dēls?

Jā. Kāpēc tu tā jautā?

Jūtu tev līdz.

— Nu jā, saprotu: vecāku dē|. Es tiem apgalvoju, ka uz fronti būs jābrauc ne ātrāk kā pēc dažiem mēnešiem un ka pirms aizbraukšanas ieradīšos atvadīties vēl...

Un gandrīz pateica: «Vēl pēdējo reizi.» Viņš apklusa. Sarri saprata un pasmīnēja:

— Saki droši: «Vēl pēdējo reizi!»

— Nē, kāpēc? Cerēsim, ka tā nebūs. Nepiesauksim ļaunu. Sacīsim: «Lai pirms aizbraukšanas vēlreiz atvadītos.»

— Labi. Un tad?

— Pagaidi... Tēvs man lika apsolīt, ka gadījumā, ja nedabūšu atvaļinājumu, es viņu savlaicīgi brīdināšu, lai tie abi ar māti varētu atbraukt šurp no manis atvadīties. Bet mūs sūta projām jau rītdien piecos pēc pusdienas.

— Ja izbrauc ar vakara vilcienu, kas atiet desmitos, — Sarri sācīja, — rīt no rīta septiņos viņi būs klāt un varēs pavadīt ar tevi kopā gandrīz visu dienu.

— Tātad tu man iesaki... — Marino Lerna secināja.

— Tad nē jau! — Sarri attrauca. — Atvaino, ka jautāju: vai tev laimējas aizbraukt bez asarām?

)

.— Nē, protams, ne! Māte raudāja.

— Un tev ar to vēl nepietiek? Vai vēlreiz gribi redzēt viņu raudam? Labāk paziņo, ka tu aizbrauc jau šovakar, un nosūti sveicienus. Tā būs labāk ir tev. ir viņiem.

Redzēdams, ka Lerna vēl svārstās un šaubās, Sarri piemetināja:

— Paliec sveiks! Jāiet pavēstīt Ninī, ka braucam projām. Tie tik būs joki! Viņa mani mīl. Ja sadomās raudāt, piekaušu!

Un Sarri aizgāja.

Marīno Lerna lēnām soļoja uz telegrāfā pusi, vēl vienmēr nespēdams izšķirties: klausīt vai neklausīt drauga padomam. Telegrāfā kantorī viņš sastapa biedrus, kas jau bija nosūtījuši ardievas un neko vairāk. Viņš darīja tāpat. Bet tad, visu apsvērdams, iedomājās, ka rīkojies nodevīgi pret savu nabaga māmuļu un tētuku, un nosūtīja otru, steidzamu tele-gramu, kurā paziņoja, ka, braucot ar vakara vilcienu, tie vēl pagūtu no viņa atvadīties pirms došanās uz fronti.

Marīno Lernas māte bija stingra, veclaicīga sieviete, kādas vēl sastopamas vienīgi provincē.

Stalta auguma, ar lieliem kauliem, mazliet izkaltusi, taču ne vāja, iežņaugusies resnstiegrainā korsetē, mūžam norūpējusies, viņa raudzījās pasaulē ar aizdomām un neuzticību, šaudīdama uz visām pusēm asus, nemierīgus peles skatienus.

Viņa tik ļoti mīlēja savu vienīgo dēlu, ka tā dēļ, lai nebūtu no tā šķirta studiju gados, bija pametusi senču majas ērtības un patriarhālās dzīves ierašas

dzimtajā Abruci ciematā un kopš divi gadiem apmetusies uz dzīvi galvaspilsētā, kur jutās pagalam pazudusi.

Nākamās dienas rītā viņa ieradās Mačerātā tik bēdīgā izskatā, ka dēls tūlīt nožēloja savu aicinājumu. Taču māte, tikko izkāpusi no vilciena, tam pretojās: «Nē, nē, nē!» — apķērās dēlam ap kaklu un, nespēdama atrauties, raudāja pie viņa krūtīm:

— Nesaki tā, Rinučo... nesaki tā...

Tēvs, bezgala nopietns, tikmēr ar vienu roku saturēja to aiz pleca. Viņš taču bija vīrietis un neraudāja, īsi pirms vilciena atiešanas viņš Romā bija sarunājies ar kādu nepazīstamu kungu, kam jau kopš pirmās kara dienas arī bija dēls frontē un vēl divi jaunāki mājās. Protams, tā bija tikai tāda svešinieku saruna. Nekas sevišķs. Divu tēvu saruna, ja vēlaties.

— Un bez asarām ...

Tomēr pūles par katru cenu aizturēt asaras (tās bija pārāk skaidri manāmas pēc drudžaini mirdzošajām acīm) piešķīra kalsnajam, rūpīgi koptajam vīrelim smieklīgu, nedabisku svinīgumu, kas modināja vēl lielāku līdzjūtību nekā mātes neapvaldītā raudāšana.

Viņš, bez šaubām, bija loti uzbudināts un nemitīgi pieminēja noslēpumaino sarunu ar nepazīstamo kungu, gribēdams tā slēpt savas bažas. Un dīvaini: tas lāva viņam it kā no malas paskatīties pašam uz sevi, uz savu satraukumu, ko maskēja mākslots miers, un viņš juta drīz sirdsapziņas pārmetumus, drīz neveiklumu, salīdzinot savu izturēšanos ar dēla neslēpto, dziļo un mēmo aizkustinājumu. Dēlu sāpināja mātes asaras, un viņš to mierināja vairāk ar glāstiem nekā vārdiem.

Ka jau Sarri bija paredzējis, viss izvērtās par nevajadzīgu mocību.

Kad vecāki bija aizvadīti uz viesnīcu, Marīno Ler-nam vajadzēja steigties uz kazarmām, kur viņu aizkavēja gandrīz līdz dienas vidum. Līdzko viesnīcas istabā bija paēstas kopīgas pusdienas (jo māti ar saraudātām acīm nevarēja vest uz restorānu, turklāt viņa tikko turējās kājās), līdzko bija paēstas pusdienas, dēlam atkal pa kaklu pa galvu vajadzēja drāzties atpakaļ uz vienību pēc pēdējiem rīkojumiem. Tā iznāca, ka tēvs un māte viņu pirms aizbraukšanas dabūja redzēt tikai īsu brīdi.

Toties cik skaistu, cik garu un prātīgu runu vecais vīrs norunāja sievai, kad abi palika vienatnē! Cik daudz dziļu atziņu viņš izteica šai runā, ik pēc brīža norīdams siekalas un ar drebošiem pirkstiem pārvilkdams sev pār lūpām: nevajag raudāt, jo nav taču teikts, ka Rinučo .. . nedod dievs! . . . Visādi var gadīties... Pulku var nosūtīt uz aizmuguri, ja tas kopš kara sākuma, kā runā, cīnās pirmajās līnijās... Un kas tad būtu, ja visi karavīri, kas nonāk frontē, kristu! Drīzāk var gadīties, ka ievaino... var dabūt kādu niecīgu ievainojumu, piemēram, rokā... Gan dievs stāvēs dēlam klāt... Kāpēc ar raudāšanu izaicināt likteni? Jo... jo... redzēdams māti raudam, Rinučo būs satriekts, protams, viņš jutīsies pagalam satriekts...

Bet māte atteica, ka tas neesot viņas spēkos. Acis... jā, acis bija vainīgas, ko ar tām’iesākt? Ikviens vārds, ikviena dēla kustība viņai radot svešādu, nežēlīgu iespaidu, it kā dēls viņai piederētu vairs tikai atmiņās.

_— Katrs vārds, saproti, katrs vārds man izklausās tā, it kā viņš man to nesacītu vis tagad, bet kādreiz butu teicis! Ja! Man liekas, it kā viņa vairs te nebūtu... Ko lai es iesāku? Ak dievs... ak dievs...

— Nu vai ta nav likteņa izaicināšana?

— Nē, kā tu vari tā runāt...

— Tik tiešām — tu izaicini likteni! Bet es smiešos, redzēsi, ka smiešos, kad viņš brauks projām...

Vēl brīdi turpinādami tādā pašā garā, abi būtu sastrīdējušies. Dēla kavēšanās izraisīja viņos nedrošu nepacietību. Dievs augstais, kā gan priekšniecība nesaprot, ka pēdējie brīži jāatlicina nabaga mātei, nabaga tēvam?

Viņu nepacietība pārvērtās par neizturamu mocību, kad Marīno biedri cits pēc cita lielā steigā piebrauca pie viesnīcas, kur pajūgi brīdi pagaidīja, kamēr iznes laukā mantas, un tūlīt devās tālāk uz staciju. Vienam raitnieks nonesa lejā čemodānu, otram — mugursomu, apmetni, zobenu, un pajūgi pazuda pilnos auļos.

Viens no pēdējiem atstājis kazarmas, Marīno bija aizskrējis pie kurpnieka pēc zābakiem, ko iepriekšējā dienā bija nodevis pazolēt, un tāpēc aizkavējies.

Tā vairs nebija šķiršanās, tā bija traka steiga, atraušanās, mešanās bezdibenī. Viņi gandrīz nokavēja vilcienu. Marīno ar tēvu un māti ieradās stacijā, kad vagonu durvis jau vēra ciet! Viņš ielēca kādā vagonā, no kura biedri viņu pilnā balsī sauca. Vilciens tūlīt sāka kustēties. Atskanēja kliedzieni, raudas, novēlējumi. Noplīvoja mutautiņi, nosnaicījās sveicieniem paceltas rokas un cepures.

Sinjors Lerna savējo bija vēcinājis līdz pēdējam brīdim, tomēr nebūdams pārliecināts, ka dēls viņu redz. Saīdzis par to, ka nav Jauts atvadīties, kā pieklājas, vēl ne visai attapies, viņš pagriezās pret sievu, kas nupat vēl stāvēja viņam blakus, bet to vairs neatrada: tā bija paģībusi un ienesta uzgaidāmajās telpās.

Stacijā tagad valdīja liels klusums. Neredzēja neviena cilvēka. Tikai garās un gurdās vasaras pēcpusdienas spožajā tukšumā aizvizēja sliedes un dzirdēja tālu, nemitīgu sienāžu sisināšanu.

Pajūgi bija aizvizinājuši pavadītājus atpakaj uz pilsētu, un, kad Marīno Lernas māte beidzot tiktāl atžirga, ka varēja atgriezties viesnīcā, stacijas laukums izrādījās tukšs.

Stacijas uzraugs iežēlojās un piesolījās aiziet uz netālo garāžu sameklēt autobusu, kam vajadzēja būt jau atpakaj no pilsētas.

Beidzamajā brīdī, kad, no abām pusēm atbalstīta, gandrīz nešūs ienesta, sinjora Lerna jau sēdēja savā vietā un autobusam tūlīt vajadzēja atiet, tanī iedrāzās jauna, nezin no kurienes uzradusies gaišmataina sieviete ar lielu, rožu ziediem rotātu platmali galvā. Viņa bija ģērbusies dziji dekoltētā, neparastā tērpā. Skropstas un lūpas viņai bija krāsotas. Arī viņa izmisīgi raudāja.

Jaunā sieviete bija skaista.

Vienā rokā viņa ņurcīja mazu, izšūtu, zilu mutautiņu, ar otru, gredzenos mirdzošu, aizklāja labo vaigu, it kā slēpdama spēcīgas pļaukas sārto svilumu.

Tā bija Nini, ko jaunākais leitnants Sarri pirms trim dienām bija atvedis sev līdzi no Romas.

Marīno Lernas tēvs tūlīt saprata, pie kādas šķiras sievietēm gaišmate pieskaitāma. Toties māte nesaprata neko un, ieraudzījusi savā priekšā sievieti, kas raudāja tāpat kā viņa, nenocietās, nepavaicājusi:

— Vai sinjora aizvadīja vīru?

Uzrunātā, spiezdama lelles mutautiņu pie acīm, pakratīja galvu.

Laikam brāli? - māte neatlaidās.

Šai brīdī vīrs paslepus piebikstīja sievai ar elkoni.

Varbūt jaunā sieviete to pamanīja. Lai nu kā, viņa saprata, ka vecās dāmas kļūdīšanās nevar būt ilgstoša, un neko neatbildēja.

Un, nemitēdamās raudāt, viņa saprata arī kaut ko citu, vēl bēdīgāku. Viņa saprata, ka traucē vecajai mātei izraudāties, jo tagad tā kaunas savas asaras jaukt kopā ar viņas asarām.

Un tomēr arī viņa raudāja īstas asaras, un šīs asaras izraisīja daudz retāk sastopamas bēdas nekā tik parastās un dabiskās mātes sirdssāpes.

Pēdējā laikā Romā viņa nebija piederējusi tikai Sarri vienam, viņa bija piederējusi arī citiem kadetiem, tā vada biedriem, un, kas zina, varbūt arī tam, par kuru vecā māte tagad tik rūgti raudāja.

Vēl šodien pusdienas laikā viņa bija sēdējusi ar tiem kopā pie galda, ar desmit virsniekiem. Kas par trakulīgu sabiedrību! Ko tikai tie izdomāja! Un viņa atļāva visu, jo nabaga zēni, aiziedami karā, mēģināja aizmirsties līdz neprātam. Beigās tie gribēja atsegt viņai krūtis turpat restorānā, visu acu priekšā, jo viņas mazajām, gandrīz jaunavīgajām krūtīm ar stingrajiem galiņiem puišu vidū bija laba slava. Traku|i gribēja tās kristīt ar šampanieti, un viņa ļāva, lai tās aizskar, skūpsta, glāsta, spiež un tausta, lai tur tālumā tie paņem sev līdzi pēdējās atmiņas par šo mīlestībai veltīto miesu, tur tālumā, kur cits pēc cita visi šie skaistie divdesmitgadīgie jaunekļi aizies nāvē, varbūt jau rīt būs miruši... Viņa tik loti smējās! Un tad, jā, ak dievs ... pēc beidzamajiem atvadu skūpstiem viņa saņēma uz labā vaiga briesmīgo Sarri pļauku. Nē, protams, nē, viņa par to neļaunojās...

Un tomēr vecā, nelaimīgā māte varētu ļaut viņai raudāt un neapvainoties par to. Tiesa, vecā dāma jau viņai neliedza, bet pati tagad vairs neraudāja, un dievs vien zina, Cik loti vecajai nabaga mātei gribējās raudāt!

Un tāpēc viņa centās aizturēt asaras, lai māte varētu brīvi izraudāties. Bet velti! Jo vairāk viņa centās apvaldīt raudas, jo neatturamāk asaras ritēja no acīm. un nežēlīgais iemesls, kas liedza viņai ļauties žēlabām, vēl pastiprināja asaru plūsmu.

Beidzot, pagalam nomocījusies; nespēdama vairs izturēt, viņa apsedza seju ar delnām un elsodama izdvesa:

— Apžēlojieties... esiet man žēlīga ... es citādi nespēju, sinjora! Sīs manas asaras... Arī es varu raudāt, sinjora. Jūs par savu dēlu... un es... ne jau tieši par jūsējo... bet par kādu, kas aizbrauca viņam līdzi un kas man iesita, tāpēc ka es raudāju... Jūs tikai par vienu ... bet es par visiem .es varu par visiem ... arī par jūsu dēlu, sinjora ... par visiem ... visiem!

Un viņa atkal aizsedza seju, neizturējusi mātes stingro skatienu: uzacis saraukusi, tā uzlūkoja viņu ar naidīgu greizsirdību, kā visas mātes mēdz uzlūkot viņai līdzīgas sievietes.

Dēla aizbraukšana bija mātei pārāk smags trieciens. Un šobrīd vairāk nekā jebkad viņai vajadzēja mazliet atelpas un klusuma. Otra sieviete viņu ne tikvien traucēja, bet arī apvainoja. Doma, ka dēlam tuvāko divu dienu laikā nekādas briesmas nedraud, viņu nomierināja. Tāpēc viņa varēja būt cietsirdīga un at|āvās tāda būt. Par laimi, brauciens no stacijas līdz pilsētai bija īss. Kad autobuss nonāca galā, viņa izkāpa, neuzmetusi otrai pat skatienu.

Nākamajā dienā atceļā uz Romu, kamēr vīrs stāvēja, atspiedies pret pirmās klases kupejas logu, sīnjora Lerna Fabriāno stacijā ieraudzīja jauno sievieti, kas steidzās sameklēt sev vilcienā vietu. Viņa bija kāda jaunekļa pavadībā, turēja rokās puķu pušķi un smējās.

Sinjora Lerna pagriezās pret vīru un teica skaļā, balsī, lai otra sieviete dzirdētu:

— Redzi, tur ir tā, kas raudāja par visiem!

Jaunā sieviete atskatījās — bez dusmām, bez sašutuma.

«Nabaga labā, muļķa matē,» viņas skatiens teica. «Vai tu nesaproti, ka tāda ir dzīve? Vakar es raudāju par vienu. Šodien man jāuzsmaida citam.»

ROZE

ziemas vakara biezajā tumsā šaursliežu vilciens tusnīja uz priekšu, it kā zinādams, ka laikā tik un tā vairs nekur nenonāks.

Taisnību sakot, lai gan garais ceļojums netīrajā otrās klases vagonā garlaikoja un nogurdināja,_sin-jorai Lučetai Nespi, Lofredi atraitnei, nebija nekādas-steigas drīzāk nokļūt Peolā.

Viņa domāja un domāja ...

Vilcieniņš gan veda viņu aizvien uz priekšu, taču domas vēl kavējās Dženovā pie tālās, pamestās mājas, kuras tukšās istabas bez skaistajām, gandrīz pavisam jaunajām mēbelēm, kas bija tik neizdevīgi pārdotas, izlikās nevis lielākas, bet it kā sarukušas. Kāda vilšanās!

Pēdējā atvadu apciemojumā pēc izvākšanās viņa bija gribējusi redzēt šīs istabas lielas, ļoti lielas un skaistas, lai kādudien, kad uzbruks trūkums, kas neizbēgami tuvojās, ar lepnumu varētu sacīt:

Ai, kāda man Dženovā bija māja!

Viņa jau, protams, tā arī teiks, taču dvēseles

dziļumos tukšās, nabadzīgas istabeles bija atstājušas vilšanās sajūtu.

Un viņa atcerējās savas labās draudzenes, no kurām līdz pēdējam brīdim nebija atvadījusies, jo arī tās viņu bija pievīlušas, izlikdamās, ka cita par citu vairāk cenšas viņai palīdzēt. Bet kā palīdzēt! Atvedot mājās veselu varzu pircēju, kuriem jau iepriekš, acīm redzot, bija izdaudzināta vienreizējā iespēja iegādāties par pieci to, kas maksājis divdesmit un trīsdesmit.

Pārdomās nogrimusi, sinjora Lučeta te piemiedza, te iepleta skaistās, možās actiņas un laiku pa laikam ar strauju, graciozu, tikai viņai raksturīgu kustību pacēla roku, nopūtās un ar rādītājpirkstu nobraucīja vīzīgo deguntiņu.

Nogurums tiešām bija liels. Viņa labprāt būtu no-snaudusies.

Abi bāreņi, nabaga mīluļi, jau bija aizmiguši: vecākais, ar mētelīti apsedzies, izstiepies uz sēdekļa, un pastarītis, čokurā sarāvies, ielicis gaišo galviņu viņai klēpī.

Kas zina, varbūt Lučeta arī pati būtu iesnaudusies, ja varētu kaut kur atbalstīt elkoni vai galvu, neuzmodinot mazuli, kam viņas klēpis bija spilvena vietā.

Pretējais sēdeklis vēl glabāja viņas kājiņu iespiedumu. Tās bija tur atradušas ērtu atbalstu, iekāms otrā pusē (nedomājiet, sinjori, ka vilciens varēja lepoties ar lielu vagonu skaitu!) nebija novietojies ap trīsdesmit pieci gadi vecs, bārdains milzis ar tumšu seju, bet_ skaidrām, iezaļganām acīm; lielās acis raudzījās vērīgi un skumji.

Sinjoru Lučetu šis skatiens jau no paša sākuma ļoti kaitināja. Pretimsēdētāja lielo acu gaišais mirdzums nezin kāpēc radīja neskaidru nojausmu par to, ka pasaule, lai kurp viņa dotos, vienmēr paliks viņai sveša, tāla, nesasniedzama un neiepazīstama un viņa tajā pazudīs, un velti sauks pēc palīdzības, maldīdamās starp daudzu acu skatieniem, kas viņu uzlūkos, tāpat kā šīs te, mazliet skumju aizplīvurotas, bet būtībā vienaldzīgas.

Lai tās neredzētu, viņa jau labu laiku bija pievērsusi seju logam, kaut arī laukā neko nevarēja saskatīt.

Vienīgi loga augšējā daļā, kas grima tumsā, skaidri atspoguļojās vagona eļļas lampiņa ar sarkano, kūpošo un plīvojošo liesmiņu, izdobto luktura stiklu un izplūdušo eļļu, kas burbuļoja.

Šķita, ka tur karātos kāda cita lampa, kas naktī tik tikko spēja sekot vilcienam, to iedrošinādama un reizē biedēdama.

— Kā ticība ... — pretimsēdētājs negaidot nomurmināja.

Sinjora Lučeta samulsusi pagriezās:

— Kas tad?

— Šī gaisma, kas tomēr nav gaisma.

Pasmaidīdama ar acīm un lūpām, sinjora Lučeta

pacēla pirkstu un norādīja uz lampiņu pie vagona griestiem.

— Tā tur?

Kungs piekrizdams vairākkārt lēni palocīja galvu un ar skumju smaidu piebilda:

— Jā, tā ir kā ticība . . . Mēs dzīvē kaut kur aizdedzam gaismu un redzam to atspīdam arī citur, un

nemaz neiedomājamies, ka, nodziestot vienai, nebūs arī otras.

— Jūs esat filozofs! — sinjora Lučeta iesaucās.

Vīrietis pacēla roku, ar kuru balstījās uz spieķa,

apmeta ar to gaisā nenoteiktu loku un, vēlreiz pasmaidījis, nopūtās:

— Tāpat vēroju .. .

Vilciens uz ilgāku laiku apstājās kādā starpstacijā. Nebija dzirdama ne skaņa, un, tiklīdz apklusa ritmiskais riteņu troksnis, gaidīšana šai klusumā likās bezgalīga un iedvesa bailes.

— Macāno, — kungs nomurmināja. — Kā vienmēr, jāgaida pretim nākošais vilciens.

Beidzot no liela tāluma atskanēja nosebotāja žēlabainā svilpe.

— Klāt gan . ..

Žēlabainajā saucienā, kam naktī lika atskanēt otrs vilciens, nācis pa to pašu ceļu, pa kuru arī viņai drīz bus jabrauc, sinjora Lučeta uz brīdi saklausīja likteņa balsi, kas par varēm gribēja viņu dzīvē pazudināt kopā ar abiem mazuļiem.

— Vai līdz Peolai vēl tālu?

— Tā, — vīrietis atbildēja, — vairāk par stundu ... Vai jus braucat līdz Peolai?

— Jā. Esmu jaunā telegrāfiste. Izturēju konkursu. Ziniet, es ieguvu piekto vietu. Mani norīkoja uz Peolu.

— Redz, kā . . . Jā, jā, mēs jūs gaidījām jau vakar-dien.

Sinjora Lučeta atplauka.

- Tiešām, jā . . . — viņa iesāka, taču tūlīt apvaldīja savu straujumu, lai neuzmodinātu mazo. Viņa noplātīja rokas un, ar skatienu norādījusi uz vienu

un otru bērnu, piemetināja: — Redziet, kā esmu saistīta! Viena pati... un turklāt vajadzēja no tik daudz kā atteikties ...

— Jūs esat Lofredi atraitne, vai ne?

— Jā ...

Un sinjora Lučeta nodūra plakstus.

Vai tiešām vairak neko neuzzināja? kungs pēc īsa un smaga klusuma brīža atkal vaicāja.

— Neko. Bet ir ļaudis, kas zina! — sinjora Lučeta noteica, acīm iezalgojoties. — Ticiet man, īstais Lofredi slepkava nav uzpirktais bende, kas nodevīgi iegrūda viņam dunci mugura un pazuda bez vēsts. Melsa jau, ka viss noticis sieviešu dēļ ... Nav tiesa! Tā bija atriebība! Politiska atriebība. Toreiz viņš par sievietēm nedomāja, ar to pašu vienu jau bija par daudz. Viņam pietika ar mani. Iedomājieties, viņš taču mani apprecēja, kad man bija tikai piecpadsmit gadu!

Stāstot sinjoras Lučetas seja pietvīka, acis nemierīgi mirdzēja un šaudījās apkārt, līdz beidzot viņa, tāpat kā iepriekš, nodūra plakstus.

Vīrietis, kuru aizkustināja ātrā pāreja no piepeša uzbudinājuma uz tikpat piepešu pazemīgumu, brīdi viņu vēroja.

Nu, nē! Šis uzbudinājums un šis pazemīgums nekādā gadījumā nebija patiesi. Lai arī abu mazuļu māte, viņa vēl izskatījās kā meitene, kā paijiņa, un jutās varbūt pazemota tāpēc, ka pati no sevis, nevaicāta, ar tik lielu pārliecību bija apgalvojusi, ka Lofredi, apprecējis tik jaunu un acīgu skuķēnu kā viņa, nevarēja domāt par citām sievietēm.

Vajadzēja taču atskārst, ka neviens, redzēdams viņu un zinādams, kas par cilvēku bija Lofredi, viņai netic. Dzīvs būdams, Lofredi viņu droši vien bija pakjāvis savai ietekmei, un varbūt tagad, vīru atceroties, viņa joprojām izjuta šo pakļautību, bet nevarēja paciest aizdomas, it kā Lofredi par sievu nebūtu rūpējies un uzskatījis viņu tikai par paijiņu un neko vairāk. Viņa vismaz gribēja būt vienīgā mantiniece jezgai, ko apmēram pirms gada visā Itālijas presē bija sacēlusi augstprātīga un nesavaldīgā Dženovas žurnālista traģiskā nāve.

Vīrietis bija ļoti apmierināts, ka tam tik, labi izdevies uzminēt sinjoras Lučetas dvēseli un raksturu, jo, atbildot uz svešā īsajiem un trāpīgajiem jautājumiem, kas viņu spiestin spieda runāt par sevi, viņa pati ar savu muti bija apstiprinājusi visus ta pieņēmumus.

Redzot brīvības alkas, ko izrādīja nule ligzdu atstājusī, vēl spārnos nedrošā žubīte, un klausoties, kā viņa cildina savu piesardzību un drosmi, vīrieti pārņēma liels maigums. Nē, nekādā gadījuma viņa nebija no tām, kas aiziet bojā. Ja padoma vien, ka no vakardienas līdz šodienai viss apgriezies otrādi un ka viņa, mētāta starp šausmām un izmisumu, šai traģiskajā laikā ne brīdi nav zaudējusi galvu, bet skrējusi še un skrējusi tur, darījusi šo un darījusi to un ne tik daudz sevis dēļ, nē, bet rūpēs par nabaga mazuļiem ... nu jā, protams, mazliet arī sevis pašas deļ,jogalu galā viņai taču vēl nebija pilni divdesmit! Divdesmit gadu, tieši tā, lai gan neizskatījās ne tik daudz. Ari tas bija šķērslis un viens no visspītīgākajiem turklāt. Jo ikkatrs, redzēdams viņu tik neatlaidīgu un izmisušu, tūlīt sāka smieties, it kā viņai nebūtu tiesības būt tik uzņēmīgai un izmisušai. Ak dievs, kādas dusmas! Bet, jo vairak viņa skaitās, jo sirsnīgāk tie smējās. Un smiedamies viens apsolīja šo un otrs to, bet katrs, ja vien uzdrošinātos, solījumiem labprat pievienotu glāstu, ko viņa skaidri lasīja acīs. Beidzot viņa bija pagurusi. Un, lai no visa reiz tiktu va|ā, - lūdzu, te viņa bija: telegrāfiste Peola!

Nabaga sinjora! —ceļa biedrs nopūtās un savukārt pasmaidīja.

— Nabaga? Kāpēc? *

Та . . . Pati redzēsiet. Nekādi prieki jūs Peola

negaida.

Un viņš šo to pastāstīja par nelielo miestu.

Peolas ielelēs un laukumiņos mūžam valdīja acīm redzama un rokām taustāma garlaicība.

Redzama? Kā tā? Kur tad?

Neskaitāmā daudzumā suņu, kas no rīta līdz vakaram guļ, izstiepušies uz ietvēm.

Šie suņi nepamodās pat, lai pakasītos, jeb, pareizāk sakot, kasījās gulēdami.

Un nedod dievs, ja kāds Peola paver muti, lai nožāvātos! Tā palika vaļā, kamēr nenožāvājās vismaz reizes piecas. Jo garlaicība, ieskrējusi atplestā mutē, vairs nebija tik viegli padzenama. Runājot par to^ kas būtu padarāms, ļaudis Peolā pievēra acis un nopūtās: Rīt...

Jo rītdiena no šodienas ne ar ko neatšķīrās, tā ka rītdiena nepienāca nekad.

— Jūs redzēsiet, cik maz jums būs darba telegrāfā kantorī, — viņš nobeidza. — Neviens to nekad neizmanto. Ņemsim kaut vai šo pašu vilcienu. Tas nebrauc ātrāk par diližansu. Bet diližanss Peolai jau nozīmētu progresu. Dzīve Peolā virzās uz priekšu nestuvju solī.

Ak dievs, jūs mani biedējat! — sinjora Lučeta iesaucās.

Nav ko baidīties, nebēdājiet! kungs atsmaidīja. — Varu jums paziņot priecīgu vēsti: pēc dažām dienām kluba notiks balle.

- A-a...

Un sinjora Lučeta paskatijas uz to it kā ar piepešam aizdomām, ka arī kungs grib par viņu pasmieties.

— Vai tur suņi dejos? — viņa vaicāja.

Nē, Peolas «zieds»... Aizejiet, būs jautri. Klubs ir uz laukuma, blakus telegrāfā kantorim. Vai jūs jau sameklējāt dzīvokli?

Sinjora Lučeta atbildēja, ka dzīvošot tai pašā māja, kur mitinājies viņas priekštecis, agrākais telegrāfā ierēdnis. Tad jautāja:

Bet jūs, piedodiet... kāds jūsu vārds?

— Silvanji, sinjora. Fausto Silvanji. Esmu municipalitātes sekretārs.

— O, redziet tik! Priecājos!

— Ko nu ...

Un Silvanji pacēla roku no ispieķa, bezcerīgi at-māja un savilka seju rūgtā smaidā, kas aizplīvuroja skaidrās acis ar dziļu grūtsirdību.

Vilciens ar žēlabainu svilpienu apsveica niecīgo Peolas staciju.

Vai galā?

Noslēpies plaša zilganu kalnu loka, ko vietumis izroboja dūmakainas ielejas, kur auga drūmie ozoli un egles un priecīgās kastaņas, Peolas miests ar savu rūsgano jumtu pudurlti, četriem tumšiem baznīcu zvanu tornīšiem, šauriem, slīpiem laukumiņiem un kraujām ielelēm starp sarukušam vecām mājelēm un mazliet lielākiem jauniem namiem tatad bija iemantojis priekšrocību dot patvērumu atraitnei, kuras vīra — žurnālista Lofredi traģisko, vēl vienmēr noslēpumā tīto nāvi laiku pa laikam joprojām pārsprieda lielo pilsētu laikraksti. Šī priekšrocība bija diezgan neparasta: ta ļāva no sinjoras mutes uzžināt daudz ko tādu, ko citi cilvēki lielajās pilsētās nemaz nezināja; kaut vai varēja uz viņu palūkoties un izsaukties:

Lofredi, dzīvs būdams, skāvis šo paijiņu savās rokās!

Peolas «zieds» vai plīsa aiz lepnuma. Turpretī suņi, jadomā, patiesībā būtu arī turpmāk gulējuši, miermīlīgi izstiepušies, ielelēs un laukumos, neliekoties ne zinis par miestiņa jauno, neparasto priekšrocību, ja vien, paklīstot valodām par ļauno iespaidu, kādu suņu nepārtrauktā gulšņāšana radījusi sinjora Lu-četā, piepeši neatrastos ļaudis, — īpaši jaunekļi, bet arī nobrieduši vīri, — kas sāka tos traucēt un dzina prom gan ar spērieniem, gan skaļi rībinot kājas un sitot plaukstas.

Nabaga dzīvnieki slējās augšā, vairāk apstulbuši nekā īgni, tikko pacēla vienu ausi, greizi pašķielēja uz traucētāju un, zvārodamies uz trim kājām, ceturto.

notirpušo, pie vedera pierāvuši, aizvilkās kaut kur tālāk un izstiepās par jaunu. Kas tad bija noticis?

Varbūt tie kaut ko apjēgtu, bijuši mazliet saprātīgāki un ne tik apdulluši no miega. Pietika, mans dievs, tikai brīdi apstaties uz ielas stūra blakus laukumiņam, kur nevienam no tiem vairs nebija brīv ne tikvien izstiepties,, bet pat pārrikšot pāri, un pavērot.

Uz laukumiņa atradās telegrāfā kantoris.

Bijuši suņi mazliet sapratīgāki, tie būtu ievērojuši, ka visi, kas gāja kantorim garām, — īpaši jaunieši, bet ari nobrieduši vīri, — šķita ienirstam kādā citā, dzīvinošākā atmosfērā, kura ka uz burvju mājienu vērta soļus slaidākus, kustības veiklākas un lika grozīties galvām, it kā pēkšņa asins pieplūduma dēļ kaklam būtu par šauru iecietinātaja apkaklītē, un padarīja darbīgas rokas, kas nevarēja vien pietiekami labi saraustīt vesti un sakārtot kaklasaiti.

Kad laukumiņš bija pāriets, visi jutās kā apreibuši, satraukti un muļķīgi smējās un, ieraudzījuši kādu suni, izsaucās:

— Nost no kājām!

— Taisies, kā pazudi!

— Prom no šejienes, draņķa lops!

Ar spērieniem vien nepietika, lidoja arī akmeņi. Jā, ari akmeņiem bija jālido.

Par laimi, lai aizstāvētu nabaga suņus, šur tur dusmīgi atspraga vaļa logs, starp divām sirdīgi izstieptām dūrēm parādījās sievietes galva ar niknuma izvalbītām acīm un atskanēja kliedziens:

Kas jums lecies, nelieši, ka nedodat miera nabaga lopiņiem!

Vai ari:

— Un arī jūs? Ari jūs, sinjor notār? Nu, kā nav kauna, piedodiet? Skatieties tikai, cik nodevīgs spēriens nabaga kustonītim! Nāc šurp, mīļais, nāc... Ķepiņa . .. redziet, sakropļojis tam ķepiņu un pats aiziet ar cigāru zobos, it kā nekas nebūtu noticis! Kauns! Un tas esot nopietns cilvēks!

īsi sakot, visciešākās savstarpējās simpātijās vienoja Peolas neglītas sievietes un nabaga suņus, kurus pēkšņi bija sākuši vajāt Peolas vīrieši, vīri, tēvi, brāļi, brālēni un līgavaiņi, kamēr visbeidzot šī kaite pielipa arī puikām.

Jo sievietes, būdamas drusku saprātīgākas par suņiem (vismaz dažas), tūlīt pamanīja jauno atmosfēru, ko jau vairākas dienas ieelpoja viņu viriēši un kas darīja to acis tik spožas un izskatu — tik stulbu. Tā šķita nolijuši pār ķērpjainajiem, rūsganajiem jumtiem un ieplūdusi ikvienā vecā, snaudošā miesteļa nostūrī, vērsdama to priecīgu un gaišu (vīriešu acīs, protams).

Un kā gan citādi? Dzīve — šaurība, apnikums, sarūgtinājumi... un pēkšņi, redz, var smieties ... Tāpat vien, nudien, tikai pasmieties. Ja pēc daudzām miglainām un lietainām dienām mākoņu spraugā atspīd saule, vai visiem neielīksmojas sirds? Vai negribas ievilkt krūtīs krietnu malku gaisa? Nekas taču nav noticis. Tikai saules stars atspīdējis, un dzīve tūlīt parādās citā gaismā. Apnicība vairs nav tik smaga, vistumšākās domas apskaidrojas, tas, kas kvernējis istabā, iznāk laukā ... Vai jūtat, kā smaržo valgā zeme? Ak dievs, cik viegli elpot! Mežā dīgst sēnes . .. Un visi nākotnes iekarošanas nodomi kļūst viegli un ērti izpildāmi, un ikviens nopurina atmiņas par pagātnes vispamatīgākajiem triecieniem un atzīst, ka piešķīris tiem pārlieku lielu nozīmi. Galvu augšā, velns parāvis! Vai tiešām? Jā, protams, augšā! Un ūsas? Jā, protams* ari ūsas augšā!

— Dārgā, kāpēc tu nesasukājies drusku labāk?

Tādas sekas ir saules staram, kas negaidot atspīdējis telegrāfā kantorī. Bez suņu vajāšanas arī šis jautājums, ko daudzi vīri tagad uzdod savām sievām:

— Dārga, kāpēc tu nesasukājies drusku labāk?

Un nekad, protams, kopš gadu gadiem Peolā nebija tik daudz dungots: gluži neviļus, gluži neapzināti. Peolas «zieds» dungoja ir klubā, ir uz ielas, ir mājās, ir pastaigā.

Sinjora Lučeta visu redzeja un saprata. Iekāre, kas dega šaudīgajās acīs, kuras izsekoja katrai viņas kustībai un ar skatienu saldkaisli noglāstīja, simpātiju siltums, kas apņēma no visām pusēm, drīz vien apreibināja arī viņu.

Kaut tā visa būtu mazāk, jo viņa, sinjora Lučeta, jau pati kaisa un drebēja! Kādas mokas, piemēram, sagādāja dažas matu cirtas, kuras krita uz pieres, tiklīdz nolieca galvu, lai ar acīm sekotu punktētajai papīra lentei, kas ritinājās no tikšķošā aparātiņa uz galda! Viņa sapurināja galvu un gandrīz vai salēcās, it kā aiz negaidīta uzbudinājuma. Un tad pēkšņais tvīkums, elpas aizraušanās, kas tikpat piepeši beidzās ar gurdu smiekliņu! Taču viņa arī raudāja, jā, jā, un kā vēl brīžiem raudāja, pati nezinādama, kāpēc. Tās bija karstas, svelošas asaras, ko negaidot izraisīja kāda drūma doma vai dīvains pārkairinājums, kas lika visam augumam notrīcēt neiecietībā un dus-mas... Sis asaras nebija apturamas, viņa vai plīsa aiz īgnuma, bet mazliet vēlāk kāda nieka pēc atkal izplūda smieklos.

Lai nebūtu ne par ko jadomā, lai iztēlē neklaiņotu lidzi katrai jocīgai vai bīstamai iedomai, lai pēkšņi neatģistos, iegrimusi zināmos, neticamos minējumos, atlika vienīgi prātīgi sēdēt kantorī, saņemt sevi rokās un stingri uzmanīt, lai viss būtu vispilnīgākajā kārtībā, pēc visiem noteikumiem. Un mūžam paturēt prata, ka pa to laiku mājās vecas, dumjas un rupjas kalpones gādībā palikuši abi mazie bārenīši. Cik smaga doma! Ar savu darbu, saviem upuriem izvilkt sev līdzi un nostādīt dzīvē uz kājām abus bērnus! Kaut arī trūkumā klaiņojot apkart pa pasauli šodien te, rīt tur ... Un varbūt tad, kad tie būs pieauguši un atraduši sev dzīvē vietu, tiem gar viņas ciešanām un upuriem vairs nebūs nekādas daļas. Nē, lai paliek! Tie abi vēl bija tik mazi... Kāpēc domāt tik ļauni! Tad jau viņa būs veca, kā nekā viņas mūžs būs nodzīvots. Un, kad laiks pagājis un cilvēks kļuvis vecs, tad ir viegli ar mīļu prātu atcerēties pat skumjus notikumus.

Kas to teica? Tā bija viņa, kas to teica. Taču ne jau tāpēc, ka viņai pašai pēkšņi ienāktu prātā šādas drūmas atziņas. Katru rītu un reizēm arī pievakarē atceļā no rātsnama kantorī iegriezās pilsētas valdes sekretārs sinjors Silvanji, ar ko viņa bija iepazinusies vilcienā. Tas brīdi uzkavējās pie durvīm vai lodziņa, runāja par visu ko, arī par jautrām lietām un smējās viņai līdzi, piemēram, par suņu medībām un par to, kā miesta neglītās sievietes aizstāv nabaga kustoņus. Bet drūmās atziņas sinjora Lučeta izlasīja

л

šā cilvēka acis, lielajās, skaidrajās, vērīgajās ufi skumjajās acis, ko viņa nevarēja aizmirst vel ilgi pēc tam, kad tas jau bija aizgājis. Katru reizi nezin kāpēc tieši Silvanji lika viņai ar bailēm atcerēties bērnus, lai gan par tiem nekad neko nejautāja, pat garam ejot neieminējās.

Un atkal viņa kļuva nīgra un atkārtoja sev, ka bērni vēl ir tik mazi... un tāpēc nav vērts nokārt galvu! Viņa to ari nemaz nedomā darīt. Galvu augšā! Drosmi! Vel viņa bija jauna... ļoti jauna... un tāpēc...

— Ka jūs teicāt, sinjor? Ja, saskaitiet vārdus tele-grama un pielieciet vēl divus soldus klāt. Vai vēlaties veidlapu? Nē? Ak tā, tikai zināšanai? Skaidrs... uz redzēšanos, sinjor... Nav par ko, ticiet man ...

Cik nebija tādu, kas nāca pie viņas kantorī ar vieniem un tiem pašiem muļķīgajiem jautājumiem. Kā lai nesmejas? Visi Peolas sinjori bija gatavie āksti. Un kur tad vēl jauniešu saviesīgā kluba biedru delegācijā ar brašo, jau padzīvojušo prezidentu priekšgalā, kas ieradās kādu rītu kantorī, lai ielūgtu viņu uz slaveno balli, par kuru jau vilcienā bija minējis sinjors Silvanji! Kas par skatu! Visiem acis neganti spīdēja, it kā tie gribētu viņu dzīvu aprit un vienlaikus justos arī pārsteigti, ka, tuvumā skatoties, viņai (runāsim tikai par galvu) ir tāds deguntiņš, tāda mute, acis un piere! Tieši visnekaunīgākie bija visvairāk samulsuši. Neviens nezināja, ka iesākt:

— Pagodiniet mūs ar savu ierašanos... Tāda ir gadskārtējā tradīcija, sinjora ... Mazs soiree dansante* ... — Bez pretenzijām, tiešam ... Tikpat ka ģimenes svētki... — Kā tad, ļaujiet taču runāt... — Tada ir gadskārtējā tradīcija, sinjora... — Ne, ko jūs sakāt! Pietiek, ja vēlaties parādīt mums godu...

Tie locījās, lauzīja rokas, un, tiklīdz kāds grasijas runāt, visi pārējie skatijās tam mutē, bet prezidents, kas bija ari miesta galva, zils aiz sašutuma saplaka aizvien mazaks. Viņš bija sagatavojis runu, un tagad viņu nelaida pie varda! Turklāt viņš bija ļoti rūpīgi saeļļojis garo matu šķipsnu un parsukājis to pāri. plikajam pakausim, kā arī uzvilcis kanarijdzeltenus cimdus un cēli iespraudis divus pirkstus starp vestes pogām.

— Tāda ir gadskārtējā tradīcija, sinjora...

Sinjora Lučeta, neatlaidīgo lūgumu apmulsināta, ar mokām valdīdama smieklus, pietvīkusi pār visu seju vairāk alkatīgo skatienu nekā neveiklo runu dē], sākumā mēģināja aizbildināties: vēl nav pagājis sēru laiks, sinjori taču to zina ... un tad — abi mazuļi... ar kuriem viņa ir kopa tikai vakaros... kurus neredz visu dienu... un vienmēr pati apgulda ... turklāt vēl tik daudz mājas rupju...

Ko nu! Uz vienu vakaru!... Var jau papriekš apguldīt bērnus... - Un ko tad dara kalpone?... Tikai uz vienu vakaru!

Kadam jauneklim karstumā pat paspruka:

- Sēras? Kas par blēņām!

Viņš saņēma dunku sānos un vairs neiepīkstējās.

Beidzot sinjora Lučeta apsolīja ierasties vai,

Deju vakars (ir.).

pareizāk sakot, darīt visu iespējamo, lai ierastos. Taču vēlāk, kad delegācija aizgāja, viņa ilgi apskatīja savu balto rociņu uz melnā tērpa un zelta gredzentiņu, ko Lofredi kāzu dienā viņai bija uzmaucis pirkstā. Roka toreiz bija tik liega, ka jau meitenei, bet tagad pirksti k|uvuši mazliet tuklāki un gredzentiņš žņaudza. Tas turējās tik cieši, ka nebija vairs novelkams...

111

Senlaicīga mebeleta dzīvoklīša guļamistaba sinjora Lučeta pati sev apgalvoja, ka — nē, nē, viņa uz balli neies, un šūpoja uz ceļgaliem — aijā, aijā melnā uzvalciņā ģērbto blondo eņģelīti — aija, aijā, — savu mīļo mīļo pastarīti, kas katru vakaru gribēja aizmigt mātes rokās.

Otrs, pirmdzimtais, vecās, nerunīgās kalpones noģērbts, pats bija rātni ielīdis gultiņā un — jā, nudien, cik skaisti! — jau gulēja ciešā miegā.

Sinjora Lučeta ar visliegākajām kustībām tagad sāka izģērbt klēpī aizmigušo mazuli: lēni lēnītiņām kurpītes — vienu un otru; lēni lēnītiņām zeķītes — vienu... un otru; tad kārta biksēm un apakšbikšelēm, abām kopā... un tad, jā, tad nāca pats grūtākais: izvilkt roķeles no mednieku jaciņas piedurknēm, tā, lēni lēnītiņām, kalponei palīdzot... ne tā, no šīs puses... jā, augstāk, lēni... lēnītiņām, un — gatavs! Tagad otru ...

— Nē, mīļais... Jā, tava māmiņa ir tepat, tepat... tepat ir tava māmiņā ... Laidiet, es pati... Atsedziet labak gultu ... tā ja, lēni lēnītiņām ...

Kāpēc viss jādara tik lēnām lēnītiņām?

Vai nepilnu gadu pec vīra traģiskās naves viņa tiešām gribēja iet dejot? Nē, sinjora Lučeta varbūt arī nebūtu gājusi, ja pēkšņi, iznākot no guļamistabas priekšnamā, aiz pievērtā loga neieraudzītu brīnumu, īstu brīnumu.

Viņa jau tik ilgi dzīvoja šai īrētajā dzīvoklī un nebija pat pamanījusi, ka priekšnama logam ārpusē ir veca, noputējusi puķu kaste.

Šai kastē, nevērojot gadalaiku, it kā nokritusi no gaisa, bija uzplaukusi krāšņa, sarkana roze.

Sinjora Lučeta, stāvēdama netīrā priekšnamiņā ar izbalējušām, pelēcīgām tapetēm, vispirms to labu laiku apbrīnoja. Tad prieks par sarkano ziedu, viņai uzvandīja asinis. Roze pauda viņas kvēlo vēlēšanos baudīt vismaz vienu nakti. Un tad piepeši, atbrīvojusies no neziņas, kas līdz šim viņu stindzināja, no šausmām, ko iedvesa mirušā vīra rēgs, no domām par bērniem, viņa steidzās noplūkt rozi un gluži instinktīvi, piegājusi pie spoguļa, iesprauda to matos.

Jā, tur tai bija vieta! Viņa aizies uz svētkiem ar šo vienīgo ziedu matos un ar saviem divdesmit gadiem, un savu sērās ģērbto prieku ...

— Iešu!

IV

Tas bija reibums, drudzis, ārprāts!

Viņa parādījās, kad bija zudusi pēdējā cerība viņu sagaidīt, un visas trīs kluba apakšstāva drūmās zāles, ko pārdalīja divas platas arkādes un vāji apgaismoja petrolejas lampas un sveces, pēkšņi likās atmirdzam neredzētā spožumā, tik pietvīkusi un it kā samulsusi aiz pašas asinu viļņojuma bija viņas sejiņa, tik spoži spulgoja acis, un tik neprātīgi aiz prieka kvēloja ugunīga roze melnajos matos.

Vīrieši zaudēja galvu. Neatvairāmi, vairs nerēķinādamies ne ar pieklājību, ne sievu un līgavu greizsirdību, ne vecmeitu, masu, māsīcu un meitu skaudību, aizbildinādamies, ka sveša viešņa jāuzņemot ar pienācīgu godu, tie barā saskrēja apkārt un, skaļi klaigādami un neļaudami viņai pat pārlaist skatienu zālei, turpat sāka sava starpa strīdēties, kuram priekšroka, jo dejas jau bija sākušās. Piecpadsmit, divdesmit paceltas rokas piedāvāja saliektu elkoni. Visi ņemami, bet kurš pirmais? Pēc kārtas, jā, pa vienam... Viņa labprāt dejos ar visiem pēc kārtas. Lūk, tā, ceļu, ceļu! Kur palikusi mūzika? Kas noticis muzikantiem? Vai arī tie kā apburti blenž apbrīnošanas cienīgajā viešņā? Muziķu, muziķu!

Un, skanot aplausiem, sākās pirmā deja ar vecīgo kluba prezidentu un miesta galvu, kas bija uzcirties garos vizītsvārkos.

— Bravo! Bravo!

Skatieties, cik viņš plati liek kājas!

Jā, un vizītsvārku ļipas... skatieties, skatieties, kā tās pašķiras un atkal saplok virs gaišajām biksēm!

— Bravo! Bravo!

Ak dievs, šķipsna! Saeļļotā šķipsna... šķipsna ceļas gaisā!

Ko? Viņš jau ved to uz vietu? Tik ātri?

Un priekšā pacēlās atkal piecpadsmit, divdesmit rokas ar izstieptu elkoni.

- Ar mani! Ar mani!

Tikai brītiņu! Tikai brītiņu!

Jūs solījāt man!

Nē, vispirms man!

Ak dievs, kas par kņadu! Brīnums vēl, ka tie cits citu nesāka grūstīt.

Atstumtie, gaidīdami savu kārtu, nošļukuši devās uzlūgt kādu no pašu dāmām. Daža neglītāka, lūpu uzmetusi, aicinājumu pieņēma; citas sašutušas un šķebinādamās atbildēja ar ledainu:

Ļoti pateicos!

Un, acīm naidā zvērojot, pārmija sava starpā nicīgus skatienus. Dažas pielēca kājās un ar nepārprotamām zīmēm izrādīja vēlēšanos aiziet, un aicināja- līdzi vienu vai otru draudzeni: projām! Visas 'projām! Nemūžam vel nav redzēta tāda piedauzība!

Dažas bija tuvu raudām, bet citas, aiz niknuma trīcēdamas, mēģināja samierināties ar pāri palikušajiem bēdīga izskata kavalieriem šauros, spīdīgos, vecmodīga piegriezuma uzvalkos, kas oda pēc pipariem un kampara. Līdzīgi sausām lapām, kas patvērušās no viesuļa, tie spiedās sienmale starp godīgiem sievu, svaiņu un māsu lindrakiem, smagiem, ar rišām un volāniem nošūtiem zīda lindrakiem kliedzoši zaļā, dzeltenā, sarkanā un zilā krāsā, kas bija izcelti no cienījamu tīņu pelējuma dvingas un likās ļoti apmierināti ar savu smaržu un apziņu, ka hermētiski nosargā stingros provinces tikumus.

Pamazām karstums visās trīs zālēs kļuva arvien smacējošāks. Vīriešu dzīvnieciskais iekarsums pie-tvaikoja telpu ar tādu kā miglu. Līdzīgi elsojošiem, satrakotiem, nosvīdušiem kustoņiem, viņi īsajos, pusnemaņā aizvadītajos atelpas brīžos, kamēr acis neprātīgi šaudījās uz visām pusēm, izmantoja šos sviedrus, lai ar trīcošiem pirkstiem pieglaustu, pielipinātu un nolīdzinātu uz galvvida, deniņiem un pakauša samirkušos, izspūrušos matus. Vīriešu dzīvnieciskie instinkti sadumpojās un ar nedzirdētu pārdrošību pretojās saprāta balsij: svētki bija tikai reizi gadā! Bez tam: vai noticis kas ļauns? Klusu, sievieši, un pa vietām!

Svaiga un viegla, pilna pāri plūstošas līksmes, kas atvairīja ikvienu rupju pieskārienu, smejoša un dzirkstoša, ar spriganām kustībām, apmierināta pati ar sevi, neskarta un skaidra savā neprātā, līdzīga straujai, vijīgai liesmai visu šo aizsvilušos pagaļu tumšajā sārtā, šinjona Lučeta, reibuma uzvarēta un pati kļuvusi par reibumu, dejoja un dejoja, neko vairs neredzēdama, nevienu neatšķirdama, un visu triju zāļu arkas, lampas un mēbeles, dāmu dzeltenie, zaļie, sarkanie un zilie tērpi, kungu melnie uzvalki ar baltajām krūtažām, viss no šā brīža griezās viņai apkārt kā raibas, virpulī ierautas svītras. Tiklīdz vienam dejotājam aptrūka elpas un soļi kļuva gurdi un smagi, viņa atraisījās no kavaliera rokām un tūlīt metās nākošajās, pirmajās, kas gadījās ceļā, un griezās tālāk, lai vēl ciešāk ietītos virpuļojošās svītrās, lai vēl straujāk izjustu ap sevi uguņu un krāsu neprātīgo jūkli.

Apsēdies pēdējā zālē, kaktā pie sienas, pustumsā, atspiedis rokas uz spieķa un pārlicis tām savu rūsgano, kuplo bārdu, Fausto Silvanji jau turpat divas stundas ar savām lielajām, skaidrajām acīm, kurās staroja labvēlīgs smaids, sekoja katrai sinjoras Lu-četas kustībai. Viņš vienīgais saprata tās brāzmainā prieka skaidrību un vēroja to ar baudu, it kā tās nevainīgā līksmība sakņotos maigumā, ko viņš pret to izjuta.

Vai tikai maigumu? Vai vienmēr vēl tikai maigumu? Vai viņa sirds jau nesita pārāk strauji, lai šīs jutās nosauktu tikai par maigumu?

Ar vērīgo un skumjo skatienu Fausto Silvanji jau gadiem ilgi raudzījās uz visām lietām un parādībām it kā no tāluma; kā aizslīdošas, gaistošas ēnas šķita viss, ko viņš redzēja savā tuvumā, un arī paša domas un jūtas.

Viņa dzīvi bija sabojājuši dažādi nelaimīgi atgadījumi, nepatīkami, šauri pienākumi. Jau zēna gados ar visu sirds kvēli aizdegtā sapņu lāpa bija apdzisuši pašā spožumā (tie bija sapņi, ko viņš vairs nespēja atsaukt atmiņā bez mokām un sarkšanas), un tāpēc viņš bēga no īstenības, kurā bija spiests dzīvot. Tā bija ap viņu, viņš diendienā sastapās un saskārās arto, taču tā vairs neizraisīja viņā ne domu, ne jūtu, un arī sevi pašu viņš redzēja it kā tālumā, aizklīdušu mokpilnā trimdā.

Tagad šai trimdā viņu piepeši sasniedza kādas jūtas, kuras viņš labprāt nebūtu laidis sev klāt, lai nevajadzētu tās vēl apjaust. Viņš negribēja tās apjaust, taču arī padzīt neuzdrīkstējās.

Vai mīļā, trakulīgā, melnģērbtā paijiņa ar ugunīgo rozi matos dažkārt nebija atlaidusies no viņa tālo sapņu valstības? Varbūt tie bija viņa paša sapņi, kas tagad atdzīvojušies paijiņā, un, ja viņam nebija izdevies tos piepildīt citā veidā, tad šoreiz viņš tos īstenotus un dzīvus varētu satvert savās rokās. Kas zina! Vai tad nevarēja to aizturēt, apstādināt un kopā ar to beidzot atgriezties no tālās trimdas? Ja viņš to neaizturēs, neapstādinās, kas zina, kur nabaga nebēdīgā paijiņa nokļūs, kas ar to notiks. Ari tai bija vajadzīgs palīgs, vajadzīgs pavadonis un padoms šai svešaja pasaulē, kur tā bija pazudusi, lai arī tik ļoti vēlējās nepazust un — ak vai! tik ļoti alka arī baudīt. Par to liecināja roze, sarkanā roze matos . ..

Fausto Silvanji jau labu laiku nomākts vēroja šo rozi. Viņš pats nezināja, kāpēc. Ka liesma tā dega sinjoras Lučetas matos. Kā gan tā vēl turas, j.a viņa tik bieži purina apreibušo galviņu? Vai viņš baidījās, ka ta nenokrīt? Viņš neprata izskaidrot savas jūtas, tikai nomākts joprojām to vēroja.

Bet sirds dziļumos kaut kas smeldza un drebēja:

«Rīt, rīt vai kādā no tuvākajām dienām tev jārunā... Tagad ļauj, lai viņa dejo, lai dejo neprātīgā paijiņa ...»

Lielākā daļa kavalieru aiz noguruma vai krita no kājām; tie atzina, ka ir uzvarēti, un kā piedzērušies blenza apkārt, meklēdami savas mājup aizgājušās dāmas. Aizrautīgi turējās vairs tikai kādi seši vai septiņi, to skaitā — kas gan to būtu domājis? — divi seniori: vecais kluba prezidents garajos vizītsvārkos un atraitnis notārs, abi nožēlojamā stāvoklī: acis izspiedušās no dobumiem, kaistošās sejas nosvīdušas, notraipītas ar matu krāsu, kaklasaites nošķiebušās un baltās krūtažas saņurcītas; tie izskatījās.satriecoši savā vecīgajā trakumā. Jaunieši līdz šim tos vienmēr bija nostūmuši malā; tagad tie metās dejā kā neprātīgi, ik pēc nepilniem divi apļiem cits pakaļ citam kā maisi atkrizdami krēslā.

Pienāca beidzamais apskāviens, pēdējā deja.

Uzmācīgi, satracināti tie visi septiņi ielenca sin-joru Lučetu:

- Ar mani! Ar mani! Ar mani! Ar mani!

Viņu pārņēma šausmas. No acīm nokrita ka zvīņas, viņa ieraudzīja vīriešu dzīvniecisko satraukumu un, iedomādamās, ka tie aizsvilušies viņas nevainīgās līksmības dēļ, sajuta riebumu un kaunu. Bēgt! Paglābties no šīs uzmācības! Taču viņas stirnas lēciens neizdevās, jau pajukušais matu sasukājums atrisa, un roze — nokrita zemē.

Fausto Silvanji, it kā nojauzdams tuvas briesrrlas, sasprindzināja uzmanību.

Septiņi kavalieri jau metās pacelt rozi. To izdevās sagrābt vecīgajam prezidentam, samaksājot par uzvaru ar pamatīgu skrambu rokā.

— Te tā ir! — tas kliedza un reizē ar citiem skrēja pie ‘sinjoras Lučetas, kas bija patvērusies blakus zālē, lai kaut cik sakārtotu matus. — Te tā ir!... Nē, nekādu pateicību! Tagad jums (vecajam pietrūka elpas, lai runātu tālāk. Tas plātīja muti)... tagad jums jāizvēlas ... jāpasniedz tā ... kādam no mums ...

— Bravo! Labi teikts!

— Kādam no mums... pēc jūsu izvēles... bravo!

— Redzēsim, redzēsim!

— Kuram jūs to pasniegsiet? Pēc jūsu izvēles!

— Parida spriedums!

— Klusu! Redzēsim, kuram viņa to pasniegs!

Strauji elpodama, izstieptajā rokā augsti turēdama skaisto ziedu, sinjora Lučeta uzlūkoja septiņus apsēstos, kā vajāts meža zvērs, juzdams, ka spēki galā, atskatās uz saviem lencējiem. Viņa noģida, ka tie par katru cenu vēlas, lai viņa sevi sakompromitētu.

— Kādam? Pēc manas izvēles? — viņa piepeši iesaucās, acīm iedzirkstoties. — Labi, lai notiek... vienam es to pasniegšu... Bet paejiet vispirms tā lāk... paejiet tālāk... Nē, vēl vairāk... vairāk... Lūk, tā ... Es to pasniegšu... pasniegšu ...

Viņa cieši uzlūkoja te vienu, te otru, it kā vēl nebūtu izšķīrusies, un visi septiņi, nedroši un neveikli, rokas izstiepuši, ar pliekanu lūdzēja smaidiņu rupjajās, satrauktajās sejās uzmanīgi sekoja viņas acīm, kas tagad viltīgi mirdzēja. Ar strauju izrāvienu viņa negaidot izslīdēja starp divi pēdējiem kavalieriem kreisajā pusē un skriešus devās uz pirmo zāli. Viņa bija atradusi izeju — pasniegt rozi vienam no tiem, kas visu vakaru sēdēja sienmalē un mierīgi noskatījās, vienalga, kuram: pirmajam, kas trāpīsies ceļā.

— Šeit! Es to pasniedzu...

Sinjorā Lučetā vērās Fausto Silvanji lielās, skaidrās acis. Viņa piepeši nobāla, apjukusi un dreboša palika mirkli neziņā stāvam un skatījās tam sejā. Jau paspruka pazemīgs izsauciens: — Ak dievs... — Bet viņa tūlīt atkal savaldījās un teica:

— Lūdzu... tā ir jūsu! Ņemiet, ņemiet, sinjor Silvanji!

Fausto Silvanji paņēma rozi, pagriezās un ar mulsu, drūmu smaidu paskatījās uz septiņiem vajātājiem, kas bija skrējuši viņai pakaļ, kliegdami kā negudri:

— Nē, kas viņam par daļu?... — Vienam no mums! — Roze jāpasniedz vienam no mums!

— Nav taisnība! — sinjora Lučeta turējās pretim un lepni piecirta kājiņu. — Bija teikts: kādam! Un es to pasniedzu sinjoram Silvanji!

— Bet tā taču ir visskaidrākā mīlestības atklāšana! — tie klaigāja.

— Kas? — sinjoras Lučetas sejiņa pietvīka sarkana ka ogle. — Es jūs lūdzu, sinjori, izbeidziet! Mīlestības atklāšana tā būtu tad, ja es rozi dāvinātu vienam no jums. Bet es to pasniedzu sinjoram Silvanji, kurš visu vakaru nav izkustējies no vietas un tātad nevar iedomāties, ka es atzīstos viņam mīlestībā. Vai ne tā? Nevar iedomāties! Un arī jūs tā nedomājat!

— Jā gan! Tomēr! Mēs tā domājam! Nav šaubu! Tieši tāpēc mēs jo vairāk tā domājam! — kavalieri korī protestēja. — Tieši viņam, ko tu neteiksi! Tieši viņam!

Sinjoru Lučetu sagrāba negantas dusmas. Joks tagad bija beidzies. No visām šīm acīm un mutēm virda nenovīdīgs ļaunums; to pauda zīmīgā mirkšķināšana, noņurdētie divdomīgie mājieni par Silvanji apmeklējumiem kantorī, par labvēlību, ko viņš tai izrādījis jau no pirmās dienas. Viņa bālums un satraukums modināja ļaunas aizdomas. Kāpēc viņš ir tik bāls un satraukts? Varbūt arī viņš domā, ka sinjora Lučeta viņu?... Nav tiesa? Bet kāpēc tad šis satraukums? Varbūt tāpēc, ka citi tā domā? Tad nevajag bālēt un uztraukties, bet aizstāvēties! Taču viņš neaizstāvējās, tikai nobālēja vēl vairāk un acīs pamazām iezagās nežēlīgas ciešanas.

Sinjora Lučeta tās pēkšņi pamanīja un jutās kā sitienu saņēmusi. Mokpilnajā apjukuma brīdī, vērsdamās pret izaicinājumu, ko tai meta sejā septiņi nekaunīgie paspēlētāji, kuri ar jaunu niknumu turpināja klaigāt:

— Dzirdiet, dzirdiet! Tā noliedz! Tā noliedz, bet nevis viņš!

— Kā? Nevis viņš? — sinjora Lučeta atkliedza un, tik daudzu pretēju, mainīgu izjūtu plosīta, beidzot ļāva vaļu dusmām.

Un, nostājusies Silvanji priekšā, drebēdama kā drudzī, viņa paskatījās tam acīs un jautāja:

Vai tiešām jus nopietni domājat, ka, pasniegdama šo rozi, gribēju atklāt jums mīlestību?

Fausto Silvanji mirkli viņā noraudzījās, un uz lūpām tam atkal pavīdēja drūmais smaids.

Nabaga paijiņa, ko vīriešu dzīvnieciskā varmācība izdzina no skaidrā prieka un nevainīgā reibuma burvju loka, kurā viņa bija virpuļojusi kā negudra! Un tagad, aizsargādamās pret sakairināto vīriešu rupjajiem tīkojumiem, tikai tāpēc, lai aizstāvētu nevainīgo nolūku, ar kādu viņa bija pasniegusi rozi, un šo viena neprātīga vakara nevainīgo prieku, viņa prasīja, lai tas atsakās no mīlestības, kas varētu ilgt līdz mūža galam; prasīja atbildi, kura derētu šodien un vienmēr, atbildi, pēc kuras rozei tā pirkstos vajadzētu acumirklī novīst!

Silvanji piecēlās, ar saltu stingrību paskatījās vīriešiem acīs un teica:

— Ne tikai es tā nedomāju, bet varat būt droša, sinjora, ka neviens nekad tā nedomās. Ņemiet savu rozi, aizsviediet pati, es to nespēju!

Sinjora Lučeta ar nedrošu roku satvēra rozi un iemeta kaktā.

Tā... paldies... — viņa noteica, skaidri apzinādamās, ko visu līdz ar viendienīgo ziedu aizmetusi projām uz visiem laikiem.

MAN JUMS TIK DAUDZ KAS SAKĀMS...

vēstule, kas bija rakstīta uz grezna, bezgaumīga, zeltstīgota, rožaina vēstuļpa-pīra,— provinces augstākā elegance!— beidzās šādi: ... /a runāju par savām ilgām, tu, protams, vari teikt: bet tu taču esi vecs, jā, vecs, manu nabaga Dzordzo! Un tiesa, esmu vecs, tomēr neaizmirsti, Mamolina, ka mīlu tevi jau kopš zēna gadiem un kā vēl pie tam! Toreiz ari tu teicies mani mīlam! Nāca viesulis — tieši viesulis, un aizrāva tevi projām. Cik gadu jau pagājis kopš tās dienas? Divdesmit astoņi... Bet es nezin kāpēc esmu palicis tas pats, kas senāk. Varbūt labāk teikt: sirds palikusi tā pati. Tāpēc tev nevajadzētu likt man tik ilgi gaidīt uz atbildi. Zini ko? Es atbraukšu pie tevis rītdien. Tev bija vesels mēnesis pārdomām. Rīt tu man atbildēsi: jā vai nē. Taču tam ir jābūt «jā», Mamolīna! Nesagrauj skaisto pili, ko esmu uzcēlis šā mēneša laikā, skaisto pili, kurā tu būsi karaliene un kurā visas manas vēl jauneklīgās cerības tev kalpos kā mīlošas galma dāmas...

Sinjora Мота pamanīja, ka pēdējais dzejiskais teikums pievienots, it kā pielipināts pēc tam, kad vēstule jau bijusi uzrakstīta. Sinjors Džordžo vai nu negribēja tērēt jaunu greznā, rožainā, zeltstīgotā papīra lapu, vai arī nevēlējās noņemties ar pārrakstīšanu, kas prasītu ne mazumu pūļu, katru vārdu nobeidzot ar slaidu asti, un tāpēc ar lielu izmaņu pēdējo dzejisko teikumu, kas ienācis prātā par vēlu, varbūt tikai pārlasot vēstuli pirms ielikšanas aploksnē, sīkā rokrakstā spiestin iespieda šaurajā maliņā, kas bija palikusi brīva pēc rindiņas ar beidzamajiem vārdiem tu būsi karaliene. Piemetinājums tik skaidri dūrās acīs, ka jauneklīgās cerības, kas gribēja tai kalpot kā mīlošas galma dāmas, šķita vairāk nekā smieklīgas. Tās panāca tikai to, ka sinjora Мота patiešām iesmējās un aizsvieda vēstuli, beigas nemaz neizlasījusi.

— Ak dievs! Viņš ieradīšoties rīt! Kā gan viņš, stulbenis, nesaprot, ka negribu par viņu neko zināt?

Cepuri nenoņēmusi, viņa piesita kāju un nepacietīgi un dusmīgi novicināja cimdoto roku.

Jasaka, ka sinjora Мота ar cepuri galvā dzīvoja jau veselu gadu un četrus mēnešus. Viņa to katru dienu noņēma tikai uz pusstundiņu vai stundiņu, bet tad atkal nikni uzcirta galvā un — aiziet!— pagrieza mājai muguru.

Kāds negants nemiers viņu trenca apkārt pa pasauli, nemiers, ko viņa pati neprata izskaidrot, bet kas pārņēma visu ķermeni, tiklīdz viņa paskatījās uz savas mājas iekārtojumu, īpaši uz lielisko viesību salonu ar greznajiem aizkariem un damasta portjerām, ar antīkām un modernām gleznām pie sienām, ar vira lielo koncertflīģeli un nošu pultīm, kuras bija tādas pašas kā baznīcā un pie kurām ar saviem stīgu instrumentiem kādreiz bija sēdējuši vīra kolēģi un arī Alda, viņas skaistā meita, kas tagad bija tālu tālu projām, arī Alda ar savu vijoli.

Kopš gada un četriem mēnešiem sinjora Moma bija slavenā maestro Aldo Soraves atraitne. Šorīt saņemtā vēstule, kura sinjors Džordžo viņu dēvēja par Mamolīnu, mazliet atsauca atmiņā dzimto pusi— skābaržu, ozolu un kastaņu ieskauto skarbo kalnu ciematu, kur kādudien, nezin kādu vēju atpūsts, bija patvēries jaunais, nesaprastais ģēnijs maestro Sorave, lai komponētu muziķu libretam ar nosaukumu «Viesulis».

Toreiz viņa tiešām bija Mamolīna. Sešpadsmit gadus veca, sārta un svaiga, glīta, paapaļa, klusa un lēnprātīga meiča. Arī viņa iemīlējās jaunaja maestro. Varbūt tas notika tāpēc, ka mūziķī iemīlējās visas ciema meitenes. Tomēr viņa ta arī nekad īsti nesaprata, kāpēc no tik daudzām meitenēm Sorave izvēlējās tieši viņu, kas laikam gan bija visatturīgākā un pat tik kautra, ka maestro priekšā spēja tikai sarkt un stostīties. Un, kad galu galā vajadzēja tomēr kaut ko runāt, viņa tam vaļsirdīgi atziņas, ka neko nesajēdz ne no mūzikas, ne dzejas, ne kādas citas mākslas.

Varbūt tieši tāpēc maestro Sorave viņu toreiz apprecēja. Viņa tomēr domāja un bija pārliecināta, ka divdesmit astoņus gadus dzīvojusi līdzi vīra dzīvi, kas sākumā bija vētraina kā čigāniem un pagāja nogurdinošos ceļojumos no pilsētas uz pilsētu. Ka nabaga kucīte ar izkārtu mēli viņa skrēja līdzi nepiepildītu alku apsēstajam vīram, kas par katru cenu gribēja sasniegt mērķi. Vēlāk, kad piedzima meita, sākās cita dzīve, ne jau nu gluži mierīga, taču arī ne tik trauksmaina, vismaz to laiku, ko vīrs pavadīja mājās pēc triumfālajām koncertu turnejām vai mūzikas sezonas nodiriģēšanas tai vai citā pilsētā. Beidzot, kad līdz ar slavu bija iekarota plaša rocība, viņi varēja apmesties uz dzīvi Romā. Šeit skaistā, gaišmatainā meita uzauga reibinoši spožā mākslas pasaulē, kuras centra bija tēvs. Taču kādā dienā nezin kā un kāpēc, satriekdama visus tēva godkārīgos nodomus, viņa iemīlējās kādā neglītā un pavecā žurnālistā, apprecēja to un aizbrauca uz Ameriku, uz Buenosairesu, kur vīram; piedāvāja lielas itāliešu avīzes redaktora vietu. Nepilnus trīs mēnešus pēc kāzām tēvs, kas līdz pēdējam brīdim nebija devis piekrišanu laulībām, nedz vēlējies meitu pirms aizbraukšanas redzēt, nomira ar sirdstrieku.

Sinjorai Momai vienīgās meitas aizbraukšana sagādāja lielas ciešanais, jā, patiesi lielas ciešanas, bet vislielākā nelaime bija vīra nāve. Tomēr sinjora Moma vēl nekādi nespēja aptvert vienu to, ka līdz ar meitas aizceļošanu un vīra nāvi viss tik tiešām beidzies, it kā viņa pati nebūtu palikusi šeit, it kā māja, pateicoties vīra atstātajai rocībai, nebūtu palikusi tāda pati kā agrāk.

Protams, kādreizējā straujā dzīve, tik pēkšņi pārtrūkusī dzīve — mākslas svētki, smalkas sarunas, daiļas, grezni ģērbtas dāmas, kas dievināja veco, slaveno maestro ar sīko augumu, izspūrušajiem matiem un dedzīgajam acīm zem kuplajam, nokarenajām uzacīm (tāds viņš redzams el|as gleznā salonā pie sienas), elegantie jaunieši, meitas pielūdzēji, — tāda dzīve šodien vairs nebija iespējama, to sinjora Moma saprata gluži labi. Taču arī jaunajos — savādākajos apstākļos dzīve varēja turpināties. Bija tik daudz senu draudzeņu un draugu, kuri varētu atnākt pie viņas, viņas mājā, kas bija palikusi tāda pati kā agrāk, viņas greznajā salonā, kurā viņa tagad jutās tik vientuļa un mētājās uz visām pusēm kā apmaldījusies.

Un tāpēc, cepuri nenoņēmusi, satraukta sinjora Moma no rīta līdz vakaram bez atelpas skraidīja apkart, meklēdama seno dienu paziņas, kuri kādreiz bija viesojušies viņas namā.

Sākumā viņu uzņēma ar zināmu sirsnību, daudzi juta līdzi divkāršajai nelaimei un viens otrs apsolījās viņu apciemot. Bet kas to deva! Neviens nekad neatnāca. Un pamazām sinjora Moma kļuva uzstājīgāka:

— Ai, blēdis, blēdis! Jūs taču apsolījāties mani apciemot!

Ticiet man, sinjora, nekādi nevarēju.

Vai atnāksiet šodien? Dariet man to prieku, atnāciet! Man jums tik daudz kas sakāms ... No četriem līdz sešiem. Es jūs gaidīšu!

— Šodien gan ne, sinjora. Man ļoti žēl, bet šodien es nevaru. Varbūt rīt...

— Nevis varbūt, bet noteikti! Neaizmirstiet, es jūs gaidīšu! No četriem līdz sešiem. Man jums tik daudz kas sakāms!

No četriem līdz sešiem sinjora Moma gaidīja ciemiņus. Viņa tiešām domāja, ka viņai katram ir tik daudz kas sakāms, un piemetināja šo frāzi visiem ielūgumiem, kas kļuva arvien uzmācīgāki.

Pulkstenis rādīja četri, rādīja pieci un seši; sinjo-ras Momas nepacietība, satraukums, skumjas un izmisums auga augumā. Viņa nopūtās, pielēca kājās, staigāja šurp un turp pa salonu, piegāja pie viena un otra loga, lai pavērtos, vai aicinātais jau nenāk, un, kaut arī zināja, ka neviens pēc pulksten sešiem vairs neieradīsies, aiz spīts piespieda sevi nogaidīt vēl desmit minūtes, vēl ceturtdaļstundu, vēl ceturksni un — beidzot veselu stundu. Tad viņa atkal uzmauca cepuri galvā un noskaitusies, lādēdama slikti audzināto viesi, devās ceļā.

Viņa pat nepamanīja, ka bijušie draugi un paziņas, lai izbēgtu no uzbrukuma, viņu iztālēm ieraudzījuši, vai nu iemuka šķērsielā, vai izlikās viņu neredzam un, beidzot noķerti, sniedza roku, skatīdamies garām, un aizbēga, neļāvuši pabeigt parasto teicienu:

— Rīt, vai ne? Gaidīšu jūs rīt. No četriem līdz sešiem. Man jums tik daudz kas sakāms...

Nabadzīte atcerējās, ka viņa pret draudzenēm un draugiem, pret vīra apbrīnotājiem un meitas pielūdzējiem vienmēr bijusi laipna un sirsnīga. Toreiz draugi pn draudzenes viesībās sēdēja viņai apkārt un, ienākdami vai aiziedami no salona, viņu uzrunāja un svinīgi un cienīgi sveicināja. Viņai klanījās, teica komplimentus, uzsmaidīja ... Un viņa pacietīgi klausījās visu šo muziķu, noklausījās disputos par mākslu un ne vienreiz vien ar galvas mājienu vai smaidu atbildēja kādam viesim, kas strīda karstumā pievērsa viņai skatienu . .. Nē, nē un vēlreiz nē! Viņa nespēja un nespēja saprast, kāpēc tagad, kad meita ir projām un vīrs miris, visi viņu atstājuši, it kā viņa būtu izdarījusi kaut ko nepiedienīgu, kāpēc visi izvairās no viņas skaistās mājas, kur vienīgi vērtīgie mākslas priekšmeti vēl palikuši ar viņu, it kā sastinguši klusā un gandrīz svinīgā mierā.

Tie visi tagad piederēja viņai, viņai vienai, arī mēbeles un māja, viņa bija kundze un noteicēja par visu, un tomēr... tomēr viņa izjuta drausmīgu, mokpilnu nemieru, skatīdamās uz visu šeit kā svešiniece vai, pareizāk sakot, noģizdama, ka visi šie priekšmeti viņu uzskata par svešinieci, ka tiem nav viņai ko teikt, jo tie vel vienmēr glabā dzīvas atmiņas par vīru un meitu, bet viņai nepauž neko.

Ja viņa pacēla acis un paskatījās, piemēram, uz kādu no salona gleznām, tad zinaja, ka tas ir sens mākslas darbs (kā gan ne?), zināja, ka tas ir vērtīgs, bet pateikt, ko tas attēlo, kāpēc tas ir skaists, to viņa tiešām nemācētu. Un ja paskatījās uz klavierēm ... jā, nudien, uz tām varēja tikai paskatīties, viņa pat neuzdrošinājās pacelt vāku, jo vīrs pirms miršanas bija stingri piekodinājis, lai nevienam vairs neļauj tām pieskarties. Pašai tās aizskart pat nenāca prāta, jo mūzika ... jā, tā vienmēr bija skanējusi ausīs, taču viņa nekad neiemācījās atšķirt do no re.

Šī māja ap viņu nedzīvoja, nevarēja dzīvot. Lai tajā atkal atgrieztos dzīvība, nevarēja iztikt bez senās dzīves, ko tajā bija dzīvojuši citi, meita un vīrs.

Savādāka dzīve, viņas dzīve, šeit nebija iespējama, jo patiesībā sinjorai Momai (tikai, dieva dēļ, nesakiet to skaļi, ja negribat būt pārāk nežēlīgi pret sievieti, kuru jūs tagad saucat par «bezgala apnicīgu»), patiesībā sinjorai Momai šeit, savā mājā, nekad savas dzīves nav bijis, un viņa tikpat ka nekad te nav dzīvojusi.

To viņa, protams, nekādi nespēja saprast, viņa tikai izjuta nenoteiktu, arvien pieaugošu nemieru, kas viņu bez mitas trenca ārā no mājas, lai stūrgalvīgi mēģinātu atsaukt un atvest atpakaļ dzīvi, kuru viņa ar bažu pilnu satraukumu redzēja nezin kāpēc bēgam projām un pagaistam.

Nakamajā diena viņa, pats par sevi saprotams, gaužām nicīgi un ledaini uzņēma savu tautieti nabaga sinjoru Džordžo Fantīni, kurš pirms divdesmit astoņiem gadiem bija viņā iemīlējies un ar šo bildinājumu gribēja viņu visdrīzāk atsaukt un atvest atpakaļ tai vienīgajā dzīvē, ko viņa patiešām' būtu varējusi dzīvot tur, skarbajā kalnu ciematā, starp skābaržu, ozolu un kastaņkoku birzīm, pieticīgā un mierīgā dzīvē, kur dienas rit parastas, cita citai līdzīgas, kur nekad nenotiek nekas tāds, ko viņa nespētu saprast, kur viņa katrā lietā varētu just un samanīt savas dzīves drošo īstenību.

Sinjors Džordžo Fantīni nemaz nebija tiķ vecs, turklāt viņš bija skaists vīrietis, noteikti daudz skaistāks par sīciņo un izspūrušo maestro — viesuli Aldo Soravi. Viņš bija arī bagāts, lielu zemes platību un daudzu māju īpašnieks, un nebūt ne bez veclaicīgas un saprātīgas izglītības, ja reiz varēja latīņu valodā bez tulkojuma palīdzības lasīt Vergīlija «Georgikas».

Vispirms viņš sinjoru Momu nemaz nesastapa mājās. Viņa pārnāca tikai pēc stundām divām sakarsusi un elsdama, noskaitusies vairāk nekā jebkad uz visiem nepateicīgajiem un slikti audzinātajiem paziņām, kuri no viņas bēga un neturēja vārdu. Ievedusi viesi salonā, viņa pat nenoņēma cepuri, bet tikai pacēla plīvuru, lai tas viņas acīs labāk varētu lasīt dusmas un ciešu apņemšanos noraidīt tā bildinājumu, kas viņai šķita apvainojošs un pat nekaunīgs.

— Bet kas tad jums lika braukt, mīļais Fantīni? Es taču jūs neaicināju! Es jums pat neatbildēju! Piedodiet, bet vai jūs nopietni domājat, ka kaut kas tamlīdzīgs ir iespējams? Pietiek, ja jūs mazliet paskatāties apkārt, mīļais Fantīni... Redziet, šī ir mana māja... Vai jūs tiešām domājat, ka manā vecumā iespējams atteikties no visa tā, kas tik daudzus gadus bijis manas dzīves saturs? Taču nē... Padomājiet mazliet... Taisnību sakot, jums būtu derējis par to padomāt jau drusku ātrāk .. . Pietiks: nerunāsim vairs par to. Sniedziet roku, dārgais Fantīni, bez ļaunuma sirdī, un paliksim labi draugi!

Sinjoram Džordžo pietrūka drosmes turpināt sarunu; viņš pārlaida acis svinīgajam salonam, kurā tā teicās dzīvojam savu dzīvi, un mirkli vēlāk jau izgāja uz ielas kopā ar sinjoru Momu, kam viņa dēļ uz brīdi bija vajadzējis pārtraukt ikdienišķo, nerimtīgo meklēšanu.

Skumjajā un miglainajā decembra vakarā viņš vēl redzēja to trīs četras reizes apstājamies, lai ļaužu straumē apturētu vienu vai otru paziņu, ievēroja, ka uzrunātie sinjori sniedz tai roku un skatās garām, un katrreiz dzirdēja to svešādā, dusmīgā un žēlabainā balsī atkārtojam parasto teicienu:

— Bet jūs taču apsolījāties! Atnāciet! Atnāciet! No četriem līdz sešiem. Man jums tik daudz kas sakāms...

KATARU HERĒZIJA

ticības vēstures īstenais profesors Bernardino Lamiss pievēra nogurušās acis un, kā allaž nopietnos brīžos, saņēmis galvu trauslajās, drebošajās rokās, kuru pirkstu galos spīdēja sārti, gliemežvāciņiem līdzīgi nagi, paziņoja abiem saviem vienīgajiem audzēkņiem, kas stūrgalvīgi bija palikuši uzticīgi viņa lekcijām:

— Nākamajā reizē, mani sinjori, runāsim par kataru herēziju.

Viens no studentiem, vārdā Cota, drukns un dūšīgs, melnīgsnējs neapolitānis no Guarčīno, aiz prieka no-čirkstināja zobus un saberzēja rokas. Otrs, vārgais un bālais Vanīkoli ar gaišiem, izspūrušiem, salmu krāsas matiem, pastiepa lūpas, sāpīgāk nekā citkārt paskatījās profesorā ar savām zilajām, gurdajām acīm un, it kā nelāgu smaku saozdams, savilka

Katari (no grieķu katharos — tīrs, šķīsts) — vairākas viduslaiku sektas, kas neatzina laulību, krustu, svētbildes un svētos un atmeta veco derību. No šā vārda cēlies vācu «Kct-zer», latviski «ķeceris». (Tulk.)

10

L. Pirandello

289

degunu, lai parādītu, ka pēc visa tā, ko skolotājs viņam stāstījis ārpus lekcijām, viņu aizkustina pūles, kādas prasa šī temata iztirzāšana. (Vanīkoli bija pārliecināts, ka tais reizēs, kad tie abi ar Čotu pavadīja profesoru kādu gabalu uz māju pusi, profesora La-misa stāstījums domāts tikai viņam kā vienīgajam, kurš to spējīgs saprast.)

Vanīkoli tiešām zināja, ka apmēram pirms pusgada Vācijā, Halles pilsētā, iznākusi Hansa fon Groblera sacerēta milzu apmēra monogrāfijā par kataru herē-ziju, ko kritika cēla vai debesīs, un ka par šo pašu tematu pirms trim gadiem Bernardīno Lamiss sarakstījis divus krietnus sējumus, ko Groblers tikpat kā nebija ņēmis vērā, atskaitot vienu vienīgu īsu piezīmi, kur tas bija nopēlis šos divus sējumus.

Bernardīno Lamiss jutās ievainots pašā sirdī; sevišķi viņu sāpināja un aizskāra tas, ka arī itāliešu kritika ar aizvērtām acīm slavināja vācieša grāmatu un ne ar vārdu nepieminēja viņa agrāk sacerētos divus sējumus, kā arī ne par matu nenosodīja vācu rakstnieka necienīgo izturēšanos pret pašu zemes autoru. Vairāk nekā divus mēnešus viņš gaidīja, vai kāds no senajiem skolniekiem nepacels balsi un viņu neaizstāvēs. Tad, lai arī neuzskatīja savu rīcību par visai pareizu, aizstāvējās pats un garā, sīki izstrādātā, ar smalku ironiju cauraustā rakstā apcerēja visus piedauzības akmeņus, uz kuriem fon Groblers bija klupis, visas vietas, ko vācietis, nekur to nepieminēdams, bija aizņēmies no viņa darba, un, beidzot, ar jauniem un neapgāžamiem argumentiem lieku reizi apstiprināja pats savus uzskatus, kas nesaskanēja ar vācu vēsturnieka domām.

Tā kā aizstāvēšanās raksts bija pārāk garš un lielākajā daļā lasītāju spētu modināt tikai niecīgu interesi, divi mēnešraksti to jau bija noraidījuši, bet trešais glabāja jau otro mēnesi un, spriežot pēc ne visai laipnās atbildes, ko Lamiss bija saņēmis no žurnāla redaktora, dievs zina cik ilgi vēl taisījās glabāt.

Tāpēc, iznākot no augstskolas, Bernardīno Lami-sam tiešām bija iemesls rūgtos vārdos izkratīt sirdi abiem uzticamajiem jaunekļiem, kuri viņu atkal pavadīja uz māju. Viņš tiem stāstīja par nekaunīgo šarlatānismu, kas no politikas pārsviedies vispirms uz literatūru un tagad pat uz svēto un neaizskaramo zinātnes jomu, stāstīja par zemisko kalpības garu, kāds iesakņojies itāliešu tautas raksturā, un tāpēc tā visu, kas nācis pāri Alpiem vai pāri jūrai, pieņem par tīru zeltu, bet to, ko veic itālieši paši, uzskata par nevērtīgu viltojumu, un beidzot viņš vel aizrādīja uz spēcīgajiem argumentiem, kurus nākamajā lekcija domā vērst pret savu sāncensi. Un Cota, jau iepriekš izbaudīdams prieku par profesora ironisko un žultaino degsmi, atkal saberzēja rokas, kamēr Vanīkoli sadrūmis tikai nopūtās.

Profesors Lamiss apklusa un kļuva izklaidīgs; ta bija zīme, ka profesors vēlas, lai studenti viņu atstaj vienu.

Pēc lekcijas viņš katrreiz izmeta nelielu līkumiņu atsvaidzināšanās nolūkos: nokāpa vispirms lejā līdz Panteonam, tad — atkal augša līdz Minervas laukumam, šķērsoja Cestaru ielu un nonāca Vitorio Emanuēles bulvārī. Sanpantaleo laukuma tuvumā profesors parasti kļuva izklaidīgs, jo pirms Vecās valdības ielas, kur viņš dzīvoja, mēdza slepus iegriezties mazā konditorejā, no kuras drīz vien atkal iznāca ar turzu rokā.

Studenti zināja, ka profesoram Lamisam nav nekādas vajadzības iepirkties ne par grasi, un nevarēja saprast, kādiem nolūkiem trīsreiz nedēļā tiek pirkta noslēpumainā turza.

Cota aiz ziņkārības kādu dienu pat bija iegājis konditorejā un uzprasījis, ko profesors tur īsti pērk.

Sālsstandziņas, putu plācenīšus un cepumus.

Kam tie bija vajadzīgi?

Vanīkoli apgalvoja, ka brāļabērniem, taču Cota bija ar mieru likt roku ugunī, ka tos patērē profesors pats, jo reiz viņš bija saticis to uz ielas, kad tas patlaban vilka ārā no kabatas vienu no šiem plāce-nīšiem, pie tam otrs droši vien jau bija mutē, tāpēc profesors nevarēja balsī atbildēt uz viņa sveicienu.

— Un, ja arī tā, kas tur ļauns? Katram savas vājības! — Vanīkoli noskaities īgni atbildēja, ar acīm sekodams vecajam profesoram, kurš lēni un nevarīgi, kājas pa zemi vilkdams, attālinājās.

Vecajam vīram, kas zinātnes dēļ bija upurējis visu, kamēr pats bija salīcis kā kāsis, varēja piedot daudz vairāk, ne tikai šo sīko grēciņu — tieksmi pēc kārumiem. Viņa pleci bija tik nošļukuši, ka tos ar pūlēm vēl šķita noturam vienīgi garais kakls, kas slējās uz augšu, it kā sakās iejūgts. Starp cepures malu un skaustu atklājās kails ādas pusmēness, bet uz pakauša vējā plīvoja sudrabotu matu kušķītis, kas ieskāva galvu abpus ausīm un, pariedams sirmā bārdā, turpinājās uz vaigiem un pazodē.

I Ne Cotam, ne Vanīkoli nekad nebūtu ienācis prātā, ļ ka Bernardino Lamiss turzā pārnes mājās visu dienas iztiku.

Pirms divi gadiem viņam piepeši bija uzkritusi kaklā negaidot mirušā brāļa ģimene no Neapoles: svaine, īsta vellata ar septiņiem bērniem, no kuriem vecākajam bija tikko vienpadsmit gadu. Jāpiezīmē, ka profesors Lamiss nebija apsievojies, lai netraucēts varētu nodoties zinātnei. Bez iepriekšēja brīdinājuma ieraudzījis pie durvīm kāpņu telpā spiedzošo armiju,-kas jāteniski sēdēja uz dažāda izmēra saiņiem, viņš galīgi apstulba. Tā kā kāpnes bija aizņemtas, viņam vienu brīdi iešāvās prātā doma aizbēgt pa logu. Tomēr pieticīgā mājokļa četras istabiņas tika okupē tas; uzgājuši dārziņu — vecā tēvoča vienīgo jauko laika kavēkli, septiņi apbēdinātie bāreņi, kā bērnus ! dēvēja resnā Neapoles svaine, nezināja aiz prieka, kur dēties. Pēc mēneša dārziņā vairs neauga ne zāles stiebriņš. Profesors Lamiss kļuva līdzīgs ēnai: viņš riņķoja pa kabinetu kā neprātīgs, satvēris galvu rokās, it kā tiešām vēlēdamies to nocelt no pleciem, lai nebūtu vairs jādzird visi šie spiedzieni, raudas un drausmīgā kņada, kas sākās no paša rīta un beidzās tikai vēlu vakarā. Mocības ilga veselu gadu, un kas zina, cik ilgi vēl turpinātos, ja viņš kādu dienu nebūtu pamanījis, ka svaine, neapmierināta ar algu, ko viņš tai atdeva visu katra mēneša divdesmit septītajā datumā, no dārziņa puses palīdz vecākajam dēlam ierāpties pa logu ar apdomu aizslēgtajā kabinetā, lai liktu zagt grāmatas.

— Vadzi, ņem skaistākās un biezākas, Dženarī! Skaistākās, biezākās un jaunākās!

2&3

Puse no viņa bibliotēkas par nieka soldiem jau bija pārceļojusi pie bukinistiem Tibras krastmalā.

Sašutis un pārskaities Bernardino Lamiss tai pašā dienā ar sešiem kurvjiem atlikušo grāmatu, trim vienkāršiem plauktiem, lielu papes krucifiksu, veļas tīni, trim krēsliem, mīkstu ādas sēdekli, augstu rakstāmpulti un mazgājamo galdiņu pārvācās dzīvot viens pats divās istabiņās Vecās valdības ielā, iepriekš pieteicis svainei nekad vairs nerādīties viņam acīs.

Katru mēnesi viņš ar augstskolas šveicaru tai kārtīgi nosūtīja savu algu, paturēdams sev tikai visnepieciešamāko daļu.

Viņš negribēja pieņemt pat kalponi, baidīdamies, ka tā varētu mesties uz vienu roku ar svaini. Bez tam apteksne viņam nemaz nebija vajadzīga. Viņš nebija paņēmis līdzi pat gultu, bet, uzmetis lakatu uz pleciem un ietinies vilnas segā, gulēja atzveltnes krēslā. Ēdienu viņš negatavoja. Pēc saviem ieskatiem, sekodams Flečera teorijai, viņš pārtika no mazuma, toties barību labi sakošļāja. Slaveno turzu viņš iztukšoja abās ietilpīgajās bikšu kabatās, pusi vienā un pusi otrā, un, kamēr lasīja vai rakstīja, kā allaž, stāvēdams kājās, grauza vai nu sālsstandziņu, putu plā-cenīti, vai cepumu. Ja slāpa, padzērās ūdeni. Pēc ellē pavadītā gada viņš tagad jutās tikpat ka paradīzē

Bet tad uzradās fon Groblers ar savu biezo grāmatu par kataru herēziju un samaitāja viņam visu prieku.

Todien, tiklīdz pārnācis, Bernardīno Lamiss drudžaini ķērās pie darba.

Lai pabeigtu lekciju, kam sirds bija tik ļoti pieķērusies, viņa rīcībā bija divas dienas. Viņš vēlējās, lai šī lekcija būtu iznicinoša. Katram vārdam vajadzēja būt kā bultai, kas vērsta pret nekrietno vācieti fon Grobleru.

Profesors savas lekcijas no pirmā līdz pēdējam vārdam parasti uzrakstīja sīkā rokrakstā uz lielām dubultformāta loksnēm. Augstskolā viņš tās lasīja lēnā un svinīgā balsī, galvu atgāzis, pieri saraucis, plakstus pacēlis, lai labāk varētu redzēt caur acenēm, kas bija nobīdītas uz paša degungala. No nāsīm spraucās ārā divi pelēki, savā vaļā auguši cietu spalvu kušķīši. Abiem uzticamajiem studentiem pietika laika lekcijas pierakstīt tikpat kā pēc diktāta. Lamiss nekad nekāpa katedrā, bet pazemīgi sēdēja pie maza galdiņa katedras piekājē. Soli aulā bija novietoti kā amfiteātrī, četrās rindās. Aula bija tumša, un Cota un Vanīkoli sēdēja pēdējā rindā, katrs savā pusē, lai izmantotu gaismu, kas krita no diviem aizrestotiem logiem pie pašiem griestiem. Lekcijas laikā profesors viņus nekad neredzēja, tikai dzirdēja spalvu steidzīgo čirkstoņu pa papīru.

Tā kā neviens nebija pacēlis balsi, lai viņu aizstāvētu, Bernardino Lamiss nolēma šai aulā pats atriebties pretīgajam vācietim par tā nekrietnību un nolasīt piemiņas cienīgu lekciju.

Vispirms viņš īsos un skaidros vārdos gribēja izklāstīt kataru herēzijas izcelšanos, cēloņus, būtību, vēsturisko nozīmi un sekas, izdarīdams kopsavilkumu no savām abām grāmatām. Tad vajadzēja nākt polemiskajai daļai, kuras centrā jābūt fon Groblera grāmatas kritiskai studijai. Tā kā viela viņam bija pazīstama un gatavs darbs jau pie rokas, nācās sadurties tikai ar vienu grūtību — noturēt spalvu grožos. Ar sakrājušos žulti vien viņš divās dienās par šo tematu būtu uzrakstījis divus vēl biezākus sējumus nekā iepriekšējie.

Taču vajadzēja aprobežoties ar vielu, kas lēnā balsī lasāma mazliet ilgāk par stundu, jeb, citiem vārdiem, ar smalko rokrakstu piepildīt ne vairāk par piecām sešām dubultloksnēm. Divas jau bija uzrakstītas. Trīs vai četras atlikušās vajadzēja pataupīt polemikai.

Pirms ķērās pie darba, viņš gribēja pārlasīt fon Groblera grāmatas kritiskās studijas uzmetumu. Viņš to izvilka no rakstāmpults atvilktnes, nopūta putekļus, uzlika acenes uz degungala un ērti atlaidās atzveltnes krēslā.

Pamazām, iegrimis lasīšanā, viņš tik ļoti aizrāvās, ka tikai par brīnumu neuzkāpa uz krēsla kā orators; toties nepilnas stundas laikā citu pakaļ citam neviļus apēda visus putu plācenīšus, kas paredzēti divām dienām. Apbēdināts viņš izgrieza kabatas uz āru un izpurināja drupačas.

Tad ķērās pie rakstīšanas, nolēmis kritisko studiju tikai īsumā atstāstīt. Rakstīdams viņš tomēr pamazām ļāvās kārdinājumam lekcijā ietilpināt visu kritiku, jo šķita, ka tajā nav lieks neviens vārds, neviens komats un neviens punkts. Un tiešām, kā gan lai atsakās no daudziem skaistiem un trāpīgiem teicieniem, no daudziem piemērotiem un izšķirīgiem argumentiem? Rakstot radās klāt arī citi, vēl skaidrāki, asāki un trāpīgāki pierādījumi, no kuriem nekādi nebija iespējams atteikties.

Tā kā profesors bija ļoti apzinīgs savos pienākumos, viņš katra mācību gada sākumā mēdza nodiktēt plānu visai iztirzājamai vielai, kas paredzēta attiecīgajā kursā, un pie šī plāna stingri turējās. Sakarā ar nelaimīgās fon Groblera grāmatas parādīšanos, aizvainotas pašmīlības urdīts, viņš šai gadā no tā vienreiz jau bija atkāpies un gandrīz bez vajadzības sācis runāt par kataru herēziju. Tāpēc šim tematam vairs nevarēja veltīt vairāk par vienu lekciju. Viņš nekādā ziņā negribēja pieļaut, lai studenti teiktu, ka profesors Lamiss sava apmierinājuma vai untuma pēc runā par blakus jautājumiem un pārāk plaši iztirzā tematu, kas tikai pa daļai iekļaujas mācību gadā programā.

Tāpēc dažās atlikušajās stundās vajadzēja uzrakstītās piecpadsmit loksnes katrā ziņā saīsināt līdz astoņām vai deviņām.

Saīsināšana prasīja no viņa tik lielu garīgu piepūli, ka viņš pat nemanīja krusu, zibeni un pērkonu, kas. līdz ar pēkšņi uznākušo negaisu plosījās virs Romas. Pasitis satīto papīru rulli padusē, viņš nonāca līdz durvju slieksnim un ieraudzīja, ka lietus gāž kā spaiņiem. Ko iesākt? Līdz lekcijas sākumam bija atlikušas tikai desmit minūtes. Viņš uzkāpa atpakaļ dzīvoklī, paņēma lietussargu un, pēc iespējas sargādams papīrus, savu «iznīcinošo» lekciju, lietum gāžot, devās ceļā.

Augstskolu viņš sasniedza nožēlojamā izskatā, izmircis no galvas līdz kājām. Atstājis lietussargu šveicara ložā, mazliet nopurinājis salijušās drēbes, nodauzījis kājas pret grīdu un apslaucījis seju, viņš kāpa uz otro stāvu.

Aula, kas bija tumša pat skaidrās dienās, tagad, šai draņķa laikā, atgādināja katakombu, kur cilvēks cilvēku tikko var saskatīt. Profesors Lamiss pavēra durvis un, kaut arī nekad nemēdza pacelt galvu, šodien tomēr neparasti apmierināts pameta visapkārt paviršu skatienu, ieraudzīja neparasti daudz klausītāju, un sirdī noslavēja savus studentus, kuri, acīm redzot, biedru vidū bija izplatījuši ziņu, ka viņu vecais profesors ar neparastu rūpību sagatavojis lekciju, kas tam maksājusi tik daudz pūļu un ciešanu, lekciju, kur sakopots tik daudz zinātnisku vērtību un ietverts tik daudz trāpīgas kritikas.

Viņu sagrāba dziļš saviļņojums, un, nolicis cepuri, viņš pretēji paradumam uzkāpa katedrā. Trauslās ro-, kas tik stipri drebēja, ka tikai ar mokām izdevās uzlikt acenes uz deguna. Aulā valdīja pilnīgs klusums. Un profesors Lamiss, atrotījis papīru rulli, sāka lasīt skaļā un drebošā balsī, kas viņa pašā radīja apbrīnu. Kādus gan kāpinājumus viņš vēl sasniegs, kad beigsies iztirzājums, kam šāds tonis nemaz nepiederējās, un sāksies polemika? Taču profesors Lamiss šai brīdī vairs nevaldīja par sevi. Itin kā viņu pašu durstītu sacerējuma asums, viņš laiku pa laikam juta par muguru pārskrienam ilgas trīsas un vel vienmēr pacēla balsi, kamēr rokas nemitējās žestikulēt. Allaž atturīgais un savaldīgais profesors Bernardīno Lamiss šodien tiešām žestikulēja! Sešos mēnešos viņa bija sakrājies pārāk daudz žults, par daudz lielu sašutumu bija radījusi itāliešu kritikas klusēšana un padevīga klanīšanās ārzemju priekšā. Tāpēc šis bija atmaksas brīdis! Visi brašie jaunieši, kas bijīgā klusuma klausījās, droši vien stāstīs par viņa lekciju tālāk un teiks, ka viņš šai dienā kāpis katedrā, lai no Romas Ateneja svinīgi atskanētu viņa nicinošā atbilde ne tikai fon Grobleram vien, bet visai Vācijai.

Viņš lasīja jau turpat trīsceturtdaļstundu un kļuva arvien dedzīgāks un patētiskāks, kad students Cota. kuru ceļā uz augstskolu tāpat bija pārsteigusi lietus gāze un kurš bija iebēdzis kada nama portālā, ar izbijušos seju pavēra aulas durvis. Tā kā viņš bija nokavējies, tad cereja, ka šāda suņa laikā profesors Lamiss uz lekciju nebūs nācis. Bez tam viņš šveicara ložā bija saņēmis Vanīkoli zīmīti, kura draugs lūdza to aizbildināt mī|ajam profesoram, jo «vakar vakarā, iznākot no dzīvokļa, viņam paslīdējusi kāja, viņš novēlies pa kāpnēm un izmežģījis roku, un tāpēc ar patiesām sirdssāpēm ziņo, ka uz lekciju nevar ierasties».

Kam gan profesors Bernardino Lamiss tur tik dedzīgi runāja?

Klusītiņām, uz pirkstgaliem Cota pārkāpa pār aulas slieksni un paraudzījās apkārt. Kaut arī ārā gaisma nebija diez cik spilgta, tā tomēr bija apžilbinājusi viņa acis, un puskrēslā arī Cota ieraudzīja aulā daudzus klausītājus. Viņš apmulsis palika stāvam. Vai tiešām? Tad palūkojās vērīgāk.

Profesora Bcrnardīno Lamisa klausītāji bija kādi divdesmit samirkuši lietus mēteli, kas tukšajā aulā šur tur bija izžauti uz soliem.

Apstulbis Cota brīdi noraudzījās mēteļos un, redzēdams, ar kādu aizrautību profesors tiem lasa savu . lekciju, juta asinis dzīslās sastingstam. Pārbijies viņš klusi atkāpās dažus soļus.

.

Pa to laiku no blakus auditorijas, kur bija beigusies lekcija juristiem, iznāca bars trokšņainu studentu, kas droši vien bija šo mēteļu īpašnieki.

Aiz uztraukuma vēl īsti nespēdams parunat, Cota nekavējoties nostājās pie durvīm un izpleta rokas, lai neviens netiktu garām.

— Dieva dēļ, pagaidiet! Neejiet iekšā! Tur ir profesors Lamiss!

— Un ko viņš tur dara? — studenti jautāja, brīnīdamies par Cotas apjukumu.

Cota uzlika pirkstu uz lūpām un, acis iepletis, klusu pačukstēja:

— Runā viens pats.

Atskanēja nevaldāmu smieklu šalts.

Cota veikli aizvēra aulas durvis un lūdzās:

— Klusējiet, apžēlojieties, klusējiet! Nesagādājiet nabaga vecītim tādu pazemojumu! Viņš runā par kataru herēziju!

Taču studenti, apsolījušies klusēt, vēlējas durvis atkal bez trokšņa pavērt, lai no sliekšņa izbaudītu skatu, kā tumsā viņu nožēlojamie, mēmie, stingie, pilošie lietus mēteļi noklausās profesora Bernardino Lamisa lielisko lekciju.

— ...bet manihēisms^8, mani sinjori, kas būtība ir manihēisms? Sakiet paši! Un ja jau pirmie albiģieši^9, pēc mūsu izcilā vācu vēsturnieka sinjora Hansa fon Groblera domām . ..

ZINĀMI PIENĀKUMI

kad vēl atpalikusī civilizācija notiesā cilvēku nēsāt uz skausta garas trepes no vienas laternas uz otru un pie katras laternas rāpties pa šīm trepēm augšā un lejā trīsreiz dienā: rītos, lai to nodzēstu, pēcpusdienā, lai uzpildītu degvielu, un vakaros, lai to aizdegtu, tad šim cilvēkam, lai cik viņš prātā kūtrs un kārs uz vīnu, gribot negribot jāgūst nelāgais paradums sarunāties pašam ar sevi un jānonāk pie apsvērumiem, kas ir vismaz tikpat augsti kā viņa kāpnes.

Kādu vakaru, būdams piedzēries, laternu aizdedzi-nātājs Kvākeo no šī augstuma nokrita. Viņš pārsita galvu un salauza kāju. Kā par brīnumu, viņš palika dzīvs, nogulēja divus mēnešus slimnīcā un pēc tam ar nejauku rētu pierē un vienu kāju īsāku, apaudzis ar matiem un bārdu, ģērbies zilā kamzolī, atkal sāka staigāt no laternas uz laternu ar trepēm uz skausta. Katru reizi, kad viņš uzrāpās tikpat augstu kā tovakar, kad nokrita, Kvākeo nespēja atturēties no pārdomām, ka cilvēkam, gribi vai negribi, ir zināmi

pienākumi. Neviens tos nevēlas uzņemties un tomēr nespēj no tiem izvairīties. Laulats virs sirds dzijumos, nudien, varētu nelikties ne zinis par sievas neuzticību. Un tomēr — nē, sinjori, viņam ir pienākums par to zināt. Ja viņš par to neliekas zinis, tad visi pārējie vīri un pat puikas viņu nosoda un izsmej.

— Ei, ragaini Kvākeo! Saki, Kvākeo, pa kuru laiku tev tos ragus uzliek?

— Sumpurņi! — Kvākeo kliedz, stāvēdams uz trepēm. — Atraduši laiku man to pavēstīt! Tagad, kad jāapgaismo pilsēta!

Neko teikt, pilsētas apgaismošana ir labs iegansts, lai izvairītos no pienākuma uzmanīt sievas pārkāpumus. Vai tad viņš no šejienes redz sievas neuzticību? Vai šo petrolejas lampu gaismā viņš var redzēt visus tos, kas tukšajās, dubļainajās ieliņās uzlauž durvis un laiž darbā nažus?

— Nekaunīgie zagļi! Slepkavas!

Kvākeo tomēr reiz aizgāja uz pilsētas valdi pie valdes piesēdētāja kavaljēra Bisī, kas viņam bija apgādājis šo vietu un laiku pa laikam piešķīra kādu apbalvojumu par centību darbā, izklāstīja tam visu un jautāja, vai laternu aizdegšanas laikā viņš tomēr nebūtu uzskatāms par sabiedrisku darbinieku, kas izpilda savu pienākumu.

— Protams, — piesēdētājs atbildēja.

— Tātad katrs, kas mani apvaino, Kvākeo secināja, — apvaino sabiedrisku darbinieku pienākumu izpildīšanas brīdī, vai ne tā?

Kavaljērs Bisī gluži tā nedomāja. Zinādams, par kādiem apvainojumiem Kvākeo sūdzas, piesēdētājs izmeklētos vārdos centās pierādīt, ka šai gadījumā apvainots netiek vis laternu aizdedzinātājs, bet laulāts vīrs.

— Un tomēr, jusu ekselence! Kvākeo protestēja.

Varat man ticēt, ekselence!

Izrunādams vārdu ekselence, Kvākeo piemiedza acis, it kā nobaudīdams gardu dziru. Par ekselencēm viņš ar izjutu dēvē pēc iespējas daudzus, bet jo sevišķi kavaljēru Bisī, kam ārpus pienākumiem, kurus tas kā privāta persona varbūt nebūtu uzņēmies, bet no kuriem tomēr nespēj izvairīties, ir arī daudzi citi ļoti svarīgi pienākumi, ko uzliek piesēdētāja amats. Kvākeo visi šie privātie un sabiedriskie Bisī pienākumi dziļi aizkustina, un, ja arī viņam reizēm gadās ar plaukstas virspusi notraukt uzbāzīgu pilienu no degungala, viņš toties nekad neaizmirst vispirms saglaust gara, zilā kamzoļa krokas.

Un tāpēc arī viņš izmeklētos vārdos, gan šo to saputrodams, mēģina piesēdētājam pierādīt, ka apvainojumam, par ko viņš sūdzas, var būt zināms pamats tikai tobrīd, kad viņš izpilda laternu aizdedzinātāja pienākumus, jo pēc tam, kad viņš vairs nav laternu aizdedzinātājs un ir tikai laulāts vīrs, neviens nevar teikt neko ļaunu ne par viņu, ne sievu. Viņa klātbūtnē sieva ir prātīga, padevīga, izturas nevainojami, un viņš tās rīcībā nekad nav pamanījis neko aizdomīgu.

— Ekselence, tie mani apvaino tieši tad, kad es apgaismoju pilsētu, kad stāvu uz trepēm, kas pieslietas pie laternas, un uzrauju gar sienu sērkociņu, lai iedegtu gaismu. Tieši tad, kad tie zina, ka nevaru pamest pilsētu tumsā un skriet uz mājām pārbaudīt, ko sieva dara, vai pie viņas kāds nav, un vajadzības gadījumā sarīkot slaktiņu, sinjor kavaljēr!

Viņš uzsver vārdus sarīkot slaktiņu ar skumjas padevības pilnu smaidu, atzīdams, ka viņam laikam gan jāuzņemas ari šis apvainota vīra pienākums, no kā viņš labprāt izvairītos, ja vien varētu.

— Varbūt gribat vēl kādu pierādījumu, ekselence? Vakaros, kad spīd mēness un ugunis nav jāiededz, neviens man nesaka ne vārda. Un kāpēc? Tāpēc, ka šais vakaros es neesmu sabiedrisks darbinieks.

Kvākeo prot spriest. Bet ar prātošanu vien nepietiek. Ir vajadzīgi fakti. Un, nonākot līdž faktiem, bieži vien vispārliecinošākie spriedumi saļogās, kā saļodzījās viņš pats tovakar, kad, galīgi piedzēries, nokrita no trepēm.

Galu galā ko viņš no šiem spriedumiem grib secināt? Kavaljērs Bisī labprāt vēlētos to zināt. Ja Kvākeo domā, ka viņa laulības likstas ir saistītas ar laternu aizdedzinātāja dienesta pienākumiem, tad lai viņš no tiem atsakās, bet, ja nevēlas atteikties, lai cieš klusu un ļauj ļaudīm runāt.

— Un tāda ir jūsu galīgā atbilde? — Kvākeo jautā.

— Jā, galīgā! — kavaljērs Bisī atbild.

Kvākeo atvadās ar militāru sveicienu:

Jūsu ekselences padevīgs kalps!

Trepes kļūst jo dienas jo smagākas, un Kvākeo jo dienas jo grūtāk ar klibo kāju rāpties augšā pa ilgajā lietošanā nodilušajiem kāpieniem.

Nonācis pie pēdējām laternām stāvajās ielelēs pakalna virsotnē, viņš brītiņu pakavējas augšā un, it kā raudzīdamies pa logu, vai drīzāk, it kā pakārts aiz padusēm uz laternas šķērsstieņa, ar ļenganām rokām, noliecis galvu uz pleca, visu pamests, nodo das pārdomām, pats atbildēdams uz saviem prātojumiem.

Viņa domas ir dīvainas un skumjas.

Viņš domā, piemēram, par to, ka dažu nakti zvaigžņu pulki gan spīd visā debesu plašumā, taču nespēj apgaismot zemi.

— Velti izšķiests spožums!

Bet kas par skaistu spožumu! Un viņš domā par kādunakt redzētu sapni, kad viņam bija jāaizdedz visi debesu spīdekļi un jārāpjas pa trepēm, kam neredzēja gala, ko nevarēja nekur piesliet. Trepes zvārojās viņa rokās, kam trūka spēka noturat tik lielu smagumu. Kā lai pa šiem bezgalīgajiem kāpieniem tiek augšā līdz zvaigznēm? Tas bija tikai sapnis, protams. Bet cik daudz moku un mulsuma tādā sapnī!

Viņš domā par to, ka laternu aizdedzinātāja amats ir gaužām bēdīga nodarbošanās, vismaz tādam cilvēkam kā viņš, kam piemīt nelāgais paradums prātot, kamēr aizdedz lukturus.

Bet vai maz iespējams, ka gaismas iedegšana tur, kur ir tumšs, ar laiku neiemet domu dzirksti pat vis-stūrākajā un stulbākajā galvā?

Dažu vakaru Kvākeo ir nonācis līdz atziņai, ka viņš, kas radā gaismu, rada ari ēnu. Patiešām! Jo nekas nevar pastāvēt bez pretmeta. Kas dzimst, tas

mirst. Un ēna ir tikpat kā nāve, kas seko ikvienam gājējam. Tā cēlies viņa noslēpumainais teiciens, kas skan kā laternas aizdegšanas brīdī no trepju augšas izkliegts drauds, bet patiesībā ir tikai šā prātojuma secinājums:

— Pagaidi, pagaidi vien! Gan es tev uzlaidīšu nāvi uz papēžiem!

Un, beidzot, Kvākeo domā, ka viņa amatam ir zināma nozīme augstākās kārtības uzturēšanā, jo tas izlabo dabas nepilnību — un kādu vēl! gaismas trūkumu. Nav ko iebilst: savai pilsētai viņš ir Saules vietnieks. Tai ir divi vietnieki — viņš un Mēness, un abi strādā uz maiņām. Kad spīd Mēness, viņš atpūšas. Kvākeo amata svarīgums vislabāk atklājas vakaros, kad jāspīd Mēnesim, bet kad tas nespīd, jo mākoņi, kas to aizsedz, liedz tam pildīt savu pienākumu un apgaismot Zemi. Iespējams, ka arī Mēness nemaz negrib uzņemties šo pienākumu, kas tam tomēr uzlikts, un pilsēta grimst tumsā.

Cik skaisti ir no tāluma vērot nakts melnumā šur tur spīdam apgaismotu ciematu ugunis!

Kvākeo katru nakti redz vairākus šādus ciemus. Nonācis pie pēdējiem lukturiem pakalna virsotnē, viņš ilgi raugās to ugunīs, ļaudams rokām ļengani nokarāties pār laternas šķērsstieni, noliecis galvu uz pleca, un smagi nopūšas.

Jā, šīs tālās gaismiņas kā vienuviet sapulcējušies jāņtārpiņi blāvi mirgo un visu nakti drūmā klusumā paliek nomodā pār piesārņotām, stāvām ieliņām un postu, kas tur varbūt ir vēl lielāks nekā viņa pilsētā. Tomēr nav noliedzams, ka no tāluma tās izskatās skaistas un visā šai tumsībā dveš pretim maigu un

skumju mierinājumu. Laiku pa laikam caur tumsu izbrāžas vējš, tālās gaismiņas noplīvo, un šķiet, ka ari tās nopūšas.

Tā iztālēm raugoties, varētu domāt, ka nabaga ļaudis, kas maldās pa tumšo pasauli, šur tur sanākuši kopā, lai cits citu mierinātu un atbalstītu, bet nē, tā nav! Ja kaut kur paceļas kāda mājele, tad otra nekad nepaceļas tai blakus kā laba māsa, bet gan nostājas pretim kā ienaidniece, lai pirmajai aizsegtu skatu un aizžņaugtu elpu. Un cilvēki nesanāk kopa, lai biedrotos, bet nocietinās savās apmetnēs, lai karotu vieni pret otriem. Ai, Kvākeo to zina pārāk labi! Pat katrā atsevišķā mājiņā iet vaļā karš starp tiem, karn vajadzētu dzīvot mīlestībā un saskaņā, lai'aizstāvētos pret citiem. Vai paša sieva varbūt nebija ļaunākā viņa ienaidniece?

Ja Kvākeo dzer, tad tieši tāpēc; viņš dzer, lai nedomātu par visu to, kas varētu mazināt viņa pienākuma apziņu, kura viņā tik dziļi iesakņojusies. Bet ir jau tiesa — pastāv vēl arī citi zināmi pienākumi, no kuriem viņš labprāt izvairītos, bet kuri tomēr jā-uzņernas.

— Vai ne tā, vecā pele?

Kvākeo uzrunā garām lidojošu sikspārni. Viņš to dēvē par veco peli, jo sikspārnis ir spārnota pele. Citā reizē viņš uzrunā kaķi, kas zogas gar pašu sienmali, piepeši apstājas un, kūkumu uzmetis, do mīgi vēro viņu, vai kādu noklīdušu, bēdīgu suni, kas sāk viņam sekot pa tumšajām kalna ieliņām no laternas uz laternu un apsēžas pie katra staba, gaidīdams, kamēr viņš iededz lukturi.

Bet ko lai iededz, ja trūkst petrolejas?

Pilsētai šonakt laikam gan būs jāpaliek tumsā. Petrolejas piegādātājs ir sastrīdējies ar pilsētas valdi: jau vairākus mēnešus tas nav saņēmis ne solda, bet izdevis avansā ap divpadsmit tūkstošus liru. Tagad tas vairs neko nevēlas dzirdēt. Pēcpusdienā Kvākeo nevarēja uzpildīt lukturus. Satumstot vakaram, viņš ar trepēm devās apgaita, lai pārbaudītu, vai lampas vēl aizdegas ar mazumiņu petrolejas, kas palikusi pāri no iepriekšējās nakts. Tās iedegas gan, bet tad liesma noplok un piesmirdina visu ielu. Pilsētnieki lamājas, pukojas uz viņu, it kā tā būtu viņa vaina. Ņirgas un ielas puikas vēl rupjāk nekā citkārt izsmej viņu un velk savu veco dziesmu:

- Tev uzliek ragus! Tev uzliek ragus! Ragus, saproti, Kvākeo, ragus!

Un jezga pieaug. Kvākeo vairs nespēj izturēt. Lai izbēgtu zobgaļiem, viņš atstāj galveno ielu un ar trepēm uz skausta iegriežas kādā sānieliņā. Bet vesels bars viņam seko. Un tad pēkšņi vienā brīdī, kad nogurušais un izmisušais Kvākeo, pārkāries pār laternas šķērsstieni, pa savam paradumam atpūšas, tie, neapmierinādamies ar ņirgāšanos vien, izrauj trepes viņam no kāju apakšas un atstāj viņu pašu aiz padusēm karājamies gaisā.

Ak tā? Tie, protams, vēlas, lai viņš izpilda savu pienākumu, pievilta vīra pienākumu, jo šovakar petrolejas trūkuma dēļ laternu aizdedzinātāja dienesta pienākums viņu nekavē. Tie viņu noķēruši slazdā tieši šovakar, kad viņš nevar aizbildināties ar nevaļu pilsētas apgaismošanas dēļ. Labi, lai atdod trepes, un notiks, kā tie vēlas! Trepes! Šurp trepes! Lai ļauj viņam kāpt lejā, velns parāvis, un tie redzes, ko viņš spēj»

Trīs vai četri zeļļi smiedamies noliek trepes atpakaļ un, jau iepriekš izbaudīdami savu vārdu iespaidu, korī viņu ērcina:

- Vai nazis tev ir?

Ir. Skatieties!

Un Kvākeo расе] kamzoli un izvelk no bikšu kabatas pamatīgu dunci, ko atvāž un sažņaudz plaukstā.

Pie svētās madonnas, vai tas nav nazis?

— Vai tu viņu nodursi?

Noduršu abus, ja atradīšu kopā! Jūs visi esat mani liecinieki! Sekojiet!

Un viņš metas uz priekšu, palēkdamies uz īsākās kājas purngala, un pārējie bļaustīdamies un grūstīdamies kāpj viņam līdzi kalnā pa tumšajām, līkumotajām ielelēm.

— Un tu tiešām sievu nodursi?

Kvākeo apstājas, atskatās un ieķeras kādam kūdītajam krūtīs.

— Ā-a, jūs jau nožēlojat? Kad nu esmu jums rokā, velns parāvis, un bruņojies, lai izpildītu savu pienākumu, tad visiem jābūt klāt! Visiem, velns parāvis!

Viņš sapluim un sapurina notverto vaininieku un turpina ceļu. Daži nobīstas, apjūk, nedroši seko viņam dažus soļus, tad parausta viens otru aiz rokas, pamazām paliek iepakaļus un beidzot laižas lapās. Tikai četri vīri un divi ielas puikas turas viņam aiz muguras līdz pašai mājai, bet arī tie ir apklusuši un vairs nekūda viņu. Tie pat gatavi stāties viņam ceļā, ja Kvākeo sāktu nopietni rīkoties. Un patiesi pie mājas durvīm tie satver viņu aiz rokām un visi reizē ar jokiem mēģina aizvilkt sev līdzi uz krodziņu. Bet Kvākeo, gluži aizelsies, īgni izraujas un piedraud tiem ar nazi. Viņš sper ar kāju durvīs un kliedz sievai:

— Atver, padauza, atver! Tagad tu man samaksāsi par visām reizēm! Laidiet mani, nolādētie... laidiet! Laidiet, vai es jums izdauzīšu purnus!

Pēc šiem draudiem visi paraujas sānis, un Kvākeo izvelk no kamzoļa krūšu kabatas atslēgu, atdara durvis un drāžas iekšā, ar troksni durvis atkal aizcirzdams. Vīri metas pie durvīm un, saukdami pēc palīdzības, mēģina tās atlauzt. No iekšienes skan kliedzieni un skala raudāšana.

— Asinspirts! Asinspirts! —- Kvākeo brēc un vicina dunci, sagrābj izspūrušo, puskailo sievu aiz matiem, nogāž gar zemi. Viņš apgāž visu, kas trāpās ceļā, meklē zem gultas, meklē tīnē, meklē virtuvē, visu laiku skaļi kliegdams:

— Kur viņš ir? Saki, — kur viņš ir? Kur tu viņu esi noslēpusi?

Un sieva atkliedz:

—• Vai tu bez prāta? Apdzeries esi, vai? Ko tu, ķēms, iedomājies?

Uz ieliņas savukārt klaigā tie četri, kas atnāca viņam līdzi, un ielas puikas, un vēl citi, kas saskrējuši, dzirdēdami troksni. Šur tur paveras logi, un visi jautā:

— Kas tur ir? Kas noticis?

Bet kāju spērieni un dūru belzieni rībina durvis.

Kvākeo uzklūp sievai:

Saki, kur viņš ir, vai es tevi nogalināšu! Asinis, asinis! Šovakar man gribas asiņu! Asiņu!

Viņš vairs nezina, kur meklēt. Piepeši viņa skatiens apstājas pie virtuves loga, ielai pretējā sienā, aiz kuras sākas aiza. Logs ir diezgan augsts un vienmēr stāv ciet. Tā rūtis nokvēpušas sodrējiem.

— Paķer krēslu un atver logu! Ak nē? Nevērsi? Riebīgā ragana, tad es pats atvēršu!

Viņš uzkāpj uz ķeblīša, paver logu... šausmas! Acis izvalbījis, ieķēris pirkstus sajukušajos matos, Kvākeo atraujas atpakaļ. Nazis izkrīt no rokas.

Tur augšā, briesmās, virs bezdibeņa, stāv kavaljērs Bisī.

— Bet, pasarg dievs, ja nu jusu ekselencei paslīd kāja! — Kvākeo iesaucas, tikko attapies no izbīļa, pielicis dūri pie mutes. Un tūdaļ, drebēdams pie visām miesām, steidzas tam palīgā.

— Lēnītēm... tā, lēnītēm! Lieciet kāju man uz pleca, ekselence... Kā tad jūs, ekselence, ļāvāt sevi pierunāt un noslēpāties šeit? Vai tad es to varēju iedomāties! Šeit, augšā, virs pašas aizas, kur jūs varējāt lauzt kaklu nieka sievieša dēļ! Jūs, kavaljērs! Nu saki viens cilvēks, ekselence!

Viņš pagriežas pret sievu un pieliek tai dūri pie deguna.

— Kā tad tā? — viņš tai uzkliedz. — Vai tur augšā tev vajadzēja viņu slēpt? Vai labākas vietas nebija? Vai neredzēji, muļķe, ka es meklēju visur, tikai ne sienas skapī aiz priekškariem? Nu, veiklāk, veiklāk, ņem suku un notīri sinjoru kavaljēru! Esiet tik laipns, ekselence, lieniet skapī — tikai uz. piecām minūtēm! Vai d-zirdat, kā uz ielas klaiga? Mums kat-ram ir zināmi pienākumi, ekselence, ticiet man. Lai kā negribētos, mums tie tomēr jāuzņemas. Tikai piecas minūtes, esiet tik laipns. Tūlīt es visus aizsūtīšu projām.

Un, pavadījis kavaljēru līdz sienas skapim, Kvākeo atver logu ielas pusē un uzsauc pūlim:

— Te neviena nav! Eju atvērt durvis... Kas grib ienākt, lai nāk! Varbūt kāds vēlas pārliecināties... Bet te patiešām neviena nav!

KANDELORA

satvēris druknajās rokās vecās, jau bezformīgās panamas cepures malas, Nane Papa Kandelorai saka:

— Tas tev nepieklājas. Atzīsti, dārgā. Nepieklājas.

Un Kandelora, briesmīgi noskaitusies, atkliedz:

— Kas tad man pieklājas? Palikt pie tevis? Nosprāgt aiz dusmām un kauna?

Nane Papa, aizvien ciešāk žņaugdams rokās panamu, mierīgi atbild:

— Jā, dārgā. Tikai ne nosprāgt. Pacieties mazliet. Redzi, Kiko...

— Es tev aizliedzu viņu tā saukti

— Bet vai tu viņu tā nesauc?

— Tieši tāpēc, ka es viņu tā saucu!

— Ak tā? Labi. Gribēju tev sagādāt prieku. Tu tātad vēlies, lai godāju viņu par baronu? Lai notiek, teiksim: barons. Barons tevi mīl, Kandelora, un tērējas tevis dēļ...

— Ak manis dēļ tērējas? Āksts tu esi! Nelietis! Vai viņš daudz vairāk netērējas tevis dēļ?

Ļauj man pabeigt... Barons tērējas manis un tevis dē|. Bet, redzi, ja viņš tērējas vairāk manis dēļ, tad ko tas nozīmē? Esi prātīga, padomā. Tas nozīmē, ka tev viņa acīs ir tikai tā vērtība, ka uz tevi krīt manas slavas spožums. To tu nevari noliegt.

Slavas spožums? — Kandelora jau atkal kliedz, noskaitusies līdz nāvei. — Sis te spožums, jā!

Viņa paceļ kāju un parāda Nanem kurpi.

Kauns, kauns! Uz mani krīt tikai kauns!

Nane pasmaida un vēl mierīgāk atbild:

Piedod, nē! Kauns, tā ir mana daļa. Esmu tavs vīrs. Tā tas ir, Loreta, tici man. Ja es nebūtu tavs vīrs un, galvenais, ja tu nepaliktu kopā ar mani šai viesmīlīgajā pajumtē, tad, saproti jel, viss jaukums pazustu. Šeit katrs nesodīts var parādīt tev savu cieņu, un visiem par to jo lielāks prieks, jo vairāk tu man, teiksim, sagādā negodu un kaunu. Bez manis tu, Loreta Papa, atkal kļūtu par gluži nenozīmīgu, neiekārojamu sievieti, ar kuru satikties būtu visai riskanti un kuras dēļ Kiko ... barons netēr ... Kas tev kait? Tu raudi? Rimsties taču! Es tikai jokoju . . .

Nane pieiet Kandelorai tuvu klāt un grib satvert viņas zodu, bet Loreta pieklūp tam pie rokas, atpleš muti kā meža zvērs, iecērt zobus miesā un ilgi ilgi neatlaižas, aiz dusmām arvien stiprāk saspiezdama žokļus.

Pieliecies, lai noturētu roku Kandeloras mutes augstumā, arī Nane Papa sakož zobus un ar mēmu smaidu slēpj sāpes, kas liek viņam nobālēt.

Acīs pamazām iedegas skaudra, spoža liesma.

Beidzot, kad Kandeloras zobi atlaižas, kāds baudījums! — vigs sajūt uz rokas it kā nokaitēta zīmoga nospiedumu.

Nane klusē.

Viņš lēnām mēģina pavilkt svārku piedurkni: krekls nenāk līdzi. Audekls ir iespiedies dzīvā miesā. Uz baltās piedurknes izplūst sarkans traips, asiņains aplis, aplis, ko iezīmējuši vienādie, stiprie Kandelo-ras zobi. Piedurkni pavilkt nav nemaz tik vienkārši Beidzot Nanem Papam tas izdodas. Viņš vēl vienmēr smaida un ir loti bāls. Roka izskatās briesmīga. Katrs zobs atstājis dziļu brūci, un tās iekšpusē miesa ir nomelnējusi.

— Vai redzi? Nane saka, rādīdams viņai roku.

— Sirdi es tev tāpat sakostu! — Kandelora norūc, sakņupuši uz soliņa.

Zinu, — atbild Nane. — Un tu redzēsi, ka tieši šīs vēlēšanās dēļ es pierunāšu tevi palikt pie manis. Noņem cepurīti, tā. Un atnes mazliet joda tinktūras, lai izsargātos no saindēšanās, un karbola vati, un marles saiti. Tas viss ir augšā, rakstāmgalda atvilktnē, Loret, otrajā pa labi. Zinu, ka tu esi no tiem zvēriņiem, kas kož, un tāpēc man vienmēr glabājas zāles pirmajai palīdzībai.

Kandelora paceļ Nanes roku un apskata; viņas skatiens ir ātrs un zaglīgs.

Nane šai brīdī viņu apbrīno.

Kandelora ir īsts formu un krāsu brīnums, nemitīgs izaicinājums viņa gleznotāja acīm, kas to skata allaž jaunu un mainīgu.

Sai dienvidus stundā vasarnīcas dārza, zem kausētam svinam līdzīgās augusta saules, kurā viss met asas, tumšas ēnas, viņa iedveš bailes. Atgriezusies no rīta peldes jūrā, saulē un sājajā ūdenī nokaitusi un piesarkusi, ar gaišajām, mirdzošajām acīm, mazliet ierauto zodu un asajiem, dzeltenajiem matiem viņa atgādina baudkārē iesnaudušos kazu. Šķiet, ka druknās, kailās, saskrāpētās rokas un spēcīgās kājas ar katru kustību gribētu saplēst plāno, piegulošo, caurspīdīgo, zilo kleitiņu, kas tik ļoti nepiestāv viņas iedegušajai miesai.

Cik šī kleitiņa liekas smieklīga!

Kandelora visu rīta cēlienu peldas kaila, tuksnesīgajā pludmalē viņa kaila ierokas karstajās smiltīs, svilina raženo augumu saulē un izbauda, kā vēsās jūras putas kutina kāju pēdas. Kā gan lai debeszilā kleitiņa tagad noslēpj kailumu, kas lauztin laužas uz āru? Kandelora uzvilkusi kleitu pieklājības pēc, taču patiesībā tā viņu padara daudz piedauzīgāku, nekā ja viņa būtu kaila.

Par spīti dusmām, viņa pamana apbrīnu Nanes skatienā un instinktīvā labpatikā pasmaida, taču piepeši viņu atkal pārņem niknums. Smaids vēršas aizvien grīnāks un negaidot pāriet ska|os šņukstos.

Un Kandelora ieskrien vasarnīcā.

Nane Papa seko viņai ar acīm un gandrīz neviļus savelk seju nebēdnīgā smīnā, tad paskatās uz ievainoto roku, kas saulē stipri sūrkst, un arī viņam nezin kāpēc kaklā sakāpj asaru kamols.

Patiešām ir briesmīgi tveicīgā augusta dienvidū uz brīdi apzināties, cik smaga tāda negoda un kauna pilna dzīve, un, sviedriem plūstot, nožēlot negodu un kaunu, kas nospiež dvēseli.

Drūmajā saules svelmē, ēnu izrobotajā dārzā Nane Papa tagad jūt, — un šī sajūta viņu nomāc, satrauc un gandrīz vai dzen izmisumā, — jūt ap sevi tik daudz nekustīgu, it kā izbrīnā sastingušu lietu, kas viņā noraugās: koki, kuplie akāciju krūmi, mākslīgas klints ieskautais baseins ar stāvoša ūdens zaļo spoguli, soli.

Ko tās visas gaida?

Viņš taču var kustēties, var aiziet projām. Bet cik dīvaini! Šķiet, ka visas apkārtējās lietas viņu uzlūko un ne tikai uzluko, bet ar savu naidīgo, gandrīz ironisko, stinga izbrīna pilno skatienu pienaglo uz vietas un liek apzināties, cik veltīga, muļķīga un pat smieklīga ir šī iespēja aiziet.

Dārziņš liecina par barona Kiko bagātību. Nane Papa te dzīvo turpat jau pusgadu, un tikai šorīt viņš izjuta neatvairāmu vajadzību atklāt sev un no jūras pārnākušajai Kandelorai savu un viņas negodu visā kailumā; un viņš smējās, kad Kandelora ieteica aiziet no šā negoda tagad, kad, viņas vārdiem runājot, tas ir iespējams.

Jā! Jo tagad jau Nanes Papas gleznas var labi pārdot un viņa jaunās, tīri individuālās mākslas vērtība tikusi atzīta — ne jau tāpēc, ka viņu tiešām saprastu, bet gan tāpēc, ka kritika piespiedusi izstāžu naudīgos un ģeķīgos apmeklētājus apstāties pie viņa audekliem.

Kritika?. Kritika ir vārds, kas neko neizsaka. Vārds, kas atdzīvojas tikai tad, ja to ieģērbj kāda kritiķa biksēs. Un kritiķis, pie kura Kandelora reiz izmisumā aizgāja, lai iesviestu tam sejā jautājumu, vai ir taisnīgi, ka tāds mākslinieks kā Nane Papa mirst badu, šis pats kritiķis (vierts no visvairāk uzklausītajiem) labprāt bija ar mieru plašā avīžrakstā vērst ģeķu uzmanību uz jauno un tīri individuālo Nanes Papas mākslu, taču arī vēlējās, lai par šā mākslinieka atzīšanu, neteiksim, samaksā, bet lai Kandelora to mīļi atlīdzina ar savu viskvēlāko pateicību. IJn Kandelora, noreibusi no uzvaras, kas viņai varbūt maksāja dievs vien zina cik dārgi, nekavējoties izrādīja viskvēlāko pateicību ne vien šim kritiķim, bet visiem visdedzīgākajiem vīra jaunās mākslas apbrīnotājiem visiem un īpaši baronam Kiko, kurš beidzot lūdza viņus apmesties sava vasarnīcā, lai tam tiktu gods dot pajumti slavas luteklim, mūzas kalpam ... Kas par uzņemšanu! Kas par dāvanām! Kas par svētkiem!

Un ja nu tas viņai nemaksāja neko, ja viņa nejutās neko ļaunu darījusi, nabaga Kandelora!

Viņu biedēja nabadzība, tā tas ir. Viņa gan pati to noliedz un apgalvo, ka viņu pamudinājušas dusmas, nevis bailes, jo ne jau trūkumā un pazemojumos izpaudās nabadzība, bet gan netaisnībā, kas liedza novērtēt vīra nopelnus. Un par šo netaisnību viņa gribēja atriebties. Kādā veidā? Tikai tā: lai būtu vasarnīca, automobilis, jahta, zelts, dārgakmeņi, izbraukumi, tērpi, svētki... Un Kandelora izjuta skaudru īgnumu pret Nani Papu, kurš palika tāds pats kā senāk, ne bēdīgs, ne jautrs, tikpat nevīžīgs kā vienmēr, kura vienīgais prieks bija viņa krāsas, vienīgā vēlēšanās — aizvien vairāk un vairāk iedziļināties sava mākslā, ar mūžam nerimtīgām alkām ienirt pašos tas dzijumos, lai nenieka neredzētu no trakulīgā dzīves karnevāla, kas virpuļoja ap viņu.

Iespējams, ka šis trakulīgais karnevāls — dārgakmeņi, Loretas greznie tērpi, ielūgumi un svētki liecina par Nanes slavu. Par viņa slavu un arī — ka gan ne? — par viņa negodu. Bet kāda Nanem gar to daļai

Visu dzīvi, visu, kas viņā elpo, viņš atdod, ziedo un izšķiež par prieku iedvest dzīvību kādā baltā papīra lapā, pats kļūdams par tās miesas audiem, dzīslām un asinīm; stings un kails akmens viņa gleznā kļūst dzīvs un dvašo — tikai tas viņam ir svarīgi.

Viņa negods? Viņa dzīve? Citu cilvēku dzīve?' Tas viss ir kaut kas svešs, tāls un pārejošs, ko nav vērts ņemt vērā. Dzīvo vienīgi viņa māksla, viņa darbs, ko neatturami dzemdina viņa dvēseles gaisma un mokas.

t

Ja tāds ir viņa liktenis, tas nozīmē, ka citādi nevarēja būt. Un viss viņam šķiet tik bezgala tāls, ja padomā!

It kā no tāluma viņš šorīt Loretai sacīja, — ne jau diez cik nopietni! — ka viņam būtu paticis redzēt dzīvē sev līdzās īstu dzīves biedri, kurai nabadzība neiesveltu tādas dusmas, pazemīgu un maigu dzīves biedri, pie kuras krūtīm varētu atpūsties un kuras ciešanas iedvesmotu viņu uz darbu, tāpat kā uz to kādreiz iedvesmoja viņa mākslas neatzīšana.

Loreta, protams, uzklupa viņam kā plēsīga kaķene.

Bet kur viņa tik ilgi paliek? Kāpēc vēl nenāk ar joda tinktūru, vati un marli? Aizgāja raudādama, nabadzīte...

Loreta tagad vēlas, lai viņu mīl. Lai viņu mīl Nane, varbūt par spīti tā vienaldzībai. Vai var maz iedomāties kaut ko trakāku? Ja Nane viņu patiesi mīlētu, tam vajadzētu viņu nogalināt. Šī vienaldzība ir nepieciešams priekšnoteikums, lai panestu negodu, ko viņa ar savu klātbūtni ik brīdi apliecina. Aizbēgt no negoda? Kā gan tas vairs iespējams, ja negods jau aptraipījis viņu dvēseles, ja tas ieskauj viņus abus no visām pusēm? Atliek vienīgi nepievērst nekam uzmanību un turpināt tāpat: viņam gleznot, viņai uzjautrināties — šodien ar Kiko, rīt ar kādu citu vai arī bezbēdīgi vienlaikus ar Kiko un vēl kādu. Tāda ir dzīve, sīkumi... Tā vai citādi — viss paiet un neatstāj pēdu. Varbūt labāk pasmieties par visām kroplībām, par visiem, kas cieš, ieslēgti savā pretīgajā, necienīgajā čaulā, līdz sairst pīšļos. Katra lieta ietver sevī savas formas lāstu, kas nosaka, ka tai jābūt tādai un ka tā nekad vairs nevar būt citāda. Likt izjust šo formas lāstu — tas tieši ir Nanes jaunās mākslas uzdevums. Viņš labi zina, ka katram kuprainim jāsamierinās ar savu kupri. Un ar notikumiem un cilvēku rīcībām ir tāpat kā ar formu. Notikušo nevar padarīt par nenotikušu, nevar labot. Lai ko arī Kandelora darītu, viņa nekad vairs nekļūs tīra un skaidra kā senajās, grūtajās dienās. Lai gan tāda viņa varbūt nekad nav bijusi, pat bērnībā ne. Jo citādi viņa nevarētu tā rīkoties un turklāt vēl justies līksma.

Kāpēc gan Kandelorai pēkšņi uznākušas tādas ilgas pēc skaidrības: dzīvot tikai ar viņu, Nani, vie-rriem pašiem, mierā, pieticībā, mīlestībā? Ar viņii — pēc visa, kas bijis? It kā viņš tagad spētu raudzīties nopietnāk uz dzīvi un vēl mīlestību! Uz Kandeloras novazāto mīlestību, kam nāk līdzi priekšstats par ākstīgo Kiko, slaveno kritiķi un visiem pārējiem, it kā tie, idilliski rokās saķērušies, ietu ap viņu un Kandeloru «kas dārzā, kas dārzā?» ...

Ak vai! Karstajā saulē asinis ap brūci ir aprecējušas un sakaltušas. Potīte un pat rokas delms mazliet uzpampis, vēnas uzblīdušas.

Nane Papa atmostas no pārdomām un kāpj augšā uz vasarnīcas pusi. Divreiz no kāpnēm un vasarnīcās vestibila viņš sauc sievas vārdu:

Kandelora! Kandelora!

Sauciens atbalsojas tukšajās telpās. Neviens neatbild. Viņš ieiet istabā blakus darbnīcai, kur stāv rakstāmgalds, un atlec soli atpakaļ. Gaišajā, saules pārpilnajā istabā uz grīdas guļ Kandelona, izstiepusies visā garumā, ar saburzītām drēbēm, it kā valstījusies pa grīdu. Viens gurns tai atsegts. Viņš piesteidzas klāt un paceļ tās galvu. Ak dievs, ko tā izdarījusi! Mute, zods, kakls un krūtis notraipītas ar melngani dzeltenu šķidrumu. Kandelora izdzērusi joda pudelīti.

— Tas nekas! Nekas! — viņš sauc. — Kādu muļķību tu esi izdarījusi, Kandelor! Manu meitenīt... Bet tas nekas! Tas tev mazliet izsvilinās kuņģi... Celies, celies nu!

Nane mēģina to pacelt, bet tas viņam neizdodas, jo nabadzīte krampjos sastingusi. Taču viņš to

21

L. Pirandello

321

nesauc par nabadzīti, tikai par meitenīti, par meitenīti... Jo viņam šķiet, ka dzert joda tinktūru tomēr ir mazliet smieklīgi. «Meitenīt!...» viņš atkārto un piebilst: «Mana mazā muļķīte...» Un mēģina novilkt uz leju nepaklausīgo, zilo kleitiņu, lai apsegtu kailo gurnu, kas viņu aizvaino. Un viņš novērš skatienu, lai neredzētu Kandeloras nomelnējušās lūpas... Ar neveiklu kustību viņa drebošā roka ieplēš drānu, un kailais gurns vēl vairāk atsedzas.

Vasarnīcā neviena nav. Priekšpusdienā, atgriezusies no peldes, Loreta vēl pirms aizbraukšanas nolēma atlaist visas istabenes. Tāpēc nav neviena, kas viņam varētu palīdzēt to pacelt no grīdas, neviena, kas aizskrietu sameklēt kādu mašīnu, lai aizvestu Kandeloru uz slimnīcu. Par laimi, ārā dzird barona Kiko automobiļa tauri. Un mazliet vēlāk parādās Kiko pats samulsis, ar dzeltenīgu, trulu v^ča ģīmi, bet jauneklīgu augumu, ģērbies pārspīlēti eleganti.

— O! Kas noticis?

Gluži neapzinīgi viņš ieliek monokli acī un blenž uz Kandeloras atsegto gurnu.

— Palīdzi taču man viņu pacelt, velns parāvis! — Nane uzkliedz, veltīgi nopūlējies.

Bet, līdzko tie abi paceļ Kandeloru, no rokas, kuru viņa palikusi zem sāniem, izkrīt pistole, un uz grīdas atklājas asiņu traips.

— Ā-a! Ā-a! — Nane novaidas, kad tie abi ar Kiko nes viņu uz guļamistabu.

Loreta nav sastingusi krampjos, viņu sastindzinājusi nāve. Tikko līķis novietots gultā, Nane Papa kā prātā jucis uzkliedz baronam Kiko:

— Kas bija ar jums kopā jūrmalā? Kas šovasar bija ar jums kopā?

Kiko apjucis nosauc dažus vārdus.

— Nolādētie! — Nane saniknots kliedz, pieskrien baronam klāt, sagrabj to aiz krūtīm un sapurina ka salmu kūli. — Vai tiešām jums visiem jābūt tik stulbiem, jums, kam mazliet skanošais kabatā?

— Tik stulbiem... mums? — Kiko izdveš, trulāks par trulu, vairīdamies no Nanes tvērieniem.

— Jā! Jā! Jums! — Nane Papa turpina lādēties. — Tik stulbiem, lai iedvestu nabadzītei ilgas pēc manas mīlestības! Saproti? Manas! Manas! Manas mīlestības!

Un, sabrukdams pār Loretas līķi, viņš izplūst izmisīgās asarās.

KUĢU PATRONS

varu zvērēt, ka neesmu gribējis apvainot sinjoru Lavakarru nedz vienu, nedz arī vairākas reizes, kā ļaudis pilsētā tenko.

Sinjors Lavakarra tikai stāstīja man par savu vepri un gribēja pierādīt šā lopiņa saprātīgumu.

Es viņam vaicāju:

— Piedodiet, vai vepris ir vājš?

Un sinjors Lavakarra tad pirmo reizi pavērās manī, it kā ar šo jautājumu es būtu gribējis apvainot ja ne tieši viņu pašu, tad vismaz viņa kustoni.

Viņš man atbildēja:

— Vājš? Tam vajag svērt pāri par kvintālu!

Un tad es teicu:

— Piedodiet, bet vai jūs patiešām domājat, ka tādā gadījumā tas varētu būt saprātīgs?

Runa bija par vepri. Ļumēdams pie visas savas pilnīgās, rožainās miesas, sinjors Lavakarra iedomājās, ka tagad, pēc vepra, apvainoju viņu pašu, it kā es būtu apgalvojis, ka resnums nav savienojams ar saprātu. Bet runāts, es atkārtoju, tika par vepri. Ta-

pēc sinjoram Lavakarram nebija iemesla ne apvainoties, nedz jautāt:

— Bet kā tad, pēc jusu domām, ir ar mani?

Es pasteidzos atbildēt:

Kāds te sakars ar jums, dārgo sinjor Lavakarra? It kā jūs būtu vepris! Piedodiet. Ja jūs ēdat ar labu apetīti, ko dievs jums allaž pataupa, tad ka laba jūs to darāt? Jūs ēdat pats sev par labu un nenoba-rojaties citu labumam. Vepris turpretim domā ēdam sava labā, bet nobarojas citiem.

Viņš pat nepasmējās. Pat nepasmaidīja. Tikai stāvēja manā priekšā kā stabs, vēl niknāks nekā pirmīt. Lai viņu izkustinātu no sastinguma, es steigšus piemetināju:

Iedomāsimies, iedomāsimies, dārgais sinjor Lavakarra, ka jūs ar visu savu izcilo saprātu — piedodiet — būtu vepris. Vai jūs ēstu? Es ne. Redzēdams, ka man pienes ēdienu, es izbailēs ierukšķētos: «Nix! Pateicos, sinjori. Aprijiet mani kārnu!» Ja vepris nobarojas, tad tikai tāpēc, ka tas šo patiesību nesaprot un, ja jau nesaprot, tad nevar but saprātīgs. Tāpēc jau es arī vaicāju, vai jūsu kustonis ir vājš. Jus man atbildējāt, ka tas sver vairāk nekā kvintalu. Tāda gadījumā, piedodiet, dārgais sinjor Lavakarra, jūsu vepris — neiebilstu -- droši vien ir skaists kustonis, tomēr nav necik saprātīgs.

Šķiet, ka labāku paskaidrojumu es sinjoram Lavakarram nebūtu varējis sniegt. Tomēr tam nebija nekādu panākumu. Jo skaidrāk es pūlējos izteikties, jo vairāk apmācās sinjora Lavakarras vaigs un viņš caur zobiem nogruģināja:

— Ņ-jā... ņ-jā...

Jo viņam droši vien šķita, ka es, likdams viņa kustonim spriest kā cilvēkam jeb, pareizāk sakot, apgalvodams, ka kustonim vajadzētu spriest kā cilvēkam, negribu vis runāt par vepri, bet gan par viņu pašu.

Tā nu tas ir. Tagad es zinu, ka sinjors Lavakarra staigā apkārt, atstāstīdams manu runu, lai visi atskārstu tās ģeķīgumu, un visi viņam apgalvo, ka mana runa ir pavisam aplama, ja to attiecina uz kustoni, kas arī domā, ka ēd sev par labu,' un nevar zināt, ka cilvēki liek tam baroties viņu labumam. Ja reiz vepris piedzimis par vepri, ko gan citu lai tas iesāk? Tam gribot negribot jāēd kā veprim, un tāpēc ir muļķīgi sacīt, ka tam tā nevajadzētu darīt, bet vajadzētu atteikties no barības, lai to apēd kārnu, jo veprim tāda doma nekad nevar ienākt galvā.

Šai jautājumā mēs esam pilnīgi vienis prātis. Bet tas taču bija viņš, dievs augstais, viņš pats, sinjors Lavakarra, kurš man visās toņkārtās piepūta pilnas ausis, ka viņa kustonim trūkstot tikai valodas! Tieši tāpēc jau es arī gribēju pierādīt, ka valodas dotības tam nekad nevar piemist un, īpašniekam par laimi, nepiemīt arī izdaudzinātais cilvēciskais saprats, jo cilvēks, jā, cilvēks var sev atļauties greznību ēst kā vepris, zinādams, ka viņu nobarojušos beigās nenokaus, turpretī vepris to nezina — nē un vēlreiz nē! Nudien, tas viss taču man šķiet tik skaidrs!

Viņu apvainot? Kas par niekiem! Es taču gribēju attaisnot sinjoru Lavakarru viņa paša acīs un, saglabājot visu cieņu pret viņu, izkliedēt vispēdējos pašpārmetumus, ko viņš izjuta tāpēc, ka bija pārdevis šo kustoni nokaušanai Kuģu patrona svētkos. Ja ne tā — īsi un skaidri, — es varu noskaisties no tiesas un pateikt sinjoram Lavakarram, ka vai nu viņa vepris ir gluži parasts kustonis un tam nepiemīt izdaudzinātais cilvēciskais saprāts, vai arī īstais vepris ir viņš pats, sinjors Lavakarra, un tādējādi patiešām viņu apvainot.

Tas ir loģikas jautājums, sinjori. Un turklāt te uz spēles likta cilvēka cieņa, ko man rūp saglabāt par katru cenu un ko es nespētu saglabāt, ja man neizdotos pārliecināt sinjoru Lavakarru un visus tos, kas. domā tāpat kā viņš, ka resni vepri nevar būt saprātīgi, j° gadījumā, ja šie vepri savā starpā sarunātos, kā to apgalvo un visur klāsta sinjors Lavakarra, tad Kuģu patrona svētkos netiktu nokauti vis vepri, 'bet tieši cilvēciskā cieņa.

Nudien nezinu, kāds sakars ir Kuģu patronam ar cuku bērēm, kas parasti sākas viņa svētku dienā. Та kā vasarā šo kustoņu gaļa ir kaitīga un tos aizliegts kaut, tad man šķiet, ka cūku bērēm, kā mēdz teikt, Kuģu patrona diena izvēlēta tāpēc, ka tā iekrīt septembrī, kad laiks uz rudeni kļūst vēsāks. Svētki notiek uz laukiem, jo Kuģu patronu godina senatnīgajā normandiešu svētā Nikolas baznīciņā, kas paceļas starp tīrumiem lielceļa līkumā, labu gabalu ārpus pilsētiņas.

Droši vien ir kāda teiksma vai leģenda par to, kāpēc patronam dots taisni šis vārds, bet es to nezinu. Pats Kuģu patrons toties ir Kristus tēls, ko tā darinātājs izveidojis līdz galējai pilnībai; viņš to veidojis par Kristu ar tik niknu centību, ka ne uz sastingušajiem, pie rupjā, melnā krustā pienaglotajiem stilbiem, ne starp ribām, kas saskaitāmas pa vienai vien, ne starp brūcēm un zilumiem nav atstājis ne unci miesas, uz kuras nebutu redzamas drausmīgas spīdzināšanas pēdas. To, ko jūdi nodarīja dzīvajai Kristus miesai, skulptors nodarījis šai statujai. Un tomēr saka: būt Kristum un mīlēt cilvēci!

Lai gan ar viņu tik nežēlīgi apgājušies, Kuģu patrons dara brīnumus pēc brīnumiem, ka tas redzams no neskaitāmām vaska un sudraba veltēm un pateicības plāksnītēm, ar kurām baznīciņā noklāta vesela siena. Uz katras plāksnītes attēlota vētras sabangota jūra, zilāka par zilu, un grimstoša laiviņa, kam pakaļgalā ar skaidri salasāmiem burtiem uzrakstīts nosaukums. Vārdu sakot, tur attēlots viss, kas iederas starp vētras saplosītiem mākoņiem un Kristu, kurš parādās pēc slīcēju lūgšanām un dara brīnumu.

Pietiks. Sakarā ar spriedelēšanu par vepra saprātu un resnumu un nožēlojamo pārpratumu, ko šī spriedelēšana radīja, esmu palicis bez sinjora Lavakarras ielūguma uz svētkiem.

Es nesūrojos tik daudz par prieku, kas man pagāja secen, kā par pūlēm, kādas man, kas svētkos biju tikai ziņkārīgs skatītājs, maksāja godbijības saglabāšana pret tik daudziem lāga cilvēkiem un, ka jau teicu, cilvēciskas cieņas saglābšana.

Es runāju patiesību. Ņemot vēra veselīgo viedokli, pie kāda es beidzama laikā stingri turos, nebiju domājis, ka tas man nāksies tik grūti. Taču beidzot, ar dievpalīgu, man tas izdevās.

No rīta, kad redzēju visus šos krīta baltos cūču barus un bariņus urkšķot rikšojam pa putekļaino lielceļu uz svētku vietu, es tīšuprāt sāku novērot šos kustoņus citu pēc cita.

Un tie lai būtu saprātīgi lopiņi? Kas par niekiem' Ar tādu rukšķošu balsi, ar tādām ausīm, ar tādu smieklīgu, gredzenā sagrieztu astīti pakaļgalā? Vai tie rukšķētu, ja būtu saprātīgi? Šī rukšķēšana taču liecina tikai par rijību. Tie šņakstina zobus pat lielceļa putekļos, līdz beidzamajam mirklim ne drusku nenojauzdami, ka pēc brīža tos nokaus. Varbūt tie uzticas cilvēkam? Pateicos par šādu uzticību! It kā, kopš pastāv pasaule un cilvēks audzē rukšus, viņš cūkai allaž nebūtu pierādījis, kā viņam kāro pēc tās miesas, un tāpēc tai nucfien nevajadzētu viņam uzticēties! Mans dievs, ja jau cilvēks nonāk pat tik tālu, ka, cūkai vēl dzīvai esot, nogaršo tās ausis un astīti! Vai var vēl but labāks pierādījums? Ja nevēlamies stulbumu saukt par uzticību, tad, dieva vārdā, būsim loģiski un nesacīsim, ka cūkas ir saprātīgi dzīvnieki.

Ja jau, piedodiet, cūka nebūtu apēdama, kas gan cilvēkam, kristītai miesai, liktu to kopt ar tik lielu rūpību, tai kalpot, dzīt to ganos? Sakiet, — kāpēc lai viņš tā rīkotos? Par kādiem nopelniem ta saņem savu uzturu? Neviens taču negribēs noliegt, ka cūka, kamēr dzīvo, dzīvo labi. Ņemot vēra dzīvi, kādu tā dzīvojusi, tai beigās jāsamierinās ar miesnieka dūci, jo pati par sevi, kā cūka, tā šādu dzīvi nav pelnījusi.

Bet pariesim pie cilvēkiem, sinjori! Arī viņus es gribēju noverot pa vienam, kamēr gājiens devās uz svētku vietu.

Jā, ta bija pavisam cita aina!

Dievišķā saprāta dzirksts parādījās pat visniecīgākajās izdarībās, pat nepatikā, ar kādu viņi novērsa seju no putekļiem, ko sacēla dzenamo kustoņu bari, un cieņā, ar kādu viņi pagriezās cits pret citu, lai sasveicinātos.

Un apceriet kaut vai iedomu apklāt piedauzīgo miesas kailumu ar drēbēm — vai tas vien jau nepaceļ cilvēku daudz augstāk par pretīgu vepri? Cilvēks var pieēsties līdz pušu plīšanai un novārtīties, cik vien tīk, viņš pēc tam atkal nomazgājas un apģērbjas. Un kaut arī mēs viņus visus iedomātos kailus uz šā ceļa, tiklab vīriešus, kā sievietes! Es zinu, tā kaut kas nav iespējams, bet pieļausim... Negribu apgalvot, ka skats būtu diez cik pievilcīgs: vecenes, resnvēderi, netīreļi! Taču padomājiet, kāda atšķirība no dzīvnieka atklājas kaut vai tikai cilvēka acu, viņa dvēseles spoguļa, spīdumā, viņa smaidā un valodā ...

Un kur tad vēl domas, ko ikviens, pat iedams uz svētku vietu, auklē galvā! Iespējams, ka viņiem nav prātā ne tēvs, ne māte, bet kāds draugs vai brāļameita, vai tēvocis, kas vēl pērn līksmojies svētkos, ar pilnu krūti elpodams lauku svaigo gaisu, kamēr tagad, nabadziņš, tas atdusas tumšajā, šaurajā zemes klēpī... Kāds nopūšas, nogaužas, varbūt pat drusku nožēlo. Noteikti! Ne jau visas sejas ir jautras; cerības šodien krietni pamieloties nespēj nogludināt nomācošo rūpju, pūliņu un ciešanu grumbas daudzu jo daudzu izkāmējušu cilvēku pierēs. Un dažs labs nožēlojamais stiepj uz šiem vienas dienas svētkiem visa pagājušā gada postu, lai pārbaudītu, vai tik daudzu labi paēdušu, pilnasinīgu ļaužu vidu viņam vēl pietiek spēka atņirgt nodzeltējušos zobus grīna smaidā.

Man bija jādoma ari par visām mākslām un amatiem, kam šie cilvēki nododas ar tādu centību, neatlaidību un risku, kādu vepri nemaz nepazīst. Jo cūka paliek cūka un vairāk nekas, turpretī cilvēks — nē, sinjori, es nebūt nenoliedzu, — cilvēks arī var būt cūka, bet, piemēram, cūka un ārsts, cūka un advokāts, cūcīgs literatūras un filozofijas profesors, cūcīgs notārs, rakstvedis, pulksteņmeistars vai kalējs... Sai pūlī, kas virzījās pa lielceļu, es ar labpatiku vēroju pārstāvētus visas cilvēces pūliņus, centienus un rūpes.

Un tad man.garām pagāja sinjors Lavakarra, vezdams pie katras rokas pa pastarītim zēnam, un viņam nopakaļus, tikpat sārta un tukla kā pats, starp pirmdzimtajām meitām soļoja sieva. Visi seši izlikās mani neredzam, taču abas meitenes, garām ejot, nosarka kā magones un viens no zēniem pēc dažiem soļiem trīsreiz pagrieza galvu, lai uz mani pašķielētu. Trešo reizi — tāpat, joka pēc — es viņam parādīju mēli un slepus pamāju ar roku. Viņš piepeši kļuva gaužām nopietns, seja viņam izstiepās gara gara, un viņš izklaidīgi sāka raudzīties uz citu pusi.

Arī viņš, nabaga knauķis, baudīs cūkgaļu un droši vien pārēdīsies, taču cerēsim, ka tas viņam diez ko nekaitēs. Un, ja arī viņš saslims, — neaizmirsīsim cilvēka tālredzību, arī tai sakāms savs vārds! Taču pamēģiniet atrast tālredzību cūkās: parādiet man vepri aptieķnieku, kurš pagatavo rīcineļļu sivēniem, kas aiz nesātības sabojājuši vēderu!

Es labu bridi pa gabalu sekoju dārgajai sinjora Lavakarras ģimenei, kura droši devās pretim svinīgai vēdera samaitāšanai, un mierināju sevi ar domu, ka rit drogu veikalā viņi nopirks vajadzīgo purgatīvu, kas to atkal izdziedinās.

Cik daudz no plandošiem audekla gabaliem steigā saslietu telšu svētā Nikolas baznīciņas priekšā, uz laukumiņa, ko šķērso lielceļš!

Tur ir krodziņi zem klajas debess, galdi, galdiņi un sēžamie, vīna toveri un mucas, pārnēsājami pavardi, miesnieku soli un bluķi.

Trokšņaino svētku ainavu aizmigloja biezi dūmi un putekļi, tomēr šķita, ka redzamību vēl vairāk traucē apdullinošā atmosfēra, ko radīja vispārējais sajukums un troksnis.

Tā vis nebija priecīga svētku kņada, bet spalgi mežonīgu sāpju kliedzieni, ko izraisa varmācība. Ak, cilvēku jūtīgums! Ceļojošie tirgotāji, izkliegdami savu preci, krodzinieki, aicinādami uz jau gatavu mielastu, miesnieki, slavēdami savu mantu uz letēm, visi kopā, varbūt paši to nemaz neapjauzdami, atdarināja cūku drausmīgo kviekšanu, kuras turpat pūlī kāva, šķērda, dīrāja un sadalīja. Un piemīlīgās baznīciņas zvani pievienojās cilvēku balsīm un, bez apstājas dunēdami kā neprātīgi, mēģināja dievbijīgi pārskanēt visus šos kliedzienus.

Jūs varbūt jautāsiet, kāpēc gan cūkas nekāva mazliet nostāk no pūļa? Un es jums atbildēšu: tāpēc, ka citādi svētki zaudētu savu senatnīgo raksturu, savu

!

pirmatnējo, svēto raksturu, kas sakņojas upura nogalināšanas aktā.

Jo nedrīkst aizmirst cilvēku reliģiskās jūtas, sinjori!

Es ievēroju, ka daudzi nobālēja, aizbāza ar pirkstiem ausis un novērsās, lai neredzētu zibošo dūci iestrēgstam kaklā raustīgajam kustonim, ko cieši saturēja astoņas atrotītas, asiņainas rokas. Un, patiesību sakot, arī es novērsos, sevī rūgti nožēlodams, ka līdz ar civilizācijas progresu cilvēks pamazām kļūst aizvien vājāks un aizvien vairāk zaudē savu reliģisko izjūtu, lai ka cenšas to attīstīt. Protams, viņš joprojām ēd cūkgaļu un labprāt noraugās, kā dēj desas, kā skalo plaušas, kā glītās šķēlēs sagriež spīdīgās, stingrās, trīcošās aknas, bet novērš seju, kad' upuri nogalina. Tāpēc uz visiem laikiem zudušas atmiņas par seno Māju, dieva Merkūra māti, no kuras cūka guvusi savu otro vārdu.[10]

Pievakarē es pamanīju sinjoru Lavakarru nosvīdušu un satrauktu, bez svārkiem, ar lielu, garenu bļodu rokās un abiem puišeļiem aiz muguras stāvam pie miesnieka letes, kuram viņš bija pārdevis savu saprātīgo kustoni. Saskaņā ar pārdošanas līgumu viņš bija ieradies saņemt cūkas galvu un aknas.

Arī šoreiz ar jo vairāk pamatotu iemeslu sinjors Lavakarra izlikās mani neredzam. Viens puišelis raudāja, taču man gribētos domāt, viņš neraudāja tāpēc, ka tūlīt ieraudzīs dārgā, resnā, turpat divus

gadus majas pagalma glaudītā kustoņa bālo, asiņaino galvu. Šo galvu ar lielajām, noļukušajām ausīm, ar svinīgi aizvērtajām, spalvām aizaugušajām acīm toties aplūkos tēvs, lai vēlreiz ar nožēlu apcerētu tās saprātīgumu, un savas nolādētās ietiepības dēļ sabojās sev visu ēšanas prieku.

Ai, būtu viņš mani uzlūdzis pie sava galda! Man droši vien būtu aiztaupīts lielais apbēdinājums, kādu izjutu, kad viens pats tukšā dūšā, viens pats ar vīna tvaiku neaizmiglotām acīm redzēju šos ievērības un godbijības cienīgos cilvēkus pamazām nonākam nožēlojamā stāvoklī, zaudējam pēdējās apziņas paliekas, aizmirstam visus daudzos nopelnus, ko cilvēki ar savām spējām, pūliņiem un tikumiem guvuši ilgos gadu simteņos, paceldamies pāri pār citiem zemes dzīvniekiem.

Vīrieši bija izmetušies kreklos, sieviešu apģērbi nekārtībā; galvas klanījās, sejas svila, acis miegaini mirkšķināja. Starp apgāztiem galdiem un soliem gāja vaļā trakulīgas dejas, skanēja izlaidīgas dziesmas, šāvieni, bērnu spiegšana, aizsmakuši smiekli. Tas bija īsts raganu katls zem smagajiem, sarkanajiem saulrieta padebešiem, kas it kā aiz šausmām bija negaidot samākušies.

Debesis pamazām saduga vēl tumšākas un dūmakainākas, un drīz vien es redzēju, kā, svēto baznīcas zvanu aicināts, viss šis piedzērušais pūlis klupdams krizdams, kā mācēdams un spēdams cēlās kājās un devās procesijā aiz drausmīgā, pie melnā krusta pienaglotā Kristus tēla, kas bija iznests no baznīcas un ko tagad stiepa bāls garīdznieks ar dažiem nedzērušiem pāteriem.

Divi veprēni, sev par neticamu laimi izglābušies no miesnieka dūča, izstiepušies zem vīģu koka, noraudzījās garām ejošā procesijā un, kā man šķita, pameta viens otram ar aci, it kā sacīdami: «Redzi, brālīt, kas te notiek! Un vēl runā, ka cūkas esot mēs!»

Šis skatiens mani aizvainoja līdz dvēseles dziļumiem, un arī es sāku uzmamgak vērot piedzērušo baru, kas gaja man garām. Taču nē, nē! Kāds mierinājums! Es redzēju, ka viss šis piedzērušais pūlis, stampādams un streipuļodams aiz krustā sistā Kristus, raud, šņukst, sit ar dūrēm sev pa krūtīm un plēš izspūrušos matus.

Cilvēce bija ēdusi cūkgaļu, jā, bija piedzērusies — tiesa, taču tagad, sekodama savam pestītājam, ta izmisīgi raudāja.

— Nomirt zem miesnieka dūča ir nieks, ai stulbie dzīvnieki! — es tad gavilējoši iesaucos. — Jūs, cūkas, visu savu dzīvi, kamēr tā ilgst, pavadāt mierā un pie pilnas siles. Bet paraugieties, kāda dzīve ir cilvēkam! Viņš kļuvis par lopiņu, piedzēries, un tagad izmisīgi raud, soļodams aiz asiņainā, pie melnā krusta pienaglotā Kristus. Viņš apraud cūku, ko pats apēdis. Vai var būt vēl kaut kas traģiskāks?

SVĒTĪBA

Nesaprotu, kas tie par ļaudīm! dons Markīno mēdza atkārtot vismaz divdesmit reizes dienā un, ierāvis galvu plecos, izpletis rokas ka vēdekli, savilka lūpu kaktiņus uz leju. Nesaprotu, kas tie par ļaudīm!

Jo ļaudis parasti rīkojās citādi, nekā būtu rīkojies viņš, un ļoti bieži atrada ko iebilst pret izdarībām, kuras viņš uzskatīja par pareizām.

Bet. augstais dievs, kāpēc gan draudzes locekļi Stravinjāno ciematā jau no pirmās dienas uz viņu raudzījās tik slikti? Tie nevarēja piedot, ka viņš nocirtis un pārvērtis par tīrumu (ar priekšniecības ziņu, protams) ozolu birzīti, kas agrāk auga lejpus baznīcas un nedeva nekāda ienākuma. Jā, šis svētītais tīrumiņš vēl arvien tiem bija kā dadzis acī un tāpat arī mazā piebūvīte ar četrām istabām, kuru viņš bija uzcēlis par naudu, ko saņēma par kokiem. Šī piebūve slējās vienā pusē baznīcai, kam otrā pusē piekļāvās vienstāva mājele, kur dzīvoja viņš pats un māsa Marianna. Vai ar daļu iegūtās naudas viņš varbūt

nebija pielāpījis ari baznīciņu? Un kas tur ļauns, ja viņš piebūvi katru vasaru izīrē kādai ģimenei, kas brauc uz Stravinjāno zaļumos?

Vai stravinjānieši tiešām vēlējās, lai viņu mācītājs būtu nabagāks par svēto Ijābu? Trakākais turklāt vēl tas, ka, no vienas puses, viņam bija jākalpo visiem, bet, no otras puses, lai dievs nedod, ja viņu redzēja ar kapli rokā vai lopu ganībās. Vai tie baidījās, ka viņš notraipīs sutanu, ko? Ka sarepēs rokas, kam jāpieskaras svētajai hostijai? Sirdsapziņa, jā, sirdsapziņa nedrīkst būt netīra un sarepējusi, nevis rokas!

Donam Markīno bija taisnība, taču viņam vajadzētu paskatīties pašam uz sevi ... Bet droši vien viņš nepamanītu, ka tiklab paša, kā māsas Mariannas kājas jau līdzinājās zosu pleznām un ka viņu gaita pilnīgi atgādināja šo putnu gāzelēšanos: abi bija viena auguma, apaļi un gluži bez kakla. Savā runā dons Markīno sen vairs neieklausījās, un, ja arī ieklausījās, viņam nemaz nelikās, ka balss, plūzdama caur vienmēr iesnaino degunu, kļuvusi ņaudīga Tātad draudzes locekļu nepatiku un nelabvēlību pret viņu savā ziņā un varbūt pat galvenokārt izraisīja tas, par ko viņam pašam nevarēja būt ne jausmas: viņa miesas būve, balss un īpašais runāšanas veids.

Ja pie viņa, teiksim, kāds ieradās steidzami aizņemties ēzeļmāti, lai naktī atvestu no Noceras ārstu, dons Markīno vienmēr atbildēja vienu un to pašu:

— Ar to tu tālu netiksi. Tu divas trīs reizes lauzīsi kaklu, mans mīļais; labi vēl, ja trīsreiz un ne vairāk Runādams viņš bieži lietoja šādus dzēlīgus teicie-niņus, ko nezin kad un no kā bija noklausījies, taču atkārtoja tos bez jebkāda nolūka iedzelt. Turklāt

eze|māte patiešām bija niķīga, tik niķīga, ka dona Markīno sirdsapziņa liedza to ar vieglu roku kādam aizdot. Cik reizes, mīļais dievs, tā neļāva viņam pašam iesēdināt lieku braucēju divričos! Un, lai izvairītos no kodieniem un spērieniem, kad lopiņu vajadzēja apseglot vai iejūgt, cik reižu viņam nebija nācies ar vislaipnāko apiešanos un vismīlīgākajiem vārdiņiem kustoni tēvišķīgi pamācīt, lai tas lēnprātīgi visu pacieš un samierinās ar likteni, ka dievs tam licis piedzimt par ēzelieni.

Kas tur ko brīnīties! — Stravinjāno ļaudis runāja. Gan ēzeļmātei, ko vienmēr kopa dons Markīno pats, gan vistām un trim vepriem, par kuriem rūpējās mācītāja māsa Marianna, gan abām govīm, ko ganīja baskājē kalpone Rozā, — visiem šiem dzīvniekiem, redzot savā vidū grozāmies zosīm līdzīgo saimnieku un viņa māsu, gribot negribot vajadzēja sajust radniecīgas lopiņu dvēseles, ar kurām var atļauties šādus tādus stiķus, ko ar citiem saimniekiem tie vis neuzdrīkstētos dzīt. Ļaudis smējās par necieņu, ko šie slikti audzinātie kustoņi izrādīja viņu mācītājam un tā māsai, par raizēm, ko varbūt aiz mīlestības trīs piena baltie, nobarotie vepri sagādāja Mariannai, par izmisumu, ar kādu tā ik rītu meklēja izdētās olas, ko vistas tīšām slēpa, katru dienu dēdamas jaunā vieta. Vistām pie kājas bija piesietas lupatiņas, lai tās nevarētu samainīt ar citām!

— Un kāpēc arī veprīšiem astē neiesiet skaistas, zilas lentītes, donna Marianna?

Vai tā kaut ko drīkst sacīt nabaga mācītāja nabaga māsai, kas taču ne sīkākajam kukainītim nedarīja pāri? E, ko tur .. .

Un dons Markīno ierāva galvu plecos, izpleta rokas ka vēdekli un, savilkdams lūpu kaktiņus uz leju, atkārtoja:

Nesaprotu, kas tie par ļaudīm!

Viņam bija vairāk iemesla nekā jebkad atkārtot šo parasto teicienu todien, kad viņš devās lejā uz Noceras lopu tirgu.

Ne pirkt, ne pārdot, — viņš tur ieradās tikai paskatīties un paklausīties, jo togad izbeidzās līgums ar mācītājmājas kalpiem, ar kuriem viņš nebija apmierināts un kuriem jau bija pateicis, ka uz nākamo gadu meklēs citus. Tagad šis brīdis bija pienācis, un tirgū starp lauku ļaudīm, kas bija salasījušies no visas apkaimes, viņš gribēja redzēt, kurš pērk un kurš pārdod, un dzirdēt valodas par šo un to.

Tieši tie, kas baznīcā tikpat kā nerādījās, patiesi, pat lielajos svētkos ne, vēlāk viņu nosodīja, ka viņš todien pametis draudzi un uzkavējies tirgū līdz pat saules rietam. Bet tas arī vēl nebūtu nekas. Kad viņš jau bija ierausies divričos un grasījās atgriezties Stravinjāno. — lai gan piepeši bija sacēlies negants vējš, — viņa priekšā nostājās Nunciāta ar apmēram astoņus gadus vecu zēnu uz rokām un saitē piesietu kaziņu aiz muguras un sauca, lai viņš, dieva vārdā, tai palīdzot.

Pirms daudziem gadiem šī pati Nunciāta, vēl skuķe būdama, bija kalpojusi mācītājmājā. Dona Markīno acu priekšā tā uzauga par skaistāko meiču Stravinjāno ciematā, un dons Markīno gribēja to izdot par sievu sava vecā kalpa dēlam, lāga zēnam, kas meitenē bija iemīlējies. Bet viņa, neko tuvāk nepaskaidrojusi, piepeši uzgrieza jauneklim muguru

un apprecējās ar kādu no kaimiņu ciema Sorifas puišiem. Kopš tā laika bija pagājuši deviņi gadi. Dons Markīno jau četrreiz bija mainījis kalpus un gatavojās mainīt piekto. Nunciātu, kas bija aizgājusi no viņa draudzes, viņš vairs pat lāgā neatcerējās. Sākumā Stravinjāno runāja, ka viņa Sorifā dzīvojot labi, ka vīrs esot labs strādnieks, bet tad paklīda valodas, ka viņai klājoties slikti, jo vīram uzbrukusi nejauka nieru kaite, pēc tam kad, koku cērtot, viņam uzkritis virsū zars. Jādomā, slimība kādu laiku perinājusies iekšķīgi un tikai vēlāk parādījusies uz āru: nabadziņam tik ļoti pietūkušas kājas, ka ārsts aizliedzis strādāt, noteicis gultas režīmu, labu kopšanu un vienīgi piena ēdienus. Labs padoms cilvēkam, kas pelnīja iztiku tikai ar savām divi rokām!

Tur, Nočerā, dons Markīno tik tikko pazina Nunciātu, kura tagad izskatījās kā ubadze — basām kājām, noskrandušā kleitiņā, kas šķita vēl vairāk nožēlojama tāpēc, ka droši vien bija viņas svētku ģērbs. Bet ēzeļmāte niknajā vējā un ļaužu un lopu burzmā, kas steidzās mājup, lai izbēgtu no draudošās lietus gāzes, saniķojās vairāk nekā citkārt un nemaz vairs negribēja stāvēt uz vietas. Kad Nun-ciāta lūdza donu Markīno divričos aizvest uz Stravinjāno slimo puisēnu, kas bija vēl vārgāks nekā tēvs un vairs neturējās kājās, lai vēlāk, atgriezdamās pa lielceļu Sorifā, to atkal paņemtu, dons Markīno, kurš ar Herkula spēku centās noturēt ēzelieni uz vietas, aizsvilās mežonīgās dusmās un, acis izvalbījis, uzkliedza:

Kur tev prāts, meit!

Viņa dusmas vēl pieauga, kad daži ziņkārīgie, kas bija sastājušies apkārt tāpat paskatīties, labu gribēdami, savaldīja un noturēja ēzeļmāti, lai viņš mierīgi varētu uzklausīt, ko nelaimīgā sieviete no viņa vēlas. Bet, kad viņš, aizbildinādamies ar ēzelie-nes niķiem, joprojām palika nelokāms, tie viņam uzkliedza, ka garīdzniekam nudien vajadzētu kaunēties tā rīkoties. Ēzeļmāte? Ko te runāt par ēzeļmāti! Uz-nlāt pāris reižu ar pātagu! Krietni savilkt grožus! Bet šī nabadzīte... un nabaga puisēns... lai paskatās: dzeltens kā vasks! Un kaza! Ak dievs, kas tai noticis? Tai jau varēja saskaitīt kaulus zem ādas... Ak no Sorifas? Viņa to kājām vedusi lejā no So-rifas un mēģinājusi pārdot? Par cik? Par deviņiem skudo? Ak par deviņiem skudo viņa to pirkusi! Jā ... tagad, protams, par to nedos ne pusskudo.

Vai donam Markīno nebiia īstā reize izsaukties: «Nesaprotu, kas tie par ļaudīm!»

Kāds viņam varēja būt pienākums pret sievieti, kas jau tik daudzus gadus vairs nebija viņa draudzē? Ak žēlsirdības pienākums? Un piespiedu kārtā? Nē, nē un vēlreiz nē! Tas viss runāia pretim jebkuram veselam saprātam. Kas par žēlsirdību! Visupirms žēlsirdīgākai pret savu mazo vajadzēja būt mātei, viņai, mātei, un nestiept to līdzi tik tālā ceļā. Tā būtu bijusi pavisam viegli parādāma žēlsirdība. Nē, sinjori! Nevienam nevar uzspiest tik grūtus žēlsirdības darbus, ja tie neietilpst viņa pienākumos! Jā, grūtus, daudz dažādu iemeslu dēl — grūtus! Vai liels, slims bērns, kas neturas kāiās, ir viegla nasta, turklāt tik niķīgai ēzelienei... To saka viņš, kas savu kustoni labi pazīst! Lieku kravu tas ir nedomā

nest, sevišķi vēl, ja ceļš iet pret kalnu un pūš tik

nikns vējš. Nē, nē, projām! Nost no kājām... ceļu!

Un, draudīgi vicinādams pātagu, dons Markīno aizlaida rikšos, un viņu pavadīja kliedzieni, svilpieni un lāsti.

Vējš pūta tieši mugurā, un šķita, ka tas viņu ar visiem divričiem un ēzeli grib pacelt gaisā no grumbuļainā ceļa tāpat kā putek|us un sausās lapas.

Vēlu vakarā, kad dons Markīno izrausās no ratiem draudzes baznīciņas priekšā lielceļa līkumā, viņš juta, ka roka pamirusi, visu ceļu turot mācītāja glīto plīša cepuri, kuru par varēm gribēja noraut nolādētais vējš, kas auroja ar tādu spēku un tik briesmīgi vaidēja ceļmalas un baznīcas kalniņa kokos, ka Marianna pat nebija dzirdējusi ēzelienes zvārgulīša skaņas un, kā parasts, atsteigusies palīgā. Viņam vajadzēja to saukt un ar pātagas kātu klauvēt pie durvīm — tā taču varēja salauzt pātagu un saskrāpēt durvis!

Sadzirdējusi klauvējienus, Marianna iznāca laukā ar gaismekli rokā. Gatavā zoss! Vējš tūlīt nopūta liesmiņu un... sacēla brunčus gaisā! Ak dievs, cik maz tā prātiņa! Un kur lukturis? Lindraki uz galvas — apžēlojies! — un lukturis rokā... Cik tur trūkst no ugunsgrēka? Prom, atpakaļ! Atpakaļ! Un dons Markīno pats sāka nojūgt ēzeļmāti, pukodamies šoreiz arī par māsu:

— Nesaprotu, kas tie par ļaudīm!

Novietojis Ņinu stallī, kas bija izrakts uzkalniņā iepretim baznīcai, un ievilcis piedarba divričus, viņš no pagalma uzsauca māsai, ka būtu lietderīgi palikt zem notekām toverus un mučeles, jo nakti, kad vējš

pierims, droši vien līs. sViņš jau Nočerā bija dzirdējis pērkonu ducinām.

— Negaiss vēl tālu, bet nāk uz šo pusi. Šonakt pamatīgi gāzīs!

Mazliet vēlāk pie vakariņu galda, negribīgi strēb dams plāno virumu, ko Rozā bija pagatavojusi, viņš pastāstīja Mariannai par notikumu Nočerā, par Nunciātas nedzirdēto nekaunību un ļaužu mēģinājumiem* viņu piespiest ar varu. Bet tad, stiprinājies ar sava vīna dārza labo vīnu, ko tūlīt pēc vakariņām iebaudīja maziem malciņiem, viņš vairs par to nedomāja. Viņš sāka stāstīt par visu, ko bija redzējis un dzirdējis tirgū, un laiku pa laikam, juzdamies paēdis un apmierināts, pārlaida skatienu savai ērtajai, siltajai ēdamistabai, un smēķēja pīpi, kamēr Marianna dakterēja kalponei kājas, — protams, aiz labas sirds, bet arī tāpēc, lai nākamajā dienā Rozā nevarētu aizbildināties un līdz ar ausmu izdzītu govis ganos.

Arā vējš gaudoja aizvien draudīgāk.

Vējš? Tomēr nē. Tur kāds klauvēja pie durvīm.

— Tik vēlā stundā? — dons Markīno noteica, mulsi pavērdamies māsā un kalponē.

Rozā gāja lūkot, kas atnācis, bet māsa ar brāli palika uzmanīgi klausāmies. Pagāja labs brīdis. Bija dzirdamas balsis, taču ne viens, ne otrs nespēja uzminēt, kas runā.

Piepeši vēja aurus pārskanēja žēlabains, gari stiepts, drebelīgs blējiens.

Dons Markīno, nodrebēdams aiz dusmām, trieca dūri galdā.

— Та ir viņa! Atkal viņa! — mācītājs izsaucās. — Ko viņa no manis grib? Ko es varu viņas labā darīt?

Un, pievērsies Rozai, kas šai mirklī ienāca istabā, jautāja:

— Naktsmājas? Ēzeli? Ko viņa grib?

Rozā papurināja galvu.

— Viņa lūdz, lai jūs esot tik labs un neliedzot viņai svētību.

Dons Markīno nokrita kā no mākoņiem.

— Svētību? Kam? Viņai? Un viņa tev teica, ka tieši svētību? Kādu svētību? Ej ved viņu šurp! Bet vienu pašu! Viņa ir spējīga ievilkt te iekšā arī kazu un bērnu... Svētību šai stundā!

Nunciāta ienāca basām kājām, ar rokām atglauzdama vējā izspūrušos matus. Ieraudzījusi vecā draudzes mācītāja kluso istabiņu, viņa atcerējās bijušos laikus, rokas no matiem noslīdēja uz sejas, un viņa sāka raudāt. Marianna apvaicājās par vīru, vai . viņam tiešām klājoties tik ļauni, un Nunciāta pamāja ar galvu.

— Vai viņa dienas skaitītas?

— Vēl ne. Liekas, vēl nav pienācis laiks, — viņa atbildēja. — Bet...

Un viņa pakratīja galvu, taču ne vairs izmisīgi, bet ar pēkšņu naida dzirksti asaru pilnajās acīs.

— Es zinu, kas vainīgs! — viņa iesaucās. — Šeit, šeit mani nobūra ļaunā acs! Biju tik laimīga un mierīga... Un tiem nepietika ar mani vien, vajadzēja uzlaist burvestību arī dēlēnam un pēdējam atlikušajam lopiņam, ko sargāju kā acuraugu, jo tas deva manam bērnam pienu... Ai nelieši, nelieši!

Vēl nesen — viņa stāstīja — visi ar skaudību skatījušies uz šo kazu, kas maksājusi deviņus skudo. Taču reiz, kad zēns dzinis lopiņu ganībās, tas piepeši ticis «pārbaidīts». Zēns un kaza — abi kādu vakaru atgriezušies mājās «pārbaidīti», un kopš tā laika abi dilstot kā sveces: vispirms puisēns... jums vajadzētu redzēt, kas no viņa palicis pāri! Un tad kaza — ar kazu esot vēl ļaunāk nekā ar zēnu! Tirgū neviens to negribējis pirkt, pat par diviem skudo ne. Lai dons Markīno, dieva dē], apžēlojoties un abus divus šovakar nosvētījot.

— Bet tev taču ir pašai savs mācītājs Sorifā, — dons Markīno sapīcis noteica.

— Nē, nē, jūs esat mans mācītājs! — Nunciāta uzstāja. — Un es gribu, lai tos svētī šeit, jo jaunā acs atrodas tepat, es to zinu, es zinu!

Dons Markīno mēģināja pierādīt, ka «ļaunā acs» ir tikai muļķīga māņticība un, ja viņa vainojot jaunekli, kas viņu kādreiz mīlējis, tad lai metot tādas domas no galvas ārā, jo tas jau sen... Nē, Nunciāta to nemaz nevainoja. Viņa tikai vēlējās saņemt svētību, neko vairāk.

— Bet šajā stundā? — dons Markīno noelsdamies atkārtoja.

Vējā atkal atskanēja kazas drebelīgais blējiens.

— Vai dzirdat? — Nunciāta vaicāja. — Apžēlojieties taču!

— Labi. Bet abus nē! — dons Markīno iebilda. — Tā ir gara ceremonija, mī]ā, un ir jau vēls. Padomā tikai, ka es jau taisījos iet pie miera. Izšķiries! Kazu vai dēlu: kuram svētības vairāk vajag?

—- Dēlam, — Nunciāta atbildēja. — Viņš guļ tur ara uz baznīcas sola gluži bez dzīvības. Kā es nomocījos, donMarkīno, kamēr uzstiepu viņu šeit augšā uz šīm pašām rokām. Tās man gluži pamirušas!

Dons Markīno aizsvilās dusmās:

— Un es turpretim saku: kā tu uzdrīkstējies, kā tu uzdrīkstējies zēnu tādā stāvoklī nest uz Noceru?

— Taču tāpēc, ka kaza, don Markīno, kaza bez viņa nav dabūjama uz priekšu ne soli, — Nunciāta steidzās paskaidrot. — Lopiņš jūt, ka tos abus saista viena un tā pati kaite, un vienmēr viņu sauc, ar viņu sarunājas un neatkāpjas no viņa ne par matu!

— Pietiek! Tātad zēnu? dons Markīno noprasīja.

Nunciāta apjukusi brīdi padomāja un teica:

Ja nu jūs abus negribat...

Nē, abus nē! Tika sacīts: vienu vai otru!

— Nu labi, tad... svētījiet kazu, lai tā atkal dod pienu manam nabaga Džidžijam.

Izgājusi ārā, vējā, negaisa nakts tumsā, viņa vispirms paskatījās uz solu, kur saritinājies gulēja dēlēns.

— Džildīno! — viņa sauca.

Puisēns neatbildēja. Un tad, paveroties apkārt, kur neganti gaudojošā vēja brāzmās viss likās it kā bēgam, viņu pārņēma dīvainas bailes. Pie debesīm izmisīgā ātrumā traucās nebeidzami, vētras saplosīti mākoņi, kas šķita aizraujam sev līdzi mēnesi. Koki locījās un vaidēja bez mitas, it kā tiekdamies izrauties ar visām saknēm un aizlidot līdzi vēja dzītajiem mākoņiem tur augšā augstu augstu, lai sajauktos ar tiem vētrainā vērpetē. Viņa atraisīja pie

koka piesieto kazu un labu brīdi gaidīja baznīcas durvju priekšā, jo dons Markīno vispirms nesteidzoties gribēja izdzert iesākto vīna glāzi. Tad bija jāuzvelk talārs, jāpaņem lūgsnu grāmata, slaceklis un eļļas lampiņa.

Kazu baznīcā nedrīkstēja vest. Svētīšanai vajadzēja notikt turpat pie durvīm. Dons Markīno no iekšpuses tās mazliet pavēra un uzlika gaismekli uz durvju šķērskoka, lai vējš to nenodzēstu. Nunciāta, turēdama kazu aiz kakla, nometās ceļos šaudīgās gaismas aplītī.

— Neko darīt, jāpielāgojas, — priesteris noteica.

— Jā, don Markīno! Tikai esiet žēlīgs, nosvētījiet labi!

— Augstais dievs, it kā es varētu svētīt arī slikti! Kā rakstos stāv, tā svētīšu.

Uzspraudis acenes uz degungala, viņš ņaudoša balsī sāka lasīt lūgšanu. Kaza laiku pa laikam ieblējās un pagrieza galvu uz sola pusi, kur gulēja zēns. Nonācis līdz zināmai vietai, dons Markīno apklusa:

— Vai dzirdi? A malis oculis, a malis oculis — tas nozīmē: pret ļauno aci.

Sieviete, kas, ceļos nometusies, atkārtoja priestera vārdus, no visas sirds dedzīgi lūgdama dievu, tagad, kad viņš apstājās, vairākkārt palocīja galvu, lai apliecinātu, ka saprot. Jā, jā, a malis oculis, a malis oculis...

Kad svētīšana beidzās, dons Markīno steigšus aizslēdza baznīciņu, aizbildinādamies ar to, ka vējš varot nopūst lampiņu, un atstāja Nunciātu, vēl arvien uz ceļiem sakņupušu, ārā aiz durvīm. Bet viņš vēl nebija ticis no baznīcas līdz istabai, kad izdzir-

(lēja spalgu kliedzienu, it kā tur, uz baznīcas lieveņa, iegaudotos ievainots dzīvnieks. Māsa un kalpone izbijušās steidzās viņam pretim.

— Kas vēl nebūs? dons Markīno iesaucās. - Nē, klausieties, man pietiek, un kaut arī visa pasaule ietu bojā! Vairāk es sevi traucēt nejaušu!

Tomēr viņš vēl tika traucēts, jo tonakt uz nelaimīgās kliedzieniem saskrēja viss Stravinjāno ciems: Nunciāta bija atradusi dēlu uz sola mirušu. Un šoreiz donam Markīno bija jāaizdod ēzeļmāte tiem, kas iežēlojās par nelaimīgo māti un piesolījās aizvest mironīti uz Sorifu. Vējā, satrauktā pūļa vidu viņš, mīņādamies uz savām līkajām kājām, ņēmās skaidrot:

— Un viņa gribēja svētīt kazu, nevis dēlu!

Bet, tā kā visi viņam sašutuši uzgrieza muguru, viņš ierāva galvu plecos, izpleta rokas kā vēdekli un, savilcis lūpu kaktiņus uz leju, atkārtoja pats pie sevis:

— Nesaprotu, kas tie par ļaudīm!

KALPĪBA

Pabāzusi galvu pa durvīm, māte jau divas reizes bija brīdinājusi Dolliju nerunāt par daudz un tik daudz nekustēties, jo citādi tempera tura atkal celsies.

— Tu visu laiku pļāpā viena pati... viena pati rotaļājies...

Dollija, spilvenu kaudzes balstīta, sēdēja gultiņā visu savu skaisto leļļu sabiedrībā. Un abas reizes, papurinādama galviņu, lai atvairītu no acīm zeltainās cirtas, kas spēles karstumā bija izspraukušās no zilās satīna aubītes, viņa mātei atbildēja:

— Es viena pati ne, Nenē arī rotaļājas...

Nenē bija aukles meitiņa.

Taču līdz šim brīdim, taisnību sakot, Nenē vēl nebija bildusi ne vārda. Toties abas reizes ar šausmām uzlūkoja kundzi, kad tā pabāza galvu pa durvīm, jo nospiestā durvju roktura knikšķis, viru čīkstēšana un Dollijas mātes balss viņai nozīmēja veselas pasaules sagrāvi, bojā eju un sairšanu pīšļos. Jau divas stundas Nenē dzīvoja kā sapnī un neziņā

bažīgi vaicāja sev, vai viss, kas šeit redzams un rokām taustāms, ir īstenība.

Pirms diviem gadiem šūdinātā kleitiņa žņaudza kaklu, žņaudza padusēs un spieda plecos, rožainais, mazliet izbalējušais zīda lakatiņš visu laiku slīdēja nost no galvas, un melnie, biezie, izspūrušie, vēl mitrie mati nepaklausīgi slējās gaisā (meitene ar neparastu rūpību bija nomazgāta no galvas līdz kājām), bet viņa neko nejuta, nekam nepievērsa uzmanību, tik ļoti viņu bija sajūsminājis un apžilbinājis ar zilu satīnu iztapsētās bērnistabas greznums. Gluži neapzinīgi druknā, apaļīgā roķele, kuras delmu ka nosietu desas līkumu sažņaudza pārāk īsā un šaurā piedurkne, liegi glāstīja gludo un mīksto gultas sedziņu, un plati ieplestās acis un vaļējā mute sekoja slimās kundzenītes nerimtīgajai un vijīgajai čalošanai.

Dollija saprata gluži labi, ka rotaļas patiesā iedvesmotāja ir Nenē, kaut arī līdz šim tā vēl nebija bildusi ne vārda. Meitenes uzmanīgais un mēmais izbrīns piešķīra gultiņā nosēdinātajām septiņām lellēm jaunu dvēseli. Tās bija kā septiņas mazas damas, kas atnākušas ciemos, un Dollija ar vēl neizjustu prieku lika tām kustēties un runāt. Jo kur tas laiks, kopš visas septiņas lelles Dollijai vairs nelikās dzīvas: tās bija tikai koka gabali, vaska un porcelāna galvas, stikla acis, pakulu mati. Taču tagad tās atkal atguva dvēseli, jaunu dvēseli, un dzīvoja jaunu, brīnumainu, arī pašai Dollijai neparastu dzīvi, ko viņa nekad nebūtu iedomājusies tām, dāvāt, jo leļļu dvēselēm un dzīvei veidolu deva Nenē izbrīns, kas bija kalponītes izbrīns. Tāpēc viņa

lika tam runāt kā untumainām un lišķīgām smalkākās sabiedrības kundzenēm, apmēram ta, kā ru nāja mātes draudzenes.

Šī te bija grāfienīte Lulū, kas pati vadīja savu auto, smēķēja cigaretes ar zelta iemuti un, draudīgi pacēlusi pirkstu, vienmēr sauca:

— Moringi, Moringi, ja aizbēgsi, es tevi tik un tā panākšu!

Kas bija šis Moringi? Kāds burvis? Kas to lai zina! Varbūt arī kāds no Dollijas mātes draugiem, kāds no tās draudzeņu draugiem, bet Nenē acīs grāfienes Lulū sauciens tā vārdam piešķīra burvju skaņu, jo Dollija bez tam apgalvoja, ka tas esot labās attiecībās ar otru lelli, mistrisi Betsiju.

— All right, thank you!

Nē, nudien, bez jokiem! Mistrise Betsija vienmēr runāja tikai angliski. Ar māti un ar visiem pārējiem. Un vienmēr jāja — hop, hop! — nevis dāmu sedlos, bet ar izplestām kājām, šitā... kā vīrieši, nejaukā palaidne! Viņa bieži krita un reiz, lapsu medībās, bija savainojusi vaiga kaulu, redz, te! Tā viņai vajadzēja, nejaukajai amerikānietei! Viņa visiem rādīja izjājienos gūtos ievainojumus, gan uz krūtīm, gan plecos, gan kājās, un sasveicinoties tik stipri saspieda roku, ka sāpēja.

— All right! Thank you!

Un šī te? Ak, par šo gan var pasmieties! Tā ir kā radīta smiekliem. Tai vārdā donna Marjū. Vienmēr slima. «Ak dievs — šite, ak dievs — tur!» — «Mana nabaga galva! Mana nabaga sirds!» — «Lūdzu, Moringi, esiet tik labs! Moringi, nedariet man pāri, es vairs nespēju pasmieties, Moringi! Mana nabaga

galva! Mana nabaga sirds!» — Un nevis kaut kāda sirds... Sirds ar garo «I», sirds! Tā teica Moringi. Tur varēja vai nomirt aiz smiekliem. Sirds ar garo «I»!

Nenē neko nesaprata.

Var jau būt, ka viena lelle smēķēja un otra jāja. Uz vaiga kaula tai tiešām bija skrambiņa ... Un, ja jau tām bija kājās pat biksītes ar mežģinēm un zīda pušķiem, zīda zeķes ar samta prievītēm, zeltītas sprādzes un lakādas kurpes, tad kas tur par brīnumu, ka tās prata arī jāt, smēķēt un runāt šai nesaprotamajā valodā. Dollijas istabiņā jebkurš brīnums varēja pārvērsties īstenībā, jebkuru mirkli varēja parādīties īsti, dzīvi, mazi mazi zirdziņi un ar visām šīm dāmiņām seglos, plīvuriem plīvojot, laisties aulekšos pāri zilā, samtainā paklāja tālajiem klajumiem.

Vīzijas apburta, Nenē nemaz nespēja ticēt, nekādi nevarēja aptvert, ka, rotaļājoties nogurusi, Dollija tagad gribēja viņai uzdāvināt vienu lelli, tikai pati vēl nezināja, kuru īsti.

— Nē, šo ne, — Dollija teica. — Viņai ir slima rociņa, viņai jāpaliek gultā pie manis. Došu tev... došu tev šito, mistrisi Betsiju... Bet nē, Betsiju arī ne... Viņa no tevis aizbēgs, nejaukā palaidne!... Bez tam viņa vienmēr runā tikai angliski, un tu viņu nesapratīsi. Došu tev šo. Viņu sauc Mimī. Bet tev viņa vienmēr jāgodā par marķīzes kundzi. Zini, viņa tiešām ir marķīze! Marķīze Mimī. Prasīga... ak dievs, cik prasīga! Vannai katru rītu laikā jābūt gatavai, un tad nāk brokastis ar sausiņiem un šokolādi, un tad... un tad... zini, viņa tikpat kā neko neēd,

tikai rij sudraba pilulas... tās, ko pērk turpat, kur māmiņa savējās, pie aptieķnieka Bekera, pretim «Grand Hotel». Jā, došu tev Mimī. Še, ņem! Nudien, pa īstam... uz visiem laikiem... ņem, kad tev saku.:. Pagaidi! Vēl vienu buču... Tā, tagad tu vari viņu nest projām.

Nenē apstulba pavisam un nobijusies neziņā raudzījās apkārt. Paklausot Dollijas uzstājībai, viņa piecēlās kājās, bet tā arī palika, nespēdama pakustināt ne pirkstu, un turpat jau grasījās raudāt.

Istabā ienāca kundze, un tai pa pēdām sekoja aukle, kas pēc zīdītājas pienākumu izbeigšanās bija palikusi kalpot kungu namā. Arī māte, kas stāvēja blakus kundzei, savā skaistajā aukles tērpā ar balto, izšūdināto priekšautu un aubīti galvā Nenē tagad šķita pavisam pārvērtusies šīs mājas gaismā, it kā ietinusies brīnumainu tālumu zilganajā miglā.

Ko viņa teica? Viņa sacīja, ka Dollijai nevajagot atdāvināt savu lelli. Nevajagot atdāvināt vispirms jau tāpēc, ka lelle pārāk skaista, pārāk labi ģērbta, ar zīda zeķēm, cimdiem, cepuri. Padomājiet tikai! Tik smalku lelli Nenē! Ko gan viņa ar to iesāks? Nenē savās mājās pati ir saimniece, kam katru dienu jāsagaida un jāapkopj tētis, un tāpēc viņai nav laika rota|āties. Lai dievs nedod, ja vakarā, kad tēvs pārnāk no darba, viss nav gatavs un kārtībā.

Tēvs? Kur tad bija tēvs? Tas tagad šķita tik tālu, ļaunais tēvs, kas pārradās vienmēr piedzēries un īgns, bez iemesla sita viņu, plēsa aiz matiem vai ari svieda viņai ar visu, kas gadījās pie rokas, un kliedza:

— Vai labāk nevarēji nomirt tu?

23

L. Pirandello

353

Labak viņa, protams, un nevis brālītis, kam māte bija atrāvusi krūti, lai ietu par zīdītāju. Kāda kaimiņiene par dažām lirām mēnesī apņēmās mazo uzaudzināt, un viņai, Nenē, vajadzēja brālītim aizstāt māti. Taču kādu dienu notika tā, ka mazais nomira viņai uz rokām, nomira, un viņa, neko nenojauzdama, labu laiku to gluži aukstu, gluži bālu, klusu un stingu vēl joprojām auklēja... Kopš tās dienas tēvs k|uva ļauns, tik ļauns, ka māte vairs negribēja ar to dzīvot kopā un palika šai mājā par kalponi jeb, pareizāk sakot, tēloja šeit kundzēni, kā tēvs apgalvoja un kā arī Nenē tagad likās. Skaidrs, ka māte tagad skatījās, runāja un smaidīja tāpat kā kundze, gluži tāpat kā Dollijas māte, un Nenē vairs nemaz neatgādināja pašas māmuļu.

— Taču nē, nē, sinjorīna! Kas jums ienācis prātā! Nekādā gadījumā! Tik skaistu lelli manai nabaga Nenē!

Bet nekā. Pati kundze viņu paņēma pie rokas, piespieda lelli, šo markīzi Mimi viņai pie krūtīm un aplika tai apkārt Nenē roķeli, lai viņa to cieši saturētu.

— Nejēga, un tu pat nepateicies? Nu, kas jāsaka?

Klusums: Nenē nespēja izteikt ne vārda. Viņa pat

neuzdrošinājās paskatīties uz marķīzes kārtas lelli, tikai spieda to pie krūtīm.

Viņa aizgāja kā nopērta, acis iepletusi, bet neko neredzēdama, ar pavērtu muti un izspūrušiem matiem, kas stāvus slējās gaisā zem rožainā lakatiņa, lai kā māte pūlējās tos pieglaust. Viņa nokāpa lejā pa kāpnēm, šķērsoja daudzas ielas un, neko neredzēdama un nedzirdēdama, it kā zaudējusi visus sa-

karus ar dzīvi, beidzot nonāca graustā, kur tie abi ar tēvu mitinājās.

Dzīva viņai zem rokas bija vienīgi pie krūtīm piespiestā brīnišķīgā lelle, taču arī tā dzīvoja kādu nesaprotamu dzīvi, kas viņai vēl atplaiksnīja atmiņā no slimās kundzenītes nerimtīgās vīterošanas. Ak dievs, ja nu lelle tiešām runāja valodā, kādu tai bija ielikusi mutē Dollija? Kā gan viņa jebkad to sapratīs?

— Moringi, Moringi, ja aizbēgsi, es tik un tā tevi panākšu!

Moringi, protams, nekad neieradīsies šai graustā un neuzmeklēs marķīzi Mimī un neatnāks arī neviena no draudzenēm. Un cigaretes ar zeltīto iemuti? Un sasmaržotās sudraba pilulas? Un īstie, dzīvie, mazie mazie zirdziņi?

Viņai ne brīdi pat prātā neienāca parotaļāties ar lelli. Pakalpot tai? Jā, pakalpot tai varētu, bet kā, ja jau viņa pat neprata ar to sarunāties, ja viņa neko nesaprata no dzīves, pie kuras lelle bija pieradusi?

Ienākusi kabūzītī, kur bija viņas lāviņa ar salmu maišeli un ķeblītis, kas noderēja par galdu, uz kura vilkt stabiņus un mācīties ābeci vēl toreiz, kad Nenē gāja skolā, viņa, apmulsusi un pazemota — ne jau sevis dēļ, bet iedomājoties dāmiņu, ko nesa uz rokas, — paskatījās apkārt. Viņa neiedrošinājās lelli uzlūkot.

Protams, marķīzei Mimī bija stikla acis un tā neko neredzēja. Toties Nenē tagad redzēja kabūzīša neglīto nabadzību ar marķīzes Mimī acīm, kas bija pieradušas pie iepriekšējās istabiņas greznības.

Kamēr viņa neskatījās uz marķīzi, ko vēl vienmēr turēja rokā, arī tā neko neredzēja. Bet viņa nešaubījās, ka lelle ieraudzīs visu šo nabadzību, tiklīdz viņa pati uzlūkos lelli. Tāpēc vajadzēja darīt visu iespējamo, lai marķīze jau pašā sākumā redzētu pēc iespējas mazāk ļauna.

Nenē atcerējās, ka drēbju kastē zem lāviņās glabājās zilais, Dollijas novalkātais priekšautiņš, ko kundze kādreiz bija uzdāvinājusi aukles meitiņai. Tas gan bija daudzreiz mazgāts un pārmazgāts, jau noplucis un vietām ieplīsis, bet nāca no turienes, tas bija piederējis Dollijai, un iespējams, ka marķīze to atcerēsies.

Neizlaidusi lelli no rokām, to neuzlūkojusi, Nene pieliecās, izvilka priekšautiņu no kastes un uzsedza to kā paklāju uz ķeblīša, cenzdamās noslēpt vismaz lielākos caurumus. Tā, šimbrīžam nu lelli varēja nosēdināt uz vecā, bet smalkā priekšauta.

Viņa lēnītēm, ar trīcošām rokām, baidīdamās nodarīt tai sāpes un saburzīt kleitu, nosēdināja lelli un beidzot sadūšojās to apskatīt. Bažu pilnā neziņā roķeles palika atplestas, pauzdamas reizē nožēlu un dievināšanu. Raudzīdamās lellei acīs, viņa pamazām noslīga ceļos. Bet ak vai! Brīnumainā dzīvība, ko Dollija tur, savā istabā, bija pratusi lellē iedvest, šeit grasījās izdzist! Marķīze MimT sēdēja viņas priekšā, it kā neko neredzēdama, it kā gaidīdama, lai tās labā kaut ko dara, lai tai atdod dzīvi, zaudēto dižas kundzenes dzīvi. Bet kā lai to izdara? Ar ko? Nenē taču nekā nebija. Dollija viņai bija stāstījusi, ka lelles radušas mainīt tērpus vairākas reizes dienā un ka marķīzei Mimī pieder sevišķi

daudz tērpu, cits par citu krāšņāki: sarkani, dzel teni, mēļi, ar ziediņiem, ar japāņu saulessardzi-ņiem... Vai maz iespējams, ka tagad tā valkās allaž vienu un to pašu kleitu, allaž to pašu cepurīti galvā, tās pašas kurpītes kājās, tās pašas rokassprādzes ap delmu un ķēdītē kaklā pakārtu vēdeklīti? Cik šis spalvu vēdeklītis bija skaists, īsts vēdeklītis, kas deva īstu, liegu vēsmiņu, tieši tik stipru, lai pietiktu mazajai marķīzei Mimī...

Jā, tur Dollijas mājā, kur bija viss, kas piederas, — balta koka gultiņa, mēbelītes, greznie tērpi, tur viņa būtu jutusies laimīga pakalpot šai marķīzes kārtas lellei. Bet šeit? Kā gan Dollijai nebija ienācis prātā iedot līdzi vismaz lelles gultiņu un pāfis sedziņu? Ne jau tāpēc, lai dāvana būtu bagātīgāka, bet lai marķīzei nevajadzētu ciest trūkumu un lai Nenē būtu pa spēkam tai pakalpot. Kā lai to tagad izdara, ja nekā nav? Labi vēl, ka, uzpūšot elpu, ar pirkstu un mutautiņa stūrīti varēja uzspodrināt lakādas kurpītes. Tas arī bija viss.

Tad jau gandrīz labāk iet ar lelli atpakaļ pie Dollijas un sacīt:

«Vai nu dod man kaut ko, lai viņa var dzīvot, kā radusi, vai arī ņem viņu atpakaļ!»

Kas zina? Dollija varbūt iedotu visu, ko vajag...

Ķeblīša priekšā ceļos nometusies, Nenē smagi un gari nopūtās. Viņa pagrieza galvu un pēkšņi jaunā apmātībā ieraudzīja kabūža piesmirdušajā kaktā marķīzes Mimī istabiņu. Istabiņu? Nē, lielu, plašu istabu, uz grīdas zilo, samtaino paklāju, tālāk balto gultiņu ar debeszilo zīda baldahīnu, spoguļ-durvju skapīti, apzeltītos sēdeklīšus, tualetes galdiņu;

un redzēja pati sevi, ģērbušos tikpat labi kā māte, allaž gatavu pakalpot savai prasīgajai un kaprīzajai kundzenītei un uzminēt visas tās vēlēšanās, lai nedabūtu rājienu. Lai kā viņa censtos, bija taču skaidrs, ka marķīze Mimī, palikusi šeit viena, arī baudīdama visas ērtības un greznību, tomēr allaž būs nelāgā omā, jo tai pietrūks draudzeņu apciemojumu, Mo-ringi un izjājienu. Un, lai izlādētos, tā droši vien izkomandēs Nenē pēc sirds patikas.

- Vai vanna gatava?

— Tūlīt, marķīzes kundze, tikai vienu mirklīti . . .

Vannai jābūt gatavai, tiklīdz ceļos! Kur jūs

paliekat? Pasniedziet man šokolādi un sausiņus! Kleitu, aši aši!

— Vai šo, marķīzes kundze? Sarkano? Vai dzelteno? Vai varbūt šo, ar japāņu saulessardziņiem?

— Taču nē, violeto! Vai tad jūs nezināt?

Tūlīt, marķīzes kundze, tepat jau tā ir.. .

Acis iepletusi, Nenē apburtajā kaktā redzēja sapni un jau labu laiku sarunājās pati ar sevi: skaļā un pavēlošā balsī, kad runāja marķīze Mimī, pazemīgā un padevīgā, kad pati tai atbildēja kā iemīlējusies kalponīte, kas pacieš visas tirāniskās kundzenes kaprīzes. Piepeši viņai pār muguru pārskrēja baiļu trīsas: viņa ieraudzīja raupju, milzīgu ķepu, kas sniedzās pāri viņas galvai un sagrāba uz ķeblīša sēdošo lelli.

Viņa ierāva galvu plecos un nobālusi ar vienu aci pašķielēja pār plecu.

Ar ņirdzīgu smaidu uz zilganajām lūpām viņai aiz muguras stāvēja tēvs, ņurcīja trauslo lelli savā rupjajā saujā un, galvu grozīdams, bez mitas atkārtoja:

— Ak tā? Ak tā gan?

Sirdij bailēs sažņaudzoties, viņa redzēja, ka tēvs pacēla otru roku, ar divi pirkstiem satvēra lelles cepures malu un strauji rāva ...

Nenē apslāpēja neviļus izlauzušos vaidu.

Cepuri raujot, bija notrūkusi galva. Norautā galva ar cepurīti un bezgalvainais rumpis — abas drausmīgi sakropļotās, bezveidīgās ķermeņa daļas izlidoja pa logu pie pašiem griestiem. Sekoja kājas spēriens un nikns izsauciens:

— Nu, augšā! Nevēlos kungus savā mājā!

VIESNĪCĀ KĀDS MIRIS...

Simt piecdesmit istabu trijos sta-vos pilsētas centrā. Trīs rindas vienādu logu, režģi pie palodzēm, pelēki logu rāmji, pelēkas žalūzijas — nolaistas, pusnolaistas, paceltas.

Fasāde ir neglīta un šķiet neko sevišķu nesolām. Bet, ja tās nebūtu, kas zina, cik jocīgas liktos šīs simt piecdesmit cita uz citas sakrautās kārbas, pa piecdesmit katrā kārtā, līdz ar |audīm, ko, no ielas skatoties, redz tanīs rosāmies.

Viesnīca tomēr ir pieklājīga un ļoti ērta: tai ir lifts, daudz kārtīgu un izveicīgu kalpotāju, labas gultas, labs ēdiens, laba apkalpošana pie galda un garāža. Daudzi iebraucēji gan žēlojas, ka cenas esot par augstām, taču visi beidzot atzīst, ka citās viesnīcās, lai arī tās lētākas, tomēr nav tik labi un nav arī to priekšrocību, kādas rodas, dzīvojot pašā pilsētas centrā. Tāpēc viesnīcas īpašnieks var neņemt vērā sūrošanos par augstajām cenām un neapmierinātajiem atbildēt, lai pameklē pajumti citur. Viesnīca vienmēr ir pārpildīta, un daudzi atbraucēji, kas iero-

das ar tvaikoni no rīta vai ar vilcieniem vēlākās dienas stundās, tiešām arī aiziet dzīvot citur, tikai ne tāpēc, ka paši to vēlētos, bet tāpēc, ka trūkst brīvu istabu.

Viesnīcā visbiežāk apmetas ceļojoši firmu aģenti, veikalnieki, provincieši, kas ieradušies pilsētā noslēgt tirdznieciskus darījumus, iztiesāt savus strīdus vai meklēt ārsta padomu, ar vārdu sakot, — gadījuma iebraucēji, kas neuzkavējas ilgāk par trim četrām • ienām; ļoti daudzi atbrauc vakarā un aizceļo nākamajā dienā.

Tur ir daudz čemodānu, maz — tīņu.

Vienmēr kāds ierodas vai aizbrauc, un tāpēc te valda nemitīga kustība, kas sākas četros no rīta un beidzas tikai pēc pusnakts. Biroja pārzinis brīžiem vai zaudē galvu. Nupat visi numuri bija aizņemti, te atkal trīs, četras, piecas istabas atbrīvojas: aizbrauc viesis no piecpadsmitā numura pirmajā stāvā, no trīsdesmit otrā numura otrajā stāvā un no otrā, divdesmitā un četrdesmit piektā trešajā, un nupat, nupat viņš atteicis diviem jaunatbraucējiem. Tas, kas ierodas pēdējais, dabū labāko istabu pirmajā stāvā, kamēr tam, kas ieradies mazliet agrāk, jāapmierinās ar piecdesmit pirmo numuru trešajā stāvā. (Katrā stāvā ir piecdesmit istabu, taču katrā stāvā ir arī piecdesmit pirmais numurs, jo nekur nav septiņpadsmitās istabas — pēc sešpadsmitās nāk astoņpadsmitā^11, un katrs, kas aizņem astoņpadsmito numuru, ir drošs, ka viņu nepiemeklēs nekāda nelaime.)

Seni, vairākkārtēji viesi apkalpotājus sauc vārdā

24

L. Pirandello

361

un jutās gaužām apmierināti, ka viņi tiem nenozīmē to pašu, ko visi pārējie: tikai aizņemtās istabas numuru. Tie ir cilvēki bez noteiktas dzīves vietas, kuri cauru gadu klejo apkārt, vienmēr ar čemodānu pie rokas, cilvēki, kuri visur jutās ka majas, ir pašpārliecināti un pie visa pieraduši.

Gandrīz visus pārējos turpretim pārņēmusi neganta nepacietība, mulsa apmātība vai drūma nospiestība. Viņi ne tikvien jūtas tālu no sava novada un mājām, bet tālu arī paši no sevis. Izrauti no paradumu loka, atšķirti no ierastās apkārtnes un lietām, kuras viņi ik dienas redzēja un juta savas vienkāršās un sīkās dzīves īstenību, viņi ir pazaudējuši paši sevi un kļuvuši sev sveši, jo viss it kā apstājies un sastindzis tukšumā, ko viņi neprot piepildīt un kur ik katru brīdi baidas ne no šā, ne no ta piepeši ieraudzīt kaut ko nepazīstamu un sadurties ar jaunam domām un vēlmēm. Dīvainā ziņkāre viņi saskaras ar kādu citu, noslēpumainu īstenību ne tikai visa apkārtnē, bet arī paši sevī.

Viesnīcas un ielas trokšņi viņus pamodina par agru, un viņi liela steiga metas kārtot savas darīšanas. Visas durvis vēl slēgtas: advokāts kantorī ieradīsies pēc stundas, ārsts sāks pieņemt pusdesmitos. Tad, tikuši galā ar darīšanām, apstulbuši, visu apnikuši un piekusuši, viņi atgriežas viesnīcā un ieslēdzas savā istabā, bet līdz vilciena atiešanai vēl atlikušas divas trīs mocošas stundas. Viņi staigā pa istabu uz priekšu un atpakaļ, nopūšas, pamet acis uz gultu, kas neaicina atstiept kaulus, paskatās uz atzveltnes krēslu, kas neaicina apsēsties; logs neaicina paraudzīties, kas notiek uz ielas. Kāda savāda

gulta! Cik dīvainas formas krēsls! Un cik neglīts spogulis! Pēkšņi viņi atceras kādu aizmirstu uzdevumu — nopirkt bārdās dzenamo aparātiņu, sievai zeķturus vai sunim kakla siksnu un sazvana apkalpotāju, lai apklaušinātos, kur tādas mantas dabūjamas.

Kakla siksnu ar metālā plāksnīti, kur iegravēt vardu .. .

Suņa vārdu?

- Nē, manu. Un adresi.

Kādi gan jautājumi apkalpotajiem nav jauzklausa! Bez mitas garām plūst pati dzīve, nerimtīgā, rosīga dzīve ar tik daudzām rūpēm un vajadzībām. Apakšā, piemēram, otra stāva divpadsmitajā numura apmetusies kada sērās ģērbusies veca dāma, kas visiem prasa, vai uz jūras ir vai nav grūti. Viņai, kas nekad nav ceļojusi, jābrauc uz Ameriku. Tikko dzīva, dēla un meitas balstīta pie katras rokas, viņa ieradās iepriekšējā vakarā. Arī jaunie bija ģērbušies sērās.

Pirmdienas vakaros ap pulksten sešiem viesnīcas īpašnieks veļas biroja uzzināt, cik būs brīvu istabu. Jo šai laikā no Dženovas pienāk tvaikonis ar ļaudīm, kas repatriējas no abām Amerikāni, un no iekšzemes — visparpilditākais vilciens.

Vakar vakara, pulksten sešos, biroja pieteicās piecpadsmit iebraucēju. Divās brīvajās istabās uzņemt varēja tikai četrus: otrā stāva divpadsmitajā numura nabaga sērās ģērbto dāmu ar dēlu un meitu un blakus, trīspadsmitajā kādu sinjoru, kas bija atbraucis ar Dženovas tvaikoni.

Biroja pārzinis ierakstīja viesu grāmatā:

Sinjors Persiko Džovanni ar māti un māsu, ieradušies no Viktorijas.

Sinjors Funardi Rozario, uzņēmējs, ieradies no Ņujorkas.

Vecajai dāmai sēru tērpā ļoti grūti bija šķirties no kādas citas ģimenes, arī trim cilvēkiem, ar kuriem kopā viņa bija ceļojusi vilcienā un kuri viņai bija ieteikuši šo viesnīcu. Vēl vairāk viņa bēdājās, kad uzzināja, ka arī otra ģimene būtu varējusi apmesties blakus istabā, ja vien trīspadsmitais numurs pirms minūtes, tieši pirms minūtes, nebūtu atdots šim sinjoram Funardi, uzņēmējam, kas ieradies no Ņujorkas.

Redzēdams, ka vecā māte, apķērusies ceļa biedrenei ap kaklu, rūgti raud, dēls mēģināja palūgt sin-joru Funardi atdot istabu otrai ģimenei. Šo lūgumu jauneklis izteica angļu valodā, jo arī viņš pats esot amerikānis un tikai pirms pusotra mēneša kopā ar māsu atgriezies no Savienotajām Valstīm sakarā ar brāļa nāvi. Viņa nelaiķa brālis, kas dzīvojis Sicīlijā, uzturējis arī veco māti. Tagad viņa raud; arī vilcienā viņa visu laiku raudaja un mocījās. Sešdesmit sešu gadu vecumā tas ir viņai pirmais ceļojums. Ar lielām sirdssāpēm viņai nācās šķirties no mājas, kurā bija uzaugusi un novecojusi, šķirties no svaigās kapu kopiņas, kur atdusējās viņas dēls, ar kuru kopā viņa bija vientulīgi dzīvojusi tik daudzus gadus, šķirties no visa, kas viņai bija dārgs, no atmiņām par dzimto pusi . .. Un tagad, saprazdama, ka uz mūžu jāšķiras arī no Sicīlijas, viņa cenšas turēties pie visa kā, pie visiem . . . Tāpēc viņa tik |oti pieķērusies sinjorai,

ar kuru kopa braukusi. Ja sinjors Funardi butu tik laipns un vēlētos ...

Nē. Sinjors Funardi nevēlējās. Uzklausījis jaunekļa lūgumu, viņš tikai noraidoši pakratīja galvu: tas bija pašapzinīgs amerikānisks «nē», ko pasvītroja sarauktās, biezās uzacis uzblīdušajā, dzeltenīgajā sejā ar tikko sadīgušu, raupju bārdu. Viņš iekāpa liftā un uzbrauca otrajā stāvā, trīspadsmitajā numurā.

Dēlam un meitai nekādi neizdevās pierunāt arī māti kāpt liftā. Jebkurš mehānisms viņai iedvesa bailes un pat šausmas. Un ja padomā, ka tagad jādodas uz Ameriku, uz Ņujorku! Jābrauc pāri jūrai, okeānam... Bērni viņu visādi mierina, ka uz jūras' nebūšot grūti, bet viņa tam netic; viņai jau vilciena bija tik nelabi! Un ik piecas minūtes viņa visiem jautā, vai tiesa, ka uz jūras nav grūti.

Lai tiktu no viņas vaļā, kalpotāji, apteksnes un izsūtāmie šorīt visi kā norunājuši dod padomu apjautāties par to kaimiņam blakus istabā, kurš tikko ieradies no Amerikas ar Dženovas tvaikoni. Viņš taču tik daudzas dienas pavadījis uz jūras, braucis pāri okeānam, — vienīgi viņš un neviens cits varēs tai pateikt, vai uz jūras ir vai nav grūti.

Un tāpēc jau kopš agra rīta, kamēr bērni aizgājuši uz staciju izņemt bagāžu un apskriet veikalus, lai šo to sapirktos, — kopš agra agra rīta vecā sinjora ik pēc piecām minūtēm klusiņām paver durvis, kautrīgi pabāž galvu un paskatās uz blakus istabu, gribēdama pajautāt cilvēkam, kas šķērsojis okeānu, vai uz jūras ir vai nav grūti.

Balaja rīta gaisma, kas ieplūst pa lielo logu gaiteņa galā, viņa redz divas garas kurpju rindas, pie katrām durvīm pa pārim. Laiku pa laikam paveras te vienas, te otras durvis un kāda roka pievāc ārpusē noliktos apavus. Tagad visi kurpju pāri pazuduši. Vienīgi blakus, pie kaimiņa durvīm, kurš braucis pāri okeānam un no kura viņa par katru cenu grib uzzināt, vai uz juras ir vai nav grūti, kurpes stāv, kā stāvējušas.

Pulkstenis deviņi. Jau desmitā stunda. Pāri pusdesmitiem, pāri desmitiem. Kurpes neviens nav aizlicis, tas vēl vienmēr turpat. Tas ir vienīgais kurpju pāris visā gaitenī pie durvīm, kas neveras un neveras vaļā.

Gaitenī jau sen sākusies kustība un troksnis, tik daudzi staigā garam, steidzas apkalpotāji, izsūtāmie, apteksnes. Visi vai tikpat kā visi iebraucēji jau atstājuši savas istabas un daudzi paguvuši atgriezties, zvanījuši visi zvani, un vēl tagad laiku pa laikam kāds skan, un ne mirkli neapklust lifta dobjā rūkoņa — te augstāk, te zemāk, uz otro vai trešo stāvu, tad atkal lejā. Ļaudis nak un iet, bet kaimiņš vēl vienmēr nemostas. Pulkstenis drīz būs vienpadsmit, bet 'kurpju pāris stāv, kā stāvējis, pie durvīm, kas neveras un neveras vaļā.

Vecās sinjoras pacietība ir galā. Viņa aptur kādu garām ejošu kalpotāju, norāda uz kurpēm un jauta: Kā tad tā? Vai viņš tiešām vēl gul?

Laikam gan, kalpotājs parausta plecus.

Acīm redzot, noguris . . . Pēc tik gara ceļojuma!

Un aiziet.

Veca sinjora nopūšas - hm! un pazūd aiz durvīm. Pēc brīža viga no jauna atver durvis, pabāž galvu un ar dīvainām bailēm noraugās kurpju pārī.

Sis cilvēks laikam nudien daudz ceļojis un kurpes nostaigājušas lielu lielos gabalus. . . Tās ir divas milzīgas, nožēlojamas, formu zaudējušas kurpes ar nomītiem papēžiem un izstieptu, ieplīsušu gumiju abos sānos. Tās liecina par piepūli, grūtībām un nogurumu diezin kādos tālos ceļos . . .

Vecā sinjora tik tikko nepadodas kārdinājumam — ar kaulainajiem pirkstiem piegrabinat pie kaimiņa durvīm. Tomēr viņa atgriežas savā istabā. Arī bērni vēl vienmēr kaut kur kavējas. Prātu arvien neatlaidīgāk nodarbina viena un ta pati uzmācīga doma. Kas zina, vai tie, kā solījās, aizies un apskatīsies, vai jūra mierīga?

Bet kā lai no krasta redz, vai jura ir mierīga! Jūra ir liela, bez gala un malas, un kur nu vēl okeāns.. . Protams, viņi teiks, ka jūra ir mierīga. Bet kā lai tam tic? Vienīgi viņš, sinjors no blakus istabas, varētu pastāstīt taisnību. Viņa ieklausās, piespiež ausi pie sienas un lūko otrā puse sadzirdēt kādu skaņu. Nekā. Klusums. Bet klāt jau gandrīz dienas vidus. Vai tiešām iespējams, ka viņš vel guļ?

Klau, jau skan pusdienu gongs! Gaitenī veras durvis, un cilvēki dodas lejā uz ēdamzāli. Vecā atkal iestājas durvīs un vēro, vai kāds nepievērsīs uzmanību kurpju pārim. Nē. Neviens. Visi aiziet un neliekas gar kurpēm ne zinis. Kāds apkalpotājs atnāk pēc viņas: jaunieši nupat atgriezušies no pilsētas un gaidot viņu ēdamzālē. Un vecā sinjora kāpj lejā.

Tagad gaitenī vairs nav neviena, visas istabas tukšas. Vienīgi kurpes aiz kādām durvīm vientulībā un klusumā gaida savu īpašnieku.

Tās liekas kā nosodītas.

Kurpes ir taisītas, lai ar tām staigātu. Tagad, atstātas tur neapautas, nodilušas pēc tik ilgas kalpošanas, tās it kā kaunas un žēlabaini lūdz, lai tās beidzot paņem un aizvāc projām.

Stundu vēlāk, atgriežoties no pusdienām, visi beidzot uzklausa mulsuma un baiļu pārņemto veco sin-joru, apstājas un ziņkārīgi apskata kurpju pāri gaitenī. Dzird minam iepriekšējā vakarā atbraukušā amerikāņa vārdu. Vai kāds viņu nav redzējis? Viņš nokāpis no Dženovas tvaikoņa .. . Varbūt iepriekšējo nakti negulējis ... Droši vien būs pārcietis jūras slimību ... No Amerikas tāls ceļš ... Ja, braucot pāri okeānam, viņu mocījusi jūras slimība, tad diezin cik nakšu pārlaistas bez miega... Tagad grib atgūt spēkus un nogulēt veselu dienu. . . Vai tas maz iespējams, ja apkārt tāds troksnis? Un kur jau tas laiks ...

Kņada ap kurpju pāri pie aizvērtajām durvīm pieaug. Bet visi, nostājušies puslokā, instinktīvi turas pa gabalu. Kāds apkalpotājs aizsteidzas pēc pārvaldnieka, pārvaldnieks aizsūta pēc viesnīcas īpašnieka — un abi, vispirms viens, tad otrs, pieklauvē pie durvīm. Nekādas atbildes. Viņi mēģina durvis atdarīt. Tās ir aizslēgtas no iekšpuses. Viņi klauvē stiprāk un stiprāk. Atkal klusums. Šaubu vairs nav. Steidzīgi jāziņo policijai. Par laimi, iecirknis ir turpat aiz stūra. Atnāk kāds ierēdnis ar diviem kārtībniekiem un atslēdznieku. Durvis uzlauž. Kārtībnieki attur ziņkārīgos, kas spiežas tuvāk. Istaba ieiet policijas ierēdnis un viesnīcas īpašnieks.

Cilvēks, kas šķērsojis okeānu, ir rniris viesnīcas gultā pirmajā naktī, ko pavadījis krastā. Viņš nomiris miegā, palicis roku zem vaiga gluži kā bērns. Iespējams, ka viņu ķērusi trieka.

Dzīvie, visi tie, ko allaž nerimtīgā dzīve, pilna visdažādāko rūpju un vajadzību, uz vienu dienu sapulcējusi šeit kopā, drūzmējas ap kāres šūniņu, kur kāda dzīve negaidot apstājusies. Ziņa ātri izplatās pa visu viesnīcu. Saskrien ļaudis no augšas, no lejas, un visi grib redzēt, visi grib zināt, kas miris, ka miris ...

— Ieiet aizliegts!

Istabā ir izmeklēšanas tiesnesis un tiesas ārsts. Pa durvju šķirbu var redzēt — tur, kaktā — lūk, tur! — guļ līķis. Redziet, seja ... cik bāla! Un roka zem vaiga... Varētu domāt, ka aizmidzis... kā bērns. Kas viņš tāds ir? Kā viņu sauc? Neviens nezina. Zināms tikai, ka viņš ieradies no Amerikas, no Ņujorkas. Uz kurieni viņš brauca? Kas viņu gaidīja? Neviens nezina. Arī dokumentos, ko atrada kabatās un čemodānā, nav nekādu tuvāku norādījumu. Uzņēmējs? Bet kāds? Portmonejā tikai sešdesmit piecas liras un maciņā vestes kabatā dažas sīknaudas ripiņas. Viens no kārtībniekiem paņem nabaga nonēsātās kurpes ar nomītajiem papēžiem un noliek uz drēbju lādes svēdrotā marmora vāka. Ar tām vairs neviens nekad nestaigās.

Pamazām viens otrs aiziet no drūzmas, pūlis sāk izklīst un cilvēki atgriežas savās istabās — gan augšā, trešajā stava, gan leja, pirmajā, bet citi, atcerējušies paši savas rūpes, aizsteidzas darīšanās.

Vienīgi veca sinjora, kas gribēja uzzināt, vai uz juras nav grūti, paliek stāvam pie durvīm, lai ka dēls un meita pūlas aizdabūt viņu projām. Šausmu pārņemtā, viņa stāv tur un apraud cilvēku, kurš nomiris, pēc tam kad pārbraucis pāri okeānam, ko ari viņai drīz nāksies šķērsot.

Leja, nemitīgi virinot mazas sanu durtiņas, lama-jas un lādas kučieri un izsūtāmie, jo sēru dēj viesnīcas galvenais portāls ir slēgts.

Slēgts? Kāpēc slēgts?

Tapat vien . . . Nekas. Viesnīcā kāds miris . . .

PĒCVĀRDS

Ceru, ka neviens nelasa pēcvārdu pirms grāmatas izlasīšanas. Un, ja nu tomēr kāds to atšķīris, gribēdams kaut ko tuvāk uzzināt par autoru, tad lai šim pēcvārdam pašam par sevi ir priekšvārds jeb ievads. Kaut kas līdzīgs tām iepazīstināšanas frāzēm, ar kadam mēs savus draugus stādām priekša citiem, kas viņus vēl nepazīst . . . Tapec gribētos, lai ša pēcvārda pirmās daļas intonācijā butu: «Varbūt jus nezināt, ka?...»

Varbūt jūs nezināt, ka Luidži Pirandello (1867. 1936.) ir visa pasaulē pazīstams itāliešu novelists un dramaturgs, 1934 gada Nobela prēmijas laureāts? Jau sakot ar divdesmitajiem gadiem, viņa darbi tulkoti krievu valoda, un tos augstu novērtējis tāds izcils kritiķis ka A. Lunačarskis. Arī vecākās paaudzes latviešu lasītājiem un teātra skatītājiem Pirandello vārds nevarētu būt svešs: viņa lugu «Seši cilvēki mekle autoru» sava laikā radīja Dailes teātris, astoņas noveles jau agrak tulkotas latviski. Tikai astoņas, kaut gan viņa mūža devums novelistika ir 24 sējumi ar kopēju nosaukumu «Noveles vienam gadam» (Novelle per un anno).

Literatūras kritiķi Pirandello daiļradē saskata daudz verisma virzienam raksturīgu elementu. «Vēro» itāliešu valodā nozīmē «patiess». Tapat ka franču naturalisms, itāliešu verisms prasīja no rakstnieka visu dzīves parādību — kā tipisko, tā nejaušo — objektīvu, patiesu atspoguļojumu, bezkaislīgu, zinātnisku analizi. Pēc veristu domām, arī cilvēku sabiedrībā valda tie paši bioloģiskie likumi, kas daba, tāpēc sociālo cīņu viņi uzskata par tīri bioloģisku cīņu, kuras procesā notiek dabiska izlase. Un tomēr atšķirībā no franču naturālisma itāliešu verisms savā laikā bija progresīvs virziens.

Kad 18. gs. beigās visā Itālijā uzliesmoja sacelšanas, lai nokratītu svešzemnieku jūgu, un radas tādi nacionālās atbrīvošanas kustības varoņi kā Garibaldi un Čičerovakio, arī literatūra dzima darbi, kas centās iedvesmot brīvības cīnītājus, romantiskā pacēluma tēlojot slaveno Itālijas pagātni un rādot varoņus, kas cīnās un mirst par dzimtenes brīvību. Tatad 19. gs galvenais virziens itāliešu literatūrā bija romantisms.

Pēc 1871. gada, kad Itālijā gan tika apvienota, taču nekļuva par demokrātisku republiku, kā bija cerējuši tās brīvības cīnītāji, bet par ierobežotu monarhiju, kur, īpaši dienvidu apgabalos, vēl bija dzīvas feodālisma paliekas, radās jauna literatūras strāva — verisms, kuras mērķis bija paradīt dzīves īstenību tā laika Itālijā, šās zemes nabadzību un atpalicību. Par spīti deklarētajam «bezkaislīgumam» dzīves attēlojumā, labako verisma virziena rakstnieku Vergas un Kapuanas darbos, tapat ka Pirandello novelēs, jūtama asa sociālās īstenības kritika, rūgta ironija par bagātniekiem un garīdzniecību un dziļas simpātijās pret nabadzīgo tautu. Veristu dzīves uztvere pamatos ir pesimistiska, pozitīvisma filozofijas ietekmē tie sociālo netaisnību uzskata par dabas likumu, paši nesaredz un nerāda apspiestajiem revolucionārās cīņas ceļu.

Taču Pirandello daiļrade neiekļaujas tikai verisma ietvaros, viņš netēlo savu varoņu «mazo» cilvēku ārējos dzīves apstākļus un notikumus vien, bet galveno vērību veltī dvēseleš pārdzīvojumu analizei.

Rakstnieks ir smalks psihologs, liels humānists.

Bet šai vietā pēcvārda «ievads» ir galā, iepazīstinot neder apgalvojumi, te jāļauj spriest lasītājam pašam. Gribētos, lai tālāko rindu zemteksts būtu: «Vai jums nešķiet, ka? .. .»

Vai, lasot šīs noveles, jūs neievērojāt, ka tanīs ļoti bieži lietots epitets «nabaga», «nelaimīgais»? «Meitas, nabadzītes . .. Nelaimīga māte ...» Pat «nabaga pamestais kurpju pāris ...» Šis autora tik bieži lietotais vārds (itāliešu valoda «povero») raksturo Pirandello attieksmi pret saviem varoņiem, kuri gandrīz vienmēr ir vienkārši, neievērojami cilvēki, dzimtās Sicīlijas zemnieki, provinces inteliģenti, strādnieki, nelaimīgas sievietes, kam nabadzības dēļ jākļūst par prostitūtām, sīkie ierēdņi. Vienalga, vai tas ir dzērājs un filozofs laternu aizdedzinātājs, ko sieva pieviļ (novelē «Zināmi pienākumi»), vai rēķinvedis, kas savu sīko pienākumu šaurībā kļuvis akls pret pasauli līdzīgi jūga lopam ar acu aizsegiem («Vilciens nosvilpa»), vai Nenē, nabaga meiča, kas aiziet uz ielas pārdot sevi, lai slimajai mātei un māsai nebūtu jāmirst badā, — visu šo mazo cilvēku dvēselē rakstnieks atklāj īstas, lielas jūtas, tiem nekad nav atņemta cilvēciskā pašcieņa, turklāt tiem pieder autora cieņa un līdzjūtība.

Protams, nevar nepamanīt, ka Pirandello filozofiskie uzskati sakņojas ideālismā, taču Pirandello mākslinieks un psihologs ir stiprāks par Pirandello filozofu, un viņa abstraktos, ideālistiskos secinājumus apgāž reālās vides un varoņu psiholoģijas patiesais, spilgti mākslinieciskais notēlojums.

Pirandello tēlošanas veidā milzu nozīme ir detaļai, viņš prot izvēlēties raksturīgas detaļas un panākt (kā detaļas uzdevumu prozas darbos trāpīgi formulējis K. Paustovskis), lai garām paslīdošs sīkums, mirkli pazibot, izvērstos liels un piesaistītu katra skatienu. Dažkārt detaļas nozīmīgums Pirandello novelēs jau tuvina to simbolam.

Katras noveles centra ir luzuma moments varoņa dzīvē, «kad vilciens nosvelpj» un kaut kas viņam piepeši atklājas cita gaisma, kad viņš pēkšņi atskārš savas līdzšinējas dzīves šaurumu un bezjēdzību un mēģina no tas izrauties. Visbiežāk gan tikai mēģina, jo pārāk nežēlīgi ir apstākļi, pārak cietsirdīgi sabiedrības aizspriedumi. Varoņu individuālā sacelšanas pret likteni parasti beidzas traģiski. Tomēr Pirandello pesimismu caurstrāvo dziļš humanisms, un tieši tas tuvina viņu mūsu lasītājam.

Vai nav ta, ka, izlasot Pirandello noveļu krājumu, mes šai «vilciena svilpiena» saklausām jaunas, vel nedzirdētas skaņas, ieraugam kādu nepamanītu sīkumu, dziļāk izprotam kādu cilvēka pārdzīvojumā niansi?

Ja šī gramata padarījusi lasitaja skatienu vērīgāku un viņa pasaules skatījumu bagataku. tad ta sasniegusi savu mērķi.

M. Silmale

SATURS

Vilciens nosvilpa......

Lidot!..........

Garā kleita........

Vientuļš vīrietis.......

Patiesība.........

Jaunavas Marijas dāvana . . .

Vēdeklītis.........

Melnais lakats.......

Pirmā nakts........

Dūmi...... ...

Sikspārnis.........

Veča miegs........

Madonniņa........

Istaba gaida........

Vakar un šodien......

Roze...........

Man jums tik daudz kas sakāms

Kataru herēzija . ......

Zināmi pienākumi......

Kandelora.........

Kuģu patrons.......

Svētība..........

Kalpība..........

Viesnīcā kāds miris.....

Pēcvārds .........

Луиджи Пиранделло «СВИСТОК ПОЕЗДА» Новеллы

Латвийское государственное издательство На латышском языке

I. uidži Pirandello VILCIENS NOSVILPA

Redaktore M. Silmale Māksi, redaktors A. Jēgers Tehn. redaktors J. C a k š s Korektore B. Kalniņa

Nodota salikšanai 1961. g. 15. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 20. janvārī. Papīra formāts 70X108/32.

II, 75 fiz. iespiedi.; 16,10 uzsk. iespiedi.; 14,69 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksa 88 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 14908-D2050. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Po ligrafiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 3814. A(Itāl)

1

Publiski (lat.).

2

Sēra raktuvju strādnieki. (Tulk.)

3

Nesēji Sicīlijas sēra raktuvēs. {Tulk.)

4

Itālijā visbiežāk lieto ar stearīnu piesūcinātus kokvilnas sērkociņus, kuru uzraušanai nav vajadzīga sērotā apmalīte. (Tulk.)

5

Tityre, tu patulae recubans sub tegmine figī . . . (Lat.) Titīr, tu, kas esi atlaidies kuplas vīksnas pavēni . . .

6

Mēra vienība Sicīlijā. (Tulk.)

7

Atklāti, publiski (lat.).

8

Mani (215.—276. g.) sludināta mācība, kas izskaidro laba un Jaunā mijiedarbību; plašāk: jebkura doktrīna, kas bāzējās uz labā un ļaunā principa pretstatu. {Tulk.)

9

Dienvidfrancijas pilsētiņas Albi iedzīvotāji, Kataru sektas piekritēji. {Tulk.)

10

Cūka italiski porco un majale. (Tulk.).

11

Mūsu «nelaimīgajam» skaitlim 13 Itālijā atbilst 17. (Tulk.)

Content

Pirandello Luidži Vilciens nosvilpa

VILCIENS NOSVILPA

LIDOT!

GARĀ KLEITA

VIENTUĻŠ VĪRIETIS

PATIESĪBA

JAUNAVAS MARIJAS DĀVANA

VĒDEKLĪTIS

MELNAIS LAKATS

PIRMĀ NAKTS

DŪMI

SIKSPĀRNIS

VEČA MIEGS

MADONNIŅA

ISTABA GAIDA

VAKAR UN ŠODIEN

ROZE

MAN JUMS TIK DAUDZ KAS SAKĀMS...

KATARU HERĒZIJA

ZINĀMI PIENĀKUMI

KANDELORA

KUĢU PATRONS

SVĒTĪBA

KALPĪBA

VIESNĪCĀ KĀDS MIRIS...

PĒCVĀRDS

SATURS

1