Feihtvangers Lions

Viltus Nerons

LIONS FEIHTVANGERS

VILTUS NERONS

Kas jau ir bijis, tas vēl būs, un kas jau ir darīts, tas vēl taps darīts, un nekas jauns nenotiek zem saules. Vai ir kāda lieta, par ko varētu sacīt: raugi — šis ir jauns? Tas jau ir noticis tajos laikos, kas pirms mums bijuši. Pagājušās lielas netop pieminētas; un tās, kas vēl būs, netaps pieminētas pie tiem, kas pēc būs.

Mācītājs Zālamans, 1, 9—11.

PIRMĀ GRAMATA augšupeja

.

1.divi politiķi

Kad senators Varrons sestajā martā devās uz imperatoriskās Romas provinces Sīrijas pārvaldes ēku, gājēji ilgi noraudzījās pakaļ viņa nestuvēm. Pirms divām dienām jaunais gubernators Cejons bija svinīgi pārņēmis savas amatvaras zīmes — cirvjus un rīkšķu kūļus, un dūrās acīs, ka senators Varrons, provinces varenākais vīrs, nebija uz šo ceremoniju ieradies. Kad viņš tagad ar novēlošanos devās uz audienci, visa Antiohijas pilsēta jautāja sev, kā gan viņš un jaunais varasvīrs sastapsies.

Bija gaišs pavasaris, diezgan pavēss, no kalniem pūta dzestrs vējš. Nestuves iegriezās garajā, greznajā galvenajā ielā. Senators Varrons, vieglu smaidiņu biezajās lūpās, ar labi ievingrinātu aci pamanīja, ka daudzu oficiālo iestāžu un lielo tirdzniecības namu priekšā pakalpīgi ierēdņi un pilsoņi jau uzstādījuši jaunā gubernatora krūšutēlus. No ātri garām slīdošajām nestuvēm viņš tos aplūkoja. Uz krampjaini uzrautajiem pleciem balstījās maza, spīva, kaulaina galviņa. Kad viņš šo galvu pēdējo reizi redzēja īstenībā? Pirms divpadsmit, nē, trīspadsmit gadiem. Tolaik viņš bija pilns iecietīga nicinājuma pret šo seju. Tolaik viņš pats, Varrons, ieņēma vietu saules pusē; imperators Nerons viņu lutināja, bet šis otrais, šis Cejons, kas nevarēja iegūt imperatora draudzību, palika, par spīti savai augstajai izcelsmei un dižajam titulam, neietekmīgs, mūžīgās bailēs par to, ka tikai kāds imperatora untums viņu neaizslaucītu prom. Šodien ģeniālais Nerons jau bija satrūdējis. Viņa vietā Palatīnā sēdēja imperators Tits, aprobežoti ierēdņi un militārpersonas pārvaldīja valsti, un mazais, nicinātais niekkalbis Cejons bija braši taisījis karjeru, kurai viņš pēc savas izcelsmes nolemts. Tagad tas, kā imperatora gubernators, valdīja šajā bagātajā, varenajā Sīrijas provincē, kur viņš pats, Varrons, dzīvoja kā vienkāršs pilsonis. Tieši kā vienkāršs

pilsonis, jo viņu no senatoru saraksta jau sen bija izsvītrojuši; un, ja arī ļaudis viņam apkārt sauca: «Lai dzīvo viņa gaišība senators Varrons!» — tad tā bija tīrā pieklājība.

Par spīti visam, Varrons pat vēl tagad, aplūkojot jaunā gubernatora krūšutēlus, izjuta to pašu vieglo, ar labvēlību jaukto nicinājumu, kuru viņš, vienaudzis, bija izjutis pret Cejonu kā zēnu. Lūcijs Cejons bija no bagātas, senas dižciltīgas dzimtas un visai apdāvināts. Bet kāds vecs, muļķīgs notikums mazināja viņu dzimtas cieņu: kāds no Cejoniem, šī paša Lūcija vecvectēvs, priekš septiņdesmit viena gada kaujā pret pazīstamo Arminu viens no pirmajiem nometis ieročus, un Lūcijam no pašas agrās jaunības bija tāda sajūta, it kā viņam pienāktos izdzēst šo traipu no savas dzimtas vārda. Viņš, kalsnais, mazasinī- gais zēns, jau desmit, divpadsmit gadu vecumā pūlējās piešķirt savai sejai un stājai dižumu un cieņu, lai gan vājš un sīks, turējās citu vidū, krampjaini lepni izstiepies. Taču šis mākslotais brašums tikai pamudināja citus zēnus ar divkāršu prieku uzjautrināties par viņu. Kādas tikai iesaukas tie viņam skolā neiedeva! Senators Varrons savilka uzacis un pūlējās atcerēties, bet palamas vairs nevarēja atsaukt atmiņā.

Nebūs jau tik vienkārši satikties ar labo Cejonu pēc tik daudziem gadiem un pavisam citos apstākļos. Var- rona attiecības ar Sīrijas provinces valdību bija visai sarežģītas. Viņu, romieti Varronu, valdības aprindās iz- senis uzskatīja par tagadējā Romas režīma visbīstamāko pretinieku Sīrijā. Kādas gan tās izveidosies Cejona valdīšanas laikā, kurš Varrona iežēlīgo un reizē naidīgo nicību kopš tiem laikiem nebūs aizmirsis?

— Lai dzīvo viņa gaišība senators Varrons! — no visām pusēm sauca. Varrons lika atvilkt sānis nestuvju priekškaru un saslējās staltāk, lai pūlim labāk kļūtu redzama viņa tuklā, iedegusī seja ar vareno pieri, spēcīgo, kumpo degunu un pilnīgajām lūpām. Apmierināts viņš baudīja vispārējo pielūgsmi. Viņš jutās pārāks par jauno valsts pārstāvi. Gūt panākumus šeit, Antiohijā, bija grūtāk nekā būt populāram Palatīnā Romā. Šodienas Romā, Flāviju Romā, Tita Romā, bija vajadzīga tikai dižciltīga izcelsme un nauda, vairāk nekas. Šeit, Antiohijā, aizdomu pilno, viegli iekaistošo grieķu, sīriešu, jūdu mistrojumā vajadzēja sevi parādīt nepārtraukti ar savu darbu un personību, ik dienas par jaunu iekarot nemierīgo simttūkstošu uzticību. Šie Austrumi bija bīstami, un tieši tādēļ Varrons tos mīlēja. Viņš to bija paveicis — iemantojis stāvokli Sīrijā. Viņš šodien Romas imperatora pārstāvim var nostāties pretim kā spēks, kas ir visai reāls, lai gan nebalstās ne uz kādiem līgumiem un privilēģijām. x

Gubernatora pils bija sasniegta. Vestibilā starp jaunā kunga konsula varas atribūtiem un rīkšķu kūļiem tagad jau bija uzstādīti skapji ar viņa senču vaska attēliem; viens no tiem, — tā vecvectēva tēls, kurš apkaunojis savu dzimtu, — bija aizklāts. Acīm redzot, gubernators Cejons neuzdrošinājās atmaksāt Varronam par to, ka tas neieradās amata pārņemšanas ceremonijā. Viņš pats ieradās ļaužu pārpildītajā zālē. Visu acu priekšā viņš apskāva un noskūpstīja Varronu;, nelielais, kalsnais vīriņš mazliet groteski palika karājoties staltā senatora skavās un, visiem dzirdot, smalkajā, griezīgajā balsī apliecināja prieku, ka ieraudzījis jaunības dienu biedru tik ziedošā izskatā. Tad lielā sirsnībā viņš to ieveda savā privātkabinetā.

Abi kungi sēdēja viens otram pretī. Sausnējais, mazais gubernators turējās ļoti taisns platajā, austrumnieciskajā atzveltnes krēslā, aizņemdams tikai pusi no sēdekļa, berzēja vienas rokas nagus pret otras plaukstu un pētīgā laipnībā vērās Varronā.

Šai utainajā Antiohijā, viņš domāja, mūsu veco Varronu, šķiet, viņi vēl uzskata par svarīgu personu. Bet kas ir viņš? Degradēts, deklasēts. Romā vairs ne gailis viņam pakaļ nedzied. Ja par viņu ieminas, tad kā pa miglu atceras — ak, Varrons, vai tas nav tas, kuru imperators Vespaziāns licis kāda skandāla pēc izsvītrot no senatoru saraksta? Viņš esot Sīrijā tagad iedzīvojies labā naudiņā. Nauda jau viņam būtu, un, ja labi papētī, tad redzams, ka viņam savs iespaids arī pie varasvīriem viņpus robežas. Bet kas tur sevišķs? Kāds pazemojums romietim, kurš reiz sēdējis senātā, — ložņāt šo vietējo virsaišu, priesteru un šeihu smieklīgajos galmos, ar visiem viņu nožēlojamiem ķēniņtituliem. Un arī tur mēs viņam iegriezīsim! Mans priekšgājējs bija par mīkstu. Citādi šis dēkainis Varrons netupētu -man tik nekaunīgi pretim.

Varrons sēdēja uz dīvāna pēc Austrumu paražas "sakrustotam kājām, laiskā pozā, un viņa izskats pauda labsirdību, gandrīz vai sirsnību. Viņš Joti labi zināja, ko domāja otrs. Viņš zināja, ka tas viņu nievāja un tomēr slepenībā bīstas. Tas sagādāja viņam ļauna prieka pilnu gandarījumu. Jā, tur nu viņš sēdēja un atļāvās turpināt saprašanās politiku ar Austrumiem, kā to bija iesācis imperators Nerons, pretēji tagadējo varasvīru Flāviju, gribai. Viņi to bija «nozāģējuši»; Vespaziāns bija viņu ar apkaunojošu, ironisku ieganstu svītrojis no senatoru saraksta. Bet sasnieguši viņi vēl nebija neko. Viņš vienkārši turpināja savu veco saprašanās politiku nevis vairs Romā, bet savos īpašumos- Sīrijā, un jaunie kungi ar savām drosmīgajām, romiski militārajām metodēm nespēja ar viņu mēroties. Sīkie ķēniņi, pilsētu galvas un valdnieki priesteri zemēs starp Romas un partiešu valsts robežām uzskatīja par Romas pārstāvi nevis Antiohijas gubernatoru, bet gan viņu. Visu cieņu un mīlestību, ko pie malas nobīdītais imperators Nerons bija ieguvis šeit, Austrumos, tie veltīja tagad viņam. Tā bija neredzama kundzība, ko Varrons šeit nodibināja, bet izturīga un sīksta. Romas provinces Sīrijas valdība labprāt no viņa būtu atbrīvojusies, bet, lai cik viņš bija apgrūtinošs un prasīgs, tiem bija nepieciešama viņa palīdzība un starpniecība, lai izvairītos no mūžīgajām sadursmēm ar robež- valstiņām.

Varrons sevī pasmaidīja, redzēdams Cejonu tik stīvu un taisnu sēžam ar savu purpursvītru — amata goda zīmi. Jaunajiem pavalstniekiem šis Romas varas pārstāvis varbūt šķila kundzisks un varens, bet viņš, Varrons, izlasīja nedrošību bālajā, drudžaini sarkaniem plankumiem klātajā sejā. Viņš ievēroja, ar kādām pūlēm Cejons panāca savu cēlo stāju, ievēroja, ka tas, būdams tikko piecdesmit gadus vecs, šķita jau sirmgalvis aiz mūžīgās piepūles reprezentēties, dzēst sava nelaimīgā senča negodu. To redzot, Varronu pārņēma gandrīz vai jautra līdzcietība. Nabaga Cejon, viņš domāja, nabaga skolas biedri. Manās acīs tu neizcelsies, ar mani tu tik lēti netiksi galā. Bet Cejons savukārt domāja: viņam ir viegli, šim Varronam. Viņš dzīvo, viņš bauda šajos izvirtušajos Austrumos, kamēr mūsējais raujas vai pušu, lai saturētu kopā valsti.

Abiem tā prātojot, Varrons jau sen bija iesācis veikli tērzēt. Viņš daudzvārdīgi apgalvoja, ka novēlot Cejonam t.ida ienesīga posteņa godu un slavu. 2ēl tikai, ka viņu iecēluši tieši šai nolādēti smagajā provincē. Sīrijā spējot izsūkt spēkus pat gauži stipram vīram.

—    Patiesībā, — viņš nobeidza, īsi un intīmi iesmejo- ties, kas izklausījās tā, it kā viņš otram uzsistu uz pleca, — patiesībā es priecājos, ka esmu privāta persona un jūs — gubernators.

Tātad viņš vēl nav aizmirsis, Cejons labā omā sprieda, ka viņu izsvieduši no senāta.

—    Esmu dzirdējis, — viņš moži teica, — ka jūs arī šeit neesat turējis rokas klēpī.

—    Protams, ne, — omulīgi attrauca Varrons. — Tik veci, lai sēdētu gluži dīkā, mēs taču vēl neesam. Ja nenodarbotos mazliet ar kultūrpolitiku, diezin ko tad iesāktu ar saviem vaļas brīžiem. Nav jau arī nekāds noslēpums, ka mana sirds pieder Austrumiem. — Un domīgi, gandrīz vai norūpējies viņš piebilda: — Jums gan, mīļo Cejon, īstam romietim no galvas līdz kājām, šie juceklīgie, samudžinātie Austrumi liksies gaužām nepatīkami. Ja pret tiem neizjūt iekšēju radniecību … — viņš paraustīja plecus, nepabeidzis teikumu.

Cejons, sēdēdams taisni un stingri, patrina atkal vienas rokas nagus pret otras plaukstu. Sarkanie plankumi bālajos, kaulainajos vaigos vērtās tumšāki, viņš pašķielēja uz Varronu, sausā balss čērkstēja.

—    Jānovelk stingras robežas, — viņš teica, — romis- kajam garam jāiespiežas līdz Eifratai, un it nekas svešs nav jāielaiž no viņas puses. Ja acu priekšā kādam ir tik skaidrs uzdevums kā man, tad laikam gan tieši tādēļ viņam šeit rodas iekšēja saskare ar cilvēkiem un lietām. — Un, pūlēdamies mīkstināt toņa asumu, it kā starp citu, piemetināja: — Ļoti žēl, mīļo Varron, ka Austrumu romiskošanā man jāatsakās no jūsu atbalsta.

—    Kā tā? — brīnījās Varrons. — Vai kā tāds, aiz kura nestāv armija, es neesmu šai ziņā jau šo un to paveicis?

—    Nenoliedzami, — laipni piekrita gubernators. — Jūs esat daudz palīdzējis, lai nostiprinātu šai provincē ro- miski grieķisko garu. Bet diemžēl jūs esat arī ieviesis daudz vairāk austrumnieciskā nekā jebkurš cits romietis pirms jums.

—    Jā, tas tiesa, — Varrons apmierināti apliecināja.

—    Redziet nu, mans mīļais, — turpināja Cejons, — te jau mēs sākam šaubīties, tas mums vairs nepatīk. Bez tam jūs, — viņš kodīgi piebilda, — nonāktu konfliktā ar savu sirdsapziņu, ja es zināmos gadījumos grieztos pēc padoma pie jums. Jo kā tad mums mūžīgajos strīdos ar Austrumiem krietnu romisku padomu varētu sniegt vīrs, kas ne tikai ir Romas pilsonis, bet reizē arī partiešu liel- ķēniņa pavalstnieks un Edesas valsts pilsonis.

Viņš labi sagatavojies, atzinīgi nodomāja Varrons. Viņš pamatīgi izstudējis materiālus par mani. Viņš vēl arvien ir mans vecais, labais ienaidnieks. Laikam tieši tāpēc, ka te sēžu es, viņš tīkojis pēc Sīrijas, nevis pēc kādas citas provinces.

Teikdams pēdējos vārdus, Cejons bija vēl vairāk iz- slējies. Varrons viņu aplūkoja. Ar to tur es tikšu viegli galā, viņš priecājās. Viņš ir un paliek vājš vīrelis. Protams, tieši tādi vīreļi izdara savā mākslotajā brašumā pēkšņu vardarbību, kam var būt nepārredzamas sekas. Un te piepeši viņam iešāvās prātā palama, ko visu laiku veltīgi bija pūlējies atcerēties: Stiepiņš. Protams, Stie- piņš. Tā viņi skolā bija iesaukuši Cejonu — tāpat kā Saturnāliju koka lelles ar kustīgajiem locekļiem, kuras pa jokam ar nelielas sviras palīdzību izstiepa taisnas un atkal apsēdināja. Tā viņu iesauca, lai izzobotu viņa pūliņus — izlikties lielākam, nekā viņš patiesībā bija.

Varronam kļuva jautri ap sirdi, atceroties Cejona iesauku. Viņš novirzīja sarunas no politikas. Cītīgi apvaicājās par gubernatora privāto dzīvi, par tā garastāvokli. Izrādījās, Cejons bažījās par to, ka nebūs viegli iejusties šīs Austrumu pilsētas izlaidīgajā pasaulē. Anti- ohijas priekšpilsēta Dafne, kur atradās vairums aristokrātijas un bagātnieku villu, visā pasaulē pazīstama ar savu nekaunīgo greznību, nebija visai patīkama vieta romiešu ierēdnim, kas piekrita stoiķu mācībai.

Taisnību sakot, kādreizējā senatora vizīte pie gubernatora jau bija pietiekami ieilgusi. Bet Cejons aizturēja Varronu un iesāka no jauna sarunu par politiku.

—    Sakiet, mīļo Varron, — viņš jautāja, — vai arī tagad vēl, kad pārvaldes namā sēžu es, nevis svešinieks, jiis mums sagādāsit grūtības ar nodokļu nomaksu karaspēka inspekcijai Edesā?

Izdevumi romiešu garnizona uzturēšanai Edesā, šajā vārda pēc neatkarīgās tāda paša nosaukuma karalistes galvaspilsētā viņpus Eifratas, sakarā ar līgumu bija jāsedz pašai Edesas karalistei. Bet Romas gubernators iekasēja vēl bez tam īpašu nodokli ikgadējai «karaspēka inspekcijai viņpus robežas». Antiohijas finansu pārvalde aizstāvēja viedokli, ka Varronam, kā imperatoriski ro- miskās Sīrijas provinces pilsonim, jāmaksā šis «inspekcijas nodoklis»; Varrons turpretim sprieda, ka tas būtu divkāršs nodoklis, jo viņš, kā Edesas pilsonis, jau samaksājis nodokli par karaspēka uzturēšanu. Strīdi norisa nevis par niecīgajiem sešiem tūkstošiem sesterciju, kas nebija svarīgas ne valsts kasei, ne Varronam, bet gan principā. Antiohijas valdību kaitināja tas, ka šis dižma- nis Varrons, ko Roma degradējusi un kam tomēr vēl atstātas Romas pilsoņa tiesības, uzdevās pēc patikas gan par Romas, gan Mezopotāmijas valstiņu pavalstnieku. Tāpēc par šo nodokli starp Varronu un Sīrijas valdību norisa ilgs, pieklājīgs, bet nikns strīds.

Arī tagjjd Varrons atkal izklāstīja veco viedokli, kas gubernatoram jau bija zināms pēc dokumentiem. Šāda divkārtīga aplikšana ar nodokli esot ne vien tiesiski nepieļaujama, bet arī politiskā ziņā bīstama, jo atklājot garnizona divdomīgo, Edesai naidīgo raksturu.

Gubernators pacietīgi noklausījās garajos paskaidrojumos.

—    Labi jau, labi, — viņš beidzot teica, cenzdamies biedriski pārliecināt. — Bet tagad, kad šai namā sēž jūsu draugs, es jūsu vietā tomēr nopietni pārliktu, vai nederētu atteikties no jūsu mezopotāmiskās un partiskās pavalstniecības. Varbūt jums tad rastos izredzes atgūt savu agrāko stāvokli Romā.

Varrons sāka ausīties. Kaut kas nedzirdēts, ka šis vīrs jau pirmajā sastapšanās reizē ķērās vērsim pie ragiem.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš tieši jautāja. — Vai tas nozīmē, ka ir domāts mani atkal uzņemt senātā?

Cejons aptvēra, ka pārāk ātri izrādījis otram savu pretimnākšanu, un maskējās ar ierēdnieciski sausu toni.

—    Esmu gan, — viņš atbildēja, — kaut ko tamlīdzīgu Palatīnā iorosināiis, un, kā šķiet, šo ierosinājumu uzņēma diezgan atsaucīgi. Protams, neko noteiktu es nevaru apsolīt, — viņš pasteidzās piemetināt. — Tomēr ieteicu manus vārdus nopietni apsvērt.

Ar pūlēm Varrons apslēpa savas gaviles. Tātad šie Flāviju imperatori, šie iznireļi, šie ienīstie, tomēr pamanījuši, ka bez viņa Austrumos tie nevar tikt uz priekšu. Viņu grib atkal uzņemt senāta sarakstā. Ļoti laipni no viņu puses. Tikai uz tik neveiklu triku Varrons neiekritīs. Ja tie viņu būs laimīgi aizdabūjuši uz Romu, tad pēc kādiem mēnešiem izmetīs otrreiz no senāta, bet šoreiz būs apķērīgāki un izrēķināsies ar viņu līdz galam. Senators Romā. Kāda lēta ēsma! Un tādēļ lai viņš visu pamestu, kas šeit uzcelts ar smagiem pūliņiem, atteiktos no centieniem sakausēt Austrumus un Rietumus un palīdzētu īstenot to jauno kungu aprobežoto politiku, kuri vēlas pārvietot valsts smagumcentru uz Rietumiem un uzcelt mūri pret Austrumiem? Paldies, mani kungi! Labāk es palikšu «Edesas ķēniņa brālēns». Labāk būšu «partiešu lielķēniņa draugs» nekā ekselence Romā.

Viņš pateicās gubernatoram par tā pūliņiem Romā viņa labā.

—    Ceru, — teica Cejons, atmetot ierēdnieciski salto toni, — ka mēs tādā kārtā drīz sapratīsimies.

—    Es arī to ceru, — atbildēja Varrons, bet šoreiz tik sausi, ka tas izklausījās pēc atteikuma.

Tad Cejons atrada par vajadzīgu parādīt arī problēmas otru pusi.

—    Mums vienkārši jādara gals šīm nesaskaņām, — viņš paskaidroja. — Iedomājieties, mīļo Varron, cik tas nepatīkami, ja es būtu spiests pret jums pielietot kādus spaidus.

—    Jā, mīļo Cejon, — Varrons atbildēja, aiz izmeklētas laipnības slēpjot izsmieklu par tik tukšiem draudiem, — tas būtu nepatīkami mums abiem. Jo, ņemot vērā to nozīmību, kas Mezopotāmijas valstīs pamatoti vai nepamatoti piešķirta manai neievērojamai personai, tādi pasākumi diezin vai būtu realizējami bez dārgām militārām ekspedīcijām. Un ko tad labākajā gadījumā iegūtu? Prestižu. Bet, cik es pazīstu kungus Palatīnā, tad tie gan nav visai noskaņoti izdot naudu prestiža dēļ.

Viņš piecēlās, piegāja cieši klāt gubernatoram un uzlika tam draudzīgi roku uz pleca.

— Bet varbūt man jūsu vārdi jāuzņem kā ultimāts? — viņš jautāja ar tik izaicinošu smaidu, ka gubernators nevarēja nesaprast, kas ar to domāts, proti — Stiepiņš! Jo pēc tam, kad Cejons viņu tik sparīgi bija centies savervēt, Varronam šķita, ka var atļauties redzēt viņā nevis vairs Romas un noteiktas idejas pārstāvi, bet tikai Stie- piņu — skolas biedru.

Vēlāk pierādīsies, ka tā bijusi kļūda un viņš to nevarēja vis atļauties. Pagaidām gubernators Cejons apmierinājās ar to, ka nemanāmi atvirzīja savus plecus no tik lielas tuvības un laipni atbildēja, ka viņa vārdi jā- uzņemot tikai kā draudzīgs ierosinājums un nekādā ziņā ultimāts. Beidzot pēc dažām nenozīmīgām pieklājības frāzēm Varrons varēja atvadīties.

Varrons atstāja valdības ēku viegliem, stingriem soļiem, aizsūtīja prom nestuves un pavadoņus un devās kājām mājup pa Antiohijas skaistajām ielām. Pēdējos gados viņš dažreiz bija izjutis, ka nav vairs nekāds jaunais; tagad viņš jutās spirgts kā zēns. Viņa ienaidnieki, šie Flāviji, bija izdarījuši lielu pakalpojumu, uzsūtot uz kakla Cejonu. Viņš priecājās, ka sausā, militārā, savā patriotismā šaurā šīsdienas Roma, ko viņš tā ienīda, nostājās viņam pretī tieši Cejona personā. Tas būs jautrs cīniņš, viņš domāja. Labais, vecais Stiepiņš! Un viņš jutās jau priekšlaikus uzvarētājs.

2 Edesas pilsēta

Balta un grezna pacēlās savos pakalnos Edesa, tādā pašā vārdā nosauktās karalistes galvaspilsēta, no visām Mezopotāmijas lielajām apdzīvotajām vietām vistālākā ziemeļos. Ja to aplūkoja iztālēm, tad tā izskatījās caurcaurim grieķiska ar saviem tempļiem un kolonādēm, ar cirku, teātriem, pirtīm, sporta skolām. Bet iekšpus tās mūriem maz redzēja grieķu uzrakstus \m reti dzirdēja grieķu valodu. Tās iedzīvotāji drīzāk bija raibs sīriešu, babiloniešu, armēņu, ebreju, persiešu un arābu jūklis, un grieķiski romiskas bija tikai viņu mītnes.

Uz dienvidiem no Edesas stiepās stepe. Turpretī pati pilsēta, ūdeņiem bagāta un ziedošā, atradās pie Šķirtas («Lēcējas») upes, un vēji, kas nāca no kalniem, nošķirdami Starpupi no Armēnijas, vērta Edesas gaisu svaigu un tīru.

Edesa atradās daudzu ceļu krustojumā. Tā bija bagāta pilsēta. Caur to noritēja Arābijas un Indijas garšvielu un smaržu tirdzniecība, kā arī krietna dala pērļu un dārgo zīda audumu tirdzniecība plašā apkaimē. Edesa bija plašā apkaimē slavena ar savām skaistajām celtnēm. No tālienes ieradās svešzemnieki, lai aplūkotu senseno Ta- rātes templi ar dievietes tumsnējo bronzas tēlu un tās dīvainajiem priapiskajiem simboliem, Mitras templi, universitāti, bet visvairāk Labirintu — milzīgo grotu Šķirtas upes kreisā krasta klintī ar simtiem šaurām, samezglotām, bezgalīgi sazarotām ejām, galerijām, kambariem un kāpnēm.

Edesas pilsētas dibināšana norisa sirmā senatnē. Sākotnēji tā saucās Osroēna — Lauvu pilsēta. Te savā laikā bija valdījuši gan hetiti, gan asīrieši, gan armēņi, gan maķedonieši. Beidzot, pirms trīs simti gadiem ielauzās arābi, kas noturējās līdz šai dienai. Tagad, būdama viena no mazajām bufervalstīm starp romiešu un par- tiešu lielvalstīm, Edesa bija mūžīgi apdraudēta. Tomēr pilsēta arī guva daudz labumu no savas neitralitātes; viņa to pārdeva ar peļņu abu lielvalstu mūžīgajos karos gan vienai, gan otrai.

Edesas arābiskie valdnieki, sirdīs palikdami vienmēr arābi, veicināja cik spēdami aramiešu kultūru, kas šai pasaules daļai skaitījās pali augstākā. Edesas universitāte neapšaubāmi bija vislabākā Starpupē un spēja dažbrīd sacensties ar augstskolu Antiohijā.

Pilsēta glabāja daudz svētumu, un taiā pielūdza daudz dievu. To priekšgalā atradās dieviete Tarāte, ko dēvēja arī par Sīrijas dievi; viņai bija veltīts pilsētas avotainais dīķis ar sarkanajām zivīm. Līdz ar viņu pielūdza Vērsi- Cirvi — Labirinta dievu Labīru, kā arī citus sensenos Asīriias dievus, pakalnā dievu Lauvu, bez tam lielo Beelu un Nebu. Tad vēl — peršu dievu Mitru, arābu zvaigžņu dievus — Aumu, Azisu un Dusarisu, kā arī grieķu un romiešu dievības. Arī jūdu dievam Jahvem bija dažs

labs piekritējs Edesā; pat Jahves vienīgais dēls, saukts Kristus, «tas svaidītais», te jau bija atradis piekritējus.

Desmitiem tūkstošu ļaužu dzīvoja skaistajā pilsētā, baltie un brūnie: arābu valdnieki un viņu padomnieki, grieķu un sīriešu tirgotāji un zemes īpašnieki, persiešu astrologi, jūdu amatnieki un zinātnieki, turklāt romiešu garnizona virsnieki un kareivji; pilsētā gandrīz arvien ieklejoja arī beduīnu bari, un šo daudzo tautību vidu šaudījās neskaitāmo vergu raibie pūļi. Visi šie ļaudis, baltie, melnie, brūnie, ar saviem liellopiem, kamieļiem, aitām, kazām un suņiem dzīvoja, elpoja, ņudzēja juku jukām, runāja daždažādās valodās, pielūdza daždažādos veidos daždažādus dievus, ēda, dzēra, gulēja cits ar citu, taisīja veikalus, precējās, ķildojās un izlīga; neviens nevarēja iztikt bez otra, katrs sirds dziļumos bija priecīgs, ka līdzās dzīvoja otrs, un visi viņi bija lepni uz savu pilsētu Edesu, vismīļāko un skaistāko pasaulē.

Edesas valdnieks bija ķēniņš Malluks, piektais šā vārda nesējs, viņa kanclers — Šarbils, Tarātes virspriesteris, romiešu garnizona komandants bija pulkvedis Frontons.

Bet īstenais valdītājs Edesā bija senators Varrons.

3 podnieks Terencijs

Daudzo uzņēmumu vidū, kurus Varrons nodibināja Edesā, bija arī keramikas fabrika, ko viņš iekārtoja Sarkanajā gātē «klientam» podniekam Terencijam. Tas, ka šis Terencijs vēl arvien sevi dēvēja par Varrona «klientu», notika vienīgi aiz tīras pieķeršanās, jo Terencijs jau sen bija nostājies uz savām kājām un nekādas aizstāvības viņam nevajadzēja. Jā, viņš bija pat ticis par cunftes meistaru Edesas podnieku apvienībā.

Jāpiemin, ka viņa fabrika nebūt nebija no lielākajām Edesā, un arī pats Terencijs neizcēlās ar sevišķu lietpratību. Darbus darbnīcās vairāk vadīja viņa sieva, un par komerciālo pusi gādāja kāds Kilikijas dzimtcilvēks, vārdā Knopss. Taču Terenciju reti kad redzēja fabrikā. Toties jo bieži viņu varēja sastapt ielās un krodziņos. Kā podnieku apvienības- cunftes meistaram, viņam iznāca daudz skraidīt apkārt un runāt ar daudziem cilvēkiem. Viņam bija jaaizstav savas aroda intereses gan pie maģistrāta, gan pie ķēniņa Malluka padomniekiem, gan atkal jāreprezentē cunfte kādā pilsētas ceremonijā, vai arī jāorganizē dažnedažādas tās svinības.

Viņš bija vīrs ap četrdesmitiem, gaišiem iesarkaniem matiem, bāli sārtu ādu, biezu apakšlūpu, īsredzīgām pelēkām acīm, mazliet paresns, tomēr visumā stalts un ļoti romisks pēc izskata. Podnieku cunfte lepojās ar savu meistaru. Ne tikai tāpēc, ka viņš bija dzimis romietis, bet īpaši tādēļ, ka izskatījās dižciltīgs un ievērojams un, kā jau cilvēks ar plašām garīgām interesēm, izcēlās ar daiļrunību. Latīniski viņš runāja ar skaistu, romisku akcentu, brīvi pārvaldīja .arī grieķu un aramiešu valodu, lai gan burta «th» izruna, kam abās valodās liela loma, viņam sagādāja grūtības. Daži gan apgalvoja, ka viņš pārāk mīlot klausīties pats savās runās, un taisnība jau bija, ka viņu tik drīz nevarēja apstādināt, ja reiz atraisījušās varenās vārdu straumes. Bet iespaidu viņš prata radīt — tas nebija apšaubāms. Viņš prata uzstāties ar cieņu un nepiespiesti izturēties pret augstiem kungiem; viņa seja reizēm pat pieņēma tik augstprātīgu un neapmierinātu izteiksmi, ka sarunas biedrs apjuka. Arī reprezen- tēties viņš prata labi. Tas bija viņa nopelns, ka visos amatnieku svētkos, it sevišķi lielajās marta svinībās, podnieku cunfte sevišķi izcēlās. Šai ziņā palīdzēja tas, ka viņš bija izglītots vīrs. Terencijs zināja no galvas veselus gabalus no grieķu un romiešu klasiķu darbiem, prata mētāties ar citātiem, interesējās par teātri, un podnieku ikgadējās svētku spēles, kuru organizēšana bija uzticēta viņam, pievilka daudz ļaužu. Visi, kam bija kāds sakars ar podniecību, lepojās ar šādu izskatīgu priekšsēdi. Pat mācekli, lai gan viņi Terencija darbnīcā saņēma daudz kāvienu, uzskatīja par labāku strādāt tur nekā pie žēlīgākiem kungiem.

Terencija iespaidu vēl palielināja tas, ka ap viņu un viņa likteni vijās kas tumšs, kaut kāds noslēpums. Pirms vienpadsmit gadiem viņš bija ieradies Edesā no- skrandis, nožēlojams, apaudzis mežonīgu iesarkanu bārdu. Toreiz no viņa varēja sagaidīt, ka viņš, kā to par amatniekiem apgalvo grieķu sakāmvārds, slauka degunu piedurknē. Neviens toreizējā Terencijā nebūtu nojautis vēI.iko cunftes meistaru. Ļaudis, kas labi pazina Romu, stāstīja, ka Terencija darbnīcām tur bijusi laba slava, pat imperatora galms iepircies pie viņa; klīda baumas, ka Terencijs bijis noslēpumainās, personiskās attiecībās ar Nerona galmu.

Terencijs pats un viņa ļaudis — sieva Kaja un dzimtcilvēks Knopss — klusēja par viņa pagātni Romā. Vienīgi labā omā būdams pēc veiksmīgas runas vai izdevušās cunftes izrādes, viņš lika manīt, cik niecīgi viņam liekoties tādi panākumi, ja iedomājot tos laikus, kad viņš imperatora rezidencē varējis ieiet un iznākt pēc patikas. Taču neko vairāk par šādiem miglainiem mājieniem no viņa nevarēja izdabūt.

Bet patiesībā ar Terenciju Romā bija noticis, lūk, kas.

Viņa tēvs vēl bija vergs Varrona ģimenē. Vecais Varrons apķērīgo puisi atlaida brīvē un ierīkoja viņam podnieka darbnīcu. Viņa dēlam Terencijam turpretī nebija nekādas lielās patikas uz podniecību, viņu interesēja augstākas jomas — teātris un politika. Kad viņš runāja par sabiedriskām lietām vai mākslu, tad draugi cildināja viņa dziļo izpratni un aso skatienu, atrazdami, ka Terencijs podnieka amatam par labu. Jau tēvam dzīvam esot, Terencijs maz likās zinis par darbnīcu un pēc tēva nāves ij ne tik. Ar darbnīcu ātri gāja uz leju. Tā kā viņa manta izputēja, tad arī draugi zaudēja savu agrāko entuziasmu, un neviens viņu par veiklajām runām un garajiem citātiem necildināja, nedz arī piedāvāja naudu. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka viņš, kas divdesmit divu gadu vecumā izskatījās paēdis, veselīgs un ne visai iespaidīgs, tagad, ap trīsdesmitajiem, ieguva iz- blīdušu, īgnu, aiz rūgtuma tīri vai apgarotu seju.

Un te atklājās kaut kas dīvains. Kā zināms, ilgāku laiku imperatoram Neronam bija kalsna seja, ko apņēma iesarkana bārdiņa; pamazām viņš aptaukojās, un, kad viņš divdesmit astoņu gadu vecumā noskuva bārdu, izrādījās, ka viņa seja izmainījusies: izblīdusi, garlaikota un gandrīz vienmēr īgna. Kādu dienu, kad Terencijs, kā jau parasti «klients», no rīta apmeklēja senatoru Var- ronu, Varrons pārsteigts konstatēja, ka noskumušais podnieks uz mata līdzinās tuklajam, mūžīgi īgnajam imperatoram. Tieši tāpat Nerons savilka uzacis virs īsredzīgajām acīm, tieši tāpat atšieba biezo apakšlūpu.

Senatoram Varronam iešāvās prātā ideja. Aizvien nācās izgudrot kādu jaunu izklaidēšanos neremdināmajam Ne- ronam, un Varrons lika podniekam ierasties Palatīnā, lai to parādītu imperatoram.

Šī parādīšana bija Terencijam visai bīstama. Ja valdnieks būtu sliktā omā, viņa dubultniekam nāktos dārgi samaksāt par dīvaino dabas rotaļu.

Tomēr eksperiments izdevās. Nerons gan nevēlējās, lai citi pamanītu, ka pasaulē eksistē divas imperatora sejas, un pavēlēja Terencijam izmainīt frizūru un, nevienam nezinot, palikt Palatīnā, kamēr ataug bārda. Visumā imperators uzjautrinājās par šo neparasto līdzību. Jā, viņš pat neapmierinājās ar vienreizēju izrādi. Viņš atsauca podnieku otru reizi un tad vēl un vēlreiz uz Palatīnu. Tur Terencijam atkal noskuva bārdu, Nerona bārddzinis sakārtoja viņa frizūru, un imperators uzjautrinājās par to, kā Terencijs atdarina viņa gaitu, žestus, balss intonāciju. Pats viņš pārlaboja, ja kas nelikās īsti pareizi. Vairākkārt viņš lika atnest savu mīļāko pērtiķi, un, kad podnieks un pērtiķis viņu atdarināja, tad zāle dārdēja aiz imperatora smiekliem.

Terenciju dziļi saviļņoja šīs tikšanās ar Neronu. Tagad viņš bieži smaidīja viltīgu, aplaimotu smaidu. Viņam bija vienmēr bijusi tāda nojauta, ka likteņa untumi, kas, par spīti visiem talantiem, neļāva viņam izvirzīties, drīz pāries. Viņš bieži atcerējās sapni, ko redzējusi māte, nesdama viņu vēl zem savas sirds. Šajā sapnī viņai bijis jākāpj augstā kalnā. Ceļš bijis grūts, viņa jutusi, ka tuvojas dzemdību sāpes, un gribējusi atlaisties zemē. Bet kāda balss pavēlējusi: «Kāp augstāk!» Viņa paklausījusi, bet tad sagurusi par jaunu un gribējusi atpūsties, bet atkal balss bijusi klāt, un tikai pie pašas virsotnes viņa drīkstējusi dzemdēt. Gaišreģis iztulkoja sapni tā: bērns, ko tā nesot savā klēpī, kāpšot augstu. Tāpēc arī viņam iedevuši pretenciozu vārdu — Maksimuss.

Palatīnā viņam stingri jo stingri piekodināja, piedraudot ar nāvi, ka par tikšanos ar imperatoru jāklusē. Domājams tomēr, ka vergs Knopss kaut ko nojauta vai pat zināja; viņu droši vien pārsteidza ne vien kunga nedēļām ilgā noslēpumainā prombūtne, bet arī pasūtījumi, kurus pēkšņi Palatīns sāka izdarīt mazajai, panīkušajai fabrikai. Bet enerģiskās, inteliģentās sievas Kajas acīs Terencijam savu noslēpumu saglabāt vienkārši nebija iespējams. Kajai neatlaidīgi prašņājot, viņš arī atklāja visu, kas notika Palatīnā. Taču pat ar sievu viņš tikai retumis runāja par to, nelabprāt, noslēpumaini un nekad pilnīgi atklāti. Nekad viņš neatzinās tai un reti arī pats sev, ka viņam šie aicinājumi uz imperatora rezidenci ir pa prātam; gluži otrādi, kad Kaja šķendējās, ka tie salašņas tur augšā pazemo viņa cilvēkcieņu, viņš tai piekrita, drūmi klusējot. Patiesībā spēle Palatīnā viņam arvien vairāk kļuva par nepieciešamību. Līdzība ar imperatoru viņu aplaimoja un iekšēji viņš arvien vairāk saauga ar savu lomu.

Tad pēkšņi viss pārvērtās. Tajā bēdīgajā dienā, kad sadumpojās gvarde, imperators bija iegrimis bīstamā letarģijā, un viņa uzticības vīri, lai viņu uzmundrinātu, atsauca Terenciju uz Palatīnu. Frizieris viņu tikko bija noskuvis un sakārtojis kā parasti, kad imperators pēkšņi nolēma pamest pili un apmesties Servilija parkā. Neviens neatcerējās podnieku Terenciju, kas gaidīja kalpotāju istabā; viņu vienkārši aizmirsa pamestajā pilī. Vēlu naktī, kad neviens par viņu nelikās zinis, iebiedētais vīrs aizlavījās no rezidences, lai aizzagtos mājup. Ielas bija tukšas, neviens neuzdrošinājās iziet ārā, baidoties no baigiem notikumiem. Pēkšņi kaut kur tuvumā nožvadzēja ieroči. Terencijs paslēpās ēnā, bet bija jau par vēlu, viņu sagrāba bruņoti vīri, Senāta karaspēka daļas patruļa, kas tvarstīja aizbēgušo Neronu. Vaimanādams viņš apzvērēja, ka neesot vis imperators Nerons, bet podnieks Terencijs. Karavīri tam neticēja; saniknoti par tā vīra gļēvo izturēšanos, kuru tik ilgi bija dievinājuši, tie metās uz Terenciju un par mata tiesu viņu nenosita. Tikai ar pūlēm viņš tos piedabūja, lai viņu aizved uz mājām. Tur Kaja apliecināja, ka drebošais, pusdzīvais cilvēks ir viņas vīrs.

Kaju šīs audiences Palatīnā vienmēr bija biedējušas. Tagad aiz bailēm, ka Senāts vērsīsies pret Nerona mīluļiem, viņa pamudināja vēl arvien līdz sirds dziļumiem pārbiedēto Terenciju nekavējoties bēgt. Rītausmas mijkrēslī viņi piezagās pie sava labvēļa Varrona mājas. Senators jau bija naktī aizbēdzis no pilsētas, kā ļaudis teica, uz Austrumiem. Kā trenkti viņi tam steidzās pakaļ un nokļuva kopā ar viņu pāri Austrumu robežai.

Tagad tas viss bija tālā pagātnē un varēja dzīvot drošībā un zināmā labklājībā šai gaišajā, raibajā Edesas pilsētā. Kajas kundze izjuta lepnumu par to, ka toreiz Terenciju tik enerģiski saņēmusi rokās un aizvākusi no bīstamās Romas. Pati gan viņa šeit barbaru vidu nejutās diez cik labi. Viņai riebās šās pērtiķīgās, lielākoties tumšbrūnās tautas burnusi un netīri baltās drānas, ēdiens negaršoja, sīriešus un grieķus viņa uzskatīja par krāpniekiem, arābi un jūdi smirdēja un bija māņticīgi, persieši jukuši. Nekad viņa neiemācīsies šo barbaru gvelšanu, sīriešu ātro svepstēšanu, arābu neskaidro vervelēšanu, nekad nepierādīs pie barbariskās apkārtnes, pie krāsainajiem, pie svētajām zivīm, Tarātes altāra un tās nepieklājīgajiem simboliem, nekad nepierādīs pie pērtiķiem, kamieļiem un stepes, kas tik baisi pletās uz dienvidiem.

Terencijs turpretī, kā likās, iedzīvojās Austrumos ātri un labi. Par veikala darījumiem viņš vēl mazāk likās zinis nekā Romā, par tiem rūpējās Kaja un vergs Knopss. Pats viņš staigāja apkārt iespaidīgs un noslēpumains, organizēja cunlles sarīkojumus, teica politiskas runas. Šeit nepievērsa uzmanību viņa nedrošajai «th» izrunai, viņam radās sava pateicīga, uzmanīga publika. Viņš gan labprāt šķendējās Kajai par nolādētajiem Austrumiem, bet, redzot, cik viņš stalti sOjo pa Edesas kalnainajām ielām, daudzu ļaužu sveicināts, viņai radās tāds iespaids, ka Terencijs, par spīti neapmierinātajam, augstprātīgajam izskatam, tomēr jūtas tik labi kā zivs dievietes Tarātes Svētajā dīķī; un Kaja aizmirsa viņa labsajūtas dēļ savu nepatiku pret Austrumiem.

Taču viņa īgnumā slēpās vairāk patiesas neapmierinātības, nekā tā nojauta. Terencijs juta, ka noveco, bet viņa lielās dotības netiek pēc nopelniem novērtētas. Kas tur par prieku — būt lielam vīram šeit, barbaru vidū, starp dažiem neizglītotiem amatniekiem? Ak, viņa ziedu laiki bija toreiz Romā. Ar karstām ilgām viņš atcerējās stundas Palatīnā. It sevišķi viens to dienu atgadījums iezaigojās atmiņā arvien spilgtāk un spilgtāk. Kādudien Nerons bija atļāvies joku — likt savā vietā podniekam Terencijam nolasīt vēstījumu senātam. Podnieks Terencijs stāvēja «izredzēto tēvu» priekšā, tērpts imperatora purpurā, un darīja zināmu klusējošiem, padevībā un pazemībā sastingušiem ļaudīm imperatora vēstījumu. Tagad Edesā šī toreizējā uzstāšanās senātā viņam likās dzīves kalngals. Viņš aizmirsa, ka vismaz sākumā viņam bija trakas bailes, trīcēja ceļgali, pakrūtē jautās tukšums un aizsāpējās vēders. Viņš tikai atcerējās, ka runas plūdumā viņa pašpaļāvība auga augumā. Viņš redzēja acu priekšā senatoru godbijīgās sejas, visi viņu uzskatīja par īsto Neronu, un tie nebija maldi: tobrīd viņš patiešām bija Nerons.

Grūti viņam bija šo milzīgo pārdzīvojumu paturēt tikai pie sevis, bet viņš sevi pārvarēja un neuzticēja to pat Kajai. Ne vien tāpēc, ka tāda pļāpība draudētu ar nāvi, bet vispirms tādēļ, ka viņš baidījās, lai šī lielā stunda nezaudētu savu spožumu un netiktu aptraipīta, ja par to izstāstīs tik banālam cilvēkam kā sievai. Kaja droši vien saskatītu šajā pārdzīvojumā tikai nekaunīgu joku, ko imperators atļāvies pret senātu, un vienīgi draudus pašam Terencijam, šī joka nožēlojamam izpildītājam. Kaja butu viņā saskatījusi vienīgi Nerona pērtiķi un nekad nesaprastu, ka tajā stundā senāta priekšā viņš bija īstais Nerons. Tāpēc viņš nepadevās kārdinājumam, nekā nestāstīja Kajai, viņš apņēmīgi klusēja.

Arī Edesā viņš klusēja. Tomēr dažreiz ilgas pēc zaudētā uzmācās pārāk sāpīgi. Tad viņš meklēja vientulību un notēloja pats sev savu uzstāšanos senātā vēlreiz. Visvairāk viņš mīlēja Labirintu — vareno grotu Šķirtas upes klinti ar neskaitāmām līčloču ejām, kāpņu, alu un kambaru jūkli. Stāstīja, ka Labirintā esot ap trīstūkstoš tādu alu, un pēdējā, visslēptākajā, senlaikos mitis vērša-dieva Labira ķēmīgais dēls, arī pusdievs un pusvērsis, pārtik- dams no zēniem un meitenēm, ko tas ar varu paņēmis no tautas. Vēlāk varenās velves noderējušas par kapenēm senajiem ķēniņiem, kuru ēnas tur mita vēl tagad. Noslēpums un drausmas vijās ap Labirintu, un tas, kas neuzmanīgi, nepārzinot tā sarežģīto sistēmu, uzdrošinājās doties dziļi lejā, varēja arī neatrast atpakaļceļu un tur aiziet bojā. Terencijs mīlēja šo vietu, viņš tur nokāpa arvien dziļāk, dižums un noslēpums dvesmoja no šīm dzīlēm, un pamazām viņš šajā mudžeklī sāka orientēties labāk nekā jebkurš cits. Šeit, kur klīda veco, lielo ķēniņu ēnas, viņš atkal uzdrošinājās būt Nerons, teica runas neredzamajam senātam, un, kad vārdi dobji un skaņi atbalsojās, viņš sajuta dievu tuvību.

Reiz zēni rotaļādamies iedrošinājās ielauzties alā tālāk nekā parasti. Tie sadzirdēja dobjo balsi dziļi lejā un atbēga šausmās atpakaļ. Pilni baiļu un sasprindzinājuma tie gaidīja pie ieejas. Bet, ieraugot iznākam no alas podnieku Terenciju, zēnu baiļpilnās gaidas pārvērtās skaļos smieklos, tie ņēmās viņu atdarināt — viņa lielīgo stāju, majestātisko soli, skrēja viņam pa priekšu un izzoboja māksloti dobjas balsīs. Tad Terenciju sagrāba kauns, riebums un savas tagadējās dzīves tukšuma un bezcerības izjūta tik lielā mērā, ka. viņš vismīļāk būtu atgriezies alā un tur nomiris.

4 stiepiņš izstiepjas

Aprīļa beigās, veicot kārtējo inspekcijas braucienu, gubernators Cejons paziņoja, ka ieradīšoties Edesas pilsētā, lai pārlūkotu romiešu garnizonu, kas pilsētai bija jāuzņem, pamatojoties uz «draudzības līgumu» ar Romas imperatoru.

Cejona uzskati par Austrumiem viņa līdzšinējā neilgajā valdīšanas laikā bija vēl vairāk nostiprinājušies. Ar šiem Austrumiem, viņam teica, nevarēšot tikt galā, ja turēšoties pie tradicionālās, cieti romiskās līnijas; šī zeme, mīksta un gluma kā zutis, izslīdot katram tvērienam. Taisnība jau bija, ka krietnie romieši — Pompejs, Krass un daži citi — šajos mīkstajos Austrumos bija izlauzuši zobus. Bet, ja toreiz šīs metodes bija pārāk tiešas, tad šodien, kad Sīrijas province nomierināta un aizmugurē atradās septiņi leģioni, varēja atļauties nolādētajiem Austrumu salašņām parādīt romiešu dūri.

— Esmu ziņkārīgs, mīļo Cejon, — atvadu audiencē Palatīnā, skeptiski smaidīdams, teica viņam imperators Tits, — kā jūs tagad tiksit galā ar mūsu mīļajiem Austrumiem?

Cejons saslējās. Zvēru pie Jupilera, majestāte, Cejons tiks galā.

Edesas pilsēta saņēma imperatora vietnieku korekti un godbijīgi. Ķēniņš Malluks atsūtīja dāvanas: tepiķus, pērles, izmeklētus vergus un verdzenes. Mazs, taisns kā miets Cejons pieņēma iestāžu laipnības pierādījumus.

Savā cietajā grieķu valodas izrunā viņš nočērkstēja laip- n.is atbildes pēc visiem priekšrakstiem.

Varrons, kas drīz pēc audiences pie gubernatora atkal bija atgriezies savos īpašumos Edesas tuvumā, gaidīja līksmā saspringumā, kā gan vecais nedraugs, no jauna sastopoties, tagad pret viņu izturēsies; taču ne oficiālajā pieņemšanā, ne karaspēka parādē nebija radusies izdevība jaunām pārrunām. Tikai trešās dienas vēlā pievakarē, pēc banketa, ko Cejons sarīkoja Edesas dižvīriem, viņiem radās brīva stundiņa inlīmai sarunai.

Viņi sēdēja tai pils spārnā, ko ķēniņš Malluks bija nodevis gubernatora rīcībā, — mazā, arābiski iekārtotā lolpā ar mākslinieciskiem paklājiem, dīvainu zvaigžņu dieviešu statujām, ar svešiem uzrakstiem un ornamen- liem. Smaga vīraka smarža pildīja telpu. Varrons iederējās šeit labi, bet mazais gubernators, stingri izslējies, «ir savu pasvītroto romiskumu radīja svešu, pat mazliet komisku iespaidu un arī pats jutās neveikli. Varrons mierināja, ka sākumā ikvienam nākas grūti iedzīvoties Antiohijā, bet pamazām ikviens iemīļo Austrumus. Viņš slavināja Austrumu, savu Austrumu priekšrocības: dzīves vieglumu, tās pārpilnību. Viņš atcerējās gubernatora asos uzbrukumus Dafnei — Antiohijas villu kvartālam.

—    Piekritu, — viņš aizstāvēja savu pilsētu, — mūsu Dafne ir nekaunīga. Bet vai nav lieliska taisni šī suverēnā nekaunība, ar kādu te izrāda savus dabiskos dzinuļus un ar tiem lepojas?

Cejons neatbildēja. Acīm redzot, viņš nejutās labi smagajās smaržās, kas pildīja telpu, un pavēlēja atsist vaļā tepiķus, lai ielaistu svaigu gaisu. Tagad mazliet drebinājās Varrons, bet Cejons jutās labāk.

—    Varbūt tomēr būtu ieteicamāk, mīļo Varron, — viņš beidzot pārtrauca klusumu, — ja jūs kaut uz laiciņu atrautos no savas Dafnes un atgrieztos Romā.

—    Es jūsu priekšlikumu ilgi un nopietni pārdomāšu, — Varrons smaidīdams atbildēja. — Starp citu, tādas atbildes jūs šeit Austrumos vēl bieži dabūsiet dzirdēt, — viņš labā noskaņojumā piebilda.

Sarkanie plankumi gubernatora sejā iezīmējās stiprāk, šis joks viņu, acīm redzot, kaitināja. Viņš saslējās, varēja pat manīt, kā viņš iekšēji sagatavojās uzbrukumam, un sausi teica:

—    Jūs zināt, mīļo Varron, ka es rit dodos atpakaļ uz Antiohiju. Būtu jums pateicīgs, ja jautājumu par inspekcijas nodokļiem jūs nokārtotu, kamēr vēl esmu šeit, Edesā.

—    Tas ir, šovakar? — ar smaidu novaicāja Varrons.

—    Jā, — lietišķi teica gubernators.

Varrons, sēdēdams pa austrumnieku paražai, sakrustoja vēl izaicinošāk kājas.

—    Par šo jautājumu, — viņš omulīgi teica, — daždažādi diskutē jau gadiem ilgi, un imperatora Sīrijas provinces kase iztiek tīri labi bez maniem strīdīgajiem sešiem tūkstošiem.

—    Es tomēr būtu jums ļoti pateicīgs, — Cejons spītīgi palika pie sava, — ja jūs tagad izlemtu.

Varrons šūpoja lielo, masīvo galvu un nomēroja ar iegarenajām brūnajām acīm Cejonu no galvas līdz kājām. Kas gan tas bija, kas sēdēja viņa priekšā? Vai viņa skolas biedrs Stiepiņš vai arī imperatora gubernators, tagadējā šaurā nacionālistiskā režīma pārstāvis, Austrumu ienaidnieks? Vieglas sarunas tonī viņš atteica:

—    Riskējot jūs sakaitināt, mans draugs un labvēli, man tomēr jāatsakās no tūlītējas atbildes. Sājos Austrumos, — viņš kā jokodamies nomierinoši piebilda, — es esmu kļuvis pa pusei austrumnieks, tas ir, cilvēks, kas vienmēr vilcinās.

Bet Cejons kokaini, stūrgalvīgi palika pie sava:

—    Un tomēr man jālūdz jūs atbildēt romiski skaidri un bez vilcināšanās. Esmu licis jūsu lietu man vēlreiz atreferēt, esmu pats izskatījis materiālus. Viss, kas sakāms, pateikts jau desmitkārt. Esmu saviem kungiem paskaidrojis, ka neatgriezīšos Antiohijā bez jūsu nepārprotamās atbildes.

Varrons mazliet nobālēja. Tas nebija Stiepiņš, tā bija jaunā Roma, kas tur runāja. Abi vēl arvien sēdēja; Cejons, mazs un nekustīgs, turējās taisni uz zemā, polsterētā arābu sēdekļa.

—    Un ko jūs, mīļo Cejon, darītu, — vēl arvien laipni, gandrīz ar smaidu vaicāja Varrons, — ja es teiktu — nē?

Gubernators saknieba lūpas. Tad militāri, tomēr paklusi noskaldīja:

—    Diemžēl tad būšu spiests jūs aicināt uz tiesu.

Mirkli mulsinošs izbrīns pārmāca Varrona dusmas. Bet tūliņ viņš saņēmās un pavēlēja sev būt prātīgam, domāt loģiski. Tad, redz kā, viņš sprieda, tā tomēr nav Roma, tas ir Stiepiņš, kas runāja. Noticis tieši tas, no kā es Antiohijā baidījos. Stiepiņš niekkalbis, aizrāvies un darīja muļķības. Viņš gājis tālāk nekā gribējis. Tagad viņam grūti atkāpties. Viņš tiešām mani izsauks uz tiesu un, ja es neieradīšos, tad aizvedīs ar varu. Tas būtu trakums, bet Stiepiņš to darīs. Tā cilvēks var iekulties visdulnā- kajās avantūrās. Bet es viņam nesekošu pa šo ceļu. Es domāju. Es palieku prātīgs. Prāts man ieteic, lai piekāpjos. Un es piekāpšos. Šoreiz.

— Tā kā tas jums tik svarīgi, mans draugs un labvēli, — viņš teica ironiskā padevībā, — es jums nosūtīšu tos sešus tūkstošus. Lūdzu, lieciet sagatavot kvīti!

Abi kungi vēl parunāja dažus mirkļus par šo un to, tad novēlēja viens otram labunakti un šķīrās.

Pagaidi tikai, Stiepiņ, vai arī kas tu būtu, šie seši tūkstoši tev dārgi izmaksās, — nolēma Varrons, likdams sevi aiznest uz mājām pa kalnainajām Edesas ielām.

5 varronam rodas kads plāns

Nākamajā rītā agri/jo agri viņš nosūtīja gubernatoram seši tūkstoši sesterciju. Satraukts viņš gaidīja sūtņa atgriešanos. Cejons patiešām bija pieņēmis šos sešus tūkstošus, sūtnis atnesa kvīti. Varrons dīvainā gandarījumā kāri aplūkoja dokumentu. Ļauni smīnot, viņš skaļā balsī pats sev nolasīja tekstu: «L. Cejons, ķeizariskās Sīrijas provinces gubernators, apstiprina, ka saņēmis no L. T. Varrona seši tūkstoši sesterciju inspekcijas nodokli.» Pēc tam, vēl gultā gulēdams, viņš ļoti satraukti sekretāram nodiktēja Romas senātam sūdzību par netaisno divkāršo nodokli. Pirms vēl paraksts bija nožuvis, viņš sūdzību nosūtīja ar speciālkurjeru uz Romu.

To padarījis, viņš lika ielaist savu «klientu» baru, kas gaidīja viņu pieceļamies. Viņš tiem pavicināja Cejona kvīti, deva to vienam otram palasīt, nolasīja pats skaļi priekšā.

—    Jaunais gubernators, — viņš smējās, — tas tik ir vīrs! Tas tiešām mani būtu licis aizvest ar karavīriem, ja es nebūtu maksājis.

Viņš ielūkojās savu ļaužu sejās, pārbaudot, kā tie reaģē. Tie stāvēja apjukuši, nesaprotot, ko no viņiem gaida. Daži piespiesti iesmējās, citi izrādīja sašutumu, visi bija nomākti. Varrons pagājās viņu vidū, uzsita vienam otram uz pleca, teica, lūkodamies tieši acīs:

—    Jā, jaunais gubernators, ar to vis nav joki.

Un pētīja ļaužu sejas.

Viņš jau grasījās atlaist ļaudis, kad pēkšņi ieraudzīja kādu, ko līdz šim nebija ievērojis. Šis vīrs stāvēja noslēgts, augstprātīgs, saraucis uzacis virs īsredzīgajām, pelēkajām acīm, lūpas mazliet savilcis, drīzāk izbrīnījies nekā sašutis. Atkal, kā tajā rītā pirms četrpadsmit gadiem, Varronu pārsteidza šī lepni īdzīgā seja ar blāvi sārto ādu un iesarkanajiem matiem. Jā, tieši tāds bija izskatījies imperators Nerons, viņa imperators, ja tas kaut ko noraidīja. Tieši tā viņš būtu uzņēmis apvainojumu, ja būtu bijis dzīvs un Varrons viņam to varētu izstāstīt. Tieši tāpat untumaini un izaicinoši viņš pastiepa prāvo apakšlūpu: dariet, ko gribat, — man par to nav nekādas daļas.

Varrons atcerējās, kā Nerons uzjautrinājās par šā puiša pakaļķēmošanos, kā bija licis lēkāt viņam kopā ar pērtiķi, un sevī pasmaidīja. Bet, iekams iekšējais smīns atspoguļojās sejā, Varrons to izdzēsa, un mirkli viņa možā seja sastinga kā maska.

Viņš daudz ko ieraudzīja šajā mirklī.

Tad atkal viņš pievērsās «klientiem». Tagad viņš nemanāmi iesaistīja sarunā arī vīru ar īsredzīgajām, pelēkajām acīm. Izrādīja interesi par to. Pastiprinātu interesi. Beidzot atklāja šim mazajam podniekmeistaram, kas dzīvoja no viņa žēlastības, visu savas personas burvestību, kuru parasti lika lietā, satiekoties ar Austrumu ķēniņiem, virspriesteriem vai arī sievietēm.

Viltīgi viņš no tā izvilināja dažādus noslēpumus. Glaimotais Terencijs kļuva tiktāl vaļsirdīgs, ka sāka runāt ar Varronu kā ar sev līdzīgu, izklāstot savus uzskatus par dzīvi, politiku un mākslu. Terencija sirds piederēja teātrim. Viņš ierunājās par aktieri Jāni no Patmosas, kurš kopš ilgāka laika aizgājis no skatuves un tagad klusi un mierīgi dzīvoja Edesā. Pirms daudziem gadiem Terencijs bija lo redzējis Antiohijā tēlojam Edipu. Viņš, Terencijs, Iii viņš atklāti pateica, juties vīlies izdaudzinātajā šā nktiera mākslā. Pats viņš arī nodarbojies ar literatūru un teātri, kā viņa labvēlim senatoram laikam gan zināms, protot no galvas veselas klasiķu darbu nodaļas; esot daudz domājis par Edipu, un viņam radies savs noteikts uzskats, ka, piemēram, jāskandē Edipa lielā runa, kura sākās ar vārdiem: «Kas noticis, tas bijis taisnīgi, un nekad tu man nepierādīsi, ka tā tas nav.» Tā tērzējot, viņu pēkšņi pārņēma izbīlis par savu pārdrošību, viņš baidījās, ka senators pasmiesies vai vismaz pasmaidīs. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Varrons uzklausīja viņu ļoti nopietni un uzaicināja tuvākajās dienās uz kopīgu mailīti, lai tuvāk izklāstītu savas idejas, sevišķi par minēto Edipa vārsmu pareizo skandējumu.

Terencijs, gandrīz apstulbis no tādas laimes, tomēr izjuta mazliet nemieru. Nevis aiz izbrīna, ka par viņu interesējas, viņš taču bija izglītots vīrs ar savu īpatnību un interesantajām idejām. Bet, ja ar viņu runāja tik augsta posteņa cilvēks kā senators, tad viņš gribot negribot vienmēr izjuta respektu, pazemību, mazliet bailes. Galu galā viņa tēvs taču vēl bija Varrona ģimenes vergs. Un, kad Varrons tagad viņu uzaicināja tuvākajā laikā kopīgi pusdienot un sīkāk izklāstīt savus uzskatus, viņa labsajūtai piejaucās stindzinošas bailes, gandrīz kā toreiz, kad Nerons viņam lika ierasties pie sevis.

Varrons, atlaidis savus «klientus», izņēma vēlreiz kvīti par sešiem tūkstošiem sesterciju lielo inspekcijas nodokli un, turēdams pareizā attālumā no acīm, diezgan patālu, jo viņš sāka kļūt tālredzīgs, iegaumēja visu labi, burts burtā. Kvīts otro pusi viņš sadalīja divās daļās smalkā rakstā: «peļņa», «zaudējums» un iegrāmatoja peļņas ailē: «Kāda ideja.» Tad viņš atvēra sienā labi nomaskētas durvis un izņēma no iedobuma šķirstiņu. Šķirstiņš bija neliels, bet ļoti vērtīgs, Miroņa darbs, uz tā bija attēloti argonautu varoņdarbi. Varrons, lai būtu kur būdams, vadāja šo šķirstiņu visur līdzi. Viņš to atslēdza, izņēma papīrus, kas tajā glabājās, glāstot pārlaida roku pār dokumentiem. Tur atradās viņam rakstīta Nerona vēstule, ļoti intīma, un dzejoļi, kurus imperators veltījis viņam;-te bija arī kāds mirušā partiešu lielķēniņa Vologēza raksts, kurā valdnieks izteica Varronam savu apbrīnu un pateicību par tā gudrību, kas palīdzējusi nobeigt karu starp Romu un partiešiem. Bija ari dažas draudzīgas rindas no virspavēlnieka Korbulona, kas minēto karu Romas labā bija izcīnījis un, lai gan guvis uzvaru, tomēr gājis bojā no- •žēlojamā nāvē, un vēl daudz kas cits. Šiem dārgajiem papīriem Varrons smaidīdams tagad pievienoja Stiepiņa kvīti; tad viņš šķirstiņu aizslēdza un atkal noglabāja.

Pa to laiku Terencijs atgriezās mājās Sarkanajā gātē. Viņš centās apslēpt Kajai un vergam Knopsam gan savu pacilātību, gan nospiestību. Viņš apmierinājās ar to, ka izstāstīja abiem labi tēlotā lepnā vienaldzībā, cik Varrons bija izbrīnījies par viņa politiskajām un literārajām zināšanām; arī uz pusdienām tas esot viņu ielūdzis, lai sīkāk ar viņu aprunātos. Kaja, skarba un skeptiska, kā vienmēr, ieteica viņam uzmanīties, lai nenokļūtu sprukās. Viņa dzirdējusi, ka starp Varronu un gubernatoru izcēlies strīds, un tādam mazam cilvēciņam kā Terencijam jāturoties no visa tā iespējami tālāk. Ar lielu nepatiku Terencijs noklausījās, kā paša sieva viņu nosauca par mazu cilvēciņu.

Viņai arī nebija taisnība. Maltīte pie Varrona pagāja ļoti tīkami. Senators ar interesi noklausījās sava klienta politiskajos uzskatos, lika noskandēt aklā Edipa vārsmas, lietprātīgi tās uzslavēja un Terencijs šķīrās no viņa visai apmierināts.

6 terencijs pārvēršas

Edesas pilsētā arvien skaļāk atskanēja valodas, ka no Antiohijas romiešu valdības nama šurp pūšot jauni, ļauni vēji. Tas, ka Varronu, šo ievērojamāko Edesas valsts pilsoni, piespieduši maksāt divkāršu nodokli, izraisīja raizes un īgnumu. Kas gan notiks ar tirdzniecību starp Edesu un Sīrijas provinci, ja tādu divkāršu aplikšanu ar nodokli padarīs par principu? Runāja arī, ka jaunais gubernators taisoties palielināt romiešu garnizonu Edesā, Samosātā, Karrejā, Palmirā un tā vairāk vājināt mazo Mezopotāmijas valstiņu suverenitāti, kura jau tā bija niecīga.

Tādos apstākļos Varrona «klientiem» un citiem aģentiem nebija visai jānopūlas, lai Starpupes iedzīvotāji ar rūgtumu salīdzinātu tagadējos kungus — imperatoru Titu un tā ierēdņus — ar labo Neronu, pēc kura vēl arvien sēroja. Cik labvēlīgs bijis nelaiķa imperators pret Austrumiem, cik ļoti viņš ar ziedojumiem un privilēģijām veicinājis kultūru un tirdzniecības attiecības starp Mezo- potāmiju un Sīriju. Viņš bija īstens valdnieks, un viņu mīlēja kaut vai tās greznības pēc, kas apņēma viņu, viņa ministrus, ģenerāļus un gubernatorus. Viņa spēļu lukss, tas, ka viņš pats uzstājās uz skatuves visas tautas priekšā, — viss viņam Starpupē radīja milzīgas simpātijas, un ļaudis pat Partiešu valstī bija sajūsmināti, kad viņš apsolīja kādreiz izrādīt savu mākslu arī Austrumiem. Viņā patiešām redzēja otru Aleksandru, kas bija ieradies, nevis lai Austrumus pakļautu verdzībā, bet lai sakausētu Austrumzemi un Rietumus.

Turpretī jaunie kungi, Flāviju imperatori, no sākta gala nemaz neslēpa, ka austrumnieki viņiem ir tikai barbari, noderīgi vienīgi tam, lai tos visvisādi izmantotu. Tas, ka Roma tagad bija atsūtījusi uz Sīriju šo riebīgo Cejonu, lieku reizi pierādīja valdības ļauno gribu. Par jaunu atdzima ilgas pēc zudušā imperatora.

—    Jā, kaut vēl Nerons būtu dzīvs! — sapņaini nopūtās ļaudis, novakarē salasījušies pie akām un vēlu vakarā krodziņos.

Kamēr šādas valodas arvien vairāk izplatījās starp Tigru un Eifratu, senators Varrons otrreiz uzaicināja Terenciju uz mielastu. Šoreiz viņi bija vieni. Varrons bija kluss, domās nogrimis, ar kaut ko nodarbināts. Izturējās pret Terenciju ar lielu cieņu, gandrīz kā pret augstāku personu. Ļāva sarunā iestāties garām, nomācošām pauzēm. Lai gan Terencijs saprata svinīgumu un jutās glaimots, tomēr viņš nevarēja atvairīt nospiestības sajūtu.

Pēc maltītes, kad jau sēdēja pie vīna, Varrons piepeši teica ar biklu, viltīgi draudzīgu smaidu:

—    Es redzu, ka jūs vēl arvien dodat priekšroku savam vīna maisījumam.

Viņš bija licis sajaukt vīnu tā, kā to savā laikā izgudroja Nerons; šis maisījums un tā nosaukums bija viena no nedaudzajām imperatora laika paliekām, ko pēcteči pēc viņa nāves nebija aizskāruši, un ikviens, protams, arī Terencijs pazina dzērienu un tā nosaukumu. Viņš iepleta neizpratnē acis. Varenā senatora dīvainie vārdi un padevīgi draudzīgais tonis samulsināja viņu, pat apstulbināja. Varrons turpretī turpināja tajā pašā padevīgajā tonī:

— Varbūt es par daudz atļaujos, bet man beidzot jāpasaka tas, kas mani jau nedēļām ilgi nomāc un pacilā, un par ko tagad esmu drošs: es zinu, kas toreiz pēc imperatora Nerona šķietamās nāves atbēdzis pie manis manā patvērumā.

Lai saprastu šo vārdu negaidīto jēgu, bija vajadzīgs vīrs ar apķērīgu, asu prātu, un šāds vīrs podnieks Terencijs nebija. Tomēr Varrona vārdi skāra visdziļāko, visslēptāko viņa dvēselē: viņa godkāri, ilgas pēc dižajām dienām Palatīnā. Kamēr Varrons runāja, Terencijā atausa ar varu nomāktās atmiņas par cēlo uzstāšanos senātā, un viņā uzbangoja neprātīgas cerības, ka šis dižais laiks varētu atgriezties. Tāpēc viņš uztvēra senatora neskaidros vārdus daudz ātrāk, nekā tas sagaidīja; viņš tos uzņēma ar visu dvēseles spēku un izbaudīja līdz pēdējam pilienam to aplaimojošo jēgu. Kāds viņu ir atzinis, kāds viņu sapratis: kam tik daudz no Nerona miesas un asinīm, tas tiešām varēja būt tikai Nerons.

Bet vēl pārpilnam šī mirkļa varenās svētlaimes, viņam jau modās iedzimtā viltība un brīdināja, ka būšot labāk, ja izlikšoties un savu īsto es atklāšot tikai krietni vēlāk. Tāpēc viņš joprojām tēloja muļķīti, teikdams, ka nesaprotot, ko viņa lielais labvēlis vēloties, un nonāca tik tālu, ka Varrons jau sāka bažīties, ka nesasniegs mērķi. Senators izdarīja vēl vienu pēdējo mēģinājumu. Viņš pazemīgi lūdzot piedošanu, ja būtu savu viesi kaut kā aizskāris. Ja tas domājot, ka vēl pāragri parādīties romiešiem visā savā spožumā vai arī nolēmis par sodu pasaulei, kas iedrīkstējusies to neatzīt, pilnīgi atmest tai ar roku, tad viņš, Varrons, lūdzot atvainot par pārdrošību, ar kādu mēģinājis atklāt noslēpumu.

Tagad Terencijs izbijās: ja viņš beidzot negrābs ciet, ko tam piedāvā, tad būs par vēlu, un šī vienīgā izdevība zudīs uz visiem laikiem. Pēkšņi viņš vairs nebija stulbs, bet pasmaidīja jauneklīgi, labsirdīgi, viltīgi, kā dažkārt bija redzējis darām imperatoru Neronu. Piegāja Nerona soļiem pie senatora, uzsita ar Nerona žestu tam uz pleca un pateica vienreizējā, nepārprotamā, laiski augstprātīgajā Nerona tonī:

—    Kāpēc tad, mīļo Varron, lai es tev nepiedotu?

Varrons zināja, ka īstais Nerons nekad šajā situācijā

tā nebūtu runājis. Visdrīzāk tas būtu minējis kādu grieķu citātu, ar rokas mājienu it kā atvairīdams, pasvītrodams kaut ko. Taču šī cilvēka āriene bija tik pārsteidzoši līdzīga imperatora ārienei, un mirušais Nerons, viņa balss, viņa tonis, viņa gaita pēkšņi šķita tik neticami atdzīvojušies šai istabā, ka Varrons satrūkās un viņam pēkšņi metās bail: vai tikai viņa ideja nav pārāk laba ideja ar nepārredzamām sekām? Viņš saņēmās un teica atžilbis, noslēdzot sarunu:

—    Jā, mīļo Terencij, tas nu tā būtu.

Visu atlikušo vakara daļu viņš bija atkal agrākais augstais kungs un sarunājās ar savu «klientu» laipni un lietišķi.

Bet podnieks Terencijs bija redzējis to, ko redzējis, un dzirdējis to, ko dzirdējis. Viņš par savu veiksmi bija tik drošs, ka pat Varrona pēkšņā pārvērtība nespēja aptumšot viņa laimi.

7 varrons atļaujas izspēlēt joku

Ticis tik tālu, senators Varrons atzina, ka pienācis laiks nopietni pārbaudīt, vai tiešām vērts īstenot šo plānu. Vispirms bija jāpārdomā, cik lielas varētu būt viņa Nerona izredzes.

Izredzes tam bija. Tauta nekad nebija ticējusi, ka Nerons patiesi aizgājis bojā. Tauta uzskatīja imperatoru pārāk gudru, lai tam nebūtu laimējies izbēgt saviem pretiniekiem. Galvenokārt Austrumos bija stingri pārliecināti, ka Nerons tikai paslēpies, lai kādu dienu atkal parādītos visā slavas spožumā. Ja nu tagad šai labvēlīgajā situācijā uzrodas vīrs Nerona ārējā izskatā un viņu vadīs tas, kurš pazīst Nerona iekšējo būtību tikpat labi kā sevi pašu, ja šis vīrs parādās neatkarīgā zemē, Romai grūti notverams, tad tāds Nerons var noturēties ilgi un sagādāt robežprovinces gubernatoram un pat Palatīnam lielas rūpes.

Bija jau rīta puse, kad Varrons to apdomāja, viņš izstaipījās gultā, pasmaidīja un aizvēra atkal acis.

Ja viņa Nerons parādās otrpus Eifratas, ko Stiepiņš pret to tad var iesākt? Protams, Nerons būs tik prātīgs un iespējami retāk rādīsies Sīrijas robežās. Viņš tikai iesēs nemieru šai provincē, bet laikus atkal atgriezīsies neatkarīgajā apgabalā, kur atradīs slepenu vai pat droši vien atklātu atbalstu. Ko Antiohijā var pret viņu iesākt? Iesūtīt karaspēku svešā teritorijā? Pats Stiepiņš to labi pārdomās. Savā laikā bargi kaulējās par ikvienu romiešu vai partiešu karavīru, kam tiesības parādīties buferval- stī. No Eifratas līdz Tigrai nav tālu. Ja Roma nosūta pulkus pāri Eifratai, tad tai draud briesmas sagaidīt pulkus, kas nāks no Tigras viņas puses.

Varrons piecēlās. Kailām kājām viņš piegāja pie sienas un izvilka tur paslēpto šķirstiņu. Izņēma zināmo rakstu. Maigā balsī nolasīja simto reizi: «L. Cejons, ķeizariskās Sīrijas provinces gubernators, apstiprina, ka saņēmis no L. T. Varrona seši tūkstoši sesterciju inspekcijas nodokli.» Noglāstīja rakstu, pasmaidīja, ieslēdza to atkal, noglabāja šķirstiņu un devās atpakaļ gultā.

Vai atļauties šo joku? Tas ir labs, pamatīgs, izredzēm bagāts joks, bet sasodīti bīstams. Sis joks nav pa jokam. Vai tad galvenā ir šī kvīts? Vai Stiepiņš? Galvenais pat nav pats Varrons. Galvenie ir Austrumi, šie lieliskie, netikumīgie, gudrības pilnie, juceklīgie Austrumi, kas nedrīkst nonākt zem Palatīna brutālo, aprobežoto feldfēbeļu zābaka.

Varrons atcerējās laikus, kad viņš kā jauns virsnieks pirmoreiz ieradās Sīrijā feldmaršala Korbulona armijā. Viņš toreiz vienmēr atradās slavenā karavadoņa tuvumā. Īstenībā Korbulons bija paseklu prātu, ar vārdu sakot, viņam nebija ne īsta instinkta, ne asas uztveres; bet viņš bija dziļi pārliecināts par savām spējām, prata pavēlēt kā neviens cits un apieties kundziski ar saviem padotajiem. Varrons daudz no viņa tika mācījies. Citādi viņš Korbulonu ātri vien izprata. Atskārta, ka tā labvēlība visātrāk iemantojama, tēlojot neaprobežotu apbrīnu. Un viņš to arī iemantoja. Drīz nonāca tik tālu, ka viņš, jau- niņais iesācējs, iedvesa slavenajam, pieredzējušajam feldmaršalam savas idejas un patiesībā vadīja Sīrijas politiku. Tajos gados viņš pieķērās Austrumiem, modās alkas valdīt šajā zemē. Varronam tā bija neizsakāma bauda — sarunāties ar visiem šiem Austrumu ķēniņiem, priesteriem, lieltirgotājiem viņu puķainajā, nesteidzīgajā valodā, pārspēt viņu viltību ar vēl lielāku viltību, tā ka beigu beigās viņi nonāca tur, kur Varrons tos gribēja novest, īstenībā kopš Korbulona laikiem šai zemē vienmēr bija valdījis viņš.

Varrons gultā izstiepās un atkal saritinājās. Atcerējās, kā pirms vienpadsmit gadiem šie Flāviji viņu centās novākt pie malas. Reiz «Pāvu bordelī» aiz lielā cirka viņš dzēruma iedomā bija uzposis vienu no prieka meitām senatoru purpurā un augstajās kurpēs, tāpēc imperators Vespaziāns izsludināja viņu par necienīgu nest senatora vārdu. So bērnišķīgo, smieklīgo ieganstu bija izdomājis laucinieciskais Vespaziāns, kam allaž prāts nesās uz muļķīgiem jokiem. Par to nu Flāvijiem, mirušajam Ves- paziānam un tā dēlam Titam, nācās samaksāt. Šie kungi dabūja just, ka veikls vīrs Edesā var sagādāt vairāk raižu nekā tepat Romā. Tagad nu viņi atsūtījuši šurp šo nejēgu, Stiepiņu, lai tas izjauktu viņa Austrumu politikas smalko mehānismu. Nu, lai Stiepiņš tagad sagatavojas uz visu. Kad viņa Neronu atzīs Mezopotāmijā, tad Stiepiņš jutīs, ka labāk būtu bijis neizspiest vecajam Varronam tos sešus tūkstošus. Stiepiņš pārliecināsies, ka ar «cietu dūri» un «romiešu disciplīnu» šajos Austrumos neko nevar iesākt un labāk ir sekot Varronam pa saprašanās ceļu.

Kurp viņš nomaldās? Vai tad galvenais ir Stiepiņš? Ne jau Stiepiņam, bet visai jaunajai, nekaunīgajai, muļķīgajai Romai viņš grib «iegriezt», uzburot atkal veco Neronu, kura piemiņu šī Roma nepavisam nevar ciest.

Te pēkšņi viņam iznira atmiņā Terencija seja. Par to viņš dīvainā kārtā visu laiku nemaz nebija domājis. Viņš atcerējās, kā šis zellis pienāca pie viņa, pārvērties, Nerona soļiem, un pateica viņam nepārprotamā, laiski augstprātīgajā Nerona tonī:

— Kāpēc lai es tev, mīļo Varron, nepiedotu?

Atkal viņu pārņēma tā pati neomulīgā sajūta, ko bija izjutis toreiz, kad šai nožēlojamā sīkpilsonī pēkšņi atdzima Nerons. Bet tad viņam ienāca prātā, ka Nerons pats būtu uzjautrinājies par šo joku, ko izspēlēs ar savu ienaidnieku Titu, radot otru Neronu, un nelādzīgā sajūta bija kā ar roku atņemta.

Viņš izstaipījās pēdējo reizi, apmierināts ar sevi. Ataicināja sekretāru. Lika sarunāt satikšanos ar ķēniņu Mal- luku un virspriesteri Šarbilu.

8 austrumu valdnieks

Ķēniņš Malluks pieņēma Varronu un virspriesteri Šarbilu plašā arābiski iekārtotā telpā, kurā viņš vismīļāk noturēja apspriedes. Sienas klāja tepiķi, čaloja strūklaka, visi sēdēja uz zemiem spilveniem. Gan straujajam Varronam, gan kustīgajam vecajam virspriesterim Sarbilam nebija viegli ieturēt cieņas un miera pilnu pozu. Bet viņi zināja, ka ķēniņš Malluks vismīļāk sēdēja zemē sakrustotām kājām pēc savas tautas paražas, klausoties rāmajā strūklakā, ieturot starp jautājumiem un atbildēm vēl garākas, dziļdomīgākas pauzes. Jau trešo reizi ziņotājs atvilka tepiķus un pavēstīja stundu, bet vēl arvien viņi nebija nonākuši pie galvenā temata.

— Zēl gan, — sprieda virspriesteris Šarbils, — ka partiešu valsts novājināta troņa mantošanas strīdos. Kamēr daļa ķēniņa Artabana karaspēka aizņemta cīņā pret troņa pretendentu, tikmēr Roma liks mums manīt, ka aiz mums vairs nestāv lielvalsts, kas varētu mūs atbalstīt.

Varrons uzmanīgi vērās ķēniņā Mallukā. Skaistais vīrietis ar brūnajām, maigajām acīm, kumpu, paprāvu degunu un rūpīgi iesprogotu ufn sapītu bārdu sēdēja liels, mazliet paresns, pilnīgi nekustīgs kā tēls, un nevarēja saprast, vai vispār dzirdējis virspriestera vārdus. Varbūt viņš sapņoja, kā to bieži mēdza darīt. Kopš trim gadu simtiem šie arābu firsti valdīja pār Edesas pilsētu, viņi pazina kā grieķu-romiešu, tā partiešu kultūru, bet ķēniņa Malluka sirds — to zināja visi — bija palikusi arābiska. Vairāk par valdīšanas lietām viņš mīlēja savu armiju, vēl vairāk — savas sievas, vēl vairāk — zirgus, bet par visu vairāk — tuksneša tāles. Dažkārt viņš ar dažiem pavadoņiem izjāja tālu dienvidu tuksnesī. Sirds dziļumos viņš laikam bija to jātnieku cilšu vīrs, kuras uzskata par kaunu sēt vai dēstīt, uzcelt būdu vai kā citādi apmesties uz vietas; jo tam, kas nododas tādām ērtībām, lai tās nezaudētu, jāpacieš kāda kunga un noteicēja vara un jāzaudē sava brīvība. Bet brīvība ir arāba augstākā manta, un, tā kā brīvība atrodama tiķai vientulībā, tad viņa dzimtene ir tuksnesis.

Kā lai zina, par ko ķēniņš Malluks domāja, nekustīgi sēdēdams, karalisku stīpu ap pieri, kas blāvi spīgoja viņa matos: varbūt par savu tuksnesi, sievām, zirgiem, nevis politiskiem jautājumiem, par kuriem to centās ieinteresēt Varrons un virspriesteris Šarbils. Bet izrādījās, ka viņš visu labi dzirdējis. Pēc ilgāka laika viņš atdarīja muti, ļoti sārtu mākslinieciski sapītajā, melnajā bārdā, un teica savā zemajā, skaistajā balsī:

—    Tas ir zvaigžņu dievs Dusaris, kas izšauj nesaticības bultas pret Austrumiem. Tāpēc arī valda strīds partiešu namā, un tāpēc princis Pakors ir iedomīgs un neatzīst savu ķēniņu Artabanu.

Priecīgs, ka Malluks to uzklausa, Varrons uzdrošinājās spert soli tālāk.

—    Varbūt dažs, — viņš teica, — par to skumst, ka arī Rietumu zvaigznes nav iegājušas ķildu zīmēs. Varbūt dažam liktos gudrāk, ja arī Romas valstī kāds saceltos un pateiktu, ka neatzīst tās pretenzijas, ko izvirza Tits, kas šodien sēž Palatīnā.

Ne vaibsts nepakustējās brūnajā sejā zem karaliskās pieres stīpas. Virspriesteris Šarbils toties strauji pastiepa veco, kaulaino, viltīgo putna galvu pret Varronu, bet arī viņš klusēja. Par spīti šai klusēšanai, Varrons skaidri zināja, kas notiek abu vīru prātos. Abi nīst romiešus, abi ar prieku apsveiktu brīdi, kad Romas imperators nonāks grūtībās. Malluks, arābs, brīvības kaislīgais draugs, lai gan slēpjas aiz šķietamās vienaldzības maskas, smagi cieš no atkarības, kādā Roma viņu arvien vairāk pakļauj, Šarbils, viltīgais, zobgalīgais sīrietis, sensenās kultūrtautas priesteris, nicina jaunos, barbariskos ļaudis no Rietumiem, kas izstiepj savas bezkaunīgās, rupjās rokas pēc viņa zemes. Varrons drīkst atļauties vēl vairāk; abiem viņa priekšlikums jāuzņem kā izkaltušai stepei lietus.

—          Varbūt, — viņš teica, — kāds jau paliesi klāt, kam ir šādas pretenzijas. Varbūt ari zvaigznēs tā nolemts, ka tas, kam ir šis pretenzijas, drīz parādīsies.

Gaidu pilns viņš paskatījās uz Šarbilu, pārliecināts, ka gudrais virspriesteris viņu tāpat sapratīs bez liekām runām. Šarbils, sīrietis, aramietis ar sirdi un dvēseli, droši vien karsti ilgojas pēc Nerona, kurš mūžseno, vietējo Sīrijas kultūru, visvecāko kultūru pasaulē, bija veicinājis ar tik lielu cieņu. Turklāt Šarbils ir mantkārīgs, un romiešu nekaunīgie tīkojumi sagrābt viņa tempļu bagātības plosa priestera sirdi.

Bet Šarbils negatavojās atbildēt. Priestera smailā cepure likās saaugusi ar sagrumboto pieri, dzeltenu un sausu kā pergaments, melnkrāsotā bārda karājās kā nedzīva ap sažuvušajām lūpām un apzeltītajiem zobiem. Viņš mirkšķināja krunkainos plakstus. Beidzot pēc nomācošas pauzes viņš pakratīja galvu, pastiepa uz priekšu kaklu un ieķērcās savā augstajā, ļaunajā veča balsī:

—    Un ja nu vīrs, kas grib nākt ar pretenzijām, ir krāpnieks?

Iekams Varrons paguva atbildēt, ziņotājs pavēstīja ceturto stundu, un ķēniņš Malluks pavēlēja atnest vīnu un konfektes. Acīm redzot, viņam likās nepieklājīgi yisu laiku runāt par politiku, un, kamēr citi ceremoniāli baudīja vīna malkus un mielojās ar saldumiem, viņš iesāka runāt par medībām. Pabeidzis šo tēmu, viņš tikpat pēkšņi atsāka politiskās pārrunas.

—    Vai mans brālēns, mans kungs un valdnieks Varrons varētu pateikt, kādas tam būtu sekas, ja šis vīrs, kuram ir pretenzijas, neizrādītos krāpnieks?

—    Par to, — atbildēja senators, — padevīgais kalps Varrons sniegs pazemīgu un precīzu atbildi jūsu majestātei. Tad visi edikti, ko Roma izlaidusi pēc imperatora Nerona šķietamās nāves, zaudētu spēku un derētu tikai tie līgumi, kas pastāvēja toreiz, kad imperators Nerons paslēpās un pazuda.

Nule austrumzemju ķēniņš un austrumzemju virspriesteris vērās viņā klusuciezdami tik ilgi un tik cieši, līdz Varrons, gan apradis ar Austrumu paražām, sāka justies neērti.

—    Mazais kungs, kuru Roma atsūtījusi uz Antiohiju, — beidzot teica Šarbils savā spalgajā veča balsī, — ir stūrgalvīgs kā kalnu buks. Viņš necietis sāncensi Palatīnam, vai nu tas būtu īsts, vai arī tikai krāpnieks.

Vairāk neko viņš neteica, arī ķēniņam Mallukam nebija ko piebilst. Bet Varrons zināja, ka viņam nebūs šiem abiem jāiestāsta, kādi labumi Edesai rastos no romiešu pretendenta ierašanās, lai tas būtu kas būdams, ja tikai viņš kādu laiku noturētos. No tāda pretendenta varēja izkaulēt dažādas privilēģijas par viņa atzīšanu; varēja arī Romai uzprasīt augstu cenu par pretendenta neatzīšanu. Tā kā šīs tīkamās varbūtības bija acīm redzamas, tad bija lieki par tām runāt.

Sarunas atgriezās pie troņa strīdiem partiešu valstī. No abiem pretendentiem stiprākais un apdāvinātākais ir Ar- tabans un partiešu valsts rietumos, tur, kur tā robežo ar Mezopotāmiju, viņš pārvarējis katru pretestību. Būtu neprāts atbalstīt to otro, tālo Pakoru, lai gan viņa pusē it kā vairāk leģitimitātes, vairāk slavas spožuma, vairāk «iedzimtas majestātes».

Edesai ir ļoti svarīgi, kuru no abiem partiešu pretendentiem atzīs Romas valdība. Romas tirdzniecības līgums ar partiešu valsti izbeidzas, un Antiohijas gubernatoram būs ātri jāizšķiras, ar ko vest turpmākās sarunas par līguma atjaunošanu, ar Pakoru vai Artabanu. Edesai nebūs patīkami, ja Roma atzītu Pakoru, nevis Artabanu, Edesas vareno un iemīļoto Austrumu kaimiņu. Par šiem jautājumiem tika runāts gausos, puķainos teikumos, līdz ziņotājs pavēstīja piekto stundu. Tad ķēniņš Malluks deva zīmi, ka audience beigusies.

Iekams Varrons devās ceļā, virspriesteris Šarbils rezumēja savus uzskatus, kas droši vien bija arī ķēniņa uzskati:

— Ja Roma atzīs mūsu Artabanu, tad mums nav nekāda iemesla apšaubīt viņu Tita leģitimitāti. Ja turpretī Roma iestājas par Pakoru un pret Artabanu, tad Edesai tas būtu liels prieks, ka atkal parādītos imperators Nerons.

Viņš izteicās Austrumiem tik neparasti — īsi, skaidri un precīzi tikai tāpēc, ka bija ļoti vecs un viņam vairs neatlika daudz laika.

9.lēmums

Tūliņ pēc šīs sarunas Varrons atstāja Edesas pilsētu. Terenciju viņš otrreiz vairs neielūdza.

Viņš atgriezās Antiohijā. Līdzi viņš aizveda šķirstiņu ar dokumentiem, kas viņam bija tik dārgi. Bet, ja viņpus Eifratas viņš visai pasaulei rādīja kvīti par samaksāto inspekcijās nodokli, tad Antiohijā, likās, bija pilnīgi aizmirsis Stiepiņa nodarīto pazemojumu. Viņš nenodarbojās ne ar darījumiem, ne politiku, bet ienira lielās, izlaidīgās pilsētas uzdzīvē. Pavadīja laiku elegantajā Dafnes priekšpilsētā, kur greznās villās bija apmetušās Āzijas visdārgākās netikles, — tā bija vieta, pēc kuras savos izvirtu- šajos sapņos ilgojās visas pasaules sīkpilsoņi.

Varrona meita, baltā, stingrā Marsija, kaunējās par savu tēvu, ko tā mīlēja un apbrīnoja.

Retajās reizēs, kad senators bija kopā ar Cejonu, viņš izturējās miermīlīgi, kā vecais skolas biedrs, kas savu draugu nožēloja, jo tam piemita mānija plēsties nogurdinošā amatā, kamēr viņš pats, pirms pienācis sirmais vecums, vēlreiz pilniem malkiem baudīja dzīvi. Šķita, ka Varrons netur Jaunu prātu uz Cejonu par inspekcijas nodokļiem. Viņš pats ierunājās par to, ka iesniedzis sūdzību Romā. Darījis to tāpēc, viņš nepiespiesti paskaidroja, ka citādi savu austrumnieku vidū būtu zaudējis jebkuru autoritāti. Bet ar to šī lieta arī esot izbeigta. Cīņa sešu tūkstošu sesterciju dēļ neesot tāda vīra cienīga, kuram jau piecdesmit pirmais gads, daudz kas nokavēts un vēl daudz kas sagaidāms.

Cejons šai naivitātei lāgā neticēja. Pats viņš reizēm nožēloja, ka gājis tik tālu, bet tad viņš sev teica, ka ja ne tagad, tad citureiz šim austrumnieciski pagrimušajam Varronam būtu jāparāda, kas ir romiešu gubernators. Un tomēr viņš netika vaļā no neveiklības sajūtas pret skolas biedru. Viņam ziņoja, ka par spīti izlaidīgajai dzīvei, Varrons veicot lielus veikalnieciskus darījumus un, izmantojot konjuktūru, izdevīgi pārdod krietnu daļu no saviem zemes īpašumiem Sīrijā. Klusībā Cejons apbrīnoja Varronu, kas savus spēkus izšķieda bezjēdzīgi tukšās baudās un reizē ar lielu apdomu risināja sarežģītus pasākumus. Sis vīrs bija bīstams.

Viņam šķita, ka vislabāk būtu izlīgt. Pret tādu nenosvērtu cilvēku jārīkojas ar cukurkliņģeri un pātagu. Viņš nolēma savu stingrību nodokļu jautājumā vērst par labu ar kādu sevišķu uzticības pierādījumu. Viņš ielūdza Varronu uz pārrunām.

Varrons ieradās. Cejons pārvarēja sevi. Izklāstīja savas rīcības iemeslus nodokļu lietā. Ja runa būtu tikai par viņiem abiem, Cejonu un Varronu, viņš paskaidroja, — un varēja skaidri nomanīt, cik grūti viņam nācās to pateikt, — tad viņš, protams, piekāptos. Bet uz spēles likts Romas prestižs, un līdzās tam atsevišķa cilvēka prestižam jāatkāpjas.

—    Tas jums jāsaprot, mīļo Varron, — viņš teica. — Lai gan jūs esat «partiešu lielķēniņa draugs», — viņš nobeidza ar skābu joku.

Varrons ir nedomāja to saprast. Viņš draudzīgi, nogaidoši lūkojās uz Cejonu. Un, tā kā tas sēdēja ļoti tuvu, tad tālredzīgais Varrons mazliet atbīdīja smago krēslu, lai skaidrāk saredzētu otra seju. Klusībā viņš cerēja, ka Cejons viņam ko piedāvās, teiks, ka pārdomājis, un atmaksās tos sešus tūkstošus sesterciju. Varrons skaidri apzinājās, cik fantastisks ir viņa pasākums, un, ja tas otrs būtu viņam pastiepis roku, viņš to saņemtu un atteiktos no sava plāna. Viņš gaidīja. Bet Cejonam šķita, ka gājis jau pietiekami tālu. Galu galā tas, ko viņš teica, bija atvainošanās, un, ja imperatora ģenerālgubernators kaut kādam šaubīgam dēkainim Varronam atvainojās, tad ar to vajadzēja apmierināties. Arī viņš gaidīja. Vēl mirkli — un vēl vienu. Un, tā kā Varrons klusēja un arī pats viņš klusēja, tad šajos mirkļos izšķīrās abu liktenis — un ne tikai viņu abu.

Cejons ar birokrāta sīkmanību tomēr noveda līdz galam to, ko reiz bija nolēmis, un grasījās sniegt Varronam «uzticības pierādījumu», ar ko gribēja to noskaņot labvēlīgi.

—    Jūs, mīļo Varron, — viņš iesāka, — kā krietns draugs piesolījāt man savu lietpratīgo padomu Austrumu lietās. Vai tagad es varētu izmantot jūsu piedāvājumu?

Varrons, patīkami pārsteigts, atbildēja:

—    Esmu ar visu sirdi jūsu rīcībā.

— Līgums ar partiešiem izbeidzas, — gubernators izklāstīja savas rūpes. — Ar kuru no abiem pretendentiem lai ievadu sarunas? Kuru lai atzīstu? Pakoru vai Artabanu? Mūsu interesēs, acīm redzot, ir rīkoties tā, lai troņa pretendentu ķildas pēc iespējas ilgāk novājinātu partie- šus. Bet atlikt līguma atjaunošanu ilgāk vairs nevar. Par kuru lai izšķiros? — Un viņš vēlreiz mēģināja pāriet uz vieglāku toni, piespiesti pajokodams: — Kurš gan ir tas lielķēniņš, kura «draugs» jūs esat, Varron?

Varrons sirds dziļumos jutās iepriecināts. Tieši šajā ziņā viņam gribējās Cejonu ietekmēt. Tāpēc jau viņš bija ieradies Antiohijā, lai Cejons uzdotu viņam šo jautājumu, un, ja Cejons vēl astoņas dienas būtu vilcinājies, tad Varronam pašam gribot negribot būtu jāsāk runāt par politiku. Viss notika tā, ka labāk nemaz nevarēja vēlēties.

Steigā viņš vēlreiz pārlika visus apsvērumus. Ja Cejons izšķirtos par Artabanu, tad — vīriem Edesā šai ziņā izrādītos taisnība — viņpus Eifratas vairs nevienam nebūtu intereses atbalstīt cilvēku, kas uzdodas par Neronu. Tad podnieks atkal kļūtu par podnieku, un Cejons paliktu imperatora ģenerālgubernators, septiņu armijas korpusu un valsts svarīgākās provinces pavēlnieks un nekad vairs nepārvērstos atkal vecajā Stiepiņā. Varronam tātad vajadzēja piedabūt gubernatoru, lai tas atzītu Pakoru, nevis Artabanu. Bieži vien viņš bija pamatīgi pārdomājis argumentus, kuriem vajadzētu pārliecināt gubernatoru. Bet tagad pēkšņā drošā apņēmībā viņš atteicās no visiem rūpīgi izprātotiem argumentiem. Pāris klusēšanas un gaidu mirkļos viņš savu veco jaunības draugu Cejonu iepazina skaidrāk nekā jebkad. Viņš redzēja, cik ļoti tas viņu ienīst, redzēja, cik ļoti tas viņam neuzticējās. Cejons rīkosies pretēji tam, ko viņam ieteiks. Varrons dos viņam padomu atzīt Artabanu un noraidīt Pakoru.

Tā viņš arī izdarīja.

Līdz šim brīžam Cejons bija šaubījies, par ko izšķirties — par Pakoru vai Artabanu. Daudzi iegansti runāja par labu gan vienam, gan otram. Viņš redzēja Varrona masīvo seju, pilnīgās, juteklīgās lūpas, nekaunīgo, vareno pieri, nevērīgo pozu. Viņš ienīda šo vīru, un, pie Jupitera, šis vīrs ienīda viņu. Pakoru? Artabanu? Varrons ieteica: Artabanu. Varrons bija paziņojis, ka viņa «draugs» esot Artabans. Cejons izšķirsies par Pakoru.

10.pacietību, velreiz pacietību

Kārdinātājs vedināt vedināja podnieku Terenciju pastāstīt Kajas kundzei par savu sarunu ar Varronu, pierādīt tai, kas viņu dēvēja par sīku vīriņu, ka pārējie viņu gluži citādi novērtē. Bet viņš zināja, ka apdraudēs savu triumfu, ja to izrādīs par agru. Tātad vajadzēja savaldīties, un viņš dzīvoja tālāk kā līdz šim, noņemdamies vienīgi ar cunftes darīšanām.

Bet Kaja pazina savu Terenciju līdz beidzamajam sirds stūrītim. Lai arī viņš staigātu apkārt diezin cik cienīgu un rosīgu izskatu, lai izliktos pilnīgi aizņemts ar ikdienas darīšanām. Viņa pēc nepasakāmām pazīmēm nekļūdīgi noskārta, ka Terenciju nodarbina pavisam kas cits un ļoti, ļoti svarīgs. Kaut kas bija noticis. Tas, kā viņš nogrima domās, kad bija viens, kā dažkārt aizsap- ņojās un svētlaimīgi nopūtās, kā miegā svaidījās, kā viņa seja gan sadrūma, gan staroja, — tas viss viņai atgādināja tos laikus, kad Terenciju izsauca uz Palatīnu.

Tomēr Terencija labsajūta nebija ilgstoša. Tiesa, Edesā un Starpupju zemē gan arvien atcerējās imperatora Nerona laimīgos laikus. Nopūtās un vaidēja par milzīgajām nastām, ko jaunais gubernators uzlika Mezopotāmijas iedzīvotājiem, un arvien biežāk ļaudis nozīmīgi sačukstējās, ka ilgi tā nevarot turpināties, drīz tam pienākšot gals, imperators Nerons vēl esot dzīvs un drīz atkal parādīšoties visā spožumā, lai Starpupju zemes tautai nestu brīvību un maizi. Terencijs kāri klausījās šais runās, bet tās tikai mazliet remdināja viņa gaidu mokas. Nu jau bija pagājušas nedēļas un mēneši, kopš no Varrona vairs nebija ne ziņas, ne miņas. Senatoram likās noderīgi Terenciju apvaldīt. Pēc tam kad šis bija uzķēries uz āķa, lai paķepurojas, lai nekļūst pārāk iedomīgs. Un Varrons uzturējās tālu prom Antiohijā — cienījams kungs, podniekam Terencijam neaizsniedzams. Nekāda ziņa nepienāca no senatora Varrona podniekam Terencijam.

Tas nebija viegls laiks Terencijam. Bieži viņš šaubījās, vai tā toreiz bija īstenība, vai tiešām reiz lielais senators Varrons runāja ar viņu kā līdzīgs ar līdzīgu, gandrīz pazemīgi kā ar imperatoru Neronu. Viņam neizsakāmi gribējās pārrunāt šo notikumu ar Kaju. Bet viņš zināja, tā pateiks, ka viņš to visu iztēlojies vai labākajā gadījumā — Varronam padomā jauna, nežēlīga un pazemojoša spēlīte ar viņu. Un tieši to Terencijs negribēja dzirdēt; ja tas tā būtu, viņš vairs nespētu dzīvot.

Un tā viņš slēpa cik spēdams savu apjukumu no sievas skaidrajām, pētīgajām acīm. Arvien alkatīgāk viņš meklēja zīmes, ka Varrons nav vienīgais, kas atzinis viņu par īsto imperatoru Neronu. Bet viņš nemanīja nekādu zīmju, un viņam nācās arvien grūtāk palikt par stalto, darbos aizņemto, pašpārliecināto cunftes meistaru, kāds bijis pirms dažām nedēļām.

Vienu vienīgu ārēju piekāpšanos viņš pieļāva saviem sapņiem. Imperators Nerons dažkārt, lai labāk redzētu, pielika pie savām īsredzīgajām acīm smaragdu, parasti pie kreisās. Terencijs nopirka sev smaragdu. Nebija viegli noslēpt Kajas acīm veikala kasē robu, kas radās ar šo pirkumu, un īsti tas viņam arī neizdevās. Pašu smaragdu viņš, protams, nevienam nerādīja. Vienatnē viņš to izmēģināja, pielika pie kreisās, pie labās acs, priecājās par tā zaļo mirdzumu.

Kad arī tas vairs nelīdzēja, viņš, mocīdamies šaubās, bēga uz Labirintu. Tur, slepenās alas tumsā, Terencijs ieklausījās pats sevī, līdz viņa iekšējā balss, viņa dēmons sāka runāt ar viņu un apgalvoja, ka viņš esot Nerons un visi to atzīšot.

Pagaidām gan viņi to neatzina, un Varrons klusēja joprojām. Beidzot Terencijs vairs neizturēja un aizrakstīja viņam vēstuli uz Antiohiju. Vēstule bija pazemīga, kā jau no klienta patronam. Terencijs ziņoja par savas keramikas fabrikas jautājumiem, par sīkiem notikumiem Edesas pilsētā, par cunftes lietām. Beidzot viņš iepina miglainu teikumu — un tas arī bija vienīgais norādījums uz notikušo sarunu: varbūt dievi tā iekārtošot, ka viņam vairs labvēlis drīz nebūšot jāapgrūtina ar šādiem jautājumiem, jo tie viņu atkal pārvērtīšot agrākajā izskatā, kā to dažureiz sapņojis. Viņš pārlasīja vēstuli, un tā šķita gluži laba. Tagad Varronam jāizsakās. Ja Varrons gribēs turpināt, ko toreiz sācis, tad viņam jāatbild uz miglaino teikumu; bet, ja negribēs, tad viņš šo teicienu uzskatīs par vienu no daudznozīmīgajām, puķainajām frāzēm, ko Austrumos mēdz lietot, un pārslīdēs tam pāri. Ja viņš tā rīkotos, tad Terencijam nāktos ienirt atpakaļ Edesas ikdienā. Bet tas bija neiespējami. Varrons sapratīs, Varrons atbildēs.

Drausmīgi lēni vilkās nākamās dienas. Daudz vēstuļu pienāca no Antiohijas, dažas arī Terencijam, bet nebija nevienas no Varrona. Terencijs noteica sev termiņu, līdz kuram Varronam būtu jāatbild. Sākumā sešas dienas, tad desmit, tad divdesmit. Arvien no jauna viņš sev teica: pacietību, vēlreiz pacietību. Viņš citēja, lai sevi uzmundrinātu, dažādus klasiķu pantus par pacietību. Viņš tos citēja vergam Knopsam, kura klātbūtnē drīkstēja vairāk atļauties, nekā sievai dzirdot. Reiz viņš teica Knopsam, ka nu jau drīz notikšot pārmaiņas, — to viņš tam bieži tika teicis, — un nikni, no visas sirds pieķerdamies savām cerībām, īsredzīgās acis skarbi un drūmi samie- dzis, norunāja vairāk sev nekā Knopsam Homēra vārsmas sākumu: «Pienāks reiz diena šī.» Un, tā kā Knopss brīnīdamies blenza viņā, Terencijs vairs nespēja nociesties, izvilka no slēptuves smaragdu, vēl ciešāk uzlūkoja Knopsu un nozīmīgi atkārtoja: «Pienāks reiz diena šī.»

Vergs Knopss atkāpās dažus soļus no zaļā spīduma, bet viņš bija gudrs un neko nejautāja; tomēr viņš ziņkāri iegaumēja sava kunga dīvainos žestus un vārdus un tos ilgi pārdomāja.

Vārds — Knopss nozīmēja «meža zvērs» vai pat «mežonis», un Knopss uzmanīja, lai viņa vārdu kārtīgi izrunātu ar grieķu garo «o». Pats viņš bija slaida auguma un izskatījās daudz jaunāks par saviem gadiem. Jau bērnībā viņš bija nokļuvis Terencija ģimenē: kūtrs kreditors bija viņu atdevis vecajam Terencijam par parādiem. Knopss bija dzimis Kilikijā un jutās labi savos Austrumos. Tas bija viltīgs, pakalpīgs puisis ar šaudīgām acīm. Viņš reizē apskauda un apbrīnoja Terenciju, kuram savā laikā bijis padevīgs jaunākais rotaļbiedrs. Viņš apbrīnoja Terencija kundzisko despotismu un aklo paļaušanos pašam uz sevi, bet viņš arī to ienīda šo rietumniecisko īpašību dēļ. Viņš, Knopss, vadīja visu uzņēmumu Sarkanajā gātē, un, ja Terencija fabrika Edesā tik ātri bija uzplaukusi, tad par to pienācās pateicība viņam. Laikam gan viņš arī sev atlicināja krietnu naudas summiņu, par spīti Kajas kundzes vērīgajām acīm; bet viņa darbīgums nebija ar naudu atsverams. Īstenībā pēc tradīcijām Terencijam vajadzēja viņam jau sen dāvāt brīvību; dažs labs brīnījās, kāpēc gan Knopss, ja kungs viņam liedza pelnīto brīvību, jau sen nav to ņēmis pats. Toreiz pat, kad Terencijs pēc Nerona bojā ejas bija spiests bēgt, veiklais un inteliģentais Knopss būtu viegli aizlaidies lapās, nebaidoties vajāšanas, jo viņa kungam pašam bija pietiekami daudz iemeslu palikt slēptuvē. Ja Knopss toreiz un arī vēlāk vēl arvien pie viņa turējās, tad tas notika aiz tīri māņticīgas paļāvības, ka viņa kungs reiz augstu kāps un tad viņa uzticība tiks atalgota.

Tāpēc tagad, kad Terencijs, pilns klusas, niknas paļāvības, citēja Homēra vārsmu: «Pienāks reiz diena šī,» —• vergs šos vārdus neuzklausīja kā tukšas runas. Vēl vairāk — viņš tos uzreiz saistīja ar baumām, ka imperators Nerons esot vēl dzīvs. Par gaidāmo pavērsienu Terencijs jau viņam bija stāstījis pēc savas noslēpumainās prombūtnes Romā, pievienojot solījumu, ka, tiklīdz pavērsiens iestāsies, tas dāvāšot viņam brīvību. Lai cik ilgi Knopsam nāktos gaidīt šo pavērsienu, viņš tomēr vēl nebija paguris savās gaidās, un tagad sirdi sildīja doma, ka nu beidzot tas tiešām drīz nāks, un tad piepildīsies viņa lolotais sapnis: viņš apmetīsies kaut kur šeit, Austrumos, un nostāsies kā uzņēmējs pats uz savām kājām, apvedīs ap stūri draugus, izplatīs par viņiem ļaunprātīgas tenkas un atļausies nekaunīgus jokus.

Šīs dienas vakarā Knopss devās pie viena no vistuvākajiem draugiem — podniekmeistara Goriona. Pie tā viņš mēdza pavadīt lielāko daļu sava brīvā laika. Gorions bija šejienietis, tukls, apaļu galvu un mazām, viltīgām ačelēm; pļāpādams viņš allaž mārstījās ar rokām tāpat kā Knopss. Bet atšķirībā no Knopsa viņš savu kustīgumu neieguldīja darbā, bet aizpildīja dienu, ziņkāri tvarstot baumas, omulīgi sēžot pie daudzajiem paziņām, lamājoties un tenkojot; viņš bija viltīgs, lētticīgs, aizņemts ar pilsētas daudzajām politiskajām pārvērtībām. Viņš apsveica visas pārmaiņas ar jaunu sajūsmu, lai, jo vairāk vīlies, ilgotos atkal pēc pagātnes.

Goriona tēvi un tēvutēvi bija kopš laika gala dzīvojuši šajā zemē, redzējuši nākam un ejam babiloniešu, asī- riešu, grieķu, romiešu, persiešu, arābu kungus; jaunos kungus viņi uzņēma kā sauli, krusu vai plūdus. Bija nopūtusies un cietuši. Pieķērušies savai zemei, ēduši un dzēruši, radījuši bērnus, godinājuši dievieti Tarāti un viņas zivis, strādājuši tik, cik vajadzīgs uzturam un iekarotāju nodevām, ko tie izplēsa ar sitieniem un spīdzināšanu. Svešie valdnieki un kungi bija pazuduši, bet Goriona dzimta palikusi līdz ar viņu. Tagad viņš lādējās un cieta, kā bija lādējušies un cietuši viņi.

Ar šo Gorionu Knopss bija patiesi draugos, pa daļai tāpēc, ka jutās pagodināts, ja tāds brīvs vīrs kā Gorions ar viņu patērzēja, pa daļai tāpēc, ka jutās pārāks par viņu amata prasmē, dzīves izpratnē un inteliģencē. Ar interesi un pazinēja aci Knopss aplūkoja Goriona divpadsmit gadus veco meitu, mazo Jaltu, un bija dabūjis no Goriona solījumu, ka tas viņam atdos Jaltu par sievu, kad iestāsies lielais pavērsiens un Knopss vairs nebūs vergs.

Šodien, pārliecināts, ka šī diena drīz nāks, viņš klaji nodevās tīksmiem sapņiem par pirmo nakti ar mazo Jaltu. Bet Jaltas tēvs Gorions jokodamies padraudēja Knopsam ir pirkstu, šim vergam no Kilikijas, un noci- tēja atkal reiz veco sakāmvārdu: «Karija, Kilikija, Kapa- dokija — trīs «K», lai sasper Zevs, zem astes kaķim.» Knopss, savās patriotiskajās jūtās aizskarts, atbildēja neparasti dedzīgi — vai nu Gorions to gribot vai ne, viņš tomēr ar Jaltu gulēšot. To nu Gorions nevarēja pieļaut un atteica ņirgādamies:

—    Ļautiņi mīļie, paverieties uz šo Knopsu no Kilikijas, šo «K» zem astes kaķim, — turklāt viņš Knopsa vārdu izrunāja ar skarbo, īso «o». Bet Knopss, paļaudamies uz sava kunga izteicieniem, kļuva vēl špetnāks un atbildēja, ka gulēšot ne tikai ar Goriona meitu Jaltu, bet arī ar Goriona dievieti Tarāti. Nedzirdētie zaimi, ko šis vergs atļāvās pret viņa dārgāko dievieti, satrauca Gorionu tik lielā mērā, ka viņš laida Knopsam pa galvu ar pilno vīna kausu; starp citu, liels zaudējums gan tas nebija, jo vīns jau bija mazliet ieskābis.

Gorions sagaidīja, ka Knopss apvainojumu uzņems ar lamu šalti. Tomēr nekas tamlīdzīgs nenotika. Vergs tikai mierīgi noslaucīja vīnu no sejas un klusu pateica:

—   Sargies, Gorion! Sis «K» zem astes kaķim var kādreiz izrādīties dikti varena kunga draugs.

Viņš šos vārdus izrunāja tik nopietni un ar tik nesatricināmu mieru, ka podnieks Gorions palika mēms.

Un, kad Knopss vēlu vakarā atkārtoja, ka varbūt pavērsiens iestāšoties drīz, tad Gorions šos vārdus vairs nepalaida gar ausīm kā tukšus niekus, bet vēl ilgi pārcilāja prātā.

11 dažreiz līkumots ceļš ir vistaisnākais

Kaut arī Varrons lika Terencijam patirināties pie āķa, tomēr arī pašam vajadzēja vingrināties pacietībā. Vētraini uzdzīvodams vasarnīcu priekšpilsētā Dafnē, viņš arvien netīkamākā sasprindzinājumā gaidīja, kad beidzot Cejons izšķirsies par Pakoru. Bet Cejons vilcinājās.

Varrons nolēma viņu pasteidzināt. Visur viņš stāstīja, cik Romai tas svarīgi — nodibināt ar partiešiem normālas attiecības un atzīt Artabanu; viņš zināja, ka šīs runas atstāstīs Cejonam. Arī kvīti par inspekcijas nodokļiem viņš atkal izvilka no šķirstiņa un parādīja to Antiohijā, ļauni zobodamies par gubernatora paštaisnīgumu un lieluma māniju.

Bet par visu vairāk viņš papūlējās no priekšpilsētas Dafnes palaist ļaudīs Cejonam jaunu vārdu, vecā skolas biedra jauko iesauku — Stiepiņš. Sis vārds iepatikās zobgalīgajiem sīriešiem un drīz vien ieguva piedauzīgu bla- kusnozīmi, vēja ātrumā izplatīdamies pa visiem Austrumiem; Cejona vārds tika aizmirsts un aizstāts ar Stiepiņu. Kad valdība šīs palamas lietošanu aizliedza ar neveiklu rīkojumu, tautas asprātība to atvietoja ar trāpīgiem sinonīmiem; krogos un ielās dziedāja kuplejas ar zīmīgām pauzēm, ko varēja aizpildīt vienīgi ar Stiepiņa vārdu. Turklāt tūkstošiem visās malās tagad izplatīja koka lelles ar kustīgām rokām un kājām — mazs sviras mehānisms lika tām sarauties un izstiepties. Lelles ķertin izķēra. Varrons nekautrējās kādos svētkos izdalīt šīs lelles saviem viesiem. Cejonam vajadzēja izteikties par Pakoru.

Gubernators bija galīgi satracināts, ka šī viņa zēnu dienu iesauka, kas Romā sen aizmirsta, tagad Austrumos viņu par jaunu dzēla un tirdīja. Viņš niknojās arī par to, ka ar savu ediktu ļaunumu bija tikai palielinājis. Padomdevēji centās viņu atrunāt, aizrādot, ka blēdīgie, manīgie Austrumi atradīs tūkstoš ceļu, kā apiet dekrētu. Viņš tam negribēja ticēt. Nu viņš redzēja sekas: savu sakāvi viņš bija tikai pasteidzinājis.

Satiekot Varronu, viņa pirmais darbs bija attaisnot rīkojumu, iestāstot, ka tā rīkojies ne jau aiz uzpūtības. Ja ļaudis ar šo muļķīgo iesauku gribētu viņu tikai pakaitināt, viņš apgalvoja, viņš to mierīgi būtu pacietis. Bet nekaunīgie, dumpīgie Austrumu salašņas gribējuši izsmiet visu valsti. Runa esot par Romas prestižu, tāpēc viņam par katru cenu jāuzveicot šie plukatas.

Varrons noklausījās laipni un ar līdzjūtību. Viņaprāt, te nekas labs neesot gaidāms; ar tādiem līdzekļiem kā valdības rīkojumi te, Austrumos, Cejons neko nepanākšot. Antiohijas iedzīvotāji līdz šim ikvienu savu valdnieku, aktieri, sacīkšu braucēju un atlētu apveltījuši ar kādu palamu, viņi to uzskatot par savu privilēģiju, un neviens līdz šim viņu neesot aizticis. Lai suņi labāk rej nekā kož. Ja Varronam būtu atļauts dot padomu, tad lai Cejons apejoties ar tautu tā, ka palama pamazām zaudētu savu ļaunprātīgo nozīmi un iegūtu mīlināmā vārda jēgu.

Varrons mazliet atkāpās, lai ar tālredzīgajām acīm labāk saredzētu otra seju un, tīksminādamies par šo vārdu, izrunāja to vairākas reizes, likdams tam jauki izkust uz mēles: «Stiepiņš, Stiepiņš.»

Cejons sēdēja īgns, glaudīdams ar vienas rokas pirkstiem otras plaukstu, mirkli viņš Jauni pavērās ar bargajām acīm Varronā. Viņš, protams, zināja, ka iesauku izplatījis Varrons. No viņa puses tā bija mujķība izskaidroties ar šo cilvēku, kura nolūks tikai tukši joki. Varrons redzēja, kas norisa Cejonā. Viņš triumfēja. Stiepiņš neatzīs Artabanu. Stiepiņš pats izaicinās savu likteni — seno Neronu.

Drosmīgi viņš metās uzbrukumā. Pajautāja norūpējies, vai Cejons vēl arvien neesot izšķīries, kuru no abiem partiešu pretendentiem atzīt. Atkārtoja uzstājīgi savu padomu, lai izšķiroties par Artabanu.

Reiz jau viņš Varronam prasījis padomu, vēsi atbildēja Cejons, un drauga argumentus labi pārdomāja. Viņš cienot drauga lietpratību, bet esot arī vēl citi lietpratēji, pie tam labi pārbaudīti lietpratēji, un tiem pretējas domas. Viņš neapšaubot Varrona labos nodomus, bet varbūt šajā gadījumā gribot negribot padomu sniedzot nevis romietis, bet «lielķēniņa draugs», lielķēniņa Artabana draugs, viņš piebilda ar ironiju. Viņam jāpieņemot lēmums, kam var būt Joti smagas sekas, taču viņš nedarbojoties sevis labā, bet esot par to atbildīgs imperatora priekšā, — viņš nobeidza ar uzsvaru.

Varrons izlikās izbrīnījies, nomākts. Valdības ēku viņš atstāja triumfēdams.

Pēc trim dienām gubernators .oficiāli paziņoja, ka vedot sarunas par līguma atjaunošanu ar Pakoru kā partiešu lielķēniņu.

12 terencijs parvērsas otrreiz

Termiņš, kuru Terencijs sev noteica, iekams atmestu visas cerības, bija pagājis. Viņš cerības neatmeta. Pagāja nedēļa, vēl viena. Beidzot pienāca ziņa no Varrona.

Tā bija gara vēstule. Bažīgi un saspringti Terencijs pārlaida tai acis. Varrons nerakstīja pats, viņš bija licis savam sekretāram uzrakstīt atbildi. Sīki un lietišķi tas iztirzāja katru veikalniecisko darījumu, par ko Terencijs bija ieminējies, un Terencijam sašļuka dūša. Bet tad pašās vēstules beigās nāca piebilde, un to Varrons bija rakstījis pats. Viņš cerot, skanēja piebilde, ka dievi drīzumā izdarīšot to pārvērtību, par kuru Terencijs rakstījis.

Liels, svētlaimīgs lepnums pārņēma Terenciju. Bet viņš bija vingrinājies pacietībā, mācījies savaldīties. Šoreiz viņš nevienam sevi neatklāja, pat vergam Knopsam ne. Tomēr no Varrona vēstules viņš nešķīrās, nēsāja to visur līdzi. Dažreiz vienatnē vēstuli izvilka un lasīja beigu teikumu vēl un vēl, neskaitāmas reizes. Šad tad viņš savu laimi nobēdzināja Labirinta vientulībā. Tur, kādā slēptākā, tumšākā alā, neviena neredzēts, vienīgi sikspārņu tuvumā, viņš saslējās, izstiepa rokas, muļķīgi svētlaimīgi smaidīdams, un, tāpat kā savā laikā Varrona klātbūtnē, visās niansēs atdarināja imperatora gailu, kustības un balsi.

Savā laikā pēc senāta rīkojuma Romas valstī tika iznīcināti visi nosodītā un kauna nāvē mirušā imperatora Nerona pieminekļi un krūšutēli,- lai no tiem nepaliktu ne miņas. Turpretī ārpus impērijas robežām, it sevišķi Starp- upes zemē, daudzi šie pieminekļi un statujas bija saglabājušies. Krietnu vairumu no tiem senators Varrons aizgādāja uz Edesu. Tie stāvēja vai gulēja kādā viņa īpašumā pilsētas tuvumā — lielā šķūnī un nolaistā pagalmā, pa daļai jau satrūdējuši, jauna, pamuļķa, citur nederīga verga uzraudzībā.

Kādu dienu Terencijs ieradās šajā Varrona īpašumā kā dīks, svešs garāmgājējs. Jaunais vergs, kurš uzraudzīja pagalmu, nekavējoties ielaida stalto, uzstājīgo romiešu kungu. Terencijs staigāja slarp akmeņiem un bluķiem, kas ietvēra Nerona izskatu un būtību. Tur nu simtiem pozās gulēja, stāvēja un sēdēja mirušais imperators. Masīvā galva ar īsredzīgām acīm un biezo, uzmesto apakšlūpu raudzījās gan augstprātīgi garlaikoti uz zvilnošā, staltā, mazliet paresnā rumpja, gan pacēlās majestātiski virs bruņām ar medūzas galvu, gan arī to apņēma rūpīgi sacirtota bārda. Reizēm skulptori bija galvai ielikuši acis, pelēkas, zaigojošas dārgakmeņu vai pusdārgakmeņu acis. Daži krūšutēli bija krāsaini, tie atveidoja imperatora bāli sārteno ādu, iesarkanos matus un spilgti sārtās lūpas. Terencijs staigāja un staigāja šo tēlu vidu. Viņš apskatīja visus, dažu priekšā uzkavējās ilgāk, uzņēma tos, ietvēra sevī, piepildīja ar savām dzīvajām atmiņām, jutās tik lielā mērā saistīts ar tiem, ka galu galā pats vairs neapjēdza, vai šajos tēlos atveidots viņš vai kāds cits. It īpaši viņš pakavējās pie kāda vaska tēla. Viņš izvilka savu smaragdu. Jā, tas bija viņš pats, Nerons — Terencijs, tāds, kāds izskatījies pirms četrpadsmit gadiem. Viņš stāvēja krūšutēla priekšā, atdarināja tā sejas izteiksmi līdz pēdējam sīkumam, vērās tajā cieši jo cieši ar īsredzīgajām acīm, savelkot uzacis un pieri, augstprātīgi pacēlis un mazliet piešķiebis galvu, izstieptu apakšlūpu un zodu, muti sakniebis, īgns, nepacietīgs, ļoti lepns. Tā viņš stāvēja ilgāku laiku.

Jaunais sargs bija tikmēr atgājis pagalma nostūrī. No turienes viņš bikli un ziņkāri noraudzījās svešajā kungā un tā dīvainajās izdarībās. Bet, kamēr Terencijs stāvēja pie vaska tēla, zēna seja pēkšņi pārvērtās, un viņš izbiedēts vēl ciešāk iespiedās savā kaklā. Kad svešinieks beidzot atrāvās no tēla un devās prom mazliet grīļīgiem soļiem pēc ilgās, ciešās vērošanas, zēns pēkšņi piesteidzās tam klāt un nometās uz ceļiem, skarot ar pieri zemi, kā austrumnieki mēdz darīt dieva vai lielķēniņa priekšā.

Steigā Terencijs atstāja šo vietu, sirds dziļumos iz- 'bijies, taču aplaimots. Tātad beidzot nonācis tik tālu. Pat nepilngadīgie, aprobežoti gariņi ieraudzīja, kas viņš bija un kādiem darbiem debesis viņu izredzējušas. Bezgala sajūsma aizrāva viņam elpu, gandrīz vai noslāpēja. Tā trenca viņu kā apskurbušu uz priekšu līdz turienei, kur sākās stepe. Tikai reiz, uz neliela paugura, viņš apstājās. Viņš augstu saslēja plecus, ar laisku, pārlepnu Nerona žestu nolaida roku un gandrīz ar izsmieklu nocitēja grieķu traģika vārdus:

«Tagad apstājies, zeme! Kad tu esi nesusi uz saviem pleciem vēl diženāku mirstīgo?»

Tagad viņš nespēja raudzīties Kajas vai Knopsa alla- žīgajās sejās. Viņš paslēpās Labirintā. Klausījās savā dēmonā. Un balss cēlās un runāja uz viņu:

— Esi sveicināts, Cēzar! Augšup! Arvien augstāk! Pretī zvaigznēm, Cēzar!

13 pārģērbtais valdnieks

Pa to laiku Edesā arvien biežāk pieminēja Neronu: cik labi viņa valdīšanas laikā bijis dzīvot, un vai viņš tomēr nebūtu izglābies, lai atkal drīzumā parādītos dienas gaismā. Kad turklāt vēl nāca zināms, ka Stiepiņš par partiešu lielķēniņu atzinis nevis Artabanu, bet Pakoru, ilgas pēc nelaiķa imperatora kļuva arvien karstākas un sašutums par Titu un tā aizvietotājiem arvien lielāks. Romas atzītais Pakors valdīja partiešu valsts tālajos Austrumos, bet apgabali, kas robežojās ar Edesu, bija pakļauti Arlabanam. Ja starp Artabanu un Romu sāktos sadursmes, cīņa noritētu pirmām kārtām Edesas teritorijā. Edesas iedzīvotāji karu nevēlējās. Vai tad nepietika ar to, ka Roma ar saviem milzīgajiem nodokļiem un nodevām apcirpa viņu ienākumus? Kam tad ražoja ar tik lieliem pūliņiem eļļu, vīnu, labību? Svešiniekam, nekaunīgajam iekarotājam no Rietumiem, Romai. Ak, būtu šeit labais imperators Nerons! Viņa valdīšanas laikā varēja ar Romu labi iztikt, ar Romu tirgojās, un katram tika sava tiesa, ir Romai, ir Edesai. Nerons atļāva godināt arī vecās Austrumu dievības: Tarāti, jātnieku aizstāvi Mitru, arābu zvaigžņu dievības. Kāpēc gan tagad lielāka cieņa izrādāma Kapitola Jupiteram un «Romas dievietei» nekā Mitram un Tarātei, «Sīrijas dievietei»? Kas tas par dievu, kas no izmocītajiem cilvēkiem prasa aizvien vairāk darba un arvien vairāk nodevas? Dievietes Tarātes zivis daudz mazāk mantkārīgas nekā Jupitera ērglis. Romas garnizona karavīri redzēja aizvien vairāk pret viņiem vērstu drūmu skatienu. «Stiepiņa kalpi» — viņus lamāja un aizacīs ņirgājās par viņiem, un slikti klājās tam karavīram, kas naktī viens gāja pa Edesas ielām. Kustīgās, jocīgās koka lelles tika palielinātas līdz milzīgiem apmēriem un ar kliedzieniem sadedzinātas pilsētas laukumos. Un arvien skaļāk atskanēja balsis, ka Stiepiņa godība nepastāvēšot ilgi, imperators Nerons esot šeit, viņš uzturoties Edesā, drīz viņš parādīšoties atklātībā un sadošot Stiepiņam.

Tagad daudzi vēlējās, kaut ierastos senators Varrons: no viņa dzirdētu dažu labu vārdu par Romu un politisko situāciju. Bet Varrons, visiem par spīti, palika Antiohijā, neaizsniedzams, nodevies vasarnīcu pilsētas Dafnes baudām. Ja šajā laikā Mezopotāmijā izplatījās dažādas dīvainas baumas, tad vajadzēja sevišķi smalkas ožas, lai aiz šīm valodām sajaustu senatora Varrona elpu.

Ja Varrons palika neredzams, tad toties parādījās cits romietis, noslēpumains vīrs. Dieves Tarātes templī kāds sūtnis, kas atteicās ko vairāk paskaidrot, nogādāja čeku ar lielu naudas summu — imperatora Nerona pateicības balvu par izglābšanu no lielām briesmām. Bet sieviešu skaistuma cienītājam ķēniņam Mallukam no tā paša neredzamā imperatora Nerona atveda šis pats sūtnis divas izmeklētas, jaunavīgas verdzenes kā cieņas pierādījumu. Sākumā ķēniņš un virspriesteris vilcinājās dāvanas pieņemt. Bet, tā kā naudas summa bija ļoti liela un abas jaunavas ļoti skaistas, tad dāvanas beidzot pieņēma.

Politiskajās pārrunās ķēniņš Malluks un virspriesteris Šarbils pat zem četrām acīm lietoja tikai puķainus, piesardzīgus izteicienus. Tādā aplinkus valodā viņi pārrunāja arī par to, ka bez vēsts pazudušais imperators atkal parādījies.

—      Labi būtu uzzināt, — ķēniņš prātoja, — ko par šo 'imperatoru savā sirdī tagad domā mums zināmais romietis, un cik drošs ir tas pamats, uz kura balstās viņa domas?

—    Šis romietis, — atbildēja virspriesteris, — izšķiež savas sirds un gurnu spēku kādas Rietumu pilsētas prieka- namos.

—    Dievi viņam piešķīruši tālredzīgu skatienu, — ķēniņš iebilda, — un droši vien viņš iespēj arī no Rietumu priekanamiem ielūkoties mūsu Austrumos.

—    Iespējams, — piekrita virspriesteris. — Bet, ja pie viņa nosūtītu vēstnesi, to varētu notvert vai citādi piedabūt izpļāpāties. Nerunīga ir tikai zeme.

—    Edesa ir veca un pārdzīvos vēl dažu labu valsti, — sprieda ķēniņš, — un pacietība ir laba lieta.

—    Es pats esmu vecs, — neapmierināti nopukojās caur apzeltītajiem zobiem virspriesteris, — un neesmu no akmens un zemes kā Edesa.

Vai nu imperatora Nerona noslēpumainās veltes ierosināja tautas fantāziju, vai kādas citas zīmes, bet baumas par to, ka Nerons ir dzīvs, kļuva arvien noteiktākas, un arvien noteiktāk runāja, ka viņš uzturoties Edesā.

Podnieks Terencijs alkatīgi tvēra šīs baumas. Bet viņš nevienam savas alkas nelika manīt. Tagad viņš par savu uzdevumu bija drošs, un viņam vairs nenācās grūti būt pacietīgam. Viņš instinktīvi juta, ka būs labāk, ja izturēsies klusi un mierīgi un ļaus visam nobriest bez paša līdzdalības.

Patiesi, daudz kas notika bez viņa līdzdalības, lai sagatavotu viņa paaugstināšanu. Arvien šaurāks kļuva aplis, kur būtu meklējams imperators, arvien skaidrāk tas savilkās ap Sarkano gāti. Arvien noteiktāk runāja, ka podnieks Terencijs neesot tas, par ko uzdodoties.

Terencija paziņas tagad izrādīja zināmu biklumu, viņu sveicinot, nepazīstamie norādīja uz viņu ielās, aiz viņa muguras sačukstējās, un, ja viņš pēkšņi kādam ieskatījās sejā, tad pamanīja tajā apjukumu un godbijību. Visu to viņš redzēja lielā apmierinātībā, taču izlikās, it kā neko nemanītu, un dzīvoja šķietami nepiespiesti tālāk gaismas lokā, kas viņu ietvēra. Ja viņu tiecās iztaujāt, tad viņš savilka izbrīnā uzacis un mirkšķināja īsredzīgās acis.

Arī vergam Knopsam tika sava daja bijības un slepenās pielūgsmes, ar kādu saņēma viņa kungu. Viņa draugs vairs tikai ar padevīgu pieskaņu uzdrīkstējās pazoboties par viņu, un, ja arī kādreiz paspruka Knopsa vārds ar Edesas izloksnes īso «o» vēlamā garā «o» vietā, tad to ātri izlaboja. Knopss jutās svētlaimīgs, ka diena, uz kuru tik ilgi bija gaidījis, kuras dēļ bija licis savu dzīvību uz spēles, beidzot ausa. Būdams gudrs, viņš ātri aptvēra, kāda taktika pielietojama, lai sāktos apgalvojumi, ka imperators Nerons, pēdējo reizi noslēpumaini tiekoties ar podnieku Terenciju Palatīnā, tālredzīgi apmainījies ar to lomām. Tieši šī atziņa ļāva Knopsam rādīt savam kungam tādu seju, kādu tas vēlējās. Viņš ne druskas nemainīja savu izturēšanos. Viņš, šis viltīgais Knopss, izlikās slepenā imperatora priekšā joprojām tikpat familiārs, padevīgs, uzticams un nekaunīgs kā līdz šim, īsts neatvietojams fabrikas vadītājs; varbūt tikai mazliet padevīgāks un mazliet nekaunīgāks.

Visumā tomēr apkārtējo izturēšanās pamazām izmainīja arī Terencija izturēšanos būtībā pret viņa paša nodomiem un gribu. Viņš centās arī turpmāk neko nenomanīt no tā īpatnējā, kas notika ap viņu, bet tagad darīja to tā, ka visi varēja saprast: viņš tikai nevēlas ļaut kaut ko manīt. Viņš vairs tagad nebija podnieks Terencijs, bet noslēpumaina persona, kam labpatikas tēlot podnieka Terencija lomu.

Visi piedalījās šajā podnieka Terencija spēlītē, tikai viens cilvēks to .nedarīja: Kaja. Viņa nolēma norādīt vīram viņa vietu un izdzīt aušīgo lieluma māniju.

Vēl pirms dažām nedēļām viņas Terencijam tas sagādāja prieku — ilgi un pamatīgi mazgāties kādā no pilsētas pirtīm. Tur viņš mēdza satikt paziņas un izklāstīt tiem dziļdomīgās runās savus uzskatus par politiskiem un literāriem jautājumiem. Pēdējā laikā viņš no tā bija atteicies un deva priekšroku peldei šaurajā un neērtajā vannas istabā Sarkanās gātes mājā bez citu piepalīdzības. Tur, vienatnē, tīkami siltajā ūdenī, viņš ļāvās saviem sapņiem, teica pats sev runas, dziedāja, rečitēja un tad, kails vai peldmētelī, vingrinājās majestātes lomai, kādu nākotne no viņa prasīs. Peldmētelī, smaragdu acī, zodu un apakšlūpu pārlepni izstieptu — tādu viņu reiz atrada Kajas kundze, ieradusies ūdens tvaiku pārpildītajā telpā, ar ciešu apņēmību izpildīt savu nodomu. Enerģiska un kupla viņa stāvēja tā priekšā, un abi viņi pilnīgi aizņēma šauro telpu. Viņa tam pateica acīs, kas tā ir par spēlīti: ļaudis, kas šo spēlīti atļaujas, noteikti nedara to viņa blondo matu un pelēko acu dēļ, bet gan savu tumšo un bīstamo mērķu dēļ; viņam atkal nākšoties necienīgā kārtā strādāt citu labā, un tie viņu pametīšot nelaimē, ja noiešot greizi. Un kā lai nenoietu greizi, ja Edesas podnieks saceļas pret Romas valsti?

Terencijs bija novērsies, peldmētelis nokrita zemē. Kails, muguru Kajai uzgriezis, viņš sēdēja uz vannas malas, kājām ūdeni kulstīdams. Viņš klusēja. Sieva centās to pārliecināt. Atgādināja drausmo nakti, kad viņa paļāvība uz citu plāniem maksāja gandrīz dzīvību. Atgādināja, kā viņš, salauzts un sviedriem pārplūdīs, atgriezās no gājiena uz Palatīnu. Viņš klusēja. Tā kā viņa nemitējās, Terencijs sāka ģērbties, savā nodabā svilpodams.

14 divi aktieri

Edesas dienvidu priekšpilsētā, kādas pussagruvušās mājas kailā istabelē, sēdēja pie sava rokraksta Patmosas Jānis, tas pats, ar kura Edipa traktējumu podnieks Terencijs nebija vienis prātis. Bija dziļa nakts, visa ieliņa sen iegrimusi tumsā, vienīgi Jāņa istabā līpinājās kvēpeklīte.

Pēcpusdienā Jānis manuskriptu bija pārlasījis. To atnesa viņa pusaugu dēls Aleksis, kuram to iedeva kāds no kristīgajiem ticības biedriem. Tas bija grieķiskais tulkojums traģēdijai, par ko daudz runāja pirms vairākiem gadiem; tās autors it kā bijis lielais dzejnieks un filozofs Seneka, un par tematu izmantots bezgala skumjais Nerona pirmās sievas Otāvijas liktenis, kas izraisīja vispārēju līdzcietību, — tirāns viņu bija izsūtījis trimdā un nogalinājis. Jānis savā laikā šo darbu tika lasījis latīņu oriģinālā, un tas viņu dziļi aizkustināja. Tagad, kopš bija piebiedrojies kristiešiem, viņš uzskatīja par grēku nodarboties ar laicīgām grāmatām. Bet, kad šodien zēns atnesa traģēdijas grieķu variantu, viņš nevarēja turēties pretī kārdinājumam, neiemetis tajā acis. Viņš gribēja manuskriptam tikai pārlaist skatienu, īsti neizlasot to, un arī drīz vien ar zināmu piespiešanos to nolika malā. Pēc tam vakarā, lai pievērstu atkal domas svētajām lietām, uzšķīra vienu no Sibillas pravietiskajām grāmatām, ko viņš un viņa ticības biedri uzskatīja par dievbijīgām. Taču Sibillas grāmata daudzās vietās miglaini norādīja uz Neronu, uz Antikristu, kura valdīšana ievadot pasaules galu un pastaro tiesu, un šie tumšie pareģojumi bija nevis viņa domas novirzījuši no «Oktāvijas», bet pievērsuši tai. Tā nu viņš atkal uzmeklēja «Oktāviju», lai gan tas nebija pareizi, un tagad jau dziļa nakts, un viņš vēl arvien lasīja pret savu gribu skaistās, dedzīgās vārsmas.

Kas nezināja viņa likteni, tas meklētu slaveno aktieri Jāni jebkurā citā vielā, tikai ne Edesas pilsētā, šai kailajā istabelē. Lielo mākslinieku Jāni neapmierināja viņa māksla. Mazāzijas pilsētās viņš bija redzējis daudz nelaimes un posta, un ne mazāk par mākslu viņu sāka nodarbināt jautājums: kur rodas ciešanas un kā tās iznīdēt no pasaules? Pēc dzimuma viņš bija jūds, bet atbildes, ko deva jūdu gudrie uz šo jautājumu, tikpat maz apmierināja viņu kā grieķu filozofi un stoiķu mācība. Arvien vairāk un vairāk viņš simpatizēja mācībai, ko izplatīja tikko radusies sekta, tā saucamie kristieši. Viņu mācība par nabadzības svētlaimību un šīs dzīves upurēšanu viņpasaules labā, neskaidrie pareģojumi par gaidāmo pasaules galu, par viņsauli un pastaro tiesu, viņu sibillisko un apokaliptisko grāmatu tumšā kvēle satrauca Jāni reizē saldi un biedinoši. Viņš sāka ticēt, pārbaudīja, šaubījās, ticēja stiprāk, atmeta, atkal ticēja. Pēc ilgiem cīniņiem viņš atteicās no goda un bagātības, ko deva viņa māksla, un tagad kopš vairākiem gadiem dzīvoja šeit, Edesas pilsētā, civilizētās pasaules malā, tīši gribētā nabadzībā un zemā kārtā.

Viņa jaunā ticība prasīja no viņa vēl lielāku upuri — atteikties no savas mākslas. Grieķu drāmas rādīja cilvēkus cīņā pret dieviem un likteni, tās slavināja šo cīņu, to varoņi dižojās: «Nav nekā varenāka par cilvēku.» Vai tad varēja reizē atzīt pazemības priecas vēsti un kalpot šiem uzpūtīgajiem grieķu dzejniekiem? Sakostiem zobiem Jānim bija jāatzīst, ka tas nav iespējams un taisnība viņa ticības brājiem, kuri, par spīti savai iecietībai, nosodīja viņa profesiju. Tā viņš atteicās ne vien no spožuma un naudas, ko viņam sniedza teātris, bet arī no pašas mākslas. Taču grieķu drāmas, īpaši tās, ko uzrakstījis Sofokls, bija pārāk dziji viņam iezīdušās asinīs, lai varētu pilnīgi no tām šķirties. Viņš bija mīļākās grāmatas paņēmis līdz savā nabadzībā. Tur nu tie stāvēja, šie dārgie tīstokļi, greznajos apvalkos, dīvaini izceļoties trūcīgajā apkārtnē. Un, par spīti smagajiem pašpārmetumiem, Jānis atkal un atkal tos paņēma rokā, veldzēja savas acis, ausis un sirdi to vārsmu lieliskumā.

Tā nu viņš naktī kvernēja, salīcis pār «Oktāvijas» manuskriptu, savā kailajā istabelē. Niecīgā, kūpošā eļļas kvēpeklīte līpinādamās lāgiem aizgaiņāja ēnu no viņa sejas. Viņš bija kļuvis nevērīgs pret savu ārieni; bet viņa lielā, izvagotā seja ar smagnējo pieri, prāvo degunu, drūmajām acīm, sakruzuļotu, mežonīgu bārdu, kam viņš bija ļāvis augt šajos vienatnības gados, šī seja būlu pievērsusi sev uzmanību tūkstošu citu seju vidū. Degošām acīm viņš lasīja skopajā gaismā.

Un pēkšņi kaut kas notika. Pēkšņi dievs sūtīja viņam kādu domu, kas viņu atrāva no manuskripta un lika traukties pa tukšo istabu šurp un turp. Ka dēls Aleksis šo darbu viņam atnesis mājās, ka sibillisko grāmatu pravietojumi viņu atkal piespieda ķerties pie «Oktāvijas» lasīšanas, — tas viss bija dieva zīme. Nekad viņš vēl nebija lasījis tik negantu apsūdzību pret Neronu kā šajā «Oktāvijā». Tā nebija nejaušība, ka tieši tagad šī grāmata iekrita viņam rokās, tagad, kad ļaudīs sāka mosties ticība — šis Antikrists Nerons, šis lielais, postīgais nezvērs esot vēl pasaulē un atkal drīz parādīšoties, lai par jaunu pārplūdinātu zemi ar asinīm un nekrietnību. Dievs gribēja, lai viņš, Jānis, dotu liecību. Ja viņš šo lugu notēlotu vai noskandētu, tad tā vis nebūtu tukša lepnība, nebūtu apgrēcība, bet tīkams darbs dieva tā kunga priekšā.

Viņš skraidīja šurp un turp pa drūmo, tukšo istabeli.

Dēls Aleksis pamodās un raudzījās baiļpilnām, miegainam acīm tēvā. Tas kustināja lūpas. Viņš ļāva sevī nobriest «Oktāvijas» vārsmām un ar pirmo kluso mēģinājumu lika tām atskanēt telpā. It kā pašas no sevis skaņas savienojās ar vārdiem. Vārsmas viņu nesa: Senekas gudrās, nosvērtās, apdomīgās un Nerona mežonīgās, pārlep- nās, nežēlīgās, Popejas šausmu pilnās, Agripinas niknās, kora līdzcietīgās. Viņa vēlēšanās apliecināt savu dievu, viņa naids pret tirānu Neronu, viņa nepārvaramās ilgas — beidzot, beidzot atkal reiz apskurbināties savā mākslā, — tas viss sakusa kopā, ieplūda vārsmās. Jā, «Oktāviju» viņš bez sirdsapziņas pārmetumiem drīkstēja skandēt atklātībā. Pats dievs tā to gribēja.

Viņš lika izziņot, ka norunās Edesas Odeonā Senekas «Oktāviju» grieķiskajā apdarē.

Paziņojums satrauca pilsētu. Lielais aktieris Jānis, kas nebija dzirdēts gadiem ilgi, runās šeit, Edesa, un turklāt tik saviļņojošas vārsmas kā «Oktāvija».

Odeona skaistā celtne bija sasprindzinātu ļaužu masu pārpildīta, kad Jānis uznāca podijā. Tur bija romiešu garnizona virsnieki un visi Edesas romiešu draugi. Tomēr imperatora Tita lojālie piekritēji nepatikā un nemierā pamanīja, ka publikas vidū atradās arī daudzi pazīstami Flāviju ienaidnieki. Varrona brīvlaistie un klienti ar viņa pārvaldnieku Leneju priekšgalā, pat visiem pazīstamais Terencijs ar prāvu draugu pulku no podnieku cunftes.

Jānis bija licis sev nodzīt bārdu un svinīgi uzposies, kā to prasīja paraša. Svešādi izcēlās viņa olīvkrāsas galva ar vareno pieri un drūmajām mandeļveida acīm virs garā, lejupkrītošā, baltā tērpa. Viņš runāja no galvas. Savā tumšajā, dziļajā, labi ievingrinātajā balsī skandēja dedzīgās, sašutuma pilnās vārsmas, kurās traģēdijā «Oktāvija» attēloti imperatora Nerona drausmu darbi. Viņa balss varēja būt gan piedošanas maiguma pilna, gan kris- tālcieta, tā spēja atdarināt katru vismazāko naida, līdzcietības, lepnuma, nežēlības, baiļu niansi. Ļaudis viņpus Eifratas, lielas mākslas neizlutināti, bija atsaucīga publika. Patmosas Jānis pat šīs lugas ienaidniekos izraisīja apbrīnu. Klusums valdīja lielajā ēkā, kamēr viņš runāja. Reižu reizēm varēja vienīgi sadzirdēt apslāpētu, saspringtu elpu; cilvēki satraukti raudzījās uz runātāja muti vai arī, aizrautīgi klausīdamies, nodūra galvu. Kad Jānis beidza — lielajam vairumam tas šķita par agru — ļaudis izrāvās no savas aizrautibas, dziļi uzelpoja. Atskanēja nedzirdēti aplausi.

—    Esi sveicināts, Patmosas Jāni, tu labais, lielais mākslinieki — sauca no visiem soliem.

Pēkšņi šo kori pāršalca citi saucieni, arvien skaļāki, arvien skaidrāki. Tie, kas uzgavilēja aktierim, kļuva nemierīgi. Sākumā viņiem šķita, ka pārklausījušies. Bet pamazām pārliecinājās, ka dzirdējuši pareizi. Jā, patiesi, šeit, šo lojālo, Romai un imperatoram Titam padevīgo Edesas politikāņu, karavīru, zemes īpašnieku un tirgoņu vidū uzdrošinājās daži simti un beidzot vairāk nekā tūkstoš cilvēku likt ielas noskaņojumam izpausties saucienos:

—    Esi sveicināts, ļoti labais, ļoti lielais imperator Neron!

Vēlāk neviens nezināja pateikt, kā īstenībā radās šī demonstrācija, kas droši vien publikas lielākajai daļai bija nepatīkama. Varbūt tas notika tā: lielā aktiera māksla satrauca ļaužu drūzmu, tās sajūtas gribēja izlauzties uz āru, iegūt balsi, cilvēkiem gribējās kliegt. Un, tā kā aktiera suminājumi pamazām apklusa, bet saucieni: «Esi sveicināts, ļoti labais, ļoti lielais imperator Neron!» — vētraini pieauga, kļūdami arvien fanātiskāki, tad arī aizvien vairāk ļaužu tika aizrauti līdz, pievienojās saucējiem.

Neviens vairs neskatījās uz paaugstinājumu. Vieni sajūsmināti, plaši atplestām mutēm, citi — ar izbrīnu, citi — vilcinādamies un, acīm redzot, bez padoma, vēl citi ar bailēm un īgnumu,— visi viņi raudzījās uz vīru, kam, acīm redzot, bija veltīti šie izsaucieni un kas vienkāršās drānās neuzkrītoši sēdēja vienā no vislētākajām vietām. Un piepeši visi ļaudis lielajā celtnē ieraudzīja skaidrāk, nekā viņiem spētu atvērt acis vislabākā runa, — ka paliesi viņu vidū sēdēja kāds, kam bija imperatora Nerona izskats un stāja. Jo tas, kas tur sēdēja, tiešām vairs nebija podnieks Terencijs, bet gan cilvēks, kas vientulības mokās un ar vingrinājumiem uzņēmis sevī pazudušā imperatora būtību, par jaunu iemiesojies viņā. Viņš mierīgi sēdēja tur, smaidīdams, izklaidīgs, gandrīz bērnišķīgs, mazliet garlaikots un apnicis, tomēr ļoti lepns un majestātisks. Un, kamēr arvien skaļāk, arvien vētraināk atskanēja saucieni, kas sumināja imperatoru, viņš lēnām un vienaldzīgi piecēlās no savas vietas, it kā saucieni attiektos uz kādu citu. Bet viņa priekšā it kā pati no sevis izveidojās tukša telpa, viņš izsoļoja caur divām ļaužu rindām, kas godbijīgi atkāpās, augsti pacēlis galvu, lepns, nesatricināmi smaidošs. Romiešu virsnieku vidū bija tādi, kuri bija dzirdējuši un paši saukuši sveicienu īstajam imperatoram Neronam, kuri īsto Neronu bija redzējuši paši savām acīm. Viņi sastinga, tagad redzot šo Neronu, un daudz netrūka, ka būtu tam parādījuši imperatora godu.

Nelielā attālumā aiz Terencija gāja daži viņa draugi. Viņš pagrieza galvu uz to pusi, lai ko teiktu. Lielajā celtnē iestājās pilnīgs klusums. Bet Terencijs, it kā nebūtu dzirdējis pirmītējos saucienus un nemanītu tagadējo klusumu, teica nevērīgi pār plecu saviem draugiem, vēl vienmēr mazliet smaidīdams:

— īstenībā Neronam pašam vajadzēja atļauties šo joku un noskandēt «Oktāviju». — Un pavisam klusu, it kā starp citu, piebilda: — Kāds mākslinieks tad būtu atkal pasaulē!

Visa zeme zināja, ka imperatoram Neronam bija svarīgāk, ja viņu uzsķatīja par lielu aktieri nekā par lielu valdnieku; un visa zeme arī zināja, ka imperators Nerons miris ar vārdiem: «Kāds mākslinieks iet ar mani bojā!» Kad šis vīrs, iedams imperatora solī, pagriezdams galvu kā imperators, teica: «Kāds mākslinieks tad būtu atkal pasaulē!» — turklāt imperatora balsī, trīstūkstoš ļaužu lielajam pūlim pārskrēja šalkas, un pat tie, kuri bija sākuši demonstrāciju, ticēja, ka tas ir pats imperators Nerons, kas pašlaik atstāja teātri.

15 karavīrs, turklāt krietns

Pulkvedis Frontons, romiešu garnizona komandants Edesā, būdams allaž uzmanīgs, nebija devies uz «Oktāvijas» lasīšanu, aizbildinoties ar neveselību. Viņa virsnieki tūliņ pēc priekšnesuma viņam paziņoja par Nerona-Terencija ovācijām, ieintriģēti, ko viņš par to teiks un kādus rīkojumus dos. Bet Frontons lika viņiem vilties. Viņš uzdeva dažus jautājumus, laipni pateicās un atlaida viņus.

Palicis viens, viņš apsēdās pie rakstāmgalda, sāka domāt. Viņš sēdēja nekustēdamies, galvu ar plato pieri zem īsi apgrieztajiem, sirmajiem matiem viegli atbalstījis rokā, elegants, četrdesmit astoņus gadus vecs kungs. Kas viņam būtu jādara? Varētu jau, nenogaidot norādījumus no Antiohijas, sparīgi uzstāties pret šo «Neronu» un nospēlēt sava veida tēvijas glābēju. Varētu arī nostāties šā Nerona pusē un kļūt par mazu Cēzariņu. Ja, piemēram, viņa vietā sēdētu tāds Varrons, tad tagad notiktu raibas lietas. Frontons redzēja visas iespējamības ne mazāk skaidri par Varronu. Bet, tā kā viņš ir Frontons, tad nenotiks nekas. Viņš aprobežosies ar to, ka šiem Antiohijas idiotiem nosūtīs korektu ziņojumu, pieprasīs rīkojumus, nogaidīs.

Nogaidīs. Diemžēl tā bija kļuvusi viņa dzīves devīze. Pulkvedi Frontonu uzskatīja par vienu no visapdāvinā- tākiem virsniekiem armijā. Dažas nodaļas «Karamākslas mācību grāmatā», kuru viņš bija uzrakstījis, skaitījās slavenas lietpratēju vidū. Bet, kaut gan viņš bija piedalījies partiešu un jūdu karā, tomēr nekad viņam nebija vēlēts savu teoriju pielietot praksē. Ja bija veicams kāds aizrautīgi taktisks vai stratēģisks uzdevums, tad pie vārda tika vienmēr tukšgalvji, brašie caurmēra virsnie- ciņi, viņu turpretī nepielaida vai nu armijas vadības ļaunā griba, vai arī nelabvēlīga nejaušība. Biedri viņu sauca par «kabineta virsnieku». Flāviju imperatoriem, kuri paši bija tikai caurmēra virsnieciņi, viņa teorijas šķita par modernām un drosmīgām. Tie viņu nosūtīja nevis uz Rietumiem vai Ziemeļiem, kur karavīriem bija daudz ko darīt, bet nobīdīja uz šejieni, perifērijā, Austrumu nostūrī.

Nebija jau tā, ka uzturēšanās Austrumos Frontonam nepatiktu. Viņš bija ieradies šajās zemēs vēl gluži jauns; šī nostūra juceklīgums, dzelmainums, izlaidība, neap- rēķināmība, tā mūžsenā kultūra saistīja viņu no laika gala. Ar sirdi un dvēseli viņš bija sajūsmināts par ne- roniskās politikas idejām, bija iededzies par Austrumu organisku sakausēšanu ar Romas valsti. Bet, kad Nerons aizgāja bojā un jaunie valdnieki pagrieza Romas politikas stūri uz otru pusi, viņš neapņēmās klaji atzīt savu politisko pārliecību un atstāt dienestu. Viņš mīlēja Austrumus un bija pārliecināts, ka vienīgi neroniskā politika patiesi palielinātu un spēcinātu Romas valsti, un viņam rieba jauno valdnieku sausā, aprobežotā Rietumu politika. Taču, no otras puses, viņam jau toreiz bija aiz muguras krietna dala dienesta laika un trūka dūšas atteikties no iegūtām tiesībām, atteikties no karjeras, no perspektīvas saņemt vēl pēc astoņpadsmit dienesta gadiem krietnu zemes gabalu un augstu pensiju. Tā viņš apraka savus sapņus par dzīves krāsainību un Austrumu sakausēšanu ar Rietumiem, dziļi noglabāja savas idejas sevī, padevās jaunajiem valdniekiem.

Jaunie valdītāji viņu nemīlēja un pateicās gaužām skopi. Viņš pūlējās dabūt garnizona komandanta vietu Samosātā, ienesīgu posteni patīkamā, augsti kulturālā lielpilsētā. Bet turp nosūtīja vulgāro kapteini Treboniju, un viņu iecēla šeit, Edesā, pusmežonīgajā perifērijas pilsētā, lai gan ar godpilnu ieganstu, ka šajā vietā vajadzīgas izcilas diplomātiskas spējas. Tā bija tīra patiesība. Bet patiesība bija arī tā, ka šis postenis bija ērkšķains, atbildības pilns, nepateicīgs un bez kādām izredzēm. No Edesas tālāk ceļš neveda.

Frontons, šis gudrais vīrs, bija norijis kremtošo īgnumu pret Flāvijiem, kuri ļāva viņam te sapelēt. Bet šodien sava darba kabineta vientulībā pēc ziņojuma, ka «Nerons» atkal uzpeldējis, viņš, par spīti visai gudrībai, rezignācijai un labām manierēm, kodīja lūpas un šņirkstināja paklusām zobus.

Nē, vairs nebija nekādas jēgas uzsist dūri uz galda. Sī «Nerona» parādīšanās vairs viņam nelīdz neko. Viss sen jau izlemts. Toreiz, kad nāca jaunie valdnieki, viņam bija izvēles brīvība. Bet, nododams tolaik Vespaziānam zvērestu, viņš bija izvēlējies reizi par visām reizēm prā- l līgumu, rezignāciju un tiesības uz pensiju. Viņš ir izvēlē- lies pareizi. Tikai paretam viņu piemeklē klusa smeldze, [bet nekad rūgta nožēla. Toties šodien, sakarā ar aušīgajiem i notikumiem «Odeonā», viņš izjuta nožēlu. Varbūt tomēr, par spīti visam, Varrons bijis gudrāks. Viņš toreiz novilcis robežu starp sevi un jaunajiem kungiem, nebaidīdamies ļ krist Palatīna nežēlastībā, un kopš tiem laikiem viņam [ir pašam sav* politika.

Kaut gan Frontonam nav ne mazāko pierādījumu, viņš pārliecināts, ka aiz šī Nerona-Terencija slēpjas Varrons. Kopš tā brīža, kad pirmoreiz dzirdēja par Nerona parādīšanos, Frontons nojauta aiz tā visa Varronu. Viņš pazīst senatoru no jaunām dienām. Viņi kopīgi ieradās Austrumos, kopīgi jūsmoja par jaunajiem, lielajiem pārdzīvojumiem, ko Austrumi viņiem sniedza. Tagad viņi atrodas naidīgās nometnēs. Viņš, Frontons, pārstāv šeit, Edesā, sausās, militārās Flāviju metodes, Varrons pa tūkstošiem slepenu ceļu risina tālāk Nerona drosmīgo, aizliegto politiku. Frontons apskauž viņu un apbrīno viņa verienu, viņa dedzību, viņa enerģiju, lai gan prāts to nosoda. Oficiālajā saskarē ar Varronu viņš izrāda atturību, kā tas pieklājas Flāviju virsniekiem pret tādu divkosīgu cilvēku. Bet kur vien varēdams, viņš liek Varronam saprast, ka allaž jūt pret viņu dziļu interesi. Turklāt viņš nespēj neizrādīt savu pielūgsmi Varrona meitai, stingrajai, baltajai Marsijai, gan atturīgi un smalki, taču nepārprotami. Viņš nezina un arī negrib zināt, cik lielā mērā šī interese ir vienīgi par Marsiju un cik tā tikai iegansts, lai justos tuvāk Varronam. Par vienu gan viņš ir skaidrībā, ka Varrons viņam ir tuvākais cilvēks,, pie kura visvairāk kavējas viņa domas. Varrons ir apmāts, un Frontons pārliecināts, ka tas labu galu neņems. Ja Varronam viņa pārdrošība izdotos, tā Frontonam būtu sakāve, mūžīgs pārmetums, saindētas vecumdienas. Tomēr sirds dziļumos viņš ir Varrona draugs. Viņš gaida Varrona politikas rezultātus, gaida nenovēršamo nelāgo galu, gaida ar saspringtību, kur dīvaini sajaucas ilgas ar bailēm.

Vai šo galu nesīs «Nerona» parādīšanās? Viņš, Frontons, varētu daudz ko darīt, lai to paātrinātu vai palēninātu. Būtu kārdinoši parādīt šo iespēju vienam vai otram — Stiepiņam vai Varronam. Tomēr nē, viņš neko neuzsāks pret Varronu, Varrons ir lāga puisis, Varrons viņam itin labi patīk. Viņš ļaus pierādīt liktenim, ka beidzot tomēr taisnība bijusi viņam, Frontonam, nevis tam otram.

Tātad pret «Neronu» viņš neko neuzsāks.

Bet vai tas nav riskanti — neko neuzsākt? Vai viņam Antiohijā vai Romā nevarēs ko pārmest? Nē. Neko nosodāmu podnieks Terencijs nav izdarījis. Vai tad viņš vainīgs, ja citiem šķita nelaiķis imperators? Turklāt viņš ir, tāpat kā viņa patrons, ne vien Romas pavalstnieks, bet ari Edesas pilsonis. Būlu vajadzīgi tieši, neapgāžami noziedzīgas rīcības pierādījumi, iekāms Frontons varētu vērsties pret viņu. Ļauni pavīpsnājot, viņš sev atsauca atmiņā «pamatnorādījumus», ko Flāviji saviem virsniekiem bija devuši līdzi ceļā: «Šaubu gadījumos labāk nedarīt neko, nekā izdarīt kaut ko nepareizi.»

Tātad viņš neko nedarīs. Nosūtīs ziņojumu uz Antio- hiju un palūgs no turienes norādījumus. Viņš ir ziņkārīgs, kādus norādījumus šie idioti viņam dos. Viņš gan zinātu, kā tikt galā ar šo Neronu un ļaudīm, kas slēpjas aiz tā. Itin nekādos apstākļos nedrīkst pielietot varu. Ja edesieši ir tik pārliecināti par savu Neronu, tad šīs pārliecības sakne jāmēģina uzmanīgi un maigi izrakt; citādi tā augs arvien par jaunu. Bet, ja nu Antiohijā viņa klusos mājienus vairākkārt atstājuši bez ievērības, tad viņš tagad neatrod par vajadzīgu ieteikt Stiepiņam, kā rīkoties. Viņš aprobežosies ar raportu un ne bez ļauna prieka noskatīsies, kā apķērīgais, viltīgais Varrons met sprunguļus ceļā neveiklajam, stingri militārajam Cejonam.

Frontons ir ticis galā ar saviem apsvērumiem. Viņš pasauc sekretāru, grasās tam diktēt ziņojumu Antiohijai.

Viņš tikko to bija sācis, kad viņam pasniedza steidzamu vēsti no virspriestera Sarbila. Šarbils viņu lūdza nekavējoties ierasties uz steidzamām pārrunām.

Frontons satraukts devās uz virspriestera mājokli. Pu- ķotās frāzēs sirmgalvis runāja par nepatīkamo situāciju, kādā Edesas pilsēta būtu nokļuvusi sakarā ar notikumiem Odeonā. Pilsēta pataban esot kā mūlis, kas uz kalnu takas miglā un mākoņos meklē savu ceļu: viens nepareizs solis — un viņš ir pagalam. Ja pieņem, ka šis vīrs patiesi būtu imperators Nerons, — kā gan tad pilsēta drīkstētu liegt tam savu godinājumu? Bet, ja tas būtu nelga vai krāpnieks, vai tādā gadījumā ķēniņam Mallu- kam nevajadzētu to nekavējoties arestēt kā slepenu noziedznieku? *

Frontons sēdēja laipns un pacietīgs. Viņa gudrās acis zem platās pieres ar iesirmiem matiem raudzījās uz Sarbila apzeltīto muti. Frontons bija apradis ar Austrumu metodēm, gadiem ilgi viņš ar lietpratēja ziņkāri bija vērojis šo ķēniņa Malluka un viņa virspriestera Sarbila izlocīšanos, izgrozīšanos un viltlbiņas. Viņš bija pārliecināts, ka Varrons ar abiem stājies sakaros un demonstrācija Odeonā notikusi ar to slepenu piekrišanu. Tā nu viņš saspringti gaidīja, kas īsti virspriesterim padomā. Vispirms viņš atbildēja tikpat mīklainos izteicienos kā Šarbils, ka viņam, neievērojamam romiešu virsniekam, neklājoties tik kutelīgā situācijā izklāstīt savu viedokli vai pat sniegt kādu padomu.

Viņa lielais draugs esot pārāk kautrīgs, sprieda Šarbils. Kaut kam jānotiekot. Vilcināšanās neesot smādējama, bet pārāk ilga vilcināšanās padarot lietas nebaudāmas kā pārgatavinātus augļus. Ķēniņš Malluks baidoties, ja viņš neiejaukšoties, tad šī bezdarbība varētu izraisīt viņa varenā sabiedrotā — Antiohijas gubernatora nepatiku. Tāpēc viņš nodomājis izpētīt, kas tas par cilvēku, kuru tik daudzi turot par imperatoru Neronu. Protams, ļoti uzmanīgā veidā. Pie viņa mājas nostādīšot bruņotus vīrus; vēlāk, kad apstākļi noskaidrošoties, bruņotos vīrus varēšot uzskatīt vai nu par goda sardzi, vai cietumsargiem. Citiem vārdiem, ķēniņš Malluks gribot šo cilvēku ņemt tādā kā goda arestā. Bet to viņš negribot darīt bez Fron- tona piekrišanas, lai vēlāk, kad izrādītos, ka tas tiešām ir imperators Nerons, Antiohijā vai Romā šo soli neuzskatītu par majestātes apvainojumu.

Frontons bija gauži pārsteigts. Sarbila priekšlikums likās godīgi domāts, tas bija pārsteidzoši lojāls un korekts. Vai Frontons būtu maldījies? Vai tiešām aiz šī Terencija nestāv Varrons un ķēniņš Malluks? Vai tiešām tas viss būtu tikai lieluma mānijas apsēsta nelgas joks? Bet pret to atkal liecināja tas fakts, ka nolikumi brieda tik gausi, plānveidīgi' un mērķtiecīgi. Frontons, lai cik viltīgs viņš bija, nespēja izprast, kas virspriesterim īstenībā padomā. Lai būtu kā būdams, ķēniņa Malluka rīcība atbrīvoja viņu pašu no jebkuras atbildības. Viņš cildināja Edesas lielķēniņa gudrību un uzticību Romai un, domīgi galvu kratīdams, devās mājup, lai savu ziņojumu nodiktētu līdz beigām.

Bet, tikko viņš bija ticis dažas rindas tālāk, kad pienāca virspriestera Sarbila jauna, steidzīga vēsts. Satriekts Šarbils vislielākā apjukumā un raizēs gari un plaši ziņoja, ka ļaudis, kas devušies pārbaudīt to cilvēku, meklēto vairs nav atraduši; tas devies uz dievietes Tarātes templi, lai izlietotu patvēruma tiesības, kādas dāvāja dieviete.

Frontons nosvilpās caur zobiem. Tarātes templis bija vispāratzīta patvēruma vieta. Edesas iestādes nedrīkstēja tur ielauzties, ari romieši ne, ja negribēja sacelt pret sevi visus Austrumus. Tagad viņam bija skaidrs, kāpēc virspriesteris Šarbils viņu tik neatlaidīgi lūdza uz pārrunām. Virspriesteris gribēja aizkavēt viņu, Frontonu, notvert šo vīru, gribēja to laikus nogādāt dievietes aizsardzībā, pasargājot viņu no romiešiem. Tas viss tika izdarīts tā, ka Roma Šarbilam neko nevarēja pārmest. Pārrunām ar Frontonu bija jākļūst par viņa alibi. Ķēniņš Malluks bija izteicis savu nodomu saņemt šo cilvēku un nodot Romas gubernatora rīcībā, lai gan tas neietilpa viņa pienākumos. Bet, ja nu šis Terencijs, lai arī kas viņš būtu, meklējis patvērumu pie dievietes Tarātes, tad Šarbils un viņa kungs un pavēlnieks — ķēniņš Malluks nebija vainojami.

Frontons atzinīgi pasmaidīja par austrumnieku viltību. Tagad Mezopotāmijā sāksies jauks ļembasts. Stiepiņš dabūs vēl vairākkārt pastaipīties — viņš klusībā sev teica labā latīņu valodā.

To pašu labā aramiešu valodā tikko bija pārdomājis virspriesteris Šarbils.

16 dievietes tarātes viesis

Tā nu Terencijs atradās Tarātes templi, pašā dziļākajā telpā, «cellē», kur stāvēja dieves sensenais attēls, viņas altāris un netiklie simboli. Kopš ovācijām teātrī viņam bija mazliet neomulīgi ap dūšu, un viņš jau bija nodomājis pazust savā Labirintā, līdz parādīsies Varrons un stāvokli noskaidros. Bet, kad pie viņa ieradās kāds vīrs, kura tirgoņa tērps tīši neapslēpa pilnīgi Tarātes priesteri, un uzaicināja viņu steidzīgi doties dievietes patvērumā, tad Terencijs bez kavēšanās akli sekoja, atviegloti uzelpodams; viņam bija tāda sajūta, ka nokļuvis visspēcīgās un labās rokās.

Viņš sagaidīja, ka virspriesteris viņu apsveiks kā dieves viesi, apsolīs tās aizsardzību, saņems ar cieņu. Bet nekas nenotika. Viņu pameta vienu šaurā, neērtā telpā, pilnīgā neziņā. Šarbils, uz mata kā Varrons, uzskatīja par derīgu ilgāku laiku aizturēt viņu, lai padarītu lunkanāku.

Pienāca nakts, Terencijam ne visai tīkama nakts.

Tarātes templis bija liels. Pavadīt nakti tās pagalmā — tas nebūtu tik nepatīkami; tur valdīja rosība, bija neliels dīķis ar dieves zivīm un bezgala daudz baltu svēto baložu. Arī pašā templī bija ciešami, lai gan varēja iedomāties patīkamāku vietu nekā milzīgo telpu ar senajiem, melnzaļajiem pīlāriem, kas uz augšu sašaurinājās. Taču Terencijs nezināja, vai dievietes aizsardzība attiecas uz visu templi vai arī tikai uz celli ar altāri un tās attēlu. Bet celle, kurā pa šauru spraudziņu ielauzās skopa mēnesnīcas un zvaigžņu mirga, bija šaura un nemājīga, un Terenciju tur piemeklēja nomācošas parādības. Viņš nogūlās uz altāra augstākā pakāpiena, bikli cenzdamies ar vienu roku aizskart pašu altāri; viņam bija neskaidrs priekšstats, ka tam, kurš meklē dievietes aizsardzību, cieši jāturas vai nu pie altāra, vai viņas attēla. Abpus altāra nespodrajā mēnesgaismā slējās dievietes simboli — milzīgi akmens fallusu atveidi. Bet Terencijam galvgalī nišā pār altāri pacēlās sensenā, dīvainā Tarātes statuja nomelnējušā bronzā. Galvā viņai bija akmens kronis, kailās, smailās krūtis izstieptas uz priekšu, ķermeņa apakšdaja nobeidzās ar zivs asti. Vienā rokā viņa turēja vērpjamo vārpstiņu, otrā — tamburīnu. Viņas šaurā, vecum vecā, tomēr jaunā seja ar pievērtajām acīm smaidīja lejup uz viesi, maigi, divdomīgi un nežēlīgi.

Vēlu naktī Terencijam sāka salt. Drošības sajūta, kura viņu bija pārņēmusi, ierodoties Tarātes sūtnim, pazuda. Cik ilgi viņam vēl liks šeit necienīgi gaidīt? Kāpēc neieradās virspriesteris, lai beidzot viņu apsveiktu? Un kur palika Varrons? Kāpēc viņu atstāja vientulībā un neziņā, ja grib, lai viņš būtu imperators? Vai vispār viņš šeit bija drošs? Varbūt viņu ievilināja lamatās. Bailes auga augumā, auga arī niknums pret ļaudīm, kas viņu pavedinājuši ielaisties šajā dēkā, un viņš ļoti vēlējās, kaut vismaz te būtu Kaja vai vergs Knopss.

Viņš patvērās savā ticībā sev pašam. Pieņēma atkal Nerona stāju, bija atkal imperators, viens un augstu pāri

visiem citiem. Tā tas piederējās. Neviens nedrīkstēja viņu aizskart, viņš bija kungs pār pasauli. No lauka ielauzās svēto, balto baložu ūbošana, kurus kaut kas satraucis, pa lūku vizēja mēness gaisma, un dieve smaidīja noslēpumaini un ļauni lejup uz viņu. Tas bija kauns un negods visiem Rietumu cilvēkiem, ka viņam, imperatoram, jābēg šīs divdomīgās dievietes un viņas nepieklājīgo simbolu aizsardzībā. Bet tūlīt viņš nožēloja šīs domas, jo Tarāte to varēja uzņemt par apvainojumu, un viņš tagad atradās tās rokās.

Dziļi saniknots viņš bija par aktieri Patmosas Jāni. Tieši tas bija viņu novedis šajā stāvoklī ar savu stulbo «Oktāvijas» rečitāciju, turklāt viņš, Terencijs, ja vien gribētu, būtu daudz lielāks mākslinieks nekā šis kristiešu plukata. Sis Jāņa Edips — viscaur aplams un bez īsta > spara. Pats Jānis, ja viņš tiešām kaut ko saprastu no mākslas, būtu pamanījis, ka aiz viņa — Terencija slēpjas kas lielāks. Pūlis ar savu veselīgo instinktu to tūlīt ievēroja. Tikai snobi, daži Tita algotņi un viņu uzpirktie ielikteņi, negribēja to atzīt. To dēļ viņam bija te jāslēpjas.

Bet ilgi tas tā vairs nebūs, drīz viņš tos visus satrieks druskās, visus savus pretiniekus. Domās viņš atzīmēja Tita piekritēju vadoņus Edesā un, protams, pievienoja te arī ļaudis, kurus viņš personiski kaut kādu iemeslu pēc nevarēja ciest: tos, ar kuriem viņam bija personīgas sadursmes, konkurentus, cunftes kolēģus, kuri, likās, par maz izrādīja viņam cieņu. Galu galā iznāca krietns pulciņš. Viņš sev jautāja, vai nepieskaitīt pie tiem arī Kaju, kas tik nekaunīgi apšaubīja viņu. Bet šo domu viņš neizdomāja līdz galam un neizlēma. Toties viņš iztēlojās, ar kādu baudu un bez steigas atriebsies tiem, kurus uzskatīja par saviem pārliecinātiem ienaidniekiem.

Drebuļi sāka kratīt viņu arvien stiprāk. Viņš piecēlās un sāka staigāt šurp un turp visu laiku uz altāra augstākās pakāpes, lai uzreiz varētu tam pieskarties, ja ielauztos Frontona karavīri un tīkotu viņu sagrābt. No altāra iegrobes, pa kuru novadīja upuru asinis, kāpa salkana, riebīga dvaka. Par šo nakti viņš ilgi domās. Tā nakts, kad viņš atgriezās no Palatīna, kad tur ielauzās senāta karavīri, un tagadējā nakts — tās abas bija visļaunākās pieturas viņa ceļā.

Bet drīz šai naktij būs gals. Pienāks diena. «Pienāks reiz diena šī.» Jau pierādījies, ka viņa mātes sapnis pareizi iztulkots, viņš jau ceļa lielāko gabalu paveicis, šis sākums bija ceļa stāvākā un smagākā daļa; un, tiklīdz uzausīs diena, tiklīdz viņš atbrīvosies no šīs nolādētās, mirguļojošās gaismas, visi atzīs, kas viņš ir. Viņš stāvēja, apakšlūpu neapmierināti izstiepis, imperatora pozā. Pielika smaragdu pie acs, apskatīja kritiski un izaicinoši Tarātes attēlu. Viņam tā nepatika, tās templis viņam nepatika. Viņš būvēs citādi, kad nonāks tik tālu. Milzīgas monumentālceltnes viņš uzbūvēs, savu kolosālstatuju, kurai tie tur Romā nocirtuši galvu, viņš liks izveidot par jaunu, vēl kolosālāku. Savu attēlu viņš liks vareni iecirst klintīs, kā to darījuši senie ķēniņi. Un Labirintu, savu Labirintu viņš izbūvēs dusas vietai — savam mauzolejam, un tam jākļūst par pasaules astoto brīnumu.

Bet dieviete smaidīja maigi un ļauni lejup uz viņu, un viņu pārņēma bailes par paša lielumu.

Bez tam viņš izjuta vajadzību nolaist ūdeni. Viņš neuzdrošinājās izdarīt to pašā cellē. Kas zina, varbūt to uzskatīs par dievietes apvainojumu, un par tempļa apgānīšanu viņš zaudēs savas patvēruma tiesības. Bet sajūta kļuva arvien mokošāka. Beidzot viņš notupās aiz altāra un nokārtoja savas vajadzības, atvieglots un reizē pilns drausmu baiļu.

Pret rītu viņš, ļoti noguris, ietinās ciešāk apmetnī un izstiepās uz augšējā pakāpiena, piespiedies altāram, stingri nolēmis beidzot gulēt. Viņš vēlreiz paošņāja gaisu, vai viņa izdarības smaka vēl jūtama, norunāja klusībā, lai iemigtu, Edipa tekstu, un tiešām aizmiga.

Kad viņš pamodās, kauli vēl šķita stīvi, bet tagad bija silti. Cellē atradās cilvēki: viņš satrūkās. Tikai tie nebija romieši, bet Tarātes jaunie priesteri, kas rosījās ap rīta upuri — kazlēnu. Viņš nolūkojās tajos, iespiedies kaktā, bailēs, ka tikai tie neatrastu viņa izdarības pēdas; bet tie pildīja savu pienākumu, viņu nemaz neievērodami. Pabeiguši upurēšanu, viņi izgāza pār altāri ūdens šaltis, lai to notīrītu, un tagad visas briesmas bija garām.

Diena ritēja tālāk. Arvien vairāk priesteru ieradās cellē. Viņi ziņkārīgi aplūkoja vīru, kurš bija patvēries pie dievietes altāra. Neviens nebilda viņam ne vārda.

Terencijs atkal bija pieņēmis to vienaldzīgo sejas izteiksmi, ar kādu parasti staigāja apkārt.

Viņš atviegloti uzelpoja, kad beidzot ieradās virspriesteris Šarbils. Kaut kādu lēmumu tas viņam atnesīs, vai nu tas būtu labs, vai Jauns.

Šarbils sprieda, ka puisis tagad kļuvis pietiekami mīksts. Lai apsveiktu savas dieves viesi, viņš bija ietērpies visā godībā; priestera smailā zelta cepure rotāja viņa vecum veco putna seju. Godbijīgi viņš sveicināja to, ko sargāja Tarāte, augstu paceldams pret viņu abas delnas. Tikpat godbijīgi Terencijs atbildēja sveicienam.

Tad virspriesteris apliecināja atnācējam dievietes aizsardzību. Terencijs nelika manīt, kāds kalns viņam novēlies no pleciem, pateicās laipni, vienaldzīgi. Pēc daudzām puķainam frāzēm Šarbils jautāja:

—   Vai drīkstu tevi lūgt, dieves Tarātes viesi, nosaukt viņas priesterim savu vārdu?

Terencijam par prieku, viņš runāja aramiešu valodā; svešā valoda deva podniekam ieganstu atbildēt vilcinoties, izvairīgi.

—    Dieve zin manu vārdu, — viņš sacīja.

—    Ak kungs, vai tu esi ķeizars Nerons? — tieši no- vaicāja virspriesteris.

Tas bija nepieklājīgi un varbūt ari nediplomātiski. Bet virspriesteris bija ļoti vecs, un viņam vairs neatlika daudz laika, turklāt viņš bija ziņkārīgs. Taču Terencijs sargājās dot neapdomīgu atbildi.

—    Es esmu tas, — viņš sacīja, — par ko dievi mani ir padarījuši.

Sirds dziļumos viņš jutās visai apmierināts, ka nevis viņam jāapgalvo, ka ir Nerons, bet citi viņu padara par Neronu. Šarbils turpretī domāja: «Tas ir gudrinieks. Viņš pelnījis, lai būtu Nerons.»

17 stiepiņš un austrumi

Kad gubernatoram Cejonam ziņoja, ka daudzi cilvēki Mezopotāmijā uzskatot kādu podnieku Terenciju par mirušo imperatoru Neronu, viņš, pārsteigts par tādām blēņām, kratīja galvu un smējās. Kā varēja noticēt tik neveiklai blēdībai? Te nu atkal bija redzams, kādi barbari ir ļaudis viņpus Eifratas.

Arī kad pulkvedis Frontons ziņoja, ka podnieks Terencijs iebēdzis Tarātes templī, no kurienes romieši to nevarēja izdabūt, nelaužot līgumu un neielaižoties nopietnās briesmās, Cejonu tas vēl arvien drīzāk uzjautrināja nekā satrauca, un viņu tikai pārsteidza tas, ka viņa padomnieki šim smieklīgajam starpgadījumam piešķir tik lielu nozīmi. Pieklājīgi, mazliet ironiski un visai augstprātīgi viņš uzrakstīja ķēniņa Malluka varas iestādēm, ka lūdzot saskaņā ar līgumu pēc iespējas palīdzēt viņa vietniekam Frontonam Romas pavalstnieka Terencija Maksimusa apcietināšanā, kam jānotiekot pēc viņa pavēles. Viņš esot dzirdējis, ka minētais Terencijs izmantojis dieves Tarātes tempļa aizsardzības tiesības. Ja kāds cilvēks, ko vajā Edesas iestādes, meklētu patvērumu romiešu templī viņa apgabalā, tad viņš, Cejons, liktu to vai nu pamērdēt badā, vai izkvēpināt; par panākumiem viņš nešauboties. Viņš būtu Edesas valdības vīriem ļoti pateicīgs, ja tie šo lietu nokārtotu pēc iespējas drīz.

Lielum lielais vairums ķēniņa Malluka padomdevēju bija arābi, viņi godināja arābu zvaigžņu dievus Aumu, Azisu un Dusarisu, nevis sīriešu dievieti Tarāti. Tomēr arī viņi, lasot gubernatora vēstuli, rauca pieri par negodbijīgo toni, kādā romietis runāja par sīriešu mīļāko dievieti.

Malluks un Šarbils sēdēja klusajā, tepiķiem aizklātajā darbistabā. Starp viņu vārdiem bija gari klusuma brīži. Guldzēja strūklaka.

—   Kungam Rietumos, — sprieda ķēniņš savā dobjajā, rāmajā balsī, — šķiet, nav diez cik lielas bailes no tavas dievietes Tarātes, priester Šarbil.

—    Daudzas valstis Rietumos nākušas un gājušas, — atbildēja Šarbils, — bet dieve Tarāte kopš trīstūkstoš gadiem tur savu roku pāri savam dīķim, un viņas zivis peld, kā peldējušas pirms trīstūkstoš gadiem.

—    Tātad tu nedomā to vīru templī izmērdēt? — ķēniņš jautāja, un viņa vienaldzīgajā balsī ieskanējās mazliet izsmiekls par romieti.

—    Savu mūžu es tā neapbēdināšu dievieti Tarāti, — ar cēlu sašutumu attrauca priesteris. — Viņa ir pietiekami bagāta, lai paēdinātu to, kas glābjas pie viņas altāra.

Austrumos laika bija gana. Ķēniņš Malluks ļāva aizritēt divām nedēļām, iekams atbildēja uz romiešu gubernatora rakstu. Viņa vēstulē gari un plaši poētiskos teikumos bija runāts par to, cik diža ir Romas valsts un cik diža dieviete Tarāte. Viņš, ķēniņš Malluks, karsti vēloties pakalpot saviem romiešu draugiem, bet cieta kā klints esot arī viņa uzticība zvērestam, un, pārņemot ar debesu žēlastību valdnieka kroni, viņš zvērējis turēt godā visas zemes dievības. Tātad viņam nekas cits neesot atlicis, kā nodot gubernatora rakstu virspriesterim Šarbi- lam, un viņš pievienojot tā atbildi. Šarbils savukārt sarežģītos teikumos paskaidroja, ka Tarātes dievināšana Edesas zemē esot dziļa kā jūra. Lai cik liela viņa — Sarbila vēlēšanās palīdzēt saviem varenajiem draugiem Rietumos, tomēr viņam neesot iespējams aizskart dieves viesi, kas meklējis patvērumu tās aizsardzībā. Tādu sava svētuma apgānīšanu dieviete drausmi atriebtu — ar ūdeni un uguni, ar zibeni, zobenu un sērgām — ne vien Edesā, bet visā Sīrijā. Tik viedam vīram kā Romas imperatora vietniekam tas, protams, nebūšot īpaši jāieskaidro.

Izlasījis barbaru ķēniņa un barbaru priestera puķaino vēstuli, Cejons to īgni nometa uz galda. Ja Austrumu kungiem vajadzēja četrpadsmit dienas, lai uzkricelētu savu vēstuli, tad atbildei viņš neizlietoja pat ne stundu. Pavēlnieciskā tonī viņš uzaicināja virspriesteri Šarbilu, Tarātes tempļa kungu un valdnieku, nekavējoties ierasties Antiohijā, lai nokārtotu konfliktu.

— Šie romieši maz pazīst dzīvās radības dabu, — pils strūklakas istabā konstatēja virspriesteris Šarbils sarunā ar ķēniņu Malluku. — Kāpēc gan lapsa lai dotos lauvas migā — un turklāt vēl nekavējoties?

Pēc divām nedēļām viņš aizrakstīja uz Antiohiju: lai cik ļoti viņu, necienīgo Šarbilu, pagodinātu Rietumu kunga ielūgums, viņš diemžēl nevarot to pieņemt. Patlaban tieši tas laiks, kad svētās zivis dieves Tarātes dīķī nārstojot. Tādā nozīmīgā laikā virspriesterim neesot iespējams pamest dieves teritoriju, viņu nesadusmojot un neizraisot postu visai zemei.

Līdz šim Cejons smējās par lēto provinces farsu, ko šis sīkais romiešu krāpnieks, šis brīvlaistais podnieks, tur spēlēja. Tagad viņš saniknojās par Edesas valdnie- ķeļu zobgalīgo un sīksto pretestību.

«Jārīkojas stingrāk!» viņš klusībā pukojās, saņēmis Sarbila atteikumu. «Nosūtīt karavīrus uz Edesu, sešus tūkstošus, astoņus tūkstošus. Tad redzēsim, kur tversies šī dieviete Tarāte ar savām zivīm un visiem kankariem.»

Tomēr Austrumos viņš jau bija pietiekami mācījies, lai dusmu karstumam liktu ātri aprimt. Nedrīkstēja riskēt okupēt Mezopotāmiju un iesākt karu ar Artabanu, lai tikai dabūtu rokā šo smieklīgo Terenciju. Austrumu salašņas bija glumi kā zuši, un pret viņu puķoto viltu varēja cīnīties tikai diplomātiskiem aplinkus līdzekļiem. Viņš sāka atskārst, ka Terencija uzrašanās varētu būt arī kas vairāk par vienkāršu avantūrista triku; aiz viņa muguras, iespējams, stāv daudz varenāki vīri, kaut kādi partiešu augstmaņi. Varbūt Varronam tomēr bijusi taisnība, dodot padomu atzīt Artabanu. Viņš nožēloja, ka pēdējā sarunā ar to bijis pārāk strups. Lai cik neciešama bija šī cilvēka izturēšanās, tagad viņš labprāt ar to apspriestos. Cejons nopriecājās, kad senators beidzot atkal parādījās gubernatora pilī: par Varronu ilgāku laiku nebija ne ziņas, ne miņas, acīm redzot, viņš jutās aizskarts, ka pretēji viņa padomam Cejons atzinis Pakoru.

—    Jaukas lietiņas notiek jūsu Edesā, — gubernators jautri sacīja vieglā sabiedrības cilvēka tonī. — Vai esat par to informēts, mīļo Varron?

—   Jā, — Varrons atbildēja, — mans pārvaldnieks Le- nejs atsūtīja sīku ziņojumu.

—    Te nu bija jūsu Austrumi, — šķietamā labsirdībā šķendējās Cejons.

—    Es jau jums tūliņ teicu, — miermīlīgi, tomēr visai nopietni atbildēja Varrons. — Jums vajadzēja nostāties Artabana pusē.

—    Vai jūs tiešām domājat, — Cejons atmeta izlikšanos un tagad sēdēja stīvi un saspringti, — ka ir kāds sakars starp pretendentu Artabanu un šo krāpnieku?

—    Tas taču skaidrs kā diena, — Varrons paraustīja plecus. — Edesas kungiem un jums vairs nav pa ceļam pēc tā smagā sitiena, ko viņiem devāt, atzīstot Pakoru. Bez Edesas varas iestāžu iecietības notikums ar viltus Neronu nekad nebūtu tik tālu nonācis.

—    Kāda gan interese būtu Edesas varas iestādēm par šo sīko plukatu? — attrauca Cejons.

—    Edesas varas iestādēm, — Varrons mierīgi paskaidroja, — ir tikpat daudz un tikpat maz intereses par pretendentu Terenciju kā jums par pretendentu Pakoru. Jūs vienkārši grib nostādīt neērtā situācijā. Kā liekas, tas ir izdevies.

Cejons bija apņēmies Varronu mierīgi uzklausīt, palūgt padomu kā romietis romietim un šoreiz tā padomu bez aizspriedumiem apsvērt un, ja iespējams, sekot šim padomam. Bet viņš neko nevarēja darīt, ka viņā modās arvien lielāks piktums, redzot to otru tik omulīgi un pašpārliecināti sēžam sakrustotām kājām, izsakot domas, kas bija diemžēl tikpat pareizas, cik nepatīkamas. Protams, man vajadzēja nostāties Artabana pusē, domāja Cejons. Sājos nolādētajos Austrumos vienmēr jāiet vislīkākie, vis- aplinkākie ceļi. Taisns un godīgs cilvēks kā es te netiek uz priekšu. Visapkārt ir samudžināts mūžamežs, un, tikko tu sev ar krietno romieša zobenu esi izcirtis ceļu, kad priekšā atkal jauns biezoknis un aizmugurē atkal aizaudzis mežs. Skaidrs, ka tādā apvidū Varrons, šis nelietis, šis novecojušais dīkdienis, tiek labāk uz priekšu. Un turklāt viņam bijis diezgan laika aklimatizēties.

—    Vispār, — viņš dzirdēja Varronu runājam, — ķēniņam Mallukam un virspriesterim Sarbilam patiesi nebija viegli vērsties pret vīru Tarātes templī, ja arī viņi to būtu gribējuši. Visa tauta viņpus Eifratas pārliecināta, ka tas patiesi ir imperators Nerons.

—    To ziņo arī man, — nīgri piekrita Cejons. — Bet es to nevaru iedomāties. Protams, austrumnieki ir māņticīgi. Par spīti viltībai un blēdīgumam, viņi ir bezgala dumji un ļauj sev iestāstīt vislielākās muļķības. Viņi pārtiek no pasakām un tenkām. Nav nekāds brīnums, ka tautu ar tādām īpašībām, kaut arī skaitliski tā būtu diezin cik liela, tik viegli saturēt grožos prātīgam mazākumam, proti, mums, romiešiem. Tomēr, — viņš sašutis turpināja, — tādas blēņas kā Nerona augšāmcelšanos pat viņi nespēs norīt. Vairums edesiešu prot lasīt un rakstīt. Vai jūs, tiešām, domājat, ka viņi ļaus sevi apmānīt ar tik rupju triku?

Varrons domīgi pašūpoja drukno galvu.

—    Šis Terencijs, — viņš sprieda, — starp citu, viņš ir mans klients, sameistarojis visai viltīgu stāstu. Ka toreiz imperatora vietā esot nonāvēts Terencijs, par kuru zināms, cik viņš bijis līdzīgs Neronam, un vīrs, kas vēlāk uzstājies ar Nerona vārdu, esot īstais Nerons. Tas viss nemaz neizklausās tik aplam. Es domāju — šeit, Austrumos, pieci tūkstoši kilometru no Romas.

Bet Cejons sašuta arvien vairāk.

—    Vai šie ļaudis ir galīgi ķerti? Pie Herkulesa, kāda iemesla pēc šim podniekam Terencijam vajadzēja senāta karavīriem uzdoties par imperatoru un ļaut sevi viņa vietā nonāvēt?

—    Šeit, Austrumos, — laipni paskaidroja Varrons,

—    vēl nav kļuvis zināms, ka romiskā uzticība vairs neeksistē. Jūs taču, mīļo Cejon, pats tikko secinājāt, ka mums šeit darīšana ar barbariem. Šie barbari vēl pavisam nopietni tic, ka romietis, ja vajadzīgs, spēj mirt par savu imperatoru.

Cejons apslāpēja sapīkumu un pārvarēja kārdinājumu — «izstiepties» un asi norādīt Varronam viņa vietu.

—   Jūsu aforismi ir jauki, mīļo Varron, — viņš atzinīgi teica un pat piespieda sevi pasmaidīt. — Bet atbildiet man tīrā latīņu valodā: vai šim krāpniekam ir kādas izredzes? Vai es varu rēķināties ar to, ka visa šī jezga pati no sevis izkūpēs? Vai arī man jāiejaucas?

Varrons nopietni uzlūkoja gubernatoru, lēnām pārvilkdams ar mēli no viena mutes kaktiņa uz otru.

—   Vai manam Terencijam ir izredzes? — viņš domīgi atkārtoja. — Redziet, dārgo Cejon, — viņš pamācīgi teica, — ļaudīm Edesā neklājas labi. Viņiem jāmaksā lielas nodevas, apvērsumā viņi var tikai iegūt. Ja nu kāds ierodas un saka, viņš atcelšot nodevas, tad viņpus Eifratas itin visur atradīs ticīgas ausis. Un, ja nu aiz viņa vēl stāv veikli vīri, kas viņu atbalsta, tad viņš var ilgi noturēties.

—    Tātad jūs domājat, — saspringti jautāja Cejons,

—    ka aiz šī krāpnieka stāv Artabans?

Varrons izteiksmīgi paraustīja plecus.

—   Es to nezinu, — viņš atbildēja un mierīgi ielūkojās gubernatoram tieši sejā.

Pirmo reizi Cejonam radās maza nojauta, ka starp nekaunīgo Terenciju un Varronu varētu būt kādas saites, un viņam pēkšņi kļuva skaidri daži viņa darbinieku miglainie un piesardzīgie mājieni. Bet tūliņ viņš aizdzina šo nojautu. Viņš taču zināja, pats savām acīm bija redzējis, ka Varrons visu laiku bija pavadījis šeit, Antiohijā, iegrimis netiklajā Dafnes dzīvē. Tādu komplicētu pasākumu nekādi nevarēja vadīt no šejienes. Un galu galā Varrons bija romietis. Līdz kādām gan nejēdzībām varēja cilvēks aizdomāties šajos trakajos Austrumos. Nē, viņš nedrīkstēja savai antipātijai pret Varronu ļaut aiziet pārāk tālu.

—    Neraugieties uz visu to pārāk viegli, mīļo Cejon, — Varrons maigi viņam ieteica. — Nenovērtējiet pārāk zemu baumu un leģendu spēku. Leģendām jau no dabas ir augstāks kurss nekā patiesībai. Ar nelielu propagandu katru leģendu var ievirzīt sliedēs. Un kur nu vēl tik aizkustinošu stāstu kā par podnieka Terencija uzticību un uzupurēšanos imperatora Nerona labā. Atcerieties, mīļo Cejon, — viņš nopietni piebilda, — es jūs jau sākumā brīdināju. Es atkārtoju savu brīdinājumu. Jūs nepazīstat Austrumus. Jūs šeit vēl daudz ko piedzīvosiet.

Cejons ilgāk nespēja mierīgi nosēdēt krēslā. Viņš piecēlās, soļoja šurp un turp. Arvien vairāk viņam nepatika notikums ar viltus Neronu. Varrons bija romietis. Ja runa būs par svarīgām Romas interesēm, viņš neatteiksies.

—    Jūs, Varron, — viņš ierosināja, — bijāt Nerona tuvākais draugs un, protams, arī smalki pazīstat podnieku Terenciju, savu klientu. Jūs esat īstais vīrs, kas nokārtotu šo nepatīkamo lietu. Ja jūs dotos uz Edesu, pamatīgi aplūkotu to zelli un tad skaidri un gaiši apliecinātu visai pasaulei, kas viņš ir, tad taču, pie Herkulesa, šai avantūrai pienāktu gals.

Varrons klusībā nopriecājās. Tātad Stiepiņš beidzot bija dabūts tik tālu, tagad tas prata nākt un lūgties. Skaļi viņš apsvēra:

—    Tik vienkārši tas vis nebūs. Šeit, Austrumos, ir tā: jo skaidrāka kāda lieta, jo smalkāki un sarežģītāki paņēmieni jāpielieto, lai ļaudis noticētu.

Cejons jautāja mazliet nepacietīgi:

—   Tātad jūs gribat pielietot šos smalkos un sarežģītos paņēmienus? Dodu jums visas pilnvaras!

—    Ļoti laipni no jums, — atbildēja Varrons. — Bet jūs visu iztēlojaties daudz vienkāršāk, nekā patiesībā ir.

Neuzskatiet, lūdzu, to par nevēlēšanos juras palīdzēt. Ja jūs būtu griezies pie manis, kamēr šis notikums vēl bija tikai iedīglī, varētu jums galvot, ka nodibinātu kārtību viens un divi. Tagad jūs ar savu izrīcību esat visu sarežģījis. Bez tam, kopš Edesas valdība ieņēmusi noteiktu pozīciju, tieši man nav viegli iejaukties. Atcerieties, lūdzu, ka jūs pats vēl nesen runājāt par sirdsapziņas konfliktu, kas draudot cilvēkam, kurš reizē ir Romas pilsonis, partiešu lielķēniņa pavalstnieks un Edesas pilsonis.

Man nevajadzēja viņu lūgt, domāja Cejons. Viņš tīksminās par to, ka es viņu lūdzos.

Bet viņš neiekaisa, viņš savaldījās, lūdza tālāk:

—    Nu, neesiet ietiepīgs. Es jau atzīstu, ka jūsu viedoklis bija pareizais un man pēc tā vajadzēja rīkoties. Bet neturiet ļaunu prātu uz mani. Mēs abi esam romieši, mīļo Varron. Mēs atrodamies šeit, lai aizstāvētu valsti šaipus Eifratas.

—    Klausieties, Cejon, — Varrons teica vienkārši un tieši. — Piedāvāju jums izlīgumu. Atzīstiet, ka man inspekcijas nodoklis uzlikts netaisni. Atdodiet man tos sešus tūkstošus. Un es jums savedīšu kārtībā jezgu ar tā saucamo Neronu, lai gan jūs to esat pamatīgi samudžinājis. Ko jūs teiksiet par to?

Viņš sēdēja ērti savā atzveltnī, runāja draudzīgi, rāmi, taču sirds dziļumos jutās ārkārtīgi saspringts. Viņš bija kaislīgs spēlmanis, ar visu sirdi atdevies šai spēlei, kuiu pasācis. Tomēr viņš nebija zaudējis īstenības izjūtu un neslēpa sev, ka aiz šī mazā vīreļa stāv Roma, visa impērija ar savu kolosālo organizāciju, ar savu pieredzes bagāto valsts pārvaldes mākslu, ar savu armiju, bet viņam, Varronam, nav nekā cita ko likt pretī kā vien aplamnieks Terencijs, un viņš būs pazudis, ja ielaidīsies nopietnā cīņā. Viņš bija sasniedzis, ko gribējis, — Cejons dabūjis mācību. Sirds dziļumos viņš vēlējās, lai Cejons viņam dotu iespēju atkāpties ar godu. Ja Cejons viņam atdotu tos sešus tūkstošus, viņš bija godīgi nolēmis visu šo pasākumu likvidēt un savu Terenciju iegrūst atpakaļ tajā niecībā, no kuras bija to izvilcis.

Gubernators, izdzirdīs Varrona priekšlikumu, strauji pārtrauca soļošanu pa istabu. Klusi un rūgti viņš noteica caur zobiem:

—   Jūs esat izspiedējs.

—    Jums labpatikas lietot skarbus vārdus, mīļo Cejon, — vēl joprojām draudzīgi atbildēja Varrons. — Vai jūs domājat, es jums Edesā toreiz būtu sūtījis tos sešus tūkstošus, ja jūs man nebūtu uzlicis ķepu? Tagad es jums uzlieku ķepu, mīļo Cejon.

Tas, ko Varrons teica, izskanēja tā, it kā runa būtu tikai par personisku konfliktu starp viņiem abiem. Un tomēr tieši šai mirklī, kamēr Varrons runāja, gubernatoram radās nojauta, ka šeit viens otram pretī stāv pavisam citi spēki nekā viņš un viņa skolas biedrs. Viņš noskārta, ka nelaiķa Nerona politika ir kāda sensena procesa turpinājums, ko nevar izbeigt ne gubernatora pavēle, ne imperatora pavēle, ne arī armijas spēks. Viņš sāka saprast, ka šeit tiešām viss samežģījies, necaurredzami, nepārredzami, ka Pakora atzīšana, seši tūkstoši sesterciju piedzīšana, viltus Nerona uzstāšanās un laikam vēl daudz kas cits, par ko viņam nebija ne jausmas, — visas šīs šķietami cita no citas neatkarīgās lietas bija dziļi un neatrisināmi savijušās, un viņš un Varrons, kas stāvēja viens otram pretī un šķietami brīvi varēja izteikt savu lēmumu, paši ķepurojas šajā tīklā, viņiem nezināmu spēku trenkti.

Viņš pēkšņi izskatījās dīvaini bezpalīdzīgs, ierēdnis, kas negaidot nostādīts neatrisināmas, smagas problēmas priekšā, kurai nav nekāda precedenta. Ko lai viņš iesāk, viņš, kas paradis rīkoties pēc pārbaudītiem paraugiem un instrukcijām?

—    Es taču nevaru atsaukt savu pavēli, — viņš sacīja, paraustīdams plecus, — kuru esmu izdevis kā amatpersona. Tas graus valsts autoritāti.

Un, tikko viņš bija atradis šo vārdu — «valsts autoritāte», tā uzreiz jutās labāk. Tas bija kaut kas, pie kā viņš varēja turēties.

—    Valsts autoritāti,—domīgi atkārtoja Varrons. — Vai jums neliekas, ka valsts autoritāti daudz vairāk iedragās notikums ar viltus Neronu nekā seši tūkstoši sesterciju atdošana? Šeit, Austrumos, grūti paredzēt, kas galu galā visvairāk noder autoritātei.

Diemžēl Varrona iebildumi bija pamatoti. Cejons tāpēc atstāja tos bez ievērības un tikai konstatēja:

—    Tātad jūs man negribat palīdzēt?

—   Gribu, — Varrons atbildēja, — tai gadījumā, ja jūs man palīdzat.

Viņš teica to bez viltus. Viņš neizjūta nekāda prieka par to, ka piespiedis Stiepiņu tik skaidri parādīt savu bezpalīdzību. Turklāt viņam arvien draudošāk rādījās visas viņa pasākuma briesmas, un aiz mazā Cejona viņš redzēja milstam visu kolosālo, vareno Romu. Viņš izdarīja pēdējo mēģinājumu un laipni uzrunāja sadrūmušo sēdētāju:

—   Pārdomājiet vēlreiz, mīļo Cejon. Nesakiet tūlīt «nē». Lūdzu, pārdomājiet vēlreiz.

Vienu īsu mirkli Cejonam ienāca prātā, vai nebūtu gudrāk pieņemt Varrona priekšlikumu. Viņš paredzēja, ka bez šā vīra palīdzības viltus Nerons viņam sagādās daudz sarežģījumu un rūpju. Bet reizē acu priekšā viņš redzēja aizklāto šķirstu ar apkaunotā vecvectēva vaska tēlu. Jebkurš cits drīkstētu ielaisties darījumā ar šo, viņš, Cejons, ne. Tas viņu sarūgtināja, tomēr viņš saniknojās nevis pats uz sevi, bet uz Varronu. Viņa drūmā rezignācija izgaisa. Toties viņā pamodās negants niknums pret to cilvēku, kurš sēdēja viņa priekšā ērtā, nekaunīgā pozā un, acīm redzot, izjuta prieku šajā nekrietnajā, riebīgajā Austrumu jezgā. Viņš izstiepās, kļuva romietis, imperatora vietnieks.

—    Es, protams, nevaru jūs piespiest, — viņš atbildēja savā vissausākajā, vissarūsējušākajā ierēdņa tonī. Un pēkšņi spalgā spiedzīgā balsī iekliedzās:

—    Es te esmu imperatora vietā. Es neielaižos darījumos ar viņa pavalstniekiem!

Varrons netīksminājās par viņa dusmām, tāpat kā nebija tīksminājies par viņa bezpalīdzību. Viņš pielika sarunai punktu, un viņa balsī bija drīzāk atteikšanās nekā ironija:

—    Diemžēl jums bija taisnība, mīļo Cejon, toreiz, kad mēs pirmo reizi atkal tikāmies. Mēs tiešām nevaram sastrādāt. — Un viņš gāja.

Tās pašas dienas vakarā Cejons saprata, kādu smagu kļūdu bija pieļāvis. Viņš atsauca atmiņā Varrona vārdus, viņa seju, viņa pozu, viņa toni un pēkšņi tik skaidri, ka iesūrstējās acis, ieraudzīja, ka aiz viltus Nerona stāv neviens cits kā Varrons, viņa sensenais ienaidnieks. At

kal viņš bija nošāvis greizi: vai nu viņam bija jāpieņem Varrona noteikumi, vai arī Varrons jāapcietina.

Acumirklī viņš deva pavēli Varronu arēstēt. Bet tas jau atradās ceļā uz Edesu.

18 varrona spēlīte met lokus

Savu meitu Marsiju viņš vadāja sev līdz. Baltā, stingrā Marsija mīlēja tēvu, bet uz Edesu viņa devās nelabprāt. Antiohijā vēl jautās kaut kas no Romas, Edesa vairs bija tikai Austrumi. Taču tēvs pavēlēja — un viņa paklausīja.

Varrons ceļoja ar lielu karavānu. Pēdējā laikā viņš bija cik iespējams likvidējis savus īpašumus Romas — Sīrijas apgabalā un, ko vien varēja, aizsūtījis pāri robežai. Tagad viņš veda līdzi visu atlikušo kustamo mantu. Viņš pats ar Marsiju un dažiem pavadoņiem lielā steigā jāja visiem pa priekšu. Drīz viņi sasniedza Apameju, pēdējo romiešu pilsētiņu, tad pārjāja pār Eifratas tiltu, uzjāja zemajos pakalnos, kuru kore izveidoja robežu, un apstājās augšā, kalnā, jau viņpus romiešu teritorijas.

Seit, augšā, pie robežas, Varrons sagaidīja savu vezumu virkni. Viņš apstādināja zirgu, kad karavāna nāca pāri tiltam; pie kājām vēlās dzeltenā upe; lēnām pāri virzījās varenā karavāna — ļaudis, dzīvnieki un piekrautie vezumi.

Tātad šī mazā augstiene, domās sev teica Varrons, bija viena no viņa dzīves virsotnēm. Daudz ko viņš pameta romiešu apgabalā: villas, muižas, cilvēkus, zirgus, mantas, naudu. To vērtība bija savi piecpadsmit miljoni sesterciju, divarpustūkstoš reižu vairāk nekā inspekcijas nodokļu summa. Un ne tikai tas vien palika viņā krastā. Tur palika visa Rietumu pasaule, viss romiskais, kas bija viņā, romiešu civilizācija un grieķiskā izglītība. Bet Vaf- rons to nenožēloja. Viņa priekšlikums Cejonam, viņa vēl- reizējais, neatlaidīgais aicinājums — tā bija pēdējā piekāpšanās saprātam. Tas, ka Cejons nepadevās, bija likteņa mājiens. Tagad Varrons pārgājis tiltu, tagad viņš ar visu sirdi metas spēlē.

Šai mazajā augstienē pie Apamejas viņš apstājās un skatījās, kā viņa ļaudis un viņa manta atstāja romiešu apgabalu. Šķirstiņš ar dokumentiem bija atvests līdzi. Viņš lika nesējam apstāties, izņēma kvīti. Tās otrā pusē «zaudējumu» ailē viņš ierakstīja: «Piecpadsmit miljonu sesterciju. Un civilizācija.»

īso ceļu uz Edesu viņš nojāja labā omā, enerģijas pilns. Kurp vien viņš devās, visur saskrēja ļaudis, vētraini viņu apsveica. Tas, ka Tarātes templī atradās vīrs, kuru lielais vairums uzskatīja par imperatoru Neronu, bija pamodinājis visā apgabalā neprātīgas, neskaidras lielu notikumu gaidas. Kad Varrons ieradās Edesā, viņu saņēma kā senilgotu valdnieku. Uz ielām cieši pūļos stāvēja sīrieši, persieši, arābi, jūdi, grieķi un uzgavilēja viņam, it kā pats imperators Nerons būtu ieradies apmeklēt savu mīļoto pilsētu Edesu.

Varrons pazina pārāk labi Austrumu nepastāvību un nepārvērtēja šīs sagaidīšanas nozīmi. Viņš zināja, ka priekšā vēl garš un grūts ceļš. Vispirms par sabiedrotajiem jāiegūst ķēniņš Malluks un Šarbils. Viņš tos abus pazina: tie bija viltīgi un sīksti un droši vien par savu palīdzību liks dārgi samaksāt. Varrons bija pārliecināts, ka ķēniņš un virspriesteris tikpat kāri gaidīja šo tikšanos kā viņš pats. Tomēr ķēniņš Malluks ļāva paiet trim dienām, iekāms aicināja viņu uz pili.

Tur norisa viena no tām gausajām, bezgalīgajām sarunām, kas ķēniņam tā patika un kas tā bendēja rietumniekiem nervus. Vienmuļi guldzēja strūklaka, un stundu ziņotājs jau divreiz bija pacēlis ieejai aizklāto tepiķi un pavēstījis laiku, iekāms saruna notika par to, ar ko visiem sirds bija pilna.

Beidzot Varrons varēja iesākt:

—    Kad man pēdējo reizi bija gods ierasties Edesas ķēniņa vaiga priekšā, mēs runājām par kādu vīru, kurš nācis ar lielām pretenzijām. Toreiz tu, virspriester Šar- bil, teici: «Ja Roma iestāsies par Pakoru un pret mūsu Artabanu, tad Edesas lielākais prieks būtu, ja imperators Nerons izrādītos dzīvs.» Tagad Roma ir iestājusies par Pakoru.

Tā kā abi sarunas biedri klusēja, viņš turpināja:

—          Antiohijā radies iespaids, ka arī jūs pa šo laiku esat tikuši krietni tālu. — Viņš gribēja abiem likt noskārst, ka viņi jau ir galīgi izšķīrušies.

Bet ķēniņš Malluks mierīgi pievērsa savu nobrūnējušo seju ar izvelbtajām acīm vīram no Rietumiem.

—    Tādā gadījumā, — viņš atbildēja, — mūsu vārdi Antiohijā ir pavirši izlasīti. Ceļojums no Edesas līdz An- tiohijai ilgst krietnu dienu arī pa labu ceļu un labam vēstnesim. Var jau būt, ka stāvoklis izmainās, kamēr ceļo no Edesas uz Antiohiju.

Šarbils skaidri precizēja ķēniņa vārdus:

—    Mums nenāca ne prātā, un mēs arī sargājāmies spert izšķirošus soļus. Kas pazīst Austrumu dievus, tas sapratīs, ka dieves Tarātes virspriesteris nevar pamest viņas dīķi, kamēr svētās zivis nārsto.

Un cieņas pilns nicīgi paskaidroja:

—    Dieviete Tarāte nešķiro tos, kas iebēg viņas templī. Viņa izstiepj savu roku pār to, vienalga, vai nu tas būtu podnieks Terencijs, vai imperators Nerons. Mēs nejautājām, kas viņš ir. Mēs to nezinām. Vienīgi tu, Varron, jo biji imperatora Nerona tuvākais draugs, vari mums to pateikt.

—    Vai tā ir jūsu nopietna vēlēšanās, — Varrons pētīja, — uzzināt, kas šis vīrs ir?

—    Mūsu vēlēšanās ir, — Šarbils atbildēja, — uzzināt, ko tu, Varron, par šo vīru domā.

Varrons teica:

—    Ja jūs vēlaties, man ir pierādījums. Man ar imperatoru Neronu ir kāds noslēpums, kuru neviens cits nezina kā tikai imperators un es. Ja to zina šis vīrs, tad viņš ir imperators. Vai tas jums derēs par pierādījumu?

Virspriesteris uzlūkoja ķēniņu, viņš ļāva tam atbildēt.

—    Daudz ko pierāda vārds, — teica ķēniņš, — bet tas vēl nepierāda galīgo secinājumu. Galīgo secinājumu pierāda tikai darbi.

Protams, Varrons uzreiz saprata, kas abiem bija padomā. Nevis šķietamo Neronu, bet viņu tie gribēja piespiest, lai viņš ne tikai ar vārdiem būtu saistīts uz visiem laikiem. Bet viņš ar liekuļotu naivitāti izlikās, it kā nesaprastu ķēniņu, un nogaidīja ar vaicājošu sejas izteiksmi.

Nepacietīgais Šarbils drīz vien arī paskaidroja:

—          Runa ir par to, lai tu, Varron, pierādītu savu ticību šim vīram un ne tikai ar vārdiem.

Varrons bija sagatavojies, ka no viņa daudz prasīs; tomēr tagad, pirms uzklausīja šīs prasības, viņu pārņēma bailes, un viņš mēģināja nepatīkamo mirkli novilcināt.

—           Varrons zina, — viņš atbildēja aizskarts, — ka austrumnieks no rietumnieka prasa daudz pierādījumu, iekāms tam uzticas. Tomēr Varrons cer, ka pierādījis jau tik daudz, lai nopelnītu savu «Edesas ķēniņa brālēna» goda nosaukumu.

Ne Malluks, ne Šarbils neatbildēja. Iestājās ilgstošs klusums, un Varrons nožēloja, ka nosodījis sevi ar gaidīšanu. Jo šie austrumnieki prata labāk, ilgāk un mierīgāk gaidīt, un klusēšana vairāk nomāca viņu nekā tos.

—           Ja es šo cilvēku atzīšu par savu imperatoru Neronu, — viņš beidzot teica, visai pārguris, — tad Tits un viņa gubernators konfiscēs visus manus īpašumus romiešu apgabalā. Vai tas nav pietiekams pierādījums?

Šarbils piekrita ar nelielu izsmieklu:

—           Varbūt tavus īpašumus konfiscēs. Bet tevi nemīl Antiohijā, un varbūt arī bez jaunā Nerona atrastu ieganstu, lai samazinātu tavu bagātību. Lai mūs pārliecinātu, tev savai ticībai jāatrod spēcīgāki pierādījumi.

Un tagad beidzot ierunājās arī ķēniņš. Savā dziļajā, nosvērtajā balsī viņš teica:

—          Jā, tev sava ticība jāapliecina ar spēcīgākiem pierādījumiem.

Varrons nobālēja; visu laiku viņš bija nojautis, kurp tie stūrē, tāpēc arī atrunājās un kavējās.

—          Kādi vēl var būt spēcīgāki pierādījumi? — viņš bezcerīgi jautāja.

Stundu ziņotājs pacēla tepiķi, pavēstīja laiku. Ķēniņš lika atnest saldumus, laipni apvaicājās Varronam, kā tam klājies Antiohijā, kā veicies ar ceļojumu. Mokoši vienmuļi guldzēja ūdens.

Beidzot Šarbils teica:

—          Tu varētu to pierādīt, piemēram, atdodot par sievu Neronam savu meitu Marsiju.

Izskanot šiem virspriestera vārdiem caur apzeltīto zobu rindām, Varrons sirds dziļumos notrīsēja. Tas, ko tie abi sagudrojuši, bija Austrumu viltības kalngals un parādīja, cik labi tie viņu pazīst. Viņu bulta bija ķērusi tieši tur, kur viņš visvieglāk ievainojams. Ar sirdi un dvēseli viņš bija pieķēries savai baltajai, skaistajai, stingrajai Mar- sijai. Viss, kas Varronā bija romisks, iemiesojies viņa bērnā. Bija mirkļi, kad viņa to nicināja, bet pat tad viņa vēl mīlēja un apbrīnoja tēvu. Marsija augstprātīgi ievilkās savā romiskumā un izvairījās satikties ar austrumniekiem. Tas, ko tie abi no viņa prasīja, tiešām bija «pierādījums». Ja šis Nerons izrādītos krāpnieks, ķēniņš un virspriesteris viņu ar meitas izprecināšanu būtu ne vien ciešāk piesaistījuši, nekā liekot ķīlā muižas, bet turklāt pazemotu viņa lepno, romisko Marsiju, piespiezdami gulēt ar krāpnieku un vergu.

Vai Marsija padosies, ja Varrons liks viņai to darīt? Un, ja padosies, vai tad neizdzisīs viņas sirdī visa mīla pret viņu?

Varrons saprata, ka viņa joks kļūst pārāk dārgs.

Vēlreiz viņš apsvēra iespēju — atteikties no visa pasākuma. Kā būtu, ja viņš atgrieztos Antiohijā un teiktu Cejonam:

—    Es apskatīju to puisi. Viņš ir tiešām nerrs un krāpnieks, par kādu no sākta gala viņu turējām, un, ja jūs vēlaties, mīļo Cejon, es to atklāti visiem paziņošu.

Cejons viņu saņems atplestām rokām, arī Palatīnā viņam pateiksies. Stiepiņš būs sapratis, ar ko tam darīšana, un otrreiz sargāsies piedzīt no viņa inspekcijas nodevas vai ko tamlīdzīgu.

Bet vai tad runa bija par Stiepiņu un viņu pašu? Runa bija par Nerona ideju, par viņa darbu, par lielā Aleksandra darba turpinājumu, runa bija par Austrumiem un to sakausēšanu ar Grieķiju un Romu. Vai lai viņš pamestu to, ko tikko pasācis?

Viņš paklanījās ķēniņam Mallukam, virspriesterim un teica:

—    Ja imperators Nerons pagodinās Varrona meitu, ņemot viņu par sievu, tad neviens nepriecāsies vairāk par Varronu.

19.romantika un tiesības uz pensiju

Nākamais, kuru Varrons sakarā ar Neronu gribēja iztaustīt, bija romiešu garnizona komandants pulkvedis Frontons. Lai pasākums izdotos, viņam bija jānodrošina Frontona neitralitāte, par kura kluso labvēlību viņš, starp citu, nešaubījās. Viņš augstu vērtēja Frontonu. Varrons to uzskatīja par vienu no spējīgākām militārpersonām un labāko politiķi Mezopotāmijā un juta, ka viņus saista audzināšana un domu ievirze. Tāpēc viņš lūkoja to satikt it kā aiz nejaušības, kas tomēr bija rūpīgi sagatavota.

Divreiz nedēļā Edesas augstāko aprindu kungi mēdza sapulcēties tepiķu fabrikanta Nitaji villā, lai nodotos bumbas spēlei, kas tolaik bija nākusi modē. Varrons zināja, ka arī pulkvedis Frontons tajā bieži piedalās. Viņš priecājās, satiekot pulkvedi jau otrajā reizē. Varrons bija tīri labs spēlētājs, bet Frontons — teicams. Ģērbtuvē — viņi spēlēja īsajās tunikās. — Varrons pavaicāja pulkvedim, vai tam nepatiktu spēlēt ar viņu divatā. Frontons piekrita ar neslēptu labpatiku.

—    Vieglo bumbu vai smago? — viņš pajautāja.

—    Vissmagāko, — ieteica Varrons.

—    Kā jums tīk, — ar smaidu atbildēja Frontons.

Viņi nolēma izspēlēt parastās vienpadsmit partijas. Pēc

katras partijas abi ieturēja diezgan ilgu pārtraukumu, kurā kapadoķiešu vergi tos nosausināja, un meta kauliņus, kam nākamajā partijā būs jāservē.

—    Tas vīrs Tarātes templī, — pirmajā pārtraukumā nepiespiestā intīmā tonī sacīja Varrons, — liek mums abiem palauzīt galvas, mīļo Fronton.

Viņi sēdēja uz akmens sola piesaulē, kapadoķiešu vergi, kuri noteikti nesaprata ne vārda latīniski, noņēmās ap viņiem, sausinādami un ieziezdami ar ziedēm, smagā bumba gulēja pie viņu kājām.

—    Man gan ne, — omulīgi atbildēja Frontons, kājām valstīdams smago bumbu šurp un turp starp sevi un Varronu. — Es tā vīra dēļ, kas atrodas templī, nelauzu savu galvu. Es saņemu instrukcijas no Antiohijas, un pašam man nav jāgudro. Tā ir karavīru priekšrocība.

Varrons atbildēja tikpat moži:

—   Priekšrocība, par kuru dažkārt dārgi jāsamaksā. Iedomājieties tādu varbūtību, ka mūsu cienījamais ķēniņš Malluks nostātos tā vīra pusē un izvilktu viņu no paslēptuves. Tad taču jums būtu jāmēģina viņu arestēt. Šaubos, ka mūsu Malluks to mierīgi pieļautu.

—   Jūs tā domājat? — acis pievēris, atvaicāja Frontons, visu laiku valstīdams bumbu šurp un turp. — Vai jums nešķiet, ka pietiktu viena enerģiska vārda no Romas puses, lai vestu pie prāta Malluku?

—    Man šķiet, — sprieda Varrons, — ja mūsu Malluks, kas ir ļoti nosvērts vīrs, tiešām nolemtu atbalstīt to tur templī, tad viņš noteikti būs vispirms pārliecinājies, kādi spēki stāv aiz šā cilvēka. Varbūt tiešām aiz viņa stāv kādi spēki.

—    Vai partiešu? — Frontons ievaicājās.

Varrons paraustīja plecus.

—    Spēki paliek spēki, — viņš skopi atbildēja.

Viņi izspēlēja otru partiju. Nākamajā pārtraukumā Frontons teica:

—    Nevaru iedomāties, kā cilvēks ar skaidru saprātu varētu nostāties šā podnieka pusē, lai arī to balstītu diezin kādi «spēki». Vai tiešām normāls cilvēks varētu iedomāties, ka viņam būtu kaut vismazākās izredzes palīdzēt podniekam Terencijam ilgāku laiku nostāties pret Romas valsti! Un vai tāds mēģinājums nebūtu vienkārši neprāts, lai kādi «spēki» to pasāktu?

Viņš iesānis pavērās Varronā, draudzīgi norūpējies, gudrām, zinošām acīm. Abi sēdēja saulē viens otram līdzās, ar bumbām pie kājām, pēc nogurdinošās spēles patīkami atviegloti, līksmi elpodami, kamēr kapadoķiešu vergi tos masēja, pamatīgi izknaibīdami. Skaistā sfēris- tērija — villas spēļu pagalms, mākslinieciski sadalīts spēļu laukumos, greznots jaunekļu treniņu attēlojumiem — bija saules pielijis. Varēja dzirdēt pārējo spēlētāju dobjos sitienus, servējot bumbas, un klusus uzsaucienus, kad tie cits citam deva norādījumus.

—    Kur gan beidzas apdomība, — domīgi iebilda Varrons, — un kur sākas gļēvulība? Kur beidzas drosme, un kur sākas neprāts? Tas ir interesants temats un vērts, lai par to runātu divi tādi vīri kā jūs un es. Mīļo Fronton, jūs man dažkārt atļāvāt ielūkoties jūsu domās. Tāpēc zinu, ka sapņojat par prātīgām, ērtām vecumdienām aiz rakstāmgalda, par krietnu zemes gabalu un augstu pensiju; bet es arī zinu, ka izprotat visa neparedzamā, krāsainā, dēkainā jaukumu vai kā jums patiktos to nosaukt. Tāpēc jūs sapratīsiet, ka, par spīti visam, arī ķēniņu Mal- luku un «spēkus» aiz podnieka Terencija var aizraut pretēji visai loģikai dēkainības jaukums un viņi atzītu «vīru templī» par imperatoru Neronu. Ja jūs atļautu man, mīļo Fronton, domās nostāties jūsu vietā un kā Frontonam apsvērt, ko gan tādā gadījumā darītu romiešu garnizona komandants?

—   Es klausos, — smaidīdams atsaucās Frontons; kāja gaišdzeltenajā sandalē joprojām spēlējās ar bumbu.

Bet Varrons uzskaitīja iespējamības:

—   Jūs vispirms varētu rīkoties kā krietns karavīrs, atteikties no patstāvīgās domāšanas un vienkārši mēģināt šo Terenciju saņemt ciet. Kas tad notiktu? Ķēniņš Malluks, pēc tam kad viņš nostājies «Nerona» pusē, to neciestu. Jūs, par spīti saviem militārajiem talantiem, nespētu ar pieci simti vīriem noturēties pret viņa desmit tūkstošiem. Jūs varonīgi ietu bojā — īsts varonis skolas grāmatām. Stiepiņš savukārt nevarētu Edesas garnizona bojā eju atstāt bez ievērības, viņam vajadzētu «spert stingrus soļus». Partiešu ķēniņš Artabans atkal nespētu mierīgi noskatīties, kā romiešu karaspēks pāriet Eifratu, domājams, ka viņam izdotos ar liela aizstāvēšanās kara lozungu atkratīties no sava sāncenša Pakora un apvienot partiešus. Kā sekas mums par jaunu būtu karš ar partie- šiem.

—    Var jau būt, — Frontons piekrita. — Bet vai tie nav apsvērumi, kas jāapspriež ministriem Romā vai imperatora vietniekam Antiohijā. Es, mīļo Varron, esmu karavīrs. Man tiešām jūsu attēlotajā gadījumā nekas cits neatliktu, kā varonīgi nomirt. Bet pagaidām spēlēsim tālāk.

Frontons sakratīja kausu ar kauliņiem, apgāza to.

—   Jums jāservē, mīļo Varron, — viņš konstatēja.

—   Šoreiz jūs man likāt pasvīst, — Frontons atzinās pēc septītās partijas.

Varrons smaidīdams pateicās. Frontons bija vinnējis piecas partijas, viņš — tikai divas.

—    Tagad atļaujiet man, — viņš teica, atguvis elpu, — iedomāties sevi ķēniņa Malluka vietā. Edesa, acīm redzot, ir tikpat ieinteresēta kā Roma izvairīties atklātu, bruņotu konfliktu. Tātad ķēniņš Malluks darīja visu, lai romiešu garnizona komandantam dotu iespēju, nepārkāpjot disciplīnu, palikt stingri konkrētam un tomēr neiejaukties.

—    Stiprāk, stiprāk, — Frontons uzmundrināja kapado- ķieti, kas viņu noberza. — Jūs vēl arvien runājat par hipotēzēm? — viņš pievērsās Varronam.

—    Protams, — tas pasteidzās apgalvot. — Es sev teorētiski uzdodu jautājumu: kā vajadzētu rīkoties romiešu garnizona komandantam, ja ķēniņš Malluks vai kāds cits pēdējo reizi izdarītu mēģinājumu šeit, Austrumos, atjaunot Nerona politiku? Vai viņam jāupurējas un mēģinājums jāizjauc jau sākuma stadijā vai jāpilda savs «pienākums» — varonīgi jāmirst un jāiegrūž valsts karā? Vai arī, — Varrons mazliet pasmaidīja, — viņam jāievēro «elementāri norādījumi», kas viņam, kā Flāviju virsniekam, bijis cieši jāiegaumē: «Labāk nedarīt neko nekā darīt nepareizi,» — un paglābt valsti no kara ar partie- šiem?

Frontons draudzīgi pavērās uzbudinātajā Varronā.

—   Jūs pārlieku uztraucaties tīri teorētiskā jautājumā, — viņš teica.

—    Vai tas rada izbrīnu tādā teorētiķi kā jūs? — Varrons atbildēja. — Manuprāt, šī ir ļoti interesanta problēma. Kurš gan ir cildenāks? Vai tas, kas šādā gadījumā varonīgi un kaitīgi mirst, vai arī tas, kas nevaronīgi, bet korekti ļaujas saudzīgai ietekmei un paliek neitralitātes pozīcijās?

Frontons viegli un draudzīgi uzlika roku Varronam uz pleca.

—    Jums paliesi, mīļo Varron, nevajadzētu šādu teorētisku jautājumu pēc tik daudz noraizēties, — viņš silti sacīja. — Bet, tā kā jūs, runājot jūsu vārdiem, jau esat ielūkojies manī, tad atļaujiet atklāt vēl vairāk: mans mērķis vienmēr bijis dzīvot daudzkrāsainu, interesantu dzīvi un tomēr par piecdesmit vienu procentu paturot nodrošinātu stāvokli un tiesības uz pensiju. Tiesības uz pensiju man ir. Ja dievi man turklāt vēl dāvātu dzīves krāsainību, neparedzēto, «dēkaino», neapdraudot šī piecdesmit viena procenta drošību, tad es to uzskatītu par nepelnītu laimi.

Varrons ar pūlēm apslēpa saviļņojumu.

—    Pietiek, — viņš pavēlēja vergam, kurš ātri un nemanāmi nozuda. Tad viņš saņēma Frontona roku.

—   Pateicos jums par uzticību, mīļo Fronton, — viņš sirsnīgi sacīja. — Šo sarunu mēs domās risinām jau divpadsmit gadus. Priecājos, ka domas beidzot kļuvušas vārdi.

Frontons atbrīvoja savu roku. Laipni smaidīdams pacēlis pirkstu, viņš brīdināja:

—    Neaizmirstiet, mīļo Varron: tas viss bija hipotētiski.

Viņš meta kauliņus.

—   Jums atkal jāservē. Bet piesargieties, šo partiju es tomēr vinnēšu.

varrons pārbauda savu lelli

Terencijs tagad dzīvoja virspriestera mājā, pēc tam kad Šarbils viņam bija apgalvojis, ka dieves aizsardzība attiecoties uz visu tempļa teritoriju. Viņa rīcībā bija divas jaukas telpas, labākas, nekā pienāktos podniekam Terencijam, bet daudzkārt sliktākas, nekā pienāktos imperatoram Neronam. Šeit tātad mitinājās cilvēks, uz kuru pamazām vērsās visi Starpupes skatieni. Viņš centās, tāpat kā agrāk, saglabāt vienaldzīgu, tomēr slēptas nozīmības pilnu izskatu. Viegli tas nebija: viņš pastāvīgi juta, ka viņu novēro, lai gan lielākoties atradās vienatnē.

Dažreiz pie viņa ieradās Knopss un ziņoja par to, kas notika ārpus tempļa. Izdarīgais Knopss rīkojās ļoti veikli. Viņš nelika otram manīt, ka saprot, cik lielu pakalpojumu tam izdara; savus ziņojumus viņš izklāstīja tērzējot, it kā viņam jau iepriekš būtu zināms, ka kungs par visu jau informēts.

No Knopsa Terencijs arī uzzināja par Varrona ierašanos. Viņš gaidīja, ka senators viņu nekavējoties uzmeklēs. Bet Varronam, kā likās, arī šoreiz bija nodomā puisi padarīt mīkstu ar krietni ilgu gaidīšanu, lai tas nekļūtu uzpūtīgs un neizslīdētu viņam no rokām. Viņš nebija aizmirsis apjukumu, kādu viņā radīja Terencija straujā, brīnumainā pārvērtība Neronā; arī apdomīgā inteliģence, kādu Terencijs parādīja šajās garajās gaidīšanas nedēļās, lika būt piesardzīgam. Tāpēc Varrons ļāva viņam raustīties pie āķa un arī panāca, ka podnieks kļuva nemierīgs un nedrošs.

Bet, kad Varrons beidzot ieradās, viņš, par spīti visam, atrada mierīgu, nosvērtu cilvēku. Senators neapgājās ar Terenciju kā patrons ar klientu, bet arī neizturējās pret viņu kā pret imperatoru. Turklāt viņam bija aizdomas, ka Sarbila mājā sienām ir ausis, un sargājās no neuzmanīgiem vārdiem.

—    Dieve Tarāte, — viņš iesāka, telpas aplūkodams, — neuzņem slikti savus viesus. Mūsu «Zelta Mājā» bija vairāk komforta; taču arī šeit cilvēks var justies labi, pat ja viņš pieradis pie dažādām ērtībām.

—    «Cieņu lai rādītu savu», — Terencijs par atbildi citēja kādu grieķu traģiķi, — «cilvēkiem, labāko ceļu dievi izrauga tiem — pacietības ceļu.»

Varrons atzinīgi pasmaidīja par glumo vīru un tā māku dot daudznozīmīgu atbildi.

—    Pacietības? — viņš attrauca. — Patlaban jau ir daudzi, kas tic tam, par ko reiz manā mājā tika dots mājiens: jūs esot kas cits nekā podnieks Terencijs.

Terencijs ieskatījās viņam cieši sejā.

—    Iespējams, ka esmu kļuvis cits, — viņš atbildēja mierīgi un nozīmīgi.

—   Tātad agrāk jūs bijāt podnieks Terencijs? — Varrons konstatēja.

—    Kādu laiku, — atbildēja «radījums», — man labpatikās būt par podnieku Terenciju.

Varrons mazliet ironiski sacīja:

—    Jūs tīri labi bijāt iedzīvojies.

—    Ir valdnieki, — Terencijs atbildēja, — kurus tas uzjautrina — būt par aktieriem. Kas ir svarīgāk: tas, kas tu esi, vai arī — tas, par ko tevi notur citi? Kā jums šķiet, mīļo Varron? — un pirmo reizi viņš to nosauca vārdā kā līdzīgs līdzīgo, bez kāda titula. Bet Varrons sevī pasmaidīja: «Mīļo Terencij, šī familiaritāte neturpināsies ilgi.»

Skaļi viņš sacīja:

—    Ļoti daudzi tagad tic, ka imperators Nerons ir dzīvs un atrodas šeit Edesā. Daži gan apstrīd to. Daži ņirgājas. Piemēram, mūsu Patmosas Jānis, aktieris, lietpratējs, ko arī jūs atzīsiet. Viņš domā, ja traģēdijā «Oktāvija» būtu Neronu tēlojis tā, kā to dažs dara Edesas pilsētā, tad neviens nebūtu viņam noticējis.

To dzirdot, podniekam Terencijam neviļus noraustījās seja. Pienāks diena, un viņš šim Jānim parādīs, kurš ir labāks Nerons. Pagaidām viņš no Varrona patvērās metafizikā.

—    Dievība, — viņš teica, — izveido dzīvo radību neskaitāmos eksemplāros, bet dievībai reizēm labpatīk kādu cilvēka seju izveidot vienā vienīgā, nepārprotamā eksemplārā.

—    Vai jūs nemaldāties? — Varrons iebilda. — Vai šis apgalvojums nav mazliet pārdrošs? Ja nu atrastos cilvēks ar nepārprotamo imperatora Nerona seju, vai tad neatrastos arī līdzekļi, pēc kuriem nešaubīgi varētu pārbaudīt, vai šis cilvēks tomēr nav kāds cits, nevis imperators Nerons?

Un, kad Terencijs kļuva nemierīgs, viņš turpināja:

—    Vai varbūt nav tādu līdzekļu?

—   Varbūt ir tādi līdzekļi, — vilcinādamies piekrita «radījums».

—    Edesas iestādes katrā ziņā domā, — Varrons runāja tālāk, — ka tādi līdzekļi pastāv. Ja kāds grib būt imperators Nerons — tā domā Edesas iestādes — tad viņam jāzina tie noslēpumi, kas zināmi vienīgi imperatoram Neronam un senatoram Varronam.

Terencijs jutās neomulīgi un klusēja.

—   Vai šis uzskats nebūtu pareizs? — Varrons viņu zobgalīgi uzmundrināja.

—    Man tas šķiet pareizs, — piekrita «radījums».

—    Nu, redziet nu, — jautri attrauca Varrons. — Bet kāpēc tad mēs neapsēžamies? — viņš uzaicināja Terenciju, jo'abi vēl arvien mazliet ceremoniāli stāvēja kājās. Viņi apsēdās.

—   Vai jūs, piemēram, atceraties, — viņš omulīgi iesāka nepatīkamo eksāmenu, — ka imperators Nerons kādreiz maijā — tas varēja būt apmēram 818. gadā pēc pilsētas dibināšanas — apmeklēja «Pāvu bordeli» aiz

Lielā cirka? Viņam līdzi bija vairāki draugi, to starpā arī senators Varrons.

Terencija blāvi sārtenā seja nedaudz piesarka. Tas bija nekrietni, ka Varrons atgādināja viņam tieši šo epizodi. Sā apmeklējuma laikā bija krietni cietusi kāda ievērojama dāma Lūcija, izcēlās skandāls, un pēkšņi imperatoram vairs nepatika piedalīties šajā afērā. Tika paskaidrots, ka subjekts, ko daži noturējuši par imperatoru, bijis kāds vīrs no ielas, ko pārējie pa jokam uzgājuši un paķēruši līdzi. Šajā vīrā sazīmēja podnieku Terenciju, viņu izsauca pie pretora un sodīja ar naudas sodu, ko viņam no nezināmas puses bagātīgi atlīdzināja. Tiesas priekšā podnieks Terencijs uzzināja tādus šī notikuma sīkumus, kādi citiem diezin vai bija zināmi. Savā ziņā Varrons izdarīja Terencijam lielu pakalpojumu, pārbaudīdams viņa indentitāti tieši ar šo deta]u zināšanu. Taču Terencijs šajā Senatora jautājumā saskatīja nevis augstsirdību, bet tikai ironiju. Viņš pats šo gadījumu atcerējās reti un vienīgi ar nepatiku. Viņš labprāt sevi domās redzēja senātā nolasām imperatora vēstījumu, bet ļoti nelabprāt — pretora priekšā kā brīvlaisto, kas uzņemas zemisku rīcību, par kuru citkārt ne visai smalkjūtīgais imperators kaut kādu untumu pēc negribēja atbildēt.

—   Es atceros šo notikumu «Pāvu bordelī», — viņš negribīgi atbildēja.

—    Un vai jūs atceraties, — Varrons tincināja tālāk, arvien vēl tajā pašā vieglajā tonī, — ko imperators teica, kad dāma Lūcija stāvēja kaila logā un Aelijs grasījās viņu nogrūst lejā?

Par to Terencijs nezināja nekā, tiesā par to nerunāja. Iespējams, to zināja tikai tie daži kungi, kuru sabiedrībā toreiz Nerons bija līksmojies «Pāvu bordelī», ja vēl bija dzīvi un kaut ko atcerējās. Un Terencijs jutās divkārt samulsis, jo izrādījās, ka Varrona jautājumi nebija ļaunas lamatas, bet godīga pārbaude.

Lai būtu kā būdams, vajadzēja atbildēt. Viņš saņēmās, nostājās Nerona pozā, piepildīja sevi, kā viņam likās, ar Nerona garu, izvilka smaragdu, kļuva par Neronu un atbildēja Nerona balsī:

—    «Lai paliek, mīļo Aelij. Pa logu varbūt var izmest feldmaršalu vai ķeizaru, nevis kailu dāmu.»

Tā vai tamlīdzīgi būtu atbildējis Nerons.

Varrons pasmaidīja. Viņš pirmo reizi redzēja Terencija smaragdu. Nerona smaragds bija nedaudz mazāks, toties daudz rūpīgāk un mākslinieciskāk noslīpēts. Un īstais Nerons bordelī nemaz nepūlējās būt asprātīgs. Viņš turklāt bija puslīdz piedzēries kā vairums pārējo, kad Aelijs gribēja dāmu Lūciju izmest pa logu, un žāvādamies un šļupstēdams diezgan bezjēdzīgi nomurkšķēja:

—    Rīkojies, mīļo Aelij, kā tev tīk. Mielojies, mans labais.

Varronu uzjautrināja un apmierināja tas, ka Terencijs Neronu nevienā situācijā nespēja iedomāties ikdienišķu, bet bija pārliecināts: imperatoram pat publiskā mājā jāuzvedas kā imperatoram, domājot tikai par feldmaršaliem un ķēniņiem.

Atbildēt uz senatora jautājumiem vēl varēja puslīdz droši. Bet, tiklīdz bija norunājis līdz galam, tā gribot negribot atmeta Nerona žestus, atņēma smaragdu no acs, pārvērtās atkal par podnieku Terenciju un saspringti pablisināja acis uz Varronu, vai uzminējis pareizo atbildi vai ne. Bet Varrons tikai smaidīja un nekad neļāva nojaust savam «radījumam», cik tuvu vai tālu tas bijis no mērķa. Viņš piecēlās un teica, un tā bija drīzāk pavēle nekā lūgums:

—    Ja imperators Nerons nodomājis atkal pārņemt valdīšanu, tad viņam tas jādara tūliņ pat!

Kad Varrons bija aizgājis, Terencijs dziļi uzelpoja. Nebēdādams par to, vai tiek novērots vai ne, viņš pieņēma Nerona stāju un balsi, atkal izvilka smaragdu, Nerona gaitā pagājās šurp un turp un sarunājās pats ar sevi, apreibis aiz laimes.

OTRA GRAMATA

kalngals

.

1.par varu

Kopš audiences pie ķēniņa Malluka Varronam bija skaidrs, ka tik ilgi, kamēr nebūs piedabūjis Marsiju apprecēt «radījumu», viņa pasākumam nav ko cerēt uz nopietniem panākumiem. Dienām ilgi, veselu nedēju viņš atlika nepatīkamo sarunu. Tad izšķīrās un stājās pie darba.

Balta, slaida, stingra Marsija sēdēja viņa priekšā. Viņš runāja gan par šo, gan par to, riņķī un apkārt. Beidzot saņēmās.

—    Te parādījies kāds vīrs, kuru visa Slarpupe uzskata par imperatoru Neronu. Tu būsi par viņu dzirdējusi. Šis vīrs lūdz tavu roku.

Marsija nenolaida acis no viņa lūpām. Sākumā viņa neko nesaprata. Un tad — saprata. Saprata, ka viņas tēvs vienaldzīgi, it kā runa būtu par ielūgumu vakariņās, prasīja, lai viņa grimst visdziļākajā pazemojumā. Izbailes un riebums sagrāba viņu tik ļoti, ka uz mirkli apstājās sirds. Bet viņa nepakrita. Viņa noturējās taisni, tikai ļoti nobālēja un ciešāk satvēra sēdekļa paročus. Varrons jau sen bija apklusis, bet viņa vēl arvien nebilda ne vārda. Viņa joprojām raudzījās uz tēva lupām, kā gaidīdama, ka no tām vēl atskanēs vārdi. Varrons pavērās viņā, ar pūlēm apslēpdams mokpilno sasprindzinājumu.

—    Vai šis cilvēks ir imperators? — Marsija beidzot jautāja dīvaini sausā balsī.

—    Tu viņu pazīsti ar podnieka Terencija vārdu, — ar pūlēm atbildēja Varrons.

Marsija saknieba lūpas, un viņas mute kļuva šaura un skarba.

—    Ja es nemaldos, — viņa teica, — viņš ir viens no taviem brīvlaistajiem. Vai viņa tēvs nebija tas vergs, kas mūsu mājā Romā laboja ūdensvadu un atejas caurules?

Viņa domāja: kāpēc gan mani nenodeva vestālienēm, kā gribēja māte? Tagad es dzīvotu klusi un cildeni skaistajā mājā Svētajā ielā. Svētku spēju laikā es sēdētu godavietā imperatora ložā. Devītā jūnija svinībās uzkāptu Kapitolā, visas tautas godināta, cieši līdzās imperatoram. Bet viņš, mans tēvs, to nevēlējās. Viņš mani pataupīja, lai iztirgotu savos tumšajos, netīrajos veikalos.

Varrons domāja: viņas māte mani nekad nevarēja ciest, tāpēc ka es to apprecēju aiz aprēķina un tā palika man vienaldzīga. Aiz naida viņa meiteni gribēja padarīt par vestālieni un piebāza viņai galvu ar visādām blēņām. Man vajadzēja vairāk padomāt par Marsiju, kad viņa vēl bija bērns. Bet man bija pārāk maz laika. Meitenei ar tādiem uzskatiem laikam gan ir briesmīgi grūti likties gultā blakus «radījumam». Viņas acis ir pavisam stingas. Jūtas, ko viņa patlaban pārdzīvo, ir aplamas, bet tās ir reālas un ar tām jārēķinās.

Skaļi viņš teica:

—    Es zinu, tu uzskati manu priekšlikumu romietim necienīgu. Taču Sīrijā nevar dzīvot tā kā Romā. Tu atbildēsi: «Tad nevajag dzīvot Sīrijā.» Bet, pirmkārt, esmu spiests dzīvot šeit un, otrkārt, es to darītu arī tad, ja Romas vārti man būtu atvērti. Teikšu tev, mīļā Marsija, ir vērts ziedot mazliet «cieņas» un iemainīt pret to ko tādu, ko vienīgi Austrumi spēj dot. Es vienkārši nespētu dzīvot bez Austrumiem. Es garlaikojos Rietumos. Un, godīgi runājot, nevēlos arī atteikties no iespaida un varas, ko varu gūt tikai Austrumos.

Marsija sēdēja viņam iepretī — nekustīga, slaida. Kā viņš mani grib apmānīt, viņa domāja naida pilna. Viņš gribot būt godīgs. Mani viņš iztirgo tam atkritumam un savus zemiskos nodomus ievīsta skanīgās, cēlās frāzēs.

—    Tu teici, man jākļūslot par podnieka Terencija sievu, — viņa izsmējīgi atbildēja ar aukstu lietišķību.

Meitas naidīgais miers sarūgtināja Varronu vairāk nekā to iespētu asaras, lūgumi, izmisuma izpausmes.

Labi, viņš domāja, tas puisis nāk no zemākajiem slāņiem. Bet man no viņas mātes netika daudz prieka, lai gan tā bija senatora meita. Viņai būtu jāpriecājas, ka tiks vaļā no savas nolādētās jaunavības. Ja vien viņa pagulēs gultā ar vīrieti un tas puslīdz sevi parādīs, vai Kul viņai nebūs vienalga, kā dēls tas ir?

Skaļi viņš sacīja:

—    Mēs, Nerons un es, esam ieguldījuši šajā Mezopo- tāmijā krietnu daļu Romas — kareivjus, naudu, laiku, nervus, dzīvi. Negribu to visu atkal pamest tādēļ vien, ka lukšgalvjiem Palatīnā nav tālāka skatiena par stratēģiskajam robežām un viņi neredz tās saimnieciskās un kulturālas iespējamības, kas atrodas šaipus Eifratas. Tāpēc ka viņiem trūkst fantāzijas, viņi apgalvo, neesot iespējams sakausēt Romu ar Austrumiem. Bet vajag tikai atdarīt acis, un jau šodien redzams, ka cilvēki un pilsētas, kas rodas šādā saplūsmē, ir lieliski. Es katrā ziņā neatteikšos no saviem Austrumiem. Esmu ieguldījis savu laiku un naudu, un man ir tiesības prasīt par to upurus arī no citiem.

Marsija visus šos gadus bija cerējusi, ka tēvu reabilitēs, viņa atgriezīsies Romā un tur varēs dzīvot plašu, cienīgu dzīvi. Tikai pirms dažām dienām, kad Varrons bija spiests bēgšus pamest Romas teritoriju, viņai šās cerības sabruka. Marsijai bija jāatsakās no saviem sapņiem, izraugoties to vietā niecīgāku mērķi. Pulkvedis Frontons ar sev raksturīgo atturību bija licis Marsijai saprast, ka viņš to ciena. Pēc dienesta pakāpes un stāvokļa viņš nebija pietiekami nozīmīgs senatora meitai. Bet viņš šķita pievilcīgs ar savu eleganto stāju, plato, gudro pieri un īsi apgrieztajiem, tēraudpelēkajiem matiem; turklāt viņš bija romietis, ar romisku audzināšanu un kultūru, īsts cilvēks starp šiem Austrumu pusmežo- ņiem. Viņa bija nolēmsi pulkvedi pamudināt, lai tas viņu bildina. Kopā ar viņu tai būtu pelēcīga, taču pieklājīga dzīve. Un tagad pašas tēvs viņai nenovēl pat to, bet prasa, lai viņa līdz pēdējam pazemotos. Visu viņas stingrību, cildenās jūtas, nevainību viņš grib aizmest šim izdzimtenim, šim vergam, šim atejas bedres tīrītāja dēlam. Viņa klusēja, baltā seja bija kā pati riebuma maska.

—    Lai būtu kā būdams, — Varrons turpināja, paraustīdams plecus, — man šis vīrs ir īstais Nerons. Viņam jābūt tam. Aiz daudziem iemesliem nevaru vairs atkāpties. Bet viņš ir Nerons vienīgi tad, ja es viņam ticu. Un tas, ka es ticu viņam, man ir jāpierāda.

—    Un tu pierādi to ar mani, — zobgalīgi un salti papildināja Marsija. — Man .jāsamaksā par tavu politiku.

Varrons domāja: daža laba tiešām aiziet tādēļ bojā. Kad es pirmo reizi gulēju ar šo, — kā taču viņu sauca? Viņai bija četrpadsmit gadu, tai meitenei no Trāķijas, — viņa gandrīz vai sajuka un palika tāda uz visu mūžu. Turklāt es patiesībā biju maigs pret viņu. Samaksāju par viņu četrus tūkstošus, bet pēc tam viņa derēja tikai trauku mazgāšanai. Vai es esmu cinisks? Es taču mīlu savu Marsiju. Viņa ir ļoti jūtīga, un man jābūt ar viņu pacietīgam. Domāju, būs labāk, ja pateikšu viņai taisnību. Viņa mani sapratīs. Tā būs vienkāršāk un drošāk, ja pateikšu viņai visu, kā ir.

Viņš sacīja:

—    Ļaudis negrib, ka pie varas ir apdāvināts cilvēks. Viņi to necieš. Viņi pacieš tikai neapdāvinātos. Viņi iedzina Neronu nāvē tāpēc, ka viņš bija apdāvināts, un man tāpēc atņēma varu. Un tagad, kad otru reizi esmu ieguvis varu, viņi man to otrreiz grib atņemt. Bet es to neatdošu. Otru reizi es to nepieļaušu. Es par to likšu ķīlā tevi, sevi un visu, kas man ir.

Varrons bija pareizi aprēķinājis. Marsija pamodās no sava naidpilnā sastinguma. Viņa saklausīja tēva vārdos godīgumu. Viņas jūtās pret tēvu vienmēr bijusi apvienota apbrīna ar nepatiku; tagad atkal viņa ļāvās apbrīnai.

Viņš sēdēja, pa austrumnieku parašai sakrustojis kājas, it kā gribēdams ar šo nopelto, nevērīgo pozu atņemt saviem vārdiem patosu.

—    Roma — tā ir spēks, — viņš teica, — Roma — tā ir vara. Un kas ir vara? Čaklais ierēdnis Tits, kas liek sevi godināt par imperatoru, iedomājas, ka viņam pieder vara tāpēc, ka viņa rīcībā ir milzīga militāra un administratīva organizācija. Es viņu neapskaužu. Kas tad viņam ir? Feldfēbeļa spieķis. Rīkšķu kūlis un cirvis. Vai tā ir vara?

Viņš to neteica vienīgi meitai, viņš to teica pats sev. Varēja noskārst, kā viņā dzima domas un kļuva par vārdiem. Viņš runāja klusi, tomēr apgaroti — skaidrās, stingrās, loģiskās latīņu frāzes plūda no viņa mutes kā grieķu vārsmas.

—    Vara, — viņš sapņaini teica, — tas ir kaut kas daudz viltīgāks. Vara — tā ir ideja, kas, izlidojusi no «alvas, kļūst par darbību, uzveic trulo īstenību. Ļaudis lielākoties samierinās ar esošajiem faktiem. Viņi sev saka: ja tā ir, tad tā jābūt. Tas ir lielais laiskums, cilvēku lielais netikums. Es ar to nesamierinos. Kāpēc visam jā- l>ūt tā, kā tas ir? Nerons miris? Šis fakts ir muļķīgs, bezjēdzīgs, tas traucē saprātīgo kārtību. Tas neiederas manā pasaules uztverē. Es to neatzīstu. Es saceļos pret šo aplamo īstenību, piesaku tai karu. Es likšu Neronam atkal augšāmcelties. Austrumi ir šādi, viņi saka, un Roma ir kas cits, abi tie neder kopā, tāpēc jāatsakās vai nu no Austrumiem, vai Romas. Es neatsakos. Man tas nenāk ne prātā. Es nepakļaujos šādai seklai loģikai. Nepakļauties negudrajai, bezjūtīgajai īstenībai, neaprobežoties ar to, nesamierināties ar to, nostāties pašam pret īstenību un pret likteni — tas ir romieša cienīgi. Nostādīt to, kam vajadzētu būt, pret to, kas ir, un uzvarēt šai spēlē: tā ir vienīgā varas forma, par kuru vērts cīnīties.

Marsija nenolaida acis no viņa lūpām, viņas vaigos bija sakāpis viegls sārtums. Viņa bija aizmirsusi, ka vēl pirms dažām minūtēm Varrona cildenos vārdus uzskatīja tikai par tukšiem vizuļiem, ar ko tas izpušķo savas sīkās intereses.

Varrons apklusa, pacēla galvu, atjēdzās no savas aizmirstības. Uzlūkoja Marsiju. Piegāja pie viņas, viegli uzlika viņai roku uz pleca.

—    Tici man, nūļo Marsij, — viņš teica, — es zinu, ko tas nozīmē prasīt no tādas sievietes kā tu, lai guli ar šo «radījumu».

Viņš teica «radījumu», viņš lietoja šo divdomīgo, nicības pilno vārdu, un Marsija saprata, ka viņš atļauj tai iztulkot šo vārdu pēc sava prāta: ka Terencijs ir dievu vai arī viņa — Varrona «radījums». Un viņa bija lepna uz tēvu, ka viņš lieto šo divdomīgo vārdu.

—    Bet es arī zinu, — viņš turpināja, — ka tu sapratīsi, kāpēc es no tevis to prasu.

Marsija uzlūkoja tēvu, viņai bija tādas pašas acis kā tēvam — brūnas, iegarenas, reizē aukstas un kaislīgas. Viņa bija pietiekami gudra un saprata, ka bīstamā spēle, kas izvērtusies ap viltus Neronu, nevar turpināties ilgi un laikam gan beigsies drausmīgi. Bet tēva dedzība jau bija pārsviedusi dzirksti uz viņu, drosmīgā fantāzijas lidojumā viņa jau redzēja pati sevi Palatīnā, tas, ar kuru viņai nācās gulēt, vairs nebija vergs, bet pats imperators, un viņa jau ar pūlēm un nožēlu atgriezās no pārdrošajiem sapņiem saprāta pasaulē.

—    Roma, — viņa iebilda, — ir kļuvusi liela tāpēc, ka vienmēr skaidri apzinājusies, kas tā ir.

Taču Varrons tam nepiekrita.

—    Tā ir tikai daļa no patiesības, — viņš dedzīgi teica. — Skaidri apzināties, kas esi, bet nesamierināties ar to: tas ir darījis Romu lielu. Roma — tie bija desmit tūkstoši ļaužu, un visa pasaule — tie bija piecdesmit miljoni. Tāda bija īstenība. Bet Roma neatzina šo īstenību. Roma gribēja, lai pasaule kļūtu romiska, un pasaule kļuva romiska.

Marsija piecēlās.

—    Vai tagad es drīkstu iet, mīļo tēt? — viņa jautāja.

Varrons cieši piegāja viņai klāt, saņēma viņas gaišo

seju savās tuklajās rokās, maigi atlieca to atpakaļ un arī pats atlieca galvu, lai labāk varētu redzēt Marsiju.

—   Ja vien tu gribēsi, Marsij, tu uzkāpsi Palatīnā, — viņš apsolīja.

Marsija pavērās tēvā, viņas acīs bija daudz sapratnes un maz ticības. Visa viņas būtne sacēlās pret spēli, ko tēvs viņai piedāvāja. Taču viņa jau redzēja ne vien šīs spēles pretīgo pusi, bet arī to, kas tajā bija lielisks. Un vai tas nebija labāk nekā veģetēšana Austrumu provinces pilsētā.

Varrons nemaldīgi noskārta, kas norisa Marsijā. Vēl arvien viņš turēja rokās meitas galvu. Tā viņi brīdi stāvēja, viens otrā raudzīdamies, viens otru labi pazīdami, un Marsija ar sāpēm skaidri sajuta, cik dažādas šai mirklī viņas izjūtas pret tēvu: mīla, naids, valdzinājums, nicība un apbrīna.

Varrons jutās pēc šīs sarunas galīgi saguris kā pēc sasprindzināta fiziska darba. Viņš zināja, ka atrodas uz pareiza ceļa. Bet vajadzēs vēl daudz pūļu, līdz galīgi pieveiks Marsiju.

Sajā nedēļā viņš ar Marsiju runāja vēl trīs reizes.

Beidzot viņš varēja ziņot virspriesterim Šarbilam — viņš esot ar neapstrīdamiem pierādījumiem pārliecinājies, ka dieves Tarātes viesis patiešām ir imperators Nerons, kas uzskatīts par mirušu. Viņš lūdzot ķēniņu Malluku un virspriesteri Šarbilu nākamajā jaunajā mēnesī piedalīties viņa meitas Marsijas un imperatora kāzās.

2 romiešu uzticība

Sī paziņojuma pirmās sekas bija tās, ka virspriesteris Šarbils ieradās pie pulkveža Frontona.

Viņš konfidenciāli paziņoja romiešu komandantam: pilnīgi ticamas liecības norādot, ka vīrs, kas patvēries dievietes Tarātes templī, tiešām ir imperators Nerons, kuru uzskatījuši mirušu. Frontons atbildēja pieklājīgi un izvairīgi, ka imperatoru atzīšana vai neatzīšana esot problēma, kuras atrisināšana ir ķēniņu un virspriesteru, gubernatoru un senatoru, nevis sīka un necienīga virsnieka pienākums. Tad Šarbils apgalvoja, ka viņam nenākot ne prātā apgrūtināt Frontonu ar uzbāzīgiem padomiem. Vienīgi aiz draudzības un lojalitātes viņš darot to uzmanīgu, ka ķēniņš Malluks, klausīdams sirdsapziņas balsij, spiests būt uzticīgs tam vīram, kuru minētās liecības atzīst par imperatoru Neronu un kuram viņš savā laikā zvērējis uzticību.

Pulkvedis Frontons pacēla gudrās acis uz Šarbilu. Ķēniņu Malluku, viņš lēni un ar uzsvaru sacīja, tāpat saistot zvērests un līgums ar imperatoru Titu, kas tagad valda Romā. Šarbils pēc īsām pārdomām atbildēja, viņš saprotot, ja cilvēks ilgāku laiku ar pilnām tiesībām nesis imperatora kroni, tad daudzu acīs viņš vēl paturot majestātes dievišķo oreolu. Bet vai pirmais zvērests neatceļot otru — maldīgo? Lai būtu kā būdams, viņš sapņaini piebilda, šaura esot tā kalnu taka, pa kuru tie abi soļojot — viņa ķēniņš Malluks un viņa draugs Frontons.

Frontons neteica nekā. Viņš pazina Austrumu metodes, un lai gan cieņas pilnajā, nogurdinošajā klusēšanas mākslā nebija tāds meistars kā ķēniņš Malluks, taču ar prieku konstatēja, ka šajā ziņā pārspēj vismaz veco Šarbilu.

Tas, proti, ziņkārīgs, vecs un nepacietīgs būdams, jau pēc desmit minūtēm uzdeva cīņu un sacīja:

— Tā kā mans Rietumu draugs māk tik labi klusēt, tad runāšu es. Un man jāsaka tā: ķēniņš Malluks ir Tita draugs, kuram daudzu acīs piemīt valdnieka oreols. Ķēniņš Malluks neuzbruks Titam, kamēr tas neuzbrūk viņam. Zināms, kas aizskar imperatoru Neronu, tas uzbrūk arī ķēniņam Mallukam, un tad ķēniņam Mallukam nāksies aizstāvēties.

Frontons klusībā pasmaidīja. Te nu viņš juta pie sava kakla to maigo, bet spēcīgo roku, par kuru bija runājis Varrons. Tā bija veikla roka, un viņš bija gaidījis tās tvērienu, un šis tvēriens viņam nebūt nebija nepatīkams. Puķainos teicienos, kā tas piedienēja, Frontons atbildēja, viņš droši cerot, ka ķēniņa Malluka gudrība došot viņiem abiem iespēju neapdraudēti pāriet šauro taku.

Nākamajā dienā ķēniņš Malluks svinīgi izveda imperatoru Neronu no Tarātes tempļa un pavadīja viņu uz savu pili. To padarījis, viņš aizsūtīja trīs vēstnešus: vienu pie senāta Romā, otru pie — Antiohijas gubernatora, trešo — pie partiešu ķēniņa Seleukijā ar ziņu, ka, pateicoties dievu labvēlībai, lielais imperators Nerons vēl esot dzīvs. Tas uzturoties kā viņa viesis Edesas pilsētā, no kurienes tuvākajā laikā došoties uz Romu, lai atkal pārņemtu valsts pārvaldīšanu.

Dienā, kad Tarātes viesis pārvācās uz ķēniņa pili, pulkvedis Frontons nepiešķīra nevienam savam virsniekam, ne karavīram atvaļinājumu. Bija dots stingrs rīkojums izvairīties no jebkāda konflikta ar pilsētas iedzīvotājiem un nekādos apstākļos netuvoties pilsonim Terencijam. Šai un abām nākamajām dienām bija noteiktas stingras mācības, virsniekiem un kareivjiem nebija ļauts atvilkt elpu.

Pulkvedi Frontonu visai nemīlēja, bet ļoti cienīja. Viņš bija romiešu aristokrāts, viņa karaspēka daļa, Četrpadsmitā leģiona piecas rotas, sastāvēja lielākoties no rupjiem dalmāciešiem: viņš bija «kungs», un viņi bija «ļaudis», Dienests bija stingrs, bet viņi to pacieta. Nokalpojuši trīsdesmit gadus, tie saņēma zemes gabalu un naudas žūksni, sūri grūti nopelnītu zemi un sūri grūti nopelnītu naudu, bet labu zemi un labu naudu. Saite, ar kuru Roma savus karavīrus piesaistīja, bija no vienas puses discip- lina, no olras — tiesības uz pensiju. Bez disciplīnas netika ne pie zemes, ne pie naudas. Karavīri to zināja.

Tātad Frontona ļaudis ievēroja krietnu disciplīnu. Bet savā starpā viņi, protams, pārrunāja par jauno imperatoru Neronu. Karavīru tradīcijas prasīja, ka jābūt uzticīgam tam, no kā visdrošāk varēja sagaidīt vecuma pensiju. Tā romiešu uzticības zvērestu Romas senātam un tautai uztvēra visa armija, tā to uztvēra arī Frontona ļaudis. No otras puses, valdnieku maiņa tronī solīja lielas izredzes. Jaunais imperators parasti nopirka karavīru paklausību ar lielām balvām. Kas zīmējās uz vecuma pensiju, tad.flāviešu imperatori līdz šim bija attaisnojuši karavīru cerības, bet viņu gratifikācijas troņa maiņas laikā izrādījās tādas paskopas. Imperatoru Neronu uzskatīja par devīgu. Ja nu ķēniņa Malluka viesis pierādītu ar savu devīgumu, ka ir imperators Nerons, un ja arī pensiju jautājumā viņš turpmāk varētu sniegt pietiekami drošas garantijas, tad karavīri mīļuprāt už daudz ko skatītos caur pirkstiem. Un tā viņi nogaidīja un nogaidot ievēroja disciplīnu.

Protams, bija arī daži fantasti. Tā, piemēram, Frontonam pieteicās kāds jauns virsnieks, vārdā Testims. Stingrā karavīra stājā, stūrgalvīgi, tomēr bikli viņš paziņoja pulkvedim, ja tas atļaujot, viņš esot gatavs darīt galu skandālam ar krāpnieku Terenciju. Viņš protot ārkārtīgi veikli rīkoties ar sīriešu īso dunci. Ja vergs Terencijs, kā ticis pasludināts, parīt došoties uz Apolona templi, viņš šo vīru noduršot uz tempļa sliekšņa.

Leitnants Testims bija tikai pirms dažām nedēļām ieradies garnizonā. Viņam vēl nebija. īstu domu biedru; parasti pagāja savs laiciņš, līdz pulka biedri un Edesas augstākās aprindas jaunpienākušo iepazina un uzņēma savā vidū. Frontonam šis puisis nepatika no pirmā acumirkļa. Tagad pierādījās, ka nojauta nebija viņu vīlusi: puisis piederēja pie tiem primitīvajiem rīcības patriotiem, kas vienmēr bijuši bīstami valstij un sabiedrībai. Atentāts pret Terenciju — tieši tas tādam primitīvam patriotam šķita labākais problēmas atrisinājums. Ar Terencija personu aizietu bojā viss dumpīgais pasākums, viss Varrona plāns un līdz ar to mēģinājums atgriezties pie Austrumu politikas. Nav ko teikt, radikāls atrisinājums. Bet nelaime tā, ka ne vien no sākta gala būtu izjaukta atgriešanās pie Austrumu politikas, turklāt par tādu radikālu atrisinājumu vēlāk nāktos nolādēti dārgi samaksāt. Jo diezin vai Edesas iedzīvotāji uzņemtu mierīgi sava Nerona nāvi. Laikam gan viņi imperatora nāvi liktu samaksāt romiešu garnizonam, pieliekot karavīrus pie sienas. Sekas nebija pārredzamas. Soda ekspedīcija pret Edesu, jauns karš ar partiešiem — ar visu to draudēja atentāts pret Terenciju.

Frontonam visvienkāršāk būtu, protams, dienesta kārtībā aizliegt patriotam Testimam šī plāna izpildīšanu. Bet, ja šāds aizliegums nāktu Cejonam ausīs, vai tas nemodinātu aizdomas pret viņu, Frontonu? Nē, jārīkojas gudrāk, lai leitnantu un viņa ideju padarītu nekaitīgu.

Un Frontons vispirms apvaicājās patriotam Testimam, vai viņam esot skaidrs, ka pēc visiem apsvērumiem tādā atentāta mēģinājumā viņam jāiet bojā. Jā, Testimam, tas bija skaidrs. Frontons taujāja tālāk, vai viņš arī esot apdomājis, ka jāiet bojā anonīmi, — ne viņa vārds, ne dzimta slavu negūšot, jo romiešu armiju nekādos apstākļos nedrīkstētu aptraipīt ar tādas nodevīgas slepkavības zīmi; tas izraisītu bīstamas sekas. Bet pārliecinātais patriots Testims arī to bija apsvēris. Viņš sprieda, ka esot saldi un godpilni mirt par tēviju arī anonīmi.

Tā pulkvedim Frontonam, ja viņš gribēja civilizāciju pasargāt no jauna partiešu kara briesmām, atlika tikai viena viltīga un nesentimentāla izeja, no kuras viņš bija gribējis izvairīties ar saviem jautājumiem. Sausi viņš paskaidroja patriotam Testimam, ka atsakoties no jebkādas atbildības; no otras puses, leitnantam esot pilnīga rīcības brīvība, protams, ar noteikumu, ka neviens viņa nodomu neuzzinās un ja viņš galvos, ka viņa līķi neidentificēs. Testims militāri atbildēja: «Klausos!» — pateicās pulkvedim par tādas skaistas un cēlas nāves atļauju un aizsoļoja.

Vēl tai pašā dienā senators Varrons saņēma vēstuli bez paraksta, ka parīt uz Apolona tempļa sliekšņa izdarīšot atentātu pret imperatoru Neronu.

Patriotam Testimam tātad daudz nelīdzēja prasme veikli lietot īso sīriešu dunci. Iekāms viņš pa īstam paguva cirst, viņu atrāva atpakaļ, notrieca zemē, un satracinātais pūlis viņu samina. Laimes zvaigzne bija parūpējusies, ka imperators Nerons nenoskaidrotā kārtā ieguva likai mazu skrambu. Viņam vētraini uzgavilēja, un pēc atentāta visi Edesā bija divkārši pārliecināti, ka šis ir īstais Nerons. Jo kāpēc gan citādi viņu mēģinātu nogalināt?

Romiešu karavīru citadelē ikviens, protams, zināja, ka nepazīstamais uzbrucējs bijis patriots Testims, šis nelga, un vairums bija pārliecināti, ka arī Edesas varas iestādēm tas zināms. Gaidīja, ka ķēniņš Malluks izsūtīs karaspēku vai, vēl ticamāk, — uzkūdīs viņiem uzbudināto pūli. Kazarmās valdīja bailes, dusmas, niknums, izmisums. Virsnieki un kareivji rēķinājās ar to, ka bus jāiet bojā,kauna pilnā nāvē, pirms ierastos palīdzība no romiešu Sīrijas un ilgi pirms aiziešanas pensijā.

Bet nerādījās ne ķēniņa Malluka karavīri, ne pūlis. Toties kazarmās ieradās sūtnis imperatora nama baltajā mantijā. Tas atnesa lielu naudas summu līdz ar rakstu. Tajā bija teikts, ka imperators Nerons, atkal pārņemdams varu, sūtot šo naudu kā apbalvojumu saviem karavīriem Edesā. Viņa majestāte nebūt nedomājot uzvelt atbildību visam garnizonam par viena ārprātīgā rīcību. Karavīri uzelpoja, gavilēja/ Frontons saprata, ka tā ir viņa drauga Varrona gudrā taktika. Tomēr joprojām rīkojās stingri korekti. Paskaidroja: naudu viņš nevarot sadalīt, iekāms neesot saņēmis norādījumus no Antiohijas.

Pēc izciestajām bailēm jaunā imperatora augstsirdība atstāja uz karaspēku divkāršu iespaidu. Kas gan bija īstais imperators, kam viņiem jābūt uzticīgiem, — stingrais, sīkumaini skopais Tits Romā vai arī laipnais, bagātais kungs Edesā? Uzdot šo jautājumu nozīmēja atbildēt uz to.

Dienu vēlāk pie kazarmām parādījās kāds Nerona virsnieks. Pēc īsas vilcināšanās sardze viņu ielaida. Virsnieks uzrunāja karavīrus, izdalīja naudu. Frontons ieradās šķietami ļoti uztraukts. Pavēlēja arestēt sardzi, kas šo vīru ielaidusi. Karavīri kavējās izpildīt pavēli. Frontons pats sagrāba sardzi. Svešais virsnieks uzaicināja karavīrus imperatora vārdā viņam sekot, deva komandu:

— Stāties! Līdzināties! Soļos — marš!

Vairums karavīru sakārtojās ierindā, sekoja virsniekam. Frontons nostājās pie vārtiem ar kailu zobenu un aizsprostoja tiem ceļu. Viņu saudzīgi pabīdīja nost. Tie, kas pagāja viņam tuvu garām, it kā bija dzirdējuši, ka viņš, tiem atstājot kazarmas, brīdinoši un tēvišķīgi teicis:

— Bērni, bērni!

Pulkvedis, kā arvien, arī šoreiz cītīgi nosūtīja ziņojumu uz Antiohiju. Viņš ilgi un ar mīlestību strādāja pie saviem ziņojumiem, līdz tie kļuva plastiski, īsi, skaidri, mazliet ironiski, nevainojami korekti. Minēdams svarīgus pamatojumus, viņš izskaidroja, kāpēc rīkojies tā un ne citādi. Lietišķi iztirzāja jautājumu, kas viņam būtu jādara pēc tam, kad sadumpojās karavīri, — jāmetas uz zobena vai jāpaliek dzīvam tēvijas labā? Attēloja bez patosa savu kārdinājumu iejaukties, varonīgi mirt un ar kādiem pūliņiem viņš pārvarējis šo kārdinājumu, lai rīkotos pēc Flāviju «pamatnorādījumiem»: labāk nedarīt neko nekā spert kļūmīgu soli.

3 frontona šaubas un izredzes

Notikumi, kas laipnā un piespiedu ceļā romiešu karaspēku padarīja nekaitīgu, norisinājās ļoti ātri. Tie jau bija garām, kad pulkvedis Frontons beidzot ieguva atslēgu visa notikušā pilnīgai izpratnei — viņam kļuva zināma Marsijas saderināšanās ar vergu Terenciju. Tagad viņš skaidri redzēja visu līdz pēdējam sīkumam. Saprata, ka Malluks un Šarbils tikai tad atzina Neronu par imperatoru, kad bija Varronu ar šo nepārraujamo saiti piesaistījuši Neronam un sev.

Tas droši vien bija prasījis no senatora daudz spēka — ļauties šim pazemojumam, tāpat kā no Marsijas — pakļauties tēva gribai. Frontons kļuva domīgs. Tas, ka Varrons lika uz spēles ne vien savu stāvokli un mantu, bet arī meitu un pats sevi, pierādīja, cik ļoti viņš licēja savas idejas uzvarai. Vai viņa Nerons to tiešām piepildīs? Frontonam atausa atmiņā vārdi, kurus Varrons viņam nesen bija teicis sferislērijā, paklāju fabrikanta Nitaji spēļu pagalmā. Pretēji visiem prāta slēdzieniem, pretēji visai pieredzei viņā atkal pamodās sen apraktās cerības: varbūt Nerona parādīšanās tomēr dos iespēju pārvērst īstenībā viņa militārās teorijas.

Ja viņa pirmā doma pievērsās sekām, kādas būtu Mar- sijas gaidāmajām laulībām attiecībā uz viņa mūža darbu un karjeru, tad otrā doma pievērsās pašai Marsijai.

Pulkvedim Frontonam patika analizēt. Viņš bija patmīlis un vēss aprēķinātājs. Viņa pirmais, augstākais mērķis bija — nodrošinātā mūža otrā pusē, kad būs atstāts dienests, netraucēti pabeigt savu «Karamākslas mācību grāmatu». Viņa otrā vēlēšanās bija — šīs mācību grāmatas teoriju pārbaudīt praksē. Un tikai trešajā vietā ārpus sava darba viņš ļāvās privātdzīves izjūtām.

Savukārt šajās izjūtās — gultas un galda baudās, iespaidu maiņā, ko deva interesanti ceļojumi, mākslas un literatūras sniegtā priekā, — dominēja viņa tiekšanās pēc Marsijas. Sievietes bija viņu izlutinājušas, un Austrumu sievietes viņam patika. Bet ar savu iekšējo būtību viņš tām nepiederēja. Viņš ar prieku pieņēma Austrumu sievietes, pats tām neatdodamies. Ar Marsiju bija citādi. Ja viņš nebaidītos no patētiskiem vārdiem, tad domātu, ka mīl viņu. Viņš sev teica, tas, kas viņu saista pie Marsijas, laikam gan ir tikai pretstats Austrumu sievietēm. Vairāku simtu kilometru apkārtnē viņa bija vienīgā īstā romiešu dāma, un, ja viņš to redzētu kaut kur Romā vai citur romiskos apstākļos, tad viņas burvība ātri vien izgaistu. Bet visi šie racionālie iebildumi maz līdzēja. Marsijas klātbūtne viņu satrauca. Nelielie, izmeklētie, ļoti personiskie uzmanības pierādījumi, kādus viņš sagādāja Marsijai, prasīja viņam tikpat daudz laika kā pārdomas par stratēģiskām problēmām. Viņš pazina Marsiju un nolēma nepārsteigties; viņš bija pacietīgs pēc dabas un šo pacietību vēl vairāk attīstīja Austrumos. Viņš bija pārliecināts, ka viņa — romiete no galvas līdz kājām, tēva likteņa dēļ spiesta dzīvot vienīgi starp austrumniekiem, reiz tik un tā piederēs viņam, romietim Frontonam. Taču kā tas notiks, par to viņš nebija skaidrībā. Viņš ļoti baidījās no laulības; doma — būt saistītam ar otru cilvēku bija viņam netīkama. Tomēr viņš bija gatavs riskēt pat ar precībām, ja nerastos cita iespēja iegūt Marsiju.

Tagad, kad viņas tēvs grasījās iegrūst Marsiju Terencija gultā, stāvoklis mainījās. Par labu vai par sliktu Frontonam? Frontonu valdzināja tieši Marsijas stingrība, viņas vestāliskais noskaņojums, un doma, ka cits baudīs viņas jaunavību, tirdīja viņu. Bet vai šis zaudējums netika atsvērts ar to, ka atkristu laulības briesmas? Un vai Mar- sijas precības ar šo Neronu neveicinātu viņa iekšējās izredzes? Frontons bija augstprātīgs un zināja, ka Marsija bija augstprātīga. Viņš bija «kungs», un Terencijs labākajā gadījumā piederēja pie «ļaudīm». Pat ja notiktu neiespējamais un Marsija šo zelli uz pāris dienām un naktīm noturētu par imperatoru, ir tad viņš nešaubījās, ka viņš, Frontons, galu galā pieveiktu Terenciju.

Pa to laiku pulkveža stāvoklis Edesā bija kļuvis arvien dīvaināks. Arvien vairāk viņa ļaužu pārgāja pie Nerona, viņš tagad dzīvoja viens pats ar divdesmit vīriem milzīgajās kazarmās. Tā viņš savu divdesmit vīru priekšgalā, reizē cēls un smieklīgs, reprezentēja dumpīgajā Mezopo- tāmijā Flāviju romiešu valsti. Viņš turpināja dzīvot kā līdz šim, ieradās galmā, pastaigājās, izjāja, medīja pilsētas apkaimē. Viņš, tāpat kā Edesas varas iestādes, šķietami izrādīja, it kā būtu miers un Romas un Edesas starpā valdītu draudzīgas attieksmes. Bet situācija bija ārkārtīgi nepatīkama, viņš jutās galīgi izolēts un ilgojās pēc draudzīgas sarunas.

Viņš ļoti priecājās, kad paklāju fabrikanta Nitaji bumbas spēļu laukumā otru reizi «nejauši» satika Varronu.

—   Vai jums neliekas, ka apkārtējie notikumi ir ļoti interesanti, mīļo Fronton? — iesāka Varrons.

—    Interesanti, varbūt gan, — Frontons piekrita.

—    Protams, šodien jūsu Edesā reprezentēt Flāviju varu ir godapilns uzdevums, bet patīkams tas nav. Mani divdesmit vīri, pēdējie no visiem, ļoti drosmīgi un īsti romieši, nedod man miera ar lūgumu — izlauzties kopā ar viņiem līdz romiešu robežām.

Varrons sēdēja nevērīgā pozā atpūtas solā; domīgs viņš švīkāja ar gaišdzeltenās sandāles purngalu pa spēļu laukuma robežlīniju.

—    Jūtos jums parādnieks, mīļo Fronton, — viņš teica.

—   Ja jūs pieprasītu tādu atkāpšanos, jūs to dabūsit, turklāt lielisku un spīdošu. Mēs jums sagādāsim šajā atkāpšanās ceļā gandrīz nepārvaramas grūtības. Iekāms jūs sasniegsit robežu, no jūsu divdesmit vīriem būs krituši trīs, pieci vai astoņi, tas ir — cik jūs vēlaties, un pats jūs būsit viegli ievainots. Jūsu varonīgā atkāpšanās caur ienaidnieka apgabalu neatpaliks no «Desmit tūkstošu atkāpšanās». Jus varēsit Antiohijā ierasties kā otrs Kseno-

fonts, jūs saņems ar milzīgu godu, un jūs uzrakstīsit ārkārtīgi interesantas un iespaidīgas «Atmiņas».

—    Nemaz nešaubos, — atbildēja Frontons, — ka jūs prastu visu to lieliski aranžēt. Nešaubos arī, ka sveiks un vesels paglābtos Antiohijā līdz ar savām tiesībām uz pensiju. Bet vai gan es vispār te sēdētu, ja man rūpētu vienīgi šie piecdesmit procenti drošības garantijas?

—    Vai tas nozīmē, ka gribat palikt šeit? — Varrons jautāja, tikai ar pūlēm apslēpdams savu prieku. Un, tā kā Frontons klusēja, viņš piebilda mazliet ironiski, taču patiesi norūpējies:

—    Ja jūs ilgojaties pēc «dēkainības», tad to mēs te spēsim jums sagādāt. Tomēr esmu spiests jūs brīdināt, lai arī nez cik labprāt paturētu jūs šeit. Grūti paredzēt, kas še norisināsies. Katrā ziņā daudz kas sabruks, daudz ko aizskalos. Nevaru galvot, ka šī straume neaizskalos arī jūsu tiesības uz pensiju. Baidos, ja jūs vēl ilgi še paliktu, Stiepiņš beidzot saausīsies, un tad jūsu piecdesmit viens procents būs vējā.

Tas, ka Varrons runāja ar viņu tik atklāti un godīgi, aizkustināja Frontonu.

—    Nenovērtējiet par zemu manas literārās spējas, — viņš jautri teica. — Esmu tīri labs stilists, un, lai attaisnotu savu uzturēšanos šeit, man tikai stilistiski labi jāizstrādā ziņojumi. Līdz šim Stiepiņš saklausījis manos ziņojumos tikai to, ko vēlējos, lai viņš saklausītu, un nav izturējies noraidoši pret maniem argumentiem. Vēl vairāk, viņš man devis oficiālu rīkojumu nemesties uz šķēpa, kā to darījis viņa sencis, bet pārvarēt sevi un izturēt traģikomiskajā postenī.

Varrons satvēra Frontona roku, paspieda to,

—    Man nebija viegli ieteikt jums atkāpties, — viņš teica, un viņa balsī izskanēja tā laipnā burvība, kas jau tik daudzus bija savaldzinājusi. — Tas, ka jūs nolēmāt palikt, man nozīmē vairāk nekā uzvara. Priecājos, ka esmu ieguvis jūsu draudzību. Manas izredzes uz veiksmi nav visai lielas. Bet, ja notiktu neticamais, un reizēm tas arī notiek, tad ceru jums pierādīt, ka neesmu zemē metams draugs.

Šajā vakarā Varrons izņēma no šķirstiņa ķvīti par seštūkstoš sestercijām un otrā pusē peļņas ailē ierakstīja: «Draugs.»

4.terencijs iejutās loma

Varrons nekādi nespēja paziņot «radījumam» par laimi, ko pats tam gatavoja, — pēc sarunas ar Marsiju viņam tas bija kļuvis sevišķi pretīgs. Tā kā dažs labs jau zināja par gaidāmajām kāzām, tad Varrons atstāja likteņa ziņā, kā un no kā Terencijs to uzzinās.

Protams, tas bija vergs Knopss, kas Terencijam pavēstīja par sagaidāmo pagodinājumu.

Tas notika tā. Terencijs pagaidām gan dzīvoja ķēniņa Malluka pilī, taču slepenībā, jo Malluks nebija ar mieru viņu visu pavalstnieku priekšā oficiāli atzīt, pirms nebija notikušas kāzas ar Varrona meitu, un Terencijs ar gudru ziņu sargājās izrādīt nevajadzīgu steigu. Šo sava kunga divkāršo maskarādi Knopss līdz šim bija pacietis, piemiedzot aci. Līdz šim viņš neapgājās ar Terenciju kā ar personu, kuras vārds bija Nerons, — šķita, ka Terencijs tā vēlas, — bet kā ar agrāko podnie,kmeistaru, kas gan patiesībā bija Nerons, taču vēlējās pagaidām paturēt Terencija masku. Tagad Knopsam šķita, ka pienācis laiks no šīm divām čaulām atmest ārējo.

— Esmu lielā neizpratnē, — viņš teica savā parastajā pazemīgajā nekaunībā, — kā lai jūs uzrunāju, patron? Ļaudis Edesā apgalvo — podniekmeistara Terencija verga Knopsa kunga vairs neesot. Vēl vairāk — stāsta, tas esot bijis pats lielais imperators Nerons, kam labpaticis atpūsties, ielienot Terencija čaulā, kā dažkārt Zevs pārvērtās vērsī. Starp mums runājot, es, jūsu pazemīgais vergs, jau sen sapratu, spriežot pēc tā, cik maz jūs sajēdzāt keramikas lietās, — jums jābūt imperatoram Neronam. Bet cik ilgi majestātei labpatiks tēlot podnieku, to neviens man nevarēja pateikt, un tikai kopš zinu, ka esat nolēmis ņemt par sievu senatora Varrona meitu, es uzdrošinos ticēt, ka tiešām gatavojaties nomest šo čaulu.

Ar lielām pūlēm Terencijs apslēpa satraukumu, ko izraisīja Knopsa vārdi. Vesela juceklīga, mežonīga sajūtu jūra te pacēla viņu augstu, te atkal nogremdēja. Viņu pildīja ar svētlaimi paša lieluma skurbums. Reizē ar to viņu pārņēma sašutums pret Varronu, kurš pat neatrada par vajadzīgu pavēstīt savus plānus ar viņu. Bet tanī

pašā laikā viņš jutās saistīts ar Knopsu, likteņa izraudzītās lielās prieka vēsts nesēju, un juta gandarījumu, ka turējies pie šī cilvēka.

Knopss pa to laiku runāja tālāk. Viņš runāja par savām darīšanām. Cik divdomīgā situācijā viņš esot nonācis! Kamēr eksistējis podniekmeistars Terencijs, tikmēr skaidrs, ka eksistējis arī vergs Knopss. Kas tagad notikšot ar viņu, kad Terencija vairs neesot un tas atkal pārvērties imperatorā Neronā? Tagad vina liktenis dievu rokās. Katrā ziņā viņš vairs neskaitoties vergs, jo, tā kā neesot Terencija, tad viņam neesot arī vairs kunga. Bet kas gan viņš īstenībā esot? Viņš uzdrošinoties cerēt, ka zināmos vārdus keramikas fabrikā Sarkanajā gātē par gaidāmajām pārmaiņām, kas arī viņam nesīšot laimi, teicis nevis podnieks Terencijs, bet gan viņa majestāte imperators Nerons.

Terencijs tikai ar vienu ausi klausījās Knopsa veiklajā tērzēšanā. Skaidrs, ka puisis pelnījis brīvību, kaut vai tikai par šodienas vēsti. Knopsam, protams, jāpaliek te, Knopss nedrīkst aiziet„no viņa, tas nozīmētu nelaimi, un Knopss ir Terencijam nepieciešams. Tāpēc viņš izmeta cēli un it kā starp citu:

— Zināms, tu esi brīvs ar to dienu, kad apprecēšu Marsiju.

Taču viņš pārāk lāva sev vaju un izrunāja šos vārdus nevis imperatora Nerona balsī, bet podniekmeistara Terencija lielīgajā tonī.

Kad Knopss bija prom, Terencijs pilnīgi atdevās sajūsmai, ko izraisīja lielais paaugstinājums. Viņš iztēlojās, kā svinēs kāzas ar Marsiju Terenciju, vienu no valsts ievērojamākām dāmām. Iztēlojās ceremoniju Edesas galvenajā laukumā, kur atradās Tarātes altāris, viņas mūžsenais vara tēls un viņas simboli — fallusa akmens atveidi. Varrons, lielais Varrons, senators, kura lieta viņš, Terencijs, bija, kuram viņš piederēja kā suns vai kā govs, deva viņam savu meitu, atdeva pavisam, vēl vairāk — uzaicināja to piegulēt. Viņš iztēlojās nakti, ko pavadīs ar Varrona meitu. Un nu viņa priekā iezagās maza netīksme. Nerons bija «vīrietis», Nerons nozīmēja «vīrietību». Turpretī viņš pats, Terencijs, nekad nebija juties stiprs gultā ar sievieti: viņa likteņa pagriezieni, sasprindzinājums, ko prasīja paša iztēlotais lielums, samērā agri bija laupījuši viņa vīrietības spēku. Viņš lūkoja sevi iekvēlināt, iztēlojoties Varrona meitu kailu atdošanās brīdī. Bet viņu kairināja tikai doma par augsti stāvošo dāmu, vairāk nekas. Iedomājot kāzu nakti, viņš jutās nedrošs. Atlika tikai cerība, ka paša lieluma izjūta palīdzēs izšķirīgajā brīdī atkal saņemties.

Lai gan saņemtā vēsts bija tik priecīga, viņš neatļāvās izdarīt aplamības. Arī tagad viņš neizrādīja nekādu steigu. Dzīvoja vientulībā. Strādāja. Uzmanīgi uzzināja no grāmatām, no ļaudīm, ar ko satikās, neskaitāmus sīkumus par Nerona agrāko dzīvi, vingrinājās precīzi atdarināt Nerona rokrakstu, it sevišķi parakstu. Viņam iedeva vienu grieķu un vienu latīņu sekretāru, vienu grieķu un vienu latīņu priekšā lasītāju. Kopā ar tiem viņš mācījās no galvas klasiķus, ko Nerons bija mīlējis, viņu klātbūtnē centās Nerona dzejas skandēt Nerona stilā. Tas aizņēma visu viņa laiku.

Viņš bija uzmanīgs un stingri izvairījās atklāti kaut kur parādīties. Vienīgi gaidāmo kāzu svinību organizēšanā labprāt būtu piedalījies, šai jomā, kā arī visos reprezentācijas jautājumos, viņš jutās lietpratējs. Bet, kad viņš saviem ļaudīm deva dažus mājienus un ieteica svētku gājiena maršrutu, ļaudis apjuka, un izrādījās, ka visa ceremonijas kārtība jau izstrādāta un apstiprināta. Izbijies viņš piekāpās. Priecājās vismaz par to, ka drēbnieki, kas bija ieradušies, lai pašūtu svinību tērpu, ņēma vērā viņa biklos ierosinājumus.

Apmeklētājus viņš pieņēma reti. Bet, kad Kajas kundze vēlējās ar viņu parunāt, viņš lika to ielaist.

Viņš gulēja uz zviļņa, visnotaļ Nerons, un klausījās, kā viņam lasa priekšā.

—    Ko tu vēlies, labo sieviņ? — viņš žēlīgi pajautāja, redzami uzjautrināts.

—    Izsūti šo cilvēku ārā! — pieprasīja Kaja.

Viņa stāvēja tā priekšā — drukna, enerģiska, dziļi elpodama, muti ar skaistajiem, lielajiem zobiem mazliet pavērusi.

Nerons sacīja lasītājam:

—   Turpini, mans mīļais.

Tas pacēla tīstokli, lasīja tālāk.

—    Izsūti šo cilvēku ārā! •— Kaja neatlaidas.

—          Ak, mūsu Kaja ir vēl tepat, — pa pusei uzjautrināts, pa pusei garlaikots ierunājās Nerons. — Vai tu beidzot nepateiksi, ko vēlies, mīļo sieviņ?

—    Nāc pie prāta, vīrs! — neatlaidīgi lūdzās Kaja. — Tu mūs visus iegrūdīsi postā un visupirms pats sevi. Vai tad tu esi pavisam akls? Dieva dēļ, izbeidz šo komēdiju un nepadari sevi par izsmieklu barbaru acīs.

Priekšā lasītājs bija ievilcies kaktā; ar bailēm un ziņkāri viņš raudzījās uz sievieti, kura stāvēja, satraukta līdz sirds dziļumiem, izmisusi, kaujinieciska, karsti lūgdamās.

—     Es taču izbeidzu komēdiju, — žāvādamies teica Nerons. — Kāpēc tu to turpini, mana labā? Ja luga nospēlēta, maskas noņem. Bet notēlot tu notēloji krietni, braši turējies. Par to tu arī saņemsi mūža renti. Tūkstoš pieci simti mēnesī. Pieraksts" to, mīļais, — viņš pavēlēja priekšā lasītājam.

—    Vīriņ, Terencij, — Kaja lūdzās, — apdomājies jel! Kur gan tu esi? Šoreiz tu tik lēti netiksi cauri kā tajā drausmu naktī, kad atgriezies no Palatīna. Vai tev vēl nepietiek šausmu, ko toreiz pieredzēji? Vai tu gribi piedzīvot to pa otram lāgam? Bet to tu vairs neizturēsi. Divreiz dievi tādu augstprātību ņepiedod.

Viņa piegāja tam cieši klāt, sapurināja.

—    Nāc tagad uz mājām, Terencij! Tur kopīgi apdomāsim, kas tālāk darāms!

Sievas vārdi pret paša gribu satrauca viņu. Viņš at- vairījās, dusmojās uz viņu, dusmojās uz sevi pašu, ka licis viņu ielaist, vēlējās viņai iesist. Bet viņš bija un palika imperators. Laiski atkratījās no viņas, pielika smaragdu pie acs un ar interesi aplūkoja viņu kā retu dzīvnieku.

—    Viņa ir sajukusi prātā, savu lomu tēlojot, — viņš sprieda. — Man stāstīja, ka reizēm aktieri, tā sajūkot, ja pārāk iedziļinoties Edipa vai Ajaksa lomā. Tagad ej, mana labā, — viņš mīlīgi teica sievai. — Nomierinies! Par tevi gādās.

Un viņš paplikšķināja tai uz pleca. Bet Kaja nodrebēja no viņa pieskāriena, skaļi iešņukstējās, neteica vairs ne vārda un aizgāja.

Otrā dienā Varrons beidzot uzmeklēja «radījumu». Terencijs bija mazliet izbijies, protams, neliekot to manīt. Sākumā viss ritēja labi. Varrons visnotaļ izturējās kā viņa majestātes galminieks. Pateicās vispadevīgi imperatoram par godu, kādu tas piešķīris, viņa meitai Marsijai, izklāstīja kāzu svinību programmu, godbijīgi izlūdzās piekrišanu šai ceremonijai, ko izstrādāt pats nebija atļāvis Terencijam.

Turklāt viņš deva tam mājienus, kā izturēties, lai iespējami vairāk līdzinātos īstajam imperatoram. Viņš centās šos mājienus dot neuzbāzīgi, tomēr dažkārt nespēja atturēties savos norādījumos no mazas ironijas un nicinājuma pieskaņas, Un notika, ka viņš arī cauri maskai Terenciju ievainoja. Varrons teica:

— Es diemžēl redzu, ka jūsu majestāte lieto smaragdu daudz biežāk nekā agrāk. Tātad jūsu īsredzība ar gadiem pieaugusi, lai gan parasti uz vecumu tā pamazinās. Protams, īsredzībai ir savas priekšrocības, sīkas lietas tuvumā redz jo asāk. Tikai jājautā, — viņš domīgi piebilda, — vai tālredzīgums, kas piemīt mums, vienkāršajiem mirstīgajiem, nebūtu tomēr turpmāk vēlamāks.

Augstprātīgajam Varronam nenāca ne prātā, ka viņa agrākais vergs pamanīs izsmieklu šajos vārdos. Bet nicinājums izlaužas pat caur bruņurupuča bruņām, un Terencijam nebija bruņu, toties sevišķi jutīga āda. Viņš atņēma no acs akmeni, kas viņam bija sagādājis tik daudz prieka un palīdzējis pārvarēt dažu labu mulsuma brīdi. Nikni un bezpalīdzīgi savilka uzacis un visā turpmākajā sarunā ar Varronu ne reizi vairs nepacēla pie acīm skaisto smaragdu.

5 Nerona kāzas

Pēc tam kad Marsija bija nolēmusi precēt rāpuli, kā domās dēvēja Terenciju, viņa vēl dziļāk ievilkās sevī, lai neviens neredzētu viņas bailes, šaubas, riebumu un slepeno iekāri.

Ai, kā viņai gribējās parunāties ar pulkvedi Frontonu! Kopš viņa ar tēvu bēgšus atstāja Antiohiju, bija spiesta atteikties no saviem sapņiem un domāja par to, kā uzmundrināt Frontonu, lai tas viņu bildinātu, kopš tā laika viņas domas bieži pievērsās elegantajam, visnotaļ romis- kajam kungam, kurš viņai atturīgi izrādīja pielūgsmi. Naktīs gultā viņa bieži iztēlojās, kā tas būs, kad viņa savu miesu, tik ilgi glabāto miesu sniegs šim vīram kā dārgu balvu. Viņa gulēs aizvērtām acīm, pretodamās un sevi apvaldīdama, auksta un kvēla, pilna kaisles un stingrības. Bet tieši tāpēc, ka tik daudz bija domājusi par Frontonu, tieši tāpēc, ka iekārē pievērsās viņam, Marsija nespēja lagad atklāti izrunāties ar viņu kā ar draūgu par tām šausmām, kas viņu sagaida, jo tagad viņš tai bija mazāk un reizē vairāk nekā draugs.

Tā viņa viena nesa sevī iekāri un bailes. Māte viņai savā laikā bija iedvesusi biklumu un pretīgumu pret visu miesisko. Viņa bija nolemta sargāt Vestas svēto uguni, dzīvot tur, stingrajā vestālieņu mājā Svētajā ielā, augstu kā ērglis gaisos pāri vienkāršajai tautai un vienkāršajām vēlmēm. Varrons to aizkavēja. Par to māte Varronu ienīda vēl vairāk un bija iedvesusi Marsijai riebumu pret tēva izlaidīgo dzīvi. Māte bija pareģojusi un Marsija tam noticēja, ka Varrona dzīves veids viņu pašu iegrūdis nelaimē, un, kad tēvu patiesi ar kaunu izsvītroja no senatoru saraksta, Marsija apņēmās jo nelokāmāk iet mātes taisno ceļu, tagad, viņa sprieda, ir pienākusi viņas kārta sargāt savas dižās, slavenas dzimtas godu.

Bet nu, par spīti visam, viņa bija nogrūsta uz tēva ceļa. Viņai pavērās tikpat apšaubāms liktenis kā tēvam: viņai jākļūst par sievu cilvēkam, kas reizē bija imperators un vergs. Tomēr visvairāk viņu mulsināja tas, ka viņa nebūt nejuta riebumu pret šādu likteni. Nē, gluži tāpat kā savā laikā ne vien bija nīduši tēvu viņa amoralitātes dēļ, bet arī apskaudusi un apbrīnojusi, tā tagad, par spīti derdzī- gumam, viņu pievilka neganti un noslēpumaini tā dzīve, kas viņu sagaidīja.

Paražas neatļāva, ka Marsijas saderinātais to uzmeklētu vai arī tā viņu. Viņa nopūlējās atsaukt atmiņā Terencija seju un augumu, jo viņa to noteikti bija kaut kur satikusi; tas viņai neizdevās. Bet nekad viņa neaizmirsīs lielo, neapvaldīto imperatora Nerona seju: to viņa bieži tika redzējusi bērnībā, kad imperators vēl bija dzīvs. Ilgi viņa stāvēja imperatora statuju priekšā, kas tagad bija celtas jaunā godā, un iztēlojās, kā šis akmens imperators atdzīvosies, apskaus viņu, kā viņš nometīs togu, kā viņi augums pie auguma gulēs gultā, kā viņš piespiedīs savus gurnus viņējiem — un Marsiju pārņēma izbailes, no kā apstājās sirds, un iekāre, kas viņu iekveldināja līdz pašām dzīlēm.

Bet tas jau nebija imperators Nerons, tas bija podnieks Terencijs, vergs, cilvēks ar prastām, netīrām asinīm, kāju pamesls, ar kuru tai bija jāsavienojas. Viņa bija apjukusi savās jūtās.

Bet Marsija prata savaldīties un, ja reiz izšķīrusies, tad ārēji bija tikai imperatora līgava, nekas cits. Cītīgi viņa izpildīja visas daudzās paražas, ko romiešu tradīcijas uzlika saderinātajiem.

Kāzu dienas priekšvakarā, tiklīdz sāka krēslot, viņa pacietīgi ļāva sev uzģērbt līgavas dzeltensarkano, liesmaino tērpu un ziedoja pēc senču ieražas savu jaunavas tērpu un rotaļlietas tēva mājas dieviem.

Šajā naktī viņa labi negulēja. Sapņi par Frontonu sajaucās ar biklām, iekāres pilnām iztēles ainām, kas viņu bija apsēdušas pie imperatora statujas. Viņa ilgojās ieraudzīt to vīru, kas saucās par Neronu, ilgojās ar tādām mežonīgām alkām, ka dega visa miesa.

Bet, kad viņš agri no rīta ieradās pie tās, lai vestu uz laulībām, — grezns un krāšņs, purpurā, karietē un ar lielu svītu, — Marsija jutās vīlusies. Viņš staroja, viņš bija majestātisks runā un kustībās. Bet burvība, kas Marsiju pārņēma pie statujas, neatgriezās. Viņa nejuta ne godbijību visaugstākās varas priekšā, ne pārākumu, kas būtu jāizjūt pret vergu, nedz iekāri pēc vīrieša. Viņā bija vienīgi tukšums. Cilvēks, kas viņai sniedza roku, nebija nekas — ne augsts, ne zems, čaula bez satura, fiktīva persona. Savas dzīves dārgāko mirkli viņa dalīs ar pilnīgi vienaldzīgu cilvēku, ar Neko.

Krāšņi viņi aizbrauca uz Edesas galveno laukumu. Desmitiem tūkstošu ļaužu stāvēja ar aizturētu elpu, kad imperators un Marsija parādījās Tarātes altāra priekšā. Marsijai mugurā bija tradicionālais līgavas tērps — balta, ļoti gara tunika ar aitas vilnas jostu, mākslīgi sasietu Herakla mezglā, kas līgavainim būs jāatraisa, un pāri pārmesta līgavas mantija kāzu dzeltenīgi sarkanajā, ugunīgajā krāsā. Dzelteni sarkani liesmoja arī augstās kurpes un līgavas plīvurs. Matos, kas pēc paražas bija savīti sešos viļņos, bija smags un cienīgs vainags, zem kura viņas šaurā, baltā sejiņa šķita divkārt maiga un stingra.

Priesteri, kas bija upurējuši dzīvnieku un apskatījuši tā iekšas, pavēstīja, ka dievībai šīs laulības esot tīkamas. Parakstīja laulības līgumu. Tad līgava pateica tradicionālo formulu:

—   Tā kā tu saucies Klaudijs Nerons, tad es gribu saukties Klaudija.

Terencijs atbildēja:

—    Es, Klaudijs Nerons, piekritu, ka tu sauksies Klaudija, — un līgavas vedēja salika kopā abu jaunlaulāto rokas.

Kamēr upurēja lauku augļus, jaunais pāris sēdēja pārsegtām galvām divos krēslos, pār kuriem, viņus savienojot, bija izplesta agri no rīta upurēta jēra āda. Pēc tam viņi, lūgsnas skaitīdami, apgāja apkārt altāram tā, lai tas viņiem paliktu pie labās rokas; pa priekšu soļoja zēns un kaisīja vīraku altāra liesmās.

Pēc svinībām Varrona namā kāzu gājiens devās uz ķēniņa Malluka pili kā uz līgavaiņa māju. Ļaudis visapkārt sauca:

—   Talase! Talase!

No senlaikiem neviens lāgā nezināja, ko tas nozīmē, arī šodien neviens to nezināja, bet šodien, tāpat ķā senāk, ikviens ar šo vārdu iedomājās kaut ko ļoti nofeiktu, piedauzīgu. Imperatora pavadoņi kaisīja ļaudīm riekstus, un, tā kā tas bija imperators, tad rieksti bija apzeltīti. Marsijai pa priekšu zēns nesa kadiķu lāpu. Kad gājiens nonāca galā, pūlis metās uz šo lāpu, saplēsa to neskaitāmos gabaliņos, plūcās par katru skaidiņu: jo tam, kurš ieguva līgavas lāpas skaidu, dievi dāvāja ilgu mūžu, un vēl jo ilgāku tāpēc, ka tā bija imperatora līgavas lāpa!

Līgavas vedēji pārcēla Marsiju pār slieksni. Lielajā zālē bija sagatavota plata laulības gulta. Tās vienā pusē tupēja komiski akmenī izcirstais priāpiskais dievs Mu- tunus Tutunus, jaunlaulāto sargs. Līgavas vedēji iesēdināja Marsiju tam klēpī atbalstot viņu pret tā vareno fallusu.

Tā nu viņa sēdēja uz neķītrā akmens. Kāzu pavadonība beidzot aizgāja, un viņa palika viena ar šo vīrieti. Kas tagad būs? Visu dienu viņš bija palicis tāds pats, mierīgs, samērā cienīgs, tomēr nemodinot tādas sajūtas, kādas vajadzēja izraisīt visaugstākās personas tuvumam, bet neradot arī izsmieklu vai nicinājumu. Tagad nu viņš stāvēja tās priekšā, «Nerons — vīrietis», viņas Nerons, viņas vīrs. Viņš patiesi izskatījās kā tā statuja. Vai tiešām akmens tagad kļūfs par miesu un darīs to, ko viņa sapņojusi?

Podniekam Terencijam tā bija liela, bet ļoti nogurdinoša diena. Senators Varrons viņam jau laikus pasniedza sarakstu, kur bija atzīmēts viss, kas darāms. Terencijs, ievingrinājies klasisko traģēdiju iestudēšanā no galvas, viegli iekala visu un augu dienu izturējās augstākā mērā kā imperators. Zināms, aiz lielās piepūles viņš nespēja pa īstam izbaudīt savu diženumu. Tagad viņš te sēdēja viens ar šo bālo, augstprātīgo senatora meitu, kurai bija tiesības sagaidīt, lai viņš tai ķeras klāt.

Tas katrā ziņā bija liels gods, ka Marsija un visi pārējie to gaidīja no viņa. Arī pašam viņam šorīt līgava bija šķitusi ļoti garda, pat skaista, lai gan viņam vairāk būtu paticis kaut kas apaļīgāks, treknāks. Bet pašreiz pēc bezgalīgajām ceremonijām viņš jutās nolādēti noguris, pagalam izsmelts un vismīļāk būtu gulējis viens. Bez tam Varrona sarakstā bija atzīmēti visdažādākie norādījumi, kā izturēties, bet visi tie attiecās uz dienu un neviens uz nakti. Ko lai iesāk? Vai lai atraisa viņas jostas sarežģīto Herakla mezglu, vai arī pats vispirms noģērbjas?

Lai notiek! Uz priekšu! Kas paveicis tik lielas lietas kā viņš, spēs arī galu galā pakalpot kādai meičai. Lai sevi iekvēlinātu, viņš iztēlojās visus iespējamos saldkai- ros priekšstatus. Tie viņu nesaviļņoja. Marsija sēdēja nekustīgi. Viņš aplūkoja savas rokas. Tās viņš bija labi kopis, rokas bija baltas un labi smaržoja. Bija pagājis jau krietns laiks pilnīgā klusumā. Kaut kam bija jānotiek.

— Jā, mīļā Marsija, — viņš teica un piegāja pie viņas, tikai ne vairs Nerona gaitā. Kādēļ gan? Spēkus vajadzēja pataupīt kam citam. Saudzīgi viņš tai noņēma līgavas mantiju. Viņš to nenometa zemē, bet kā saimnieks pārlika dārgo drānu kārtīgi pār krēslu, tad nedroši noņēma līgavas vainagu no Marsijas matiem un, viegli nopūzdamies, pamēģināja atraisīt viņas jostas sarežģīto mezglojumu. Marsija, vēl arvien nekustīga, ļāva tam visam notikt. Nejauši pieskardamies tās pierei vai rokai, viņš sajuta, ka tās ir, aukstas kā ledus.

Vairs bija atlikusi tikai tunika. Viņš nodomāja, ka līdz šim nebija diez cik varonīgi uzvedies, un nolēma parādīt sevi kā vīrietis. Viņš paraustīja tunikas sasēju un, kad tas nepadevās, parāva to ar varu. Marsija palika kaila: auksta, tieviņa, balta, smailām krūtīm. Viņš to sagrāba, viņa nebija smaga, aiznesa bez pūlēm uz gultu. Viņa gulēja, apvaldīti elpodama.

—    Nodzēs gaismu, — viņa palūdza.

Viņš noģērbās, nolikās tai blakus. Viņa vēl arvien bija gluži salta, tas viņu kaitināja. Viņš sagrāba to brutāli ap vidu. Viņa nodrebēja, klusi ievaidējās. Ja sieviete ir tik auksta, viņš domāja, lai viņa negaida, ka vīrietis iekarsis. Viņš cerēja, ja iekaisīs dusmās, tad paveiksies vieglāk. Viņš arī saniknojās, tāpēc ka viņa klusēja, tāpēc ka viņam nepalīdzēja. Viņš atkal to satvēra.

—    Saki — «Sarkanbārdīt», — viņš vēlējās; tā imperatoru sauca Akte, viņa pirmā draudzene, un tā viņu sauca tauta; kā Terencijam bija stāstījuši, Neronam šī iesauka patikusi.

Viņa klusēja. Viņš to sāpīgi sažmiedza. Viņa klusītiņām iekliedzās.

Re, cik jūtīga tu esi, manu lellīt, viņš saniknots domāja, sagrāba viņu vēl ciešāk, ieknieba.

—    Nē, — viņa čukstēja. — Nē.

It kā gaidījis šos vārdus, viņš no tās atlaidās.

Ja viņa negrib, viņš aizvainots domāja, Nerons neuzbāžas.

Viņš novērsās no Marsijas, pats ar sevi apmierināts. Augu dienu viņš bija izturējies kā īsts valdnieks, bija pelnījis miegu un atpūtu. Viņš ērtāk sakārtoja spilvenu, pavaicāja sev, vai novēlēt viņai labu nakti vai arī izlikties, ka ir aizvainots. Būdams sirds dziļumos labsirdīgs, viņš nomurmināja «ar labu nakti», grieķu valodā, jo tā likās smalkāk; bez tam šajos vārdos nebija «th». Tad viņš aizmiga. Pēc maza brīža atskanēja klusi krācieni.

Marsija gulēja stinga, iztukšota, vīlusies. Viņa bija saniknota, ka šis vīrietis uzdrošinājies viņai pieskarties, vēl vairāk saniknota — ka novērsies. Augstprātīgi viņa sev teica, ka tieši viņas pārākums vergu savaldījis. Viņa varēja būt lepna, ka aizkavējusi šo dzīvnieku izrīkoties ar viņu pēc sava prāta. Taču šis lepnums ātri izkūpēja. Viņa sajuta viņa smaržu, dzirdēja viņa elpu.

—    Sarkanbārdīt, — viņa klusi noteica, dusmodamās uz sevi, ka uzreiz nebija tam atdevusies.

Viņa pieskārās vietām, kur tas bija iekniebis. Sāpēja. Rit būs zilumi; tas ir viss, kas viņai paliks no šis kāzu nakts. Gandrīz fiziskas sāpes sagādāja vilšanās, iekvēlinādama un atkal saldēdama.

Viņš zvilnēja tai līdzās aizmidzis, klusi krāca.

Visu nakti viņa nesasila. Tiklīdz ausa diena, viņa piecēlās. Kailām kājām, šauriem, meitenīgiem soļiem pagājās pa istabu. Viņa ieraudzīja līgavas mantiju rūpīgi un kārtīgi izklātu pār krēslu. Un tas grib būt Nerons, viņa nodomāja.

6 viltība

Saņēmis no Frontona ziņojumu par notikumiem Edesā, Cejons bija saniknots, bet gandrīz vēl vairāk izbijies. Tātad Varrons viņu ienīda tik dedzīgi, ka ļāva krāpniekam, ļāva vergam piegulēt savu paša mīļoto meitu, lai tikai viņam kaitētu. Tagad viņš skaidri redzēja, to, ko vienmēr bija nojautis: nevis ārējie ienaidnieki, nevis Pakors vai Artabans bija īstie pretinieki; Romas patiesais ienaidnieks sēdēja iekšienē un saucās Lūcijs Terencijs Varrons. Vainīgs bija viņš, ka Austrumi nenomierinājās. Dziļais riebums pret šo cilvēku bija Cejonam noderējis kā labs instinkts.

Tagad atkal un vēl jo dziļāk viņš saprata: tas, kas no- l risinājās starp viņu un Varronu, bija kas vairāk par personisku konfliktu: viņš pats, Cejons, bija jaunā Roma, pilns atbildības un skaidra, vēsa prāta; Varrons turpretī bija agrākās izlaidības iemiesojums, kaislību cilvēks, varbūt ģēnijs, bet droši vien pārpilns tās nesavaldības, tās bezatbildības, kas Nerona laikā mērķtiecīgu pārvaldi padarīja neiespējamu un ārkārtīgi bīstami apdraudēja valsti.

Cejons lasīja pulkveža Frontona skaidros, korektos ziņojumus. Viņā iedegās negantas dusmas. Jādodas uzbrukumā, viņu tirdīja nikna doma. Desmit tūkstošus vīru pār Eifratu! Izvilkt laukā abus neliešus —; nožēlojamo krāpnieku Terenciju, bet pirmām kārtām Varronu, šo liekuli, šo valsts nodevēju. Ubagķēniņu Malluku atcelt,

viispriesteri Šarbilu sodīt. Varronam nocirst galvu, un viņa plukatu vergu piesist krustā. Cejons gandrīz nožēloja, ka Frontons bija izturējies tik apdomīgi un mie- i īgi. Viņam tīri vai labāk patiktu, ja Edesas garnizonu Initu sakapājuši un viņam rastos iegansts iejaukties.

Ar lielām pūlēm padomnieki viņu atturēja no pārsteidzīgā soļa. Viņš bija spiests atzīt, ka militāra ekspedīcija pret Edesu ir neiespējama. Tāda ekspedīcija būtu likai Artabanam sengaidītais iegansts, lai ar aizstāvēšanās kara lozungu izbeigtu iekšējās jukas partiešu valstī, pārietu Tigru un dotos pret romiešiem. Palatīns piedēvēja sev kā visaugstāko nopelnu miera atjaunošanu un saglabāšanu. Imperators Tits vismījāk Jāva sevi dēvēt par miera imperatoru. Tāds gubernators, kurš neizvairītos no kara ar partiešiem vai pat to izprovocētu, noteikti kristu imperatora nežēlastībā. Nē, Cejonam jāaprobežojas ar dažām neiedarbīgām notām, ko aizsūtīs uz Edesu. Viņam saistītām rokām jānoskatās, kā Varrons vērpj tālāk savas intrigas un par viņu uzjautrinās. Viņam bija grūti elpot aiz dusmām, sarkanie plankumi vaigos iekvēlojās spilgtāk. Antiohijas gubernatora pilī visi jutās nomākti.

Ik dienas noturēja kara padomi. Gubernators lūdzās, centās apvārdot, lamāja savus padomniekus. Tā tas ilgāk vairs nevarēja turpināties. Lauzīja galvu. Bija jārod izeja. Kungi valdības pilī bija skoloti diplomāti. Viņi atrada šo izeju.

Protams, pati Roma nevarēja uzsākt nekādas militārās ekspedīcijas. Bet kā būtu, ja, pamatojoties uz veciem līgumiem, uzaicinātu kādu no vasaļvalstlm sākt policejisku akciju noziedznieku notveršanai. Ja, piemēram, grieztos pie Edesas kaimiņa — Komagēnas valdnieka Filipa un nopietni palūgtu viņu pielietot visus līdzekļus, lai panāktu Varrona un Terencija izdošanu? Ja Koma- gēna uzsāk šo akciju — un Antiohijai ir līdzekļi, kā piespiest ķēniņu Filipu, — tad Roma būs nomaskēta. Ķēnioš Filips jānodod pariešiem; viņiem paskaidrotu, ka viņš, kam bija jāveic tikai policejiska rakstura pasākumi, ir pārkāpis aiz pārpratuma savas pilnvaras.

Cejons, kurš kāri uztvēra katru rīcības iespēju, uzelpoja. Vēl tajā pašā dienā nosūtīja vēstījumu Komagēnas ķēniņam Filipam.

7.saprāts un kaislība

Kad Varrons uzzināja par šo vēstuli, viņam uznāca pagurums un depresija. Viņu kremta apziņa, ka viņš, piecdesmit gadus vecs virs, ļaudamies savai kaislībai, aizrāvies ar nelāgo joku, kas varēja dārgi maksāt. Protams, tas bija vairāk nekā joks, runa bija par lielo Aleksandra ideju — sakausēt Āziju ar Eiropu. Bet vai viņš, Varrons, neatzina šo ideju tikai tāpēc, ka tā ļāva iztrakoties viņa spēles kaislībai, viņa kārei pēc varas un baudas?

Ilgi viņš tā sēdēja un jutās vecs un nolietots. Tikai pamazām atgriezās skaidrā domāšana un enerģija. Jā, plāns, ko izperināja Antiohijā — nesūtīt savu karaspēku, bet rīkoties ar Komagēnas starpniecību, — šis plāns bija ļoti veikls. Partiešu ķēniņš Artabans gan varbūt vērsīsies pret romiešu karaspēku, bet nekad neuzbruks vietējam sīriešu karaspēkam. Ja nonāks līdz bruņotam konfliktam starp Komagēnu un Edesu, tad viņam, Varronam, un viņa Neronam nav ko gaidīt palīdzību — beigas viņu pasākumam būs.

Ja nonāks līdz bruņotam konfliktam. Tātad viss atkarīgs no Komagēnas Filipa. Vai viņš izpildīs Cejona prasību un vai tas ir neizbēgami?

Varrons iztēlojās sevi Filipa vietā. Filipam bija pāri < trisdesmitiem, viņš bija grieķu un persiešu ķēniņu pēcnācējs, ļoti izglītots vīrs, kas šajā saulē viscītīgāk atbalstīja mākslas un zinības. Varrons mīlēja Komagēnas valdniekus un vērtēja viņus augstāk par visiem. Pašreizējie Romas varasvīri viņus visādi tirdīja. Jau vecais, neaptēstais Vespaziāns nevarēja ciest pārsmalcināto, estetizējošo ķēniņu Filipu, un Tits savukārt uzskatīja viņu par neciešami austrumniecisku. Filips bija par gudru, lai aizstāvētos, un katru reizi, kad viņu aizskāra, atbildēja ar laipnības apliecinājumiem. Taču savā sirdī — par to Varrons bija drošs — viņš ienīda rupjos, brutālos karavīrus, kādi izrādījās romieši. Nav šaubu, ka viņa sirds pieder cilvēkam, kurš saucas par Neronu, lai kas tas arī būtu. Bet Komagēna atrodas Eifratas upes otrajā — romiešu krastā, tās galvaspilsētā Samosātā stāv stiprs romiešu garnizons, un, ja ķēniņš" Filips izrādītu pretestību, romieši nekavētos uzbrukt viņam un ieņemt viņa zemi, Vai galu galā viņš, par spīti visam, nepadosies Cejona vēlmēm vienkārši tāpēc, ka citādi nevar?

Jaunā ķēniņa draugi stāstīja par viņu, ka viņš apvienojot sevī visas labās persiešu, grieķu un sīriešu īpašības: persiešu reliģiozitāti, grieķu izglītību, sīriešu izmanību. Viņa ienaidnieki teica — viņš apvienojot sevī visu šo triju tautu sliktās īpašības: persiešu nenoteiktību, grieķu mīkstčaulību, sīriešu viltību. Varrons pats bija tikai divas reizes saticies ar ķēniņu Filipu. Viņš un jaunais valdnieks bija izrādījuši neslēptas simpātijas viens otram. Tagad viņa liktenis atradās šā Filipa rokās. Varrons nolēma doties uz Samosātu, Komagēnas galvaspilsētu.

Vēl tajā pašā dienā viņš devās ceļā.

Ķēniņam Filipam tas bija priecīgs un reizē netīkams pārsteigums. Varrons taču būs dzirdējis par Antiohijas prasību izdot viņu, — kāpēc tad viņš pats devās rokā? Kas viņam padomā? Bet abi bija labi audzināti. Kamēr sēdēja pie galda, ne ķēniņš, ne Varrons neizrādīja, kas viņus satrauca. Toties viņi moži sarunājās par mākslu un literatūru, un vienīgi klusībā Filips sev jautāja, vai nevajadzētu, lai kā viņš Varronam simpatizēja, tomēr nostādīt pie durvīm sardzi un rīt no rīta nogādāt viņu Antiohijā.

Pēc maltītes Varrons iesāka bez aplinkiem:

—    Vai jums, ķēniņ Filip, tas nešķiet ļoti laipni no manis, ka aiztaupu karagājiena grūtības un pats jums tieši dodos rokā?

Ķēniņš Filips vairs nepūlējās apvaldīt uztraukumu. Viņš piecēlās^ Tas bija gara auguma vīrs, trauslu ķermeņa būvi un nelielu zodu, viņš pagājās šurp un turp neveikliem, nevienmērīgiem soļiem, beidzot apstājās pretī Varronam, vērīgi ielūkojās lielām, īsredzīgām acīm tā sejā un teica:

—    Es brīnos gan, mīļo Varron. Man nav jums jāsaka, cik netīkams man ir gubernatora uzdevums. Bet tik labs Austrumu pazinējs kā jūs zinās arī, ka man tas jāpilda.

—    Protams, ka jums tas jāpilda, — piekrita Varrons. — Mums, manam Neronam un man, ir maz izredžu •

noturēties. Pat tad, ja Artabans mūsu rīcībā nodotu divdesmit trīsdesmit tūkstošus karavīru, kas vēl nav zināms, pat tad uzvarētāja, ar skaidru prātu spriežot, galu galā būs Roma. Saprāts, ķēniņ Filip, prasa, lai jūs izpildītu gubernatora uzdevumu. Turklāt jūs iegūsiet dažādus labumus. Edesa tiks sodīta, tās apgabalu sadalīs, un, domājams, kad jūs soda ekspedīciju būsiet sekmīgi paveicis, krietnu dalu šī apgabala nodos jums.

Garais, kalsnējais ķēniņš Filips bezpalīdzīgi noraudzījās lejup uz mierīgi runājošo Varronu. Tā jau tas bija. Viņš pats nebūtu labāk izklāstījis iemeslus, kas mudināja viņu gribot negribot paklausīt Romai. Viņš jutās apjucis un vīlies. Klusībā viņš bija cerējis, ka Varrons atbalstīs nevis viņa pamatojumus, bet iebildumus.

Taču Varrons vēl nebija beidzis. Pēc ilgas klusēšanas viņš lēnām iesāka par jaunu:

—      Zināms, Edesā, visā Mezopotāmijā un arī lielķēniņa Artabana galmā visi brīnīsies, ka ķēniņš Filips izdevis romiešu uzurpatoram imperatoru Neronu un mani. Teiks: ja mazā Edesa nebaidījās nostāties Nerona pusē, tad arī daudz lielākā Komagēna iedrošināsies to darīt. Varbūt Artabans to vien gaida, ka imperatoru Neronu atzīs vēl kāda otra Mezopotāmijas valsts, lai arī pats nostātos tā pusē. Bet kāda daļa galu galā Komagēnas ķēniņam Filipam par pāris miljoniem sašutušo Sīrijas patriotu, ja viņš savai valstij varēs pievienot krietnu strēmeli Edesas zemju?

Dīvainā kārtā ķēniņš Filips ne bez labpatikas noklausījās, kā Varrons zobojās par viņa atkarību un bailīgumu. Filipam patika greznība un bagātība, viņš bija kaislīgs celtnieks, izredzes uzcelt par tiem dārgumiem, ko dos kara laupījums Edesā, jaunas pilis, pirtis, teātrus, jaunu pilsētu, tas viss priecēja viņa sirdi. Bet, no otras puses, bija milzīgs vilinājums — izmantot gadījumu un sacelties beidzot pret iedomīgajiem, brutālajiem Rietumu varasvīriem, kas katrā gadījumā viņam lika izjust savu pārspēku tik rupjā un muļķīgā veidā. Nebija nekāds joks nostāties pret draudzīgo Edesu. Nebija arī nekāds joks, ka tieši viņš, sīriešu ķēniņš, izdotu bendem to vīru, uz kuru visa sīriešu Starpupe lika savas cerības.

Varrons turpināja:

—           Domāju, es jums, ķēniņ Filip, parādīju, ka jūsu

ieganstus cienu un neņemšu Jaunā, ja paklausīsit saprātam. Bet, ja nu tas ir nolemts, ka izdosit mani Stie- piņam, cerams gan, skumju prātu, un, tā kā nejūtu pret jums nekādu naidu, tad atļaujiet uzdot pārdrošu jautājumu.

—     Lūdzu, jautājiet, — atbildēja ķēniņš Filips.

Garš un tievs viņš sēdēja zem Minervas lielās statujas, kura pēc toreizējās modes arī bija gara un tieva.

—     Tātad jūs padosities Romai, — Varrons teica, — un Roma jūs atalgos un paplašinās jūsu zemes robežas. Bet nepaies ilgs laiks, un Roma jums uzstādīs jaunas prasības, kas jums nebūs pa prātam. Jūs piekāpsities to pašu iemeslu dēļ kā šodien, un tad Roma trešo lāgu prasīs vēl vairāk, līdz beidzot pienāks diena, kad vajadzēs atteikties piekāpties vēlreiz. Vai arī jūs būsit spiests dot tik daudz, ka vairs neatliks ko dot. Vai jums neliekas, ķēniņ Filip, ka, citiem vārdiem runājot, reiz pienāks diena, kad Roma, par spīti jūsu krietnajai uzvedībai, tomēr atradīs ieganstu, lai pievāktu jūsu Komagēnu?

Ķēniņa Filipa seja — domātāja prāvā seja, bija bāla, mute mazliet pavērta. Viņš raudzījās Varronam acīs nopietni, gudri, skumji, lielo ķēniņu vēlais, nogurušais pēctecis. Viņš klusēja, un visa viņa būtne pauda drūmu, rūgtu «jā».

Varrons izjuta gandarījumu par viņa klusēšanu. Tad viņš teica:

—     Pateicos par jūsu atbildi. Edesa ir mazāka par Komagēnu. Ķēniņš Malluks nav diez cik kulturāls, un Šarbils ir priesteris ar fanātiskiem aizspriedumiem: Bet abu sīriskajās galvās mīt veselīga īstenības izpratne, un, kad Sīrijas gubernators griezās pie viņiem ar izdošanas prasību, tad viņi ne mazāk skaidri par jums un mani zināja, ko prasa saprāts. Nezinu, kas viņus abus pamudināja tomēr atraidīt Romas prasību. Varbūt šāds apsvērums: ja mēs' visur tikai padosimies, tad ir simtprocentīgi droši, ka Roma mūs pēdīgi norīs. Bet, ja mēs tagad šai lieliskajā, aizraujošajā gadījumā pretojamies, tad pret mums nostājas tikai deviņdesmit procentu varbūtības. Labāk tagad desmit procentu izredžu nekā vēlāk vispār nemaz.

Jūs, ķēniņ Filip, bez šaubām, esat jauns. Kaut arī kādreiz jūsu valsti anektēs, jums atstās ķēniņa titulu un daļu ienākumu, jūs dzīvosit Romā, ieņemsit savu vietu senātā, iekārtosit savu galinu ar dzejniekiem, māksliniekiem, sievietēm. Jums atkritīs daudz nepatikšanu, kas saistītas ar valdīšanu, un Roma ir tik tālu no Samosātas, ka Austrumu dievu un cilvēku lāsti jums skanēs ausīs tikai kā tālas jūras šalkas. Liela kunga privātajai dzīvei Romā ir sava pievilcība. Neviens to nezina labāk par mani; kā jums droši vien zināms, ķēniņ Filip, man vēl pirms dažām nedēļām bija iespēja dzīvot Romā tā, kā tikko jums attēloju. Jūs brīnīsities, kāpēc es tomēr turos pie sava Nerona. Pilnībā pats to vēl nesaprotu. Mēs, vecākās paaudzes vīri, nenovērtējam saprātu tik augstu kā jūs, jaunākie. Eet varbūt mums ir citāda veida izpratne, jo lāgiem mūs vairs nepievelk vislepnākā- dzīve, ja ir jāatsakās no zināmām abstraktām idejām.

Ķēniņš Filips vēl arvien nekustīgi sēdēja zem savas Minervas statujas. Viņa bālā, lielā seja šķita gandrīz muļķīga, tik uzmanīgi viņš klausījās.

—     Lūdzu, mīļo Varron, runājiet tālāk, — viņš beidzot palūdza, kad senators apklusa.

—     Esmu jau beidzis, — Varrons atbildēja. — Varbūt vēl tikai šo. Vai tā nav likteņa stulba ironija, ka mūsu Nerona valdīšana atkarīga vienīgi no tā, vai mēs tiksim šīm dažām pirmajām nedēļām pāri un Roma mums neuz- bruks? Ja izdotos imperatoru noturēt četras nedēļas, trīs nedējas, līdz ķēniņš Artabans viņu atzītu, tad Nerona pretenzijas būtu nodrošinātas uz gadiem. Ja viņš kaut vienreiz gūtu patiesus panākumus, ja, piemēram, par viņu iestātos Artabans, ja Austrumi reiz skaidri ieraudzītu un zinātu: Nerons dzīvs, Nerons ir šeit, Nerons valda, tad viņa vārds, viņa eksistence vien būtu mūžīgs drauds Romai pat tad, ja viņam reizumis, nebūtu stipras armijas, uz kā balstīties. Viņš tad varētu mierīgi atjauties pazust dažus mēnešus stepē un parādīties tikai tad, kad apstākļi uzlabotos. Romai ir liela armija, bet tik daudz kareivju tai nav, lai pārmeklētu visus Austrumus. Romai nāktos iesākt jaunu karu ar partiešiem, un to viņa pašreizējos apstākļos nekādā ziņā nedarīs. Edesa vien — tas ir par maz. Bet, ja Edesa kopā ar Komagēnu viņam palīdzēs, tad Nerons droši turēsies seglos, tad viņš varēs auļot.

Ķēniņš Filips nenolaida acis no viņa lūpām. Jā, šis cilvēks bija pieņēmis lēmumu, kādu pašam pieņemt viņam trūka drosmes. Šis Varrons, labi pazīdams aiztures, kas viņu kavēja, bija dziļāk ielūkojies savā būtībā nekā viņš, Filips, un pasmēlis spēku no dzīlēm, kur saprāts vairs nevalda, lai uzvarētu pašu saprātu. Viņš sajuta simpātijas un apbrīnu pret šo cilvēku. Vai nebūtu tomēr gudrāk palikt godīgam. Šai ziņā Varronam bija taisnība: ja viņš, Filips, joprojām paklausīs romiešiem, tad viņa šķietamajai suverenitātei Komagēnā noteikti pienāks drīz gals, turpretī, ja viņš nostātos pret tiem, viņam būtu izredzes, kaut arī nelielas, izvairīties no tādām beigām.

— Es parunāšu ar savu kapteini Treboniju, mīļo Varron, — ķēniņš Filips teica gandrīz jautri, jo bija pieņēmis lēmumu. — Un neļaunojieties uz mani, — viņš atklāti un sirsnīgi pasmaidīja, — ja es vēl kādu laiku nolieku pie jūsu durvīm sargus.

8 vel viens romiešu virsnieks

Kapteinis Trebonijs iesāka dienestu kā rekrūtis. Tagad viņš bija Četrpadsmitā leģiona virsnieks ar ērgli un standartu. Viņš bija Austrumu karavīru vidū vispopulārākais. Viņa draugi un ienaidnieki zināja par varoņdarbiem, ko viņš veicis armēņu un jūdu karā. Būdams kā virsnieks ārkārtīgi stingrs un rupjš, ārpus dienesta šis druknais vīrs ar apaļo galvu uz varenā spranda un iesirmi brūno matu ērkuli izturējās pret saviem kareivjiem vienkārši un kopā ar viņiem plītēja un nodevās netiklībām. Viņa sīvie joki bija plaši pazīstami. Viņš bija armijas mīlulis, un iedzīvotāji apbrīnoja un sveica viņu, kur vien viņš parādījās.

Antiohijas-gubernatora pilī un Romas augstākajās militārajās aprindās, protams, šī viņa popularitāte bija zināma. Imperators Vespaziāns, kas prata novērtēt lautas humoru, bija pat nodomājis iecelt viņu dižciltīgo kārtā; bet, tā kā daži smalki kungi, kam kapteinis Trebonijs šķita pārāk vulgārs, cēla iebildumus, viņš to neizdarīja. Kapteinis, būdams zemas izcelsmes un neiecelts bruņinieka kārtā, nevarēja likt augstāk par to pakāpi, kas viņam bija. Lai arī kā viņš zobojās par aristokrātiskajiem kundziņiem un lai cik bieži uzsvēra, ka armijas simpātijas viņam esot vairāk vērtas nekā pulkveža vai ģenerāļa nozīmes, tomēr viņam kremta, ka smalkie kungi viņu nepieņēma savā vidū.

Viņš bija godkārs un ieguvis daudz goda zīmju. Par varonību viņš bija saņēmis purpurkarodziņu un rokassprādzes un izcīnījis sev un savam zirgam Viktoram pirmās šķiras krūšu piekarus. Bet viņam nepiederēja «Mūra kronis» — Zelta vainags, kas pienācās tam, kurš pirmais uzrāpās ielenktās pilsētas mūrī. Kapteinis Trebonijs domāja, ka šo goda zīmi izpelnījies divos gadījumos. Viņš tikai nicīgi paraustīja plecus vai arī skaļi un trekni nosmējās par tiem nekrietnajiem blēžiem, kuri viņam to lieguši un pa kluso iegrūduši citiem. Tomēr šis dzelonis bija dziļi iedūries viņa sirdī.

Pulkveža Frontona tituls un oficiālais grāds Edesā šķietami bija tas pats, kas kapteinim Trebonijam Samosātā. Bet Antiohijas varas iestādes ļoti labi zināja, kāpēc pieci simti vīru priekšgalā Edesā tās nostādīja smalko aristokrātu Frontonu un divi tūkstoši vīrus- Kamogēnas zemes četru pilsētu garnizonos pakļāva kapteinim Trebonijam. Edesā bija nepieciešamas diplomāta spējas, romiešu komandanta uzdevumi tur bija ārkārtīgi delikāti. Pārceļot Treboniju uz Samosātu, vispirms tika pazemots nesimpātiskais valdnieks Filips, nosūtot kā Romas pārstāvi viņa galvaspilsētā plebeju, otrkārt, populāro kapteini Treboniju, ko neuzskatīja par apveltītu ar sevišķām dotībām, nolika siltā vietiņā, kur pārvaldīšanai nebija vajadzīgas nekādas pūles. Ar to militārās iestādes vienīgi saērcināja abus virsniekus, jo, tāpat kā Frontons ilgojās pēc augsti kulturālās lielpilsētas Samosātas, tā godkārīgais Trebonijs ilgojās pēc delikātā, atbildīgā posteņa Edesā.

Par savu ievainoto godkāri viņš atriebās ar to, ka nekaunīgi izmantoja Komagēnas iedzīvotājus. Viņš klaji izrādīja, ka uzskata par Komagēnas kungu nevis Filipu, bet sevi pašu. Kur vien varēdams viņš rauša bagātību. Apkāries ar visām savām simts goda zīmēm, dārgas drānas mundierī tuklais vīrs ar brutālo, vulgāro seju lepni soļoja pa skaisto pilsētu Samosātu ar tik spožiem ierobiem, cik vien tas reglamentā bija atļauts. Turēja sev «almu gluži kā valdnieks, lielu zirgaudzētavu, visā zemē nesaudzīgi medīja gan sievietes, gan meža zvērus.

Patiesībā ķēniņam Filipam bija pa prātam, ka romieši no visiem saviem daudzajiem virsniekiem atsūtījuši tieši šo. Tiesa, viņam, persiešu un grieķu dievu un ķēniņu pēcnācējam, derdza šā cilvēka pieskāriens. Bet viņš arī nelāvās atpakaļ, kad tas ar savu trekno ķepu draudzīgi paraustīja viņu aiz togas vai arī apkampa ar spalvaino roku. Viņš Trebonijam redzēja cauri. Tas bija spēlmanis, dēkainis, savu zemo kaislību vergs, turklāt aizskarts savā godkārē. Zināmos gadījumos tādi ļaudis bija noderīgi.

Tagad tāds gadījums bija pienācis. Ķēniņš Filips lika pasaukt kapteini Treboniju tieši pēc sarunas ar Varronu.

Trebonijs ieradās labā omā. Drukns, smagnējs viņš sēdēja smalko mēbeļu vidū.

—     Nu tā, ķēniņ Filip, — viņš iesāka skaļajā, spalgajā balsī, — mans puika priecājas par pastaigu uz Edesu. Tagad jūs redzēsit, kā vecais Trebonijs taisa «lielo fārti». Ķēniņa Malluka harēmā jūs atradīsiet visskaistākos meitiešus no Korintas līdz Suzai. Tur mēs vēl padzīsim velnu vecumdienās. Jums vienmēr divas, man — vienu. Bet, jauno ķēniņ, jums tik skābs ģīmis kā rūgušpiens. Es jums saku, ar šo Neronu līdz ar viņa Malluku un Šarbilu mēs tiksim viens un divi galā. Un Varrons jau ir mūsu nagos.

Viņš iesmējās savus treknos smieklus.

Filips nelika manīt, cik ļoti viņam griezās ausīs šā cilvēka banālā familiaritāte un dalmāciešu izloksne, kādā tas runāja.

—     Protams, tas mani pagodina, — viņš mierīgi atbildēja tīrā, parastā latīņu valodā, kuras izsmalcinātība Treboniju vienmēr kaitināja, — ka Roma tieši man uzticējusi šo uzdevumu. Tikai šajā goda kausā ir daži rūgti pilieni. Pirmais piliens: ne jau ar labu prātu es vērsīšos pret savu draugu Malluku.

Trebonijs plati pavīpsnāja.

—     Es jūs saprotu, jauno ķēniņ, — viņš attrauca. — Jūs, zināms, baidāties, ka nākamreiz pienāks jūsu kārta un mēs aprīsim jūs un jūsu ķēniņvalsti. Nekā nebiji Ja jūs braši turēsities, kapteinis Trebonijs aizliks par jums labu vārdiņu. To uzklausa, pat Palatīnā.

—     Pateicos jums par labām domām, — ķēniņš Filips pasmaidīja. — Tagad otrs piliens, — viņš turpināja.

—     Man radušies juridiskas dabas iebildumi. Līgums ar Romu uzliek man pienākumu sniegt palīdzību imperatoram un viņa vietvalžiem katrā soda akcijā, ko tie rīkotu manā zemē pret kādu no saviem pavalstniekiem. Bet kopš kura laika Edesa piederētu pie manām zemēm?

—     Ar kādām āķīgām lietām gan jūs nomokāties, jauno ķēniņ? — atbildēja kapteinis. — Neesmu jurists. Bet nav šaubu, ka mūsu juristi atradīs kādu āķīti, ar ko jūs izvilkt no ķezas. Piemēram, mēs jums vienkārši atdāvinām da]u Edesas. Tad tā būs jūsu zeme. Es par to gādāšu.

Viņš sagrāba ķēniņu aiz togas, iesmējās, sprādzes un karuli uz ķrūtīm un pie rokām nožvadzēja.

Filips piecēlās; garš un tievs viņš stāvēja pie Miner- vas statujas.

—    Un tagad trešais piliens, visrūgtākais, — viņš sacīja savā vienaldzīgajā balsī. — Imperators Nerons ir Jūlija Cēzara nama pēdējā atvase, — es Aleksandra nama pēdējā atvase. Varbūt jūs tādus apsvērumus uzskatīsit par sentimentāliem, bet, ja nu tas cilvēks Edesā patiesi būtu Nerons, tad tieši kā Aleksandra pēcnācējam man šķiet pēdējā nelietība nodot krustā sišanai Cēzara pēcnācēju. Un vai esat droši pārliecināts, ka tas vīrs galu galā nav Nerons? Redziet, senators Varrons ieradies šeit, lai man apliecinātu, ka tiešām tā ir. Tikai ar šādu nolūku viņš brīvprātīgi devās man rokā.

Stāja viņam, šim puisim, ir, nodomāja Trebonijs. Cik smalki viņš man ierīvēja degunā, kas viņš tāds esot. Nav jau grūti uzvesties ķēnišķīgi, ja no bērna kājas uz to vien tieci dīdīts. Bet, ja nu es viņam uzsauktu komandu:

—     Klupiens pa labi, šķēpu pa kreisi virs galvas! — tad muti vien noplātītu. Skali viņš teica:

—    Vai esmu droši pārliecināts? Par ko gan cilvēks var būt drošs šai sūdīgajā pasaulē? Bet, ja Tits, kā romiešu armijas virspavēlnieks, pavēl — šis cilvēks no Edesas nav Nerons, — tad tas viņš arī nav.

Ķēniņš Filips sapņaini aplūkoja savas slaidās plaukstas un skaji prātoja:

—     Var jau būt, ka virspavēlnieks ir teicams karavīrs, un Nerons, kā stāsta, tāds neesot. Bet Nerons arī nebija sīkmanis, toties jaunie, labie karavīri nav diez cik devīgi. Armija, kā zināms, mīl Neronu. Ja leģioni ieraudzīs imperatoru Neronu, tiem, iespējams, gribēsies cīnīties par viņu, nevis pret viņu. Pats es vēl biju bērns, kad viņu redzēju. Bet vēl tagad, ieraugot viņa attēlu vien, man notrīc ceļi no godbijības. Un man ir tā, it kā es izsauktu dievu lāstu pār sevi un savu zemi, ja paceltu roku pret lielo imperatoru Neronu, visu Austrumu draugu.

Kapteinis Trebonijs uzmanīgi noklausījās, ne reizi ne- savelkot plato muti smīnā. Viņš atbildēja izvairīgi, tāpat kā Frontons Sarbilam:

—     Tie ir apsvērumi, kas piedien ķēniņam, nevis kapteinim.

—     Mani pārsteidza tas, — laipni atbildēja ķēniņš, — ka mans Trebonijs atsaucas uz savu dienestpakāpi. Citkārt kapteinis Trebonijs domāja un rīkojās nevis kā kapteinis, bet kā viens no Komagēnas valdniekiem. Vai tas, starp citu, nav pārliecinošākais pierādījums zināmu ļaužu nepateicībai, ka manam Trebonijam nav augstākas die- nestpakāpes par kapteini? Labam kareivim ir tiesības uz labu algu. No tā radies arī viņa vārds — algotnis. Varbūt algotņa cienīgs darbs šā vārda visīstākajā nozīmē būtu cīnīties par Neronu, kas ir pateicīgs un ar plašu vērienu, nevis kā daži citi.

Trebonijam sametās neomulīgi ap dūšu. Ko šis vīrs no viņa gribēja? Ko tas nozīmēja, ka citkārt tik pakļāvīgais Filips kļuvis nekaunīgs un stūrs? "Filips bija cilvēks bez zoda, vāja rakstura, bet — lapsa. Arī Varrons bija lapsa. Abas lapsas uzskatīja par noderīgu pretoties Cejona pavēlēm, un tas lika padomāt. Gubernatora rīkojuma izpilde nedotu Filipam diez kādu godu, toties atnestu viņam lielu labumu. Vai Nerons sniegtu vēl vairāk? Vai Filips bija saņēmis garantijas no partiešiem?

Trebonijs necieta neskaidrību. Rupji un tieši viņš noprasīja:

—     Ko tas īsti nozīmē, jauno ķēniņ? Vai tas nozīmē, ka jūs atsakāties paklausīt Romas pavēlei?

Filips pasmaidīja. Neveikli viņš pieslāja ar savām garajām kājām pie Trebonija. Vēl arvien smaidot, viņš tam pateica tieši acīs:

—     Ko jūs iedomājaties, mījo Trebonij? Ķēniņš Filips atteiktos? Zināms, es pakļaujos. Varrons mums jau ir rokā. Un divu nedēļu laikā, ja Malluks to otru neizdos, mēs raidīsim savu armiju pret Edesu.

—     Nu tā, tā, — ievankšķējās Trebonijs, ar grūtībām slēpdams apjukumu; viņš nēbija skaidrībā, vai ķēniņš atļāvies ar viņu pajokot, vai arī ko citu, un vai pašam viņam jābūt mierā ar to, ka viss norit gludi, vai ne.

Viņa šaubas vēl pieauga. Kad viņš grasījās ardievoties, nekaunīgais jaunais ķēniņš pasāka atkal vecās, divdomīgās runas un teica:

—     Tātad mūsu rīcībā vēl ir divas nedēļas. Divas nedēļas ir ilgs laiks. Lūdzu, pārdomājiet pamatīgi šajās divās nedēļas, vai tikai tas vīrs Edesā tomēr nav pateicīgais Nerons, kuram valdot diezin vai Trebonijs paliktu vienkāršs kapteinis.

9 karŠ austrumos

Trebonijam šie vārdi palika prātā, un viņš pārdomāja.

Viņš saskatīja vairākas vilinošas iespējas. Viņš, piemēram, varētu par savu divdomīgo sarunu ar ķēniņu Filipu nosūtīt ziņojumu uz Antiohiju. Tur pret Komagēnas ķēniņu krāja apvainojošu materiālu, lai vienā jaukā dienā sagrābtu viņa zemi. Trebonijam piedēvētu lielu nopelnu, ja viņš šo materiālu pavairotu. Bet kas no tā būtu par labumu? Dižciltību viņam tagadējā Romas valdība tomēr nepiešķirtu, un viss pārējais, ko tā spētu dot, viņam jau bija.

Turpretī, ja viņš nostātos šī Nerona pusē — viņš, ar- • mijas mīlulis kapteinis Trebonijs, — tad par tādu palīdzību varētu pieprasīt jebkuru cenu. Sajā ziņā viltīgajam iedzimto ķēniņam bija pilnīga taisnība. Treboniju ieceltu senatora kārtā, paaugstinātu par ģenerāli, varbūt par virspavēlnieku. Ja izietu greizi un Nerons nenoturētos, tad viņam, Trebonijam, vēl arvien paliktu iespēja laikus ar saviem ļaudīm aizmukt pār Tigru un patverties pie partiešiem. Tie slavenajam kapteinim vienmēr atradīs darbu, it īpaši, ja tas atvestu sev līdzi pāris tūkstošu labi iedīdītu romiešu karavīru.

Parasti, kad runa bija par pulkvedi Frontonu, Trebonijs tikai paraustīja plecus. Bet viņam visu laiku bija jādomā par Frontona izturēšanos — tagad tas viens pats sēdēja milzīgajā Edesas citadelē. Trebonijam tas šķita dīvaini, karavīra necienīgi. Tagad viņš sev jautāja, vai tikai Frontons nesaož, ka aiz šī Nerona slēpjas visādas iespējas viņa karjerai.

Viņš nepacietīgi nošņāca caur degunu. Kā rīkoties? Dienests Tita armijā bija kļuvis garlaicīgs. Šo sauso, sīkmanīgo valdnieķeļu aizbildnībā nebija ko sapņot par īstu, brašu, lustīgu kariņu. Pavisam kas cits bija dienests pie Nerona. Tad varēja cerēt uz cīņām, kas būtu kā balzams veca karavīra sirdij. Zināms, bija riskanti pārsviesties Nerona pusē. Bet vai tad karavīra dzīvei nav jābūt riska pilnai? Viņš vienmēr, ņirdza, iekaļot saviem rekrūšiem daudzos priekšrakstus par piesardzības pienākumu, kas Flāviju «Elementārajās instrukcijās» ieņēma sevišķi plašu vietu.

Pirmoreiz dzirdot par Nerona parādīšanos, viņš bija izmetis pāris sulīgu asprātību. Tas bija pārsteidzīgi. Tagad šī spēlīte izskatījās pavisam citādi. Varrons, Filips un viņš pats bija trīs lapsas. Kāpēc lai trīs lapsas nepie- veiktu Romas vilcēni, kas jau ir veca un sačākstējusi, izbāzušiem zobiem, ja bija runa par tik treknu laupījumu, kā svarīgākie posteņi pie Nerona. Un kas tas būtu par joku, ja tad atšļūktu smalkais pulkvedis Frontons. Par vēlu, mīļo pulkvedi. Nevar ar vienu un to pašu pakaļu sēdēt pie Nerona un pie Tita.

Nevis pēc divām nedēļām, bet jau trešajā dienā Trebonijs atkal ieradās pie ķēniņa Filipa. Gubernators Cejons bija viņam nodevis precīzas instrukcijas. Tajās bija paskaidrots, ka jebkādos apstākļos jāuztur fikcija, it kā Komagēnas ķēniņam uzdota tikai policejiska rakstura akcija. Roma negribot uzņemties nekādu atbildību partiešu priekšā: ja rastos domstarpības, tad viņš, gubernators Cejons, varētu pierādīt, ka ķēniņš Filips pārkāpis savas pilnvaras. Kapteinim Trebonijam jāpanāk, lai ķēniņš Filips vērstos pret Edesu ar visasākiem līdzekļiem, tomēr tā, lai vajadzības gadījumā visu atbildību varētu uzvelt ķēniņam. Garo rakstu, kurā Cejons šo ļaunprātīgo plānu izklāstīja, kapteinis Trebonijs bija paņēmis līdz. Ķēniņam viņš tieši to nerādīja, bet tikai izvilka vairākas reizes, palasīja šo to, paņirdza, nocitēja dažas vietas, lika ķēniņam Filipam skaidri nomanīt divdomīgo saturu. Filips nekad nebija domājis, ka romiešu politika būtu visai morāliska. Tomēr Cejona nelietība nāca īstā laikā, jo attaisnoja viņa paša rīcību.

Viņi vēl parunājās par šo un to. Tad negaidot kapteinis Trebonijs smagiem soļiem piegāja pie ķēniņa Filipa, paraustīja viņu aiz togas un vaļsirdīgi ievankšķējās, lūkodamies tieši acīs:

—     Un tagad, jauno ķēniņ, parunāsim reiz no sirds, kā vīrs ar vīru. Sakiet man pa draugam: vai tas cilvēks Edesā patiesi ir lielais, augstsirdīgais, pateicīgais imperators Nerons?

Ķēniņš Filips nepakustēdamies pacieta kapteiņa Trebo- nija nelāgo elpu, ko tas dvašoja viņam sejā, cieši ieskatījās ar biūnajām acīm tā zilganpelēkajās acīs un teica ar jautru mieru:

—     Mana nojauta un Varrona liecība to apstiprina.

Trebonijs soli atkāpās un, tāpat kā savā laikā Frontons, pavēstīja cieņas pilns:

—     Esmu tikai vienkāršs kapteinis. Tādās tumšās lietās ķēniņš un senators saredz skaidrāk nekā necils virsnie- ciņš.

Bet tūlīt viņš atmeta cienīgo toni, ņirdzīgi pasmaidīja, skaļi iesmējās, uzsita sev pa gurniem un ierēcās:

—    Tas tik ir joks! Mēs patrenkāsim Stiepiņu ar mūsu Nerona piepalīdzību. Vareni!

Un atkal kļuva oficiāls:

—     Tātad, jauno ķēniņ, ģenerālgubernatora rīkojums, protams, tiks izpildīts. No manas puses un no jūsu puses. Soda ekspedīcija pret Edesu tiks nosūtīta. Es gādāšu par to, lai spēki būtu pietiekami. Morāliski atbalstīšu jūs ar trīs simti vīriem. Viss pārējais ir jūsu darīšana. Atbildību nesat jūs.

Un viņš pamirkšķināja ar gaišajām bezskropstu acīm.

Varronu paturēja tālāk goda apsardzībā, un Edesas ķēniņam Mallukam nosūtīja rakstu, kurā Komagēnas Filips laipni, bet noteikti pieprasīja tā cilvēka izdošanu, kurš sevi dēvējot par Neronu. Nopietnos vārdos viņš ieteica savam draugam un brālim Mallukam padoties romiešu gubernatora pamatotām prasībām, kamēr vēl neesot par vēlu. Vēstules beigās izskanēja draudi, ja divu nedēlu laikā to vīru neizdošot, tad viņš, Komagēnas Filips, diemžēl būšot spiests, pēc nolīguma ar Romas imperatoru, nosūtīt karaspēku, lai uzturētu spēkā gubernatora prasību.

Šīs vēstules norakstu aizsūtīja uz Antiohiju. Pievienots bija ziņojums, ka senators Varrons jau atrodas Komagēnas ķēniņa rokās. Ķēniņš cerot, ka drīzumā tiks saņemts arī otrs noziedznieks. Tad abus nosūtīšot, kā tas prasīts, gubernatoram.

Lai pasvītrotu vēstules svarīgumu, ķēniņš Filips to nosūtīja uz Edesu ar savu brālēnu jauno princi Seleuku. Princim bija gara saruna ar ķēniņu Malluku un virspriesteri Šarbilu, kurā viņš vēstules saturu mutiski pakomen- tēja. Viņš runāja kā Austrumu valdnieks ar otru Austrumu valdnieku, strūklakai guldzot, cienīgi un draudzīgi. Pastāstīja, kāds gods tiek parādīts senatoram Varronam arestā, kurā viņu tur ķēniņš Filips. Cik interesantas sarunas ķēniņš ik dienas risinot ar senatoru. Cik maz romiešu piedalīšoties plānotajā ekspedīcijā pret Edesu — tikai trīs simti vīru. Neslēpa arī savas bažas par Komagēnas karaspēku: komagēnieši, pieraduši, ka parasti romieši cīņu smagumu iznesot uz saviem pleciem, diezin vai cīnīšoties ar lielu sajūsmu pret Edesu un imperatoru Neronu. Pats viņš esot tādās domās, ka šis karaspēks pēc Eifratas robežas pāriešanas, piemēram, pie devītās jūdzes staba, kur ceļš nogriežas uz Batnu, sastapis stipru un cīņaskāru ienaidnieku, drīz vien grieztos atpakaļ un atstātu romiešus vienus izcīnīt kauju līdz galam. Starp citu, princis teica, kapteinis Trebonijs nebūt neesot tik pārliecināts par tā dēvētā Nerona viltvārdību, un, ja imperators savu īstumu pierādītu ar imperatoriskām balvām, tad diezin vai kapteinis Trebonijs paliktu nedzirdīgs pret šādiem argumentiem. Tā nu Komagēnas ķēniņš sveicinot savu draugu un pretinieku Edesas ķēniņu un izaicinot to godīgā, bruņnieciskā cīņā, ja tas tiešām nevēlētos padoties romiešu gubernatora prasībām.

Dažas dienas vēlāk pie Samosātas — Edesas ceļa devītās jūdzes, kur ceļš nogriežas uz Batnu, satikās vairāki persiešu tirgotāji ar vairākiem arābu tirgotājiem. Tiklab persiešu, kā arābu tirgotāji pārsteidzoši labi orientējās militārajos jautājumos. Viņi ilgi pārsprieda, kas gan notiktu, ja šajā apvidū noritētu kauja starp Komagēnas un Edesas armijām. Viņi sīki apsvēra katru iespējamo kaujas fāzi un nonāca pie secinājuma, ka tā laikam gan beigtos ar Komagēnas sakāvi.

Izrādījās, ka lietpratīgie tirgoņi ir labi pravieši. Kad trīs nedējas vēlāk norisa kauja, no kuras viņi baidījās, tā patiesi beidzās ar komagēniešu sakāvi.

Trīs simti romiešu, kuri piedalījās šajā sadursmē, sākumā nemaz neaptvēra, kas īstenībā notiek. Kapteinis Trebonijs bija tādās domās, ka vajadzīgā brīdī kareivim jāprot par savu pavēlnieku mirt ar godu, tāpēc uzskatīja, ka viņa ļaudīm nekas vairs nav jāpaskaidro. Tā romiešu karavīri nekā nesaprata, kāpēc viņu Komagēnas biedri izdara tik dīvainus manevrus, romieši savu mūžu nebija redzējuši tik neaptveramu kauju, un gandrīz simts no viņiem bija jānogalina, iekāms pārējie atskārta un ļāva sevi saņemt gūstā.

Ar vētrainu triumfu ienāca uzvarētāja Edesas armija Samosātā. Atbruņoja turienes romiešu garnizonu, atbrīvoja Varronu un iesēdināja viņa vietā ķēniņu Filipu godpilnā arestā.

Kaujā pie devītās jūdzes staba krita deviņdesmit septiņi romiešu karavīri, sešpadsmit komagēnieši un divpadsmit edesieši.

Šo Nerona uzvaru pirmajā sadursmē ar viņa pretinieku visā robežapgabalā uzlūkoja par laimīgu zīmi. Romiešu garnizoni Karhejā, Batnā, pat Palmirā ļāva sevi atbruņot vai arī pārgāja pie Nerona. Vairākas vārda pēc neatkarīgas, bet patiesībā no Romas atkarīgas pilsētas atzina Neronu, kas bija augšāmcēlies, un apsveica Romas senātu ar lielā imperatora brīnumaino izglābšanos.

10 pacietības alga

Pulkvedis Frontons drīz vien ar prieku varēja pārliecināties, ka cerības, kas viņam saistījās ar Marsijas precībām, izrādījās pamatotas. No Terencija agrākajiem paziņām atklīda pilnīgi noteiktas valodas, kas puslīdz droši ļāva secināt, ka »vienā ziņā Terencijs nebūt neesot Nerons. Ja Frontons nepārsteigsies un nogaidīs īsto brīdi, tad, viņš sprieda, šī pacietība tiks pelnīti atalgota.

Viņš centās būt kopā ar Marsiju, cik bieži vien iespējams, bet nekad nekļuva uzmācīgs, palika labi audzināts, romisks, atturīgs un atklāja savas jūtas vienīgi mazos, izmeklētos uzmanības pierādījumos, ne reizi tās neizteicot vārdos.

Marsiju kremta kāzu nakts vilšanās. Viņa izvairījās izskaidroties ar tēvu, ko tas vēlējās; pēdējās ticības atliekas pret viņu bija izdzisušas. Bija neprāts cerēt, ka tāds cilvēks kā vergs Terencijs kādreiz varētu ieiet Palatīnā. Cik maz viņš spēja attaisnot savu Nerona vārdu, tikpat maz piešķirtu jēgu imperatora titulam, ko viņam piekarinājuši. Vara un slava viņai paliks tikpat tālas kā mīla. Viņa bija pamesta likteņa ziņā, nolemta vilkt nožēlojamu dzīvību šajos Austrumos.

Arvien ciešāk un neatlaidīgāk viņas domas un sapņi saistījās ap vienīgo romieti, kas atradās tuvumā, — ap Frontonu. Tas, ka viņš palika uzticīgs zvērestam, ko devis Titam, un tomēr neatstāja Edesu, pildīja Marsiju ar lepnumu; viņa iedomājās, ka tas noticis viņas dēļ, un jutās viņam tuva. Viņus abus saistīja dvēseles radniecība un liktenis. Kā viņš dzīvoja vientuļš tukšajā, lielajā citadelē, tā viņa jutās vientuļa Varrona plašajā muižā. Elegantajā kungā ar skaistajiem tēraudpelēkajiem matiem, kurš viens piecu miljonu naidīgo ļaužu vidū pārstāvēja romiešu armiju, viņa redzēja drīzāk cildenumu nekā komisko.

Viņa cīnījās pati ar sevi, nezinādama, vai uzticēties Frontonam. Viņš redzēja tās cīņu, vēroja, neko nejautāja, gaidīja. Beidzot viņa neizturēja.

— Kā jūs spējat panest, mīļo Fronton, — viņai izlauzās vārdi, — šo neīstumu visapkārt — cilvēkos un lietās, šo nekaunīgo, tukšo spožumu? Mūsu vidū jūs esat vienīgais, kas paturējis cienīgu stāju un neesat galīgi pārdevies šiem izlaidīgajiem Austrumiem. Kāpēc jūs neatgriežaties Antiohijā vai Romā, lai pēc visām nejēdzībām un nekrietnībām atkal ieelpotu tīru gaisu?

Frontons pavērās viņā. Redzēja viņas slaido, tievo augumu nervozi notrīsam zem valdnieces tērpa. Redzēja iegarenās, dedzīgās brūnās acis, Varrona acis, baltajā sejā. Frontonu valdzināja viņas stingrā romietes būtība, vestālienes veidols, viņas dīvainais liktenis, kā arī tas, ka viņa bija Varrona meita. Viņš loti, ļoti to iekāroja. Tikai pacietību, jānogaida īstais brīdis. Man jānogaida, viņš domāja, līdz tā iesāks runāt par savu Neronu. Tik ilgi man vēl jāsavaldās^ Tikai tad, kad viņa sāks stāstīt par Neronu, es varēšu iet tālāk. Bet tad arī varēšu iet ļoti tālu.

—     Man tomēr neliekas, mīļā Marsij, — viņš attrauca, — ka viss te ir tikai tukši vizuļi. Ideja, par kuru cīnās jūsu tēvs, vēl pirms četrpadsmit gadiem bija ļoti reāla, ne druskas utopiska. Ja šodien humānisms un kosmopolītisms vairs nav modē, ja šodien Palatīnā pievērsušies šauram nacionālismam un riebīgam puritānismam., kailas militāras varas dievināšanai, tad šis ierobežotais nacionālisms nekļūst labāks, ja to sludina Palatīnā, un mūsu kosmopolītisms nekļūst sliktāks, ja to drīkst atzīt tikai Samosātā. Nezinu, vai jūsu tēvam viņa bīstamajā ceļā izdosies īstenot savu ideju; atklāti sakot, es neticu tam. Bet, ja jūs viņam pārmetat netīrus līdzekļus, kuri vajadzīgi idejas labā, tad, mīļā Marsij, jūs darāt viņam pāri. Reiz viņa pārliecība uzvarēs, tas ir droši; bet tikpat droši ir arī tas, ka tiem, kuri palīdzēs šai uzvarā, nāksies lietot tikpat nejēdzīgus un netīrus līdzekļus kā tagad jūsu tēvam.

Marsijai bija tīkams miers, ar kādu Frontons runāja, cildenums, ar kādu viņš aizstāvēja tās tēvu, labā, rāmi plūstošā Romas latīņu valoda, viņa gudrā, vīrišķīgā seja ar īsajiem, tēraudpelēkajiem matiem. Viņa jutās cieši saistīta ar šo cilvēku. Viņa nešaubījās, ka viņš izturēja šeit Edesā tikai viņas dēj. Bet to viņai gribējās dzirdēt no viņa paša mutes.

—     Tas, ko jūs sakāt, — viņa atbildēja, — ir skaisti un augstsirdīgi. Bet tā nav atbilde uz manu jautājumu. Kāpēc jūs paliekat te? Kāpēc nedodaties uz Romu?

Frontons zināja, ko Marsija vēlējās dzirdēt. Viņš zināja, ka patīk viņai, un arī viņam Marsija ļoti palika. Tagad tikai nedrīkst pateikt par daudz, viņš nodomāja, ne par daudz un arī ne par maz. Starp citu, tie nebūs meli, ja apgalvošu, ka palieku šeit, Edesā, viņas dēļ. Sajā mirklī tā ir svēta patiesība.

—     Kāpēc es nedodos uz Romu? — Frontons atkārtoja viņas jautājumu, tīši vilcinādamies. — Atbildēšu jums godīgi, mīļā Marsij. Liktenis nostādījis mani un jūsu tēvu naidīgās pozīcijās. Bet es cienu jūsu tēvu un esmu tā draugs. Varbūt es viņam spētu palīdzēt, ja viņa pasākums ciestu neveiksmi. — Un silti, tomēr apvaldīti turpināja: — Varbūt es tad varēšu arī jums palīdzēt. Es neredzu ne sev, ne juņis nekādu jēgu šeit, Starpupju zemē, iet bojā mocekļu nāvē. Esmu atstājis sev iespēju, ja visi striķi trūktu, atgriezties romiešu apgabalā. Vai jūs tad dotos man līdzi, mīļā Marsij? Tagad jūs zināt, kāpēc vēl arvien esmu šeit, — viņš nobeidza, tikko jaušami pasmaidīdams; viņa vārdi skanēja gandrīz kā atvainošanās.

Viņš sasprindzināti gaidīja; tagad beidzot viņa ierunāsies par savu Neronu un cik viņa ir nelaimīga. Ja viņa to darīs, tad jau šonakt es ar viņu gulēšu.

Marsija teica:

—     Man tas ir liels mierinājums, ka esat šeit, mīļo Fronton. Varbūt mana atzīšanās ir necienīga, bet tas ir nepanesami — atrasties vienai šo runājošo lopiņu vidū. Nedomājiet par mani ļaunu, ja es vairs nespēju klusēt. Es zinu, tas neklājas romietei, bet ļaujiet man runāt. Jūs nevarat iedomāties, ko tas nozīmē — dzīvot kopā ar tik zemas kārtas cilvēku. Sis Nerons … — un viņa pastāstīja par tā «th» izrunu un kā tas izklājis viņas kāzu tērpu uz krēsla.

Iznirusi no pirmajām skavām, viņa ar izbrīnu atskārta, ka šis dižciltīgais, cienījamais Frontons, šis romietis, pēc tam kad bija ar viņu gulējis, par mīlu un dzimuma jautājumiem runāja ar vislielāko cinismu, nekautrēdamies pašus vulgārākos izteicienus. Vēl vairāk viņa brīnījās par to, ka viņa, kurai bija jākļūst par vestālieni, to neņēma visai ļaunā.

Viņš turpretī domāja1 tas bija gudri, ka bruņojos ar pacietību. Un tas bija varonīgi un krietni, ka nenolie4zu savas jūtas un paliku šeit. Dīvaina pasaule ir šie Austrumi! Te vēl ir vērts būt varonīgam un krietnam.

11.frontona kārdināšana

Frontona mīlas aplaimota, Marsija mitējās kurnēt pret savu likteni. Viņa sāka draudzīgi sarunāties ar tēvu, apsvēra ar to viņu abu pasākuma izredzes. Zināma kautrība viņai neļāva tēva l^lātbūtnē izrunāt Frontona vārdu, un, kad tas pieminēja Frontonu, viņa klusēja. Aprima arī viņas naids pret Terenciju. Viņš tai kļuva svešs, vienaldzīgs, un, kad viņš to uzrunāja, nemaz nebija grūti atbildēt vēsi pieklājīgā laipnībā.

Jā, pienāca pat diena, kad viņa dalījās ar Terenciju viņa liktenī. Viņš vēlējās Marsijai parādīt savu mīļāko vietu — Labirintu. Marsija nokāpa ar viņu lejā dažu lāpu nesēju pavadībā. Viņš ieveda to visattālākajā kambarī, pavēlēja ļaudīm gaidīt ārā, tā ka lāpu gaisma tikai mazliet iespīdēja iekšā. Viņi bija vieni pagrabam līdzīgajā, drūmajā telpā, iztraucēti laidelējās sikspārņi, un viņa redzēja tikai tā sejas neskaidro apveidu; bet no pustumsas skanēja Nerona balss un stāstīja viņai savu plānu — pārveidot šo labirintu par viņu abu kapenēm. Sīs idejas drūmais lieliskums ietekmēja Marsiju: pirmo reizi viņa savā vīrā redzēja cilvēku, kam bija sakars ar viņa tagadējo vārdu.

No šīs dienas viņa vairs neizjūta riebumu pret to. Ja agrāk Marsiju aizvainoja tas, ka viņš nemēģināja tuvoties kā vīrietis, tad tagad viņa bija par to pateicīga. Taču vairāk par visu viņa izjuta pateicību, ka Terencijs bija tuvinājis viņu ar Frontonu.

Frontons savukārt mīlēja Marsiju un uzskatīja, ka ir laimīgs, tomēr šī laime nepiepildīja viņu visu. Viņš bija kaislīgs politiķis un karavīrs, dedzīgs cilvēku dīvainās, aizkustinošās un jocīgās rīcības vērotājs, un kauja pie Samosātas ceļa devītās jūdzes staba un tās sekas it īpaši izraisīja viņa profesionālo interesi. Lai gan Marsija lūkoja viņu atturēt, nobažījusies par briesmām, kādās viņš nevajadzīgi devās, viņš tomēr aizbrauca uz Samosātu.

Varrons, protams, bija dzirdējis par meitas sakariem ar Frontonu un jutās apmierināts, ka Marsija atradusi sev īstu draugu. Divkārt viņš priecājās par to, ka tas bija

viņa draugs Frontons. Viņš to apsveica Samosātā ar neliekuļotu sirsnību.

—     Vai jūs nepārsteidz, mīļo Fronton, — viņš ķērās sarunā vērsim pie ragiem, — ka mūsu Nerons atkal tik drīz atgūst veco varu? Acīm redzot, debesis ir viņa pusē. Viņš iekaro sirdis ar joni.

—     Tas tiesa, — Frontons piekrita. — Un mani gauži interesē, cik ilgi tā turpināsies, cik ilgam laikam pietiks imperatora šķietamības, lai būtu par imperatoru.

—     Pietiks visiem laikiem, — pārliecināti atbildēja Varrons. — Ja runa ir par varu, — kur beidzas šķietamība un sākas īstenība? Ir pilnīgi vienalga, kur valdnieks ņem gaismu, ko viņš izstaro masām. Ne jau vienmēr ir labi, ja šī gaisma nāk no viņa paša. Dažreiz ir labāk, ja viņš liek sevi apstarot no vajadzīgās puses. Un to Nerons prot — kā pirms divdesmit gadiem, tā arī tagad.

—     Jūs gribat teikt, — Frontons papildināja, — viņš ir apķērīgs, tātad arī derīgs.

—     Viņš vienmēr bijis apķērīgs, — Varrons divdomīgi atbildēja.

Frontons atzina:

—     Katrā ziņā tie, kas stāv aiz viņa, ir drosmīgi un veikli. Viņi pelnījuši laimi, kas viņus līdz šim pavadījusi.

Varrons no sirds nopriecājās par uzslavu no lietpratēja mutes. Viņš piegāja pie Frontona, pastiepa viņam roku un sirsnīgi teica:

—     Kāpēc tad arī jūs nenākat pie tiem, kas turas Nerona pusē?

Dodamies" uz Samosātu, Frontons bija cerējis, ka viņu uzaicinās pāriet pie Nerona; viņš tīkoja izraisīt šādu piedāvājumu, viņš to bija gaidījis ar prieku un mazliet ar bažām, cieši nolēmis atteikties. Bet, kad šis piedāvājums patiesi tika izteikts, tas viņu pārsteidza kā kaut kas negaidīts. Viņa apņēmība izkūpēja; citkārt tik apdomīgais un pašpārliecinātais vīrs stāvēja vilcinādamies un apjucis.

Tātad viņam radās izdevība, pēc kuras viņš visu mūžu bija ilgojies: iespēja pārvērst savas teorijas praksē. Viņam bija vajadzīgi romiešu kareivji un pretinieks, viņam bija vajadzīgs karš vai vismaz viena kauja. Šeit tas viss bija. Šis vīrs — gudrs, simpātisks, drosmīgs cilvēks, viņa draugs un viņa draudzenes tēvs — viņam to piedāvāja. Tie gan nebija romiešu karavīri, ko tas viņam varētu dot, bet «palīgspēki», kā tos mazliet nicīgi dēvē armijā, barbaru karaspēks ar nelielu romiešu vienību piejaukumu. Bet pastrādāt pat ar šadu materiālu bija liels kārdinājums.

Lai vai kas, bet gjēvulis pulkvedis Frontons nebija. Tikai viņš bija romiešu karavīrs, un daži romiešu karavīra principi bija iespiedušies viņa miesā un asinīs. Kā visi romiešu virsnieki, viņš bija augstprātīgs. Viņš mīlēja Austrumus, bet barbars palika barbars, un bija necienīgi cīnīties barbaru pusē pret romiešiem pat tad, ja barbaru politika Romas valstij bija derīga un pašu romiešu — kaitīga. Kā romiešu karavīrs viņš turklāt bija mācījies izvairīties nevajadzīgu briesmu. Karavīri karagājienā uzcēla nocietinātu nometni un paslēpās aiz vaļņiem pat tad, ja nedraudēja uzbrukuma briesmas. Karavīram bija vajadzīgas savas garantijas; tiesības uz pensiju un nodrošinātas vecumdienas viņam bija nepieciešamas kā gaiss.

Tur nu stāvēja šis pulkvedis Frontons, šaubu pārņemts, cīnīdamies pats ar sevi. Bija milzīgs vilinājums organizēt armiju, pārveidot, formēt par jaunu, ar tās palīdzību izcīnīt karu, otras tādas izdevības viņa mūžā nebūs, tas bija skaidrs. No otras puses, ja viņš šo armiju gribēs dabūt, viņam jāupurē nodrošinājums, ko bija ieguvis ar savu mūža darbu. Karsta vēlēšanās viņu mudināja izmēģināt beidzot savas teorijas un pierādīt visai pasaulei to derīgumu; atpakaļ vilka dabisks instinkts — saglabāt reiz iegūtās tiesības.

Varrons redzēja, cik satraukts bija viņa sarunu biedrs. Tas, ka Frontons tā cīnījās ar sevi, piešķīra viņa draudzībai divkāršu vērtību. Varrons neatlaidīgi centās viņu pierunāt:

— Jūs smalki zināt mūsu izredzes un mūsu risku. Patlaban mums ir trīsdesmit pieci tūkstoši vīru, starp tiem pieci tūkstoši romiešu. Jūs pārzināt šo materiālu. Vislabākais tas nav, tur visvairāk ir daļu no jūsu Četrpadsmitā un Piektā, tomēr slikts tas arī nav. Māsu Filipa trīstūkstoš kavalēristu ir izlases vienības. Pārņemiet šīs armijas virspavēlniecību, mīļo Fronton! Labākas izredzes

nebija ari Vespaziānam, kad viņš devās pret Viteliju. Un Vespaziāna vārdam bija mazāk pievilkšanas spēka nekā Nerona vārdam.

Frontons izvairījās.

—     Ko jūs gribat no manis? — viņš iebilda. — Es esmu «kabineta» virsnieks un ne druskas populārs.

—    Protams, jūs esat pārāk gudrs, lai būtu populārs, — Varrons atbildēja. — Bet man pietiek, ja vien mans imperators ir populārs. Man vajadzīgs nevis populārs karavadonis, bet tāds, kas zina savu uzdevumu. Pārņemiet armiju, mīļo Fronton! Mēs abi mīlam mūsu Austrumus. Jūs ne mazāk par mani. Pievienojieties, pulkvedi Fronton! Sakiet — jā!

No Varrona sejas Frontonā raudzījās Marsijas acis. Ja viņš tagad nepārņems virspavēlniecību, tad Varronam nekas cits neatliks, kā to nodot Trebonijam, populārajam kapteinim. Vai lai ar savu atteikšanos viņš pats šo ilgoto posteni iegrūstu ķetnās vīram, ko nevarēja ciest? Vilinājums tirdīja viņu. Viņš jau gandrīz būtu pastiepis Varronam rokas un teicis: jā, jā, jā! Bet dziļi iesakņojušās bailes zaudēt nodrošinājumu, karavīra mūžam modrā briesmu nojauta turēja viņu kā valgā piesietu. Viņš atkāpās aiz sava vaļņa.

—     Pateicos jums, mīļo Varron, — viņš atbildēja. — Tie nav tukši vārdi, ja teikšu, ka jūsu uzticība mani ārkārtīgi pagodina un ir bezgala grūti atteikt jums. Bet, redziet, es nu reiz esmu karavīrs. Man nepieciešams mans piecdesmit viens procents drošības sajūtas. Es mīlu un cienu jūs, jūsu politika un jūsu drosme valdzina mani. Bet savas garantijas es neupurēšu. Vairāk par labvēlīgu neitralitāti nevaru jums piedāvāt.

—     2ēl, mīļo Fronton, — Varrons teica, un viņa balss apdzisa, — ka jūs nepievienojaties.

—- Jā, žēl, — atbildēja Frontons.

Viņi sēdēja vienā no Samosātas ķēniņpils skaistākajām telpām, mazliet gurdi, atslābuši un raudzījās uz priekšu.

—     Vai jūs dosieties audiencē pie ķēniņa Filipa? — Varrons pēc brīža jautāja, ar pūlēm mainīdams tematu.

—     Kā lai es to varētu? — Frontons atbildēja. — Esmu romiešu virsnieks un dumpiniekam varu stāties pretī

vienīgi kā ienaidnieks. Esmu šeit, lai vienotos ar kapteini Treboniju. Jūs es neesmu redzējis, mīļo Varron.

—     Baidos, — Varrons drūmi ieminējās, — par spīti jūsu veiklībai, jums nāksies drīz atgriezties Antiohijā, tāpēc ka izlēmāt mums nepievienoties.

Frontons sarosījās.

—     Nedomāju vis, — viņš paskaidroja. — Manas simpātijas pret jūsu pasākumu mani iedvesmos, un es atradīšu ieganstus, lai arī turpmāk paliktu šeit. Kamēr vien jūsu nodomam paliks kaut kripatiņa izredžu, es būšu jūsu tuvumā. Esmu jūsu draugs, Varron. Lūdzu, ticiet man!

—    Pateicos jums, — Varrons atbildēja.

Abi viņi bija sastapušies ar daudz cilvekiem un daudz likteņiem un paraduši vārdiem neticēt, pat ne savējiem; taču šoreiz viņi juta, ka abi ir patiesi.

—    Kam lai nodod virspavēlniecību, ja jūs atsakāties? — Varrons prātoja.

—     Trebonijam, protams, — sevi pārvarējis, deva padomu Frontons. — Sis zellis man laikam ir vēl pretīgāks nekā jums. Turklāt viņš nevar mani ciest un, ticis pie varas, sariebs man, bet pašreizējā stāvoklī viņš ir īstais vīrs. Kā virsnieks, politiķis un draugs es jums ieteicu — ņemiet Treboniju.

12 radnieciskas dvēseles

Dažas dienas pēc šīs sarunas Nerons visā krāšņumā pārcēlās no Edesas uz Samosātu. Viņš atbrīvoja ķēniņu Filipu no godpilnā aresta, apskāva viņu, sauca par brāli. Tad pēc garākas sarunas ar Varronu kā pirmo uz audienci aicināja Treboniju.

Populārais kapteinis Trebonijs bija pārlaidis dažas nepatīkamas dienas. Frontona ierašanās Samosātā bija pavisam nereizē. Ko šis smalkais ērzelis te meklēja? Viņš, Trebonijs, savām rokām bija iztaisījis imperatoru Neronu; vai tad šis lai norautu viņam no degungala trekno kumosu tāpēc vien, ka piedzimis kā otrās šķiras aristokrāts un nes pulkveža titulu? Šīs pāris dienas ar sasprindzinātajām jaunu, traku laiku gaidām padarījušas

sauso garnizona dienestu Trebonijam galīgi neciešamu. Atkal viņš sajūt jaunības dienu nevaldāmās alkas pēc lielām, trakulīgām dēkām. Viņš sapņo ar Nerona ērgļiem doties uz tālajiem Austrumiem vai. arī uz Rietumiem, ja Nerons, šis ačgārnais Aleksandrs, to pavēlētu. Bet šai dēkainajā pasākumā viņš negrib mesties kā jaunākais virsnieks, nē, viņš grib būt pirmais, kā tas pienākas, grib būt vadonis. Viņš zina, ka tās nav tukšas iedomas, ka tikai viens sāncensis var kļūt bīstams, tieši Frontons. Mazliet viņu nomierināja Frontona apciemojums — tas, acīm redzot, vēl arvien jutās Tita virsnieks un nekas vairāk. Bet varbūt tā bija tikai viltība, arī viņš pats, Trebonijs, nav vēl atklājis savu nostāju. Kādu laiciņu tūlīt pēc Frontona apmeklējuma viņš pat iedomājies atklāti nostāties Nerona pusē un to smalko, to pulkvedi, nekavējoties apcietināt kā valsts ienaidnieku, kā uzurpatora Tita spiegu. Bet tūdaļ atkal uzvar disciplīna, kapteiņa cieņa pret izglītoto priekšnieku, kura rokās ir vara; Trebonijs neuzdrīkstas rīkoties pret viņu tik rupji un tieši.

Tas, ka tagad Nerons Treboniju pirmo aicināja pie sevis, sagādāja viņam pēc visām šaubām un raizēm gandarījumu. Viņš nojauta, ka tagad viņam dos visu, kas pienākas. Viņa nelādzīgā oma mirklī pārvērtās atkal augstprātībā un pārgalvībā. Labi, viņš salīgs ar vīru no Ede-, sas. Bet viņš arī zina savu vērtību un liks šim Neronam manīt, ka viņš, populārais kapteinis Trebonijs, ir liels karavīrs, bet tas, nevērojot visu purpuru, tikai vergs Terencijs.

Un viņš ieradās visā savā krāšņumā, daudzo goda zīmju spožumā, skaļš un grezns. Nerons sēdēja atzveltnes krēslā, kad Trebonijs žvadzēdams ienāca. Krēsls bija kā jau krēsls, un Neronu greznoja vienīgi valdnieka platā pur- pursvītra, bet citādi viņš bija ģērbies gaužām vienkārši. Un tomēr viņš izskatījās augstākā mērā majestātisks, no- raudzīdamies šķindošajā ienācējā vēsi, augstprātīgi un mazliet garlaikoti. Lai cik parasts bija krēsls, viņš tajā sēdēja kā tronī, un Treboniju dziļi pārsteidza šā cilvēka izskats un stāja. Tas, ka viņš Neronu sveica kā imperatoru, nebija vairs tukšs žests. Kazarmās un nometnēs izaugušais kapteinis sajūsmināts izjuta, cik droši tas tur atzveltnī rīkojās ar varas atribūtiem, un viņš, karavīrs,

neapzināti pakļāvās tādam pavēlnieka spēkam. Turklāt viņš, protams, zināja, ka šis cilvēks nebija īstais imperators; bet tieši tas, ka viņš nebija imperators, tomēr tik majestātiski tur sēdēja, imponēja Trebonijam. Viņš juta pret to, kurš sēdēja kā tronī, kareivja padevību, apbrīnu, blēža sazvērestību, laupītāja brīvprātīgu pakļaušanos savam virsaitim.

Tronī sēdētājs tūlīt samanīja, ka tur nāk īsts draugs un apbrīnotājs. Podniekam Terencijam piemita visu mazo ļaužu tiekšanās pēc augstāk stāvošajiem, bet īsti labi viņš jutās sev līdzīgo vidū. Un viņš mirklī izjuta kopību ar kapteini Treboniju, vienkāršais cilvēks jutās tuvs otram vienkāršajam. Sis Nerons, šis imperators, kam uzgavilēja pūlis plašā apkārtnē, sajuta gara radniecību ar armijas mīluli, populāro kapteini Treboniju. Viņš bija pateicīgs Varronam, ka tas tieši šo vīru izraudzījis par viņa armijas virspavēlnieku.

Trebonijs bija apņēmies ar Terenciju apieties joviāli, likt viņam saprast, ka, sniegdams atbalstu, izrāda savu labvēlību. Taču vīrs, kas sēdēja viņam pretī un reizi pa reizei visžēlīgi un garlaikoti nolūkojās viņā caur savu smaragdu, tas diemžēl nebija podnieks Terencijs. Un, kad šis vīrs viņam paziņoja, ka ieceļot viņu par ģenerāli un nododot viņam pavēlniecību pār savu karaspēku, Trebonijs jutās tik pacilāts un nepelnīti pagodināts, it kā pats īstais Nerons visā varenībā uzticētu viņam armiju. Viņu pildīja dziļa, pazemīga svētlaime, ka tieši viņš izraudzīts iekarot šim cilvēkam varu un nolikt tam pie kājām. Valdnieks, kas atzveltnī augstprātīgi un mazliet garlaikoti noraudzījās viņā caur smaragdu, dziļi un neaizmirstami iespiedās viņa apziņā kā visspilgtākās sejas un pārdzīvojumi jaunībā.

Viņa dzīves nozīmīgākais brīdis bija tas, kad viņš lika saviem karavīriem nodot zvērestu šim Neronam, pavēlēdams apmainīt Tita attēlus uz standartiem un zem ērgļiem pret Nerona attēliem. Viņš zvērēja dieviem, ka, liekot uz spēli savu dzīvību šā vīra labā, viņš kā pirmais uzkāps iekarojamās pilsētas mūrī, lai gan kā virspavēlniekam tas viņam nebija jādara, uzspraudīs tur kaujas karogu ar Nerona attēlu un iegūs «Mūra kroni».

13.lielā politika

Sardze pie ieejas bibliotēkas zālē, kas imperatoram Neronam kalpoja par apspriežu zāli, militāri sveicināja un Jāva Knopsam ienākt. Knopss, agrākais vergs, tagad — valsts sekretārs, ieraudzīja, ka diemžēl ieradies pirmais. ŠI nolādētā cītība mājoja miesā un asinīs vēl kopš viņa verdzības laikiem. Pārējie, smalkie kungi, nesteidzās.

Veiklais, kustīgais vīrelis nevarēja nosēdēt mierā. Viņš pastaigājās gar skapjiem, kur glabājās grāmatas un tīstokļi, aptaustīja dārgo koku, aptaustīja statuju metālu. Neapzināti noteica to vērtību. Pamazām viņa sliktā oma izgaisa. Vai tad viņš nevar būt apmierināts, ja drīkst justies ķēniņa Filipa pilī kā mājās?

Tālu gan viņš, vergs Knopss, ticis. Viņš nebeidza sevi slavēt par to, ka tik neatlaidīgi ticējis Terencija augšupejai un turējies pie viņa. Viņš arī turpmāk turēsies pie tā. Savu Neronu viņš godīgi mīl, kaut vai tādēļ, ka viņam, vergam Knopsam, dota iespēja sevi parādīt. Turklāt viņš būtībā Neronu uzskata par nejēgu un mīl to aiz savas pārākuma apziņas.

Viņam, Knopsam, ir galviņa, un viņš izgājis caur uguni un ūdeni. Cits, ne tik viltīgs, zinādams tikpat daudz kā Knopss, tagad dotos uz Antiohiju un nodotu liecību pret Neronu-Terenciju. Ja Knopss tā rīkotos, tad gubernators Cejons droši vien atzītu viņa brīvlaišanu un piešķirtu krietnu atlīdzību. Cits, ne tik viltīgs, sev teiktu, ka labāk pie Tita dzīvot par vienkāršu brīvlaisto nekā pie Nerona par valsts sekretāru Knopsu. Sirds dziļumos arī Knopss ir pārliecināts, ka tik neprātīga un pārdroša dēka, kādu izstrādājis podniekmeistars Terencijs, uzmezdamies par romiešu imperatoru, nevar labi beigties. Bet, tā kā Knopsam gudra galviņa, tad viņš domā mazliet tālāk. Tā pati iekšējā balss, kas lika viņam turēties pie Nerona pat tad, kad tam klājās gaužām plāni, saka viņam tagad, ka viņa Nerons celsies vēl daudz augstāk un no tā vēl daudz vairāk varēs izspiest. Un tā Knopss turpina tālāk savu spēlīti, turklāt tik labi, ka reizēm pats šaubās, vai šis cilvēks ir Nerons vai Terencijs. Taču sirds dziļumos viņš ir allaž modrs un vērīgs. Viņam ir laba oža, un gan jau viņš laikus saodīs, ja tuvosies beigas, un pratīs īstā brīdī dot kājām ziņu.

Viņš staigā pa skaisto zāli, izņem pa tīstoklim, pa grāmatai, jūtas labi. Viņš atceras draugu Gorionu ar iecietīga pārākuma smīnu. Tam viņš gan ir parādījis! Parunu par tiem trim «K» viņš pamatīgi atspēkojis. Viņš vēl joprojām vēlīgi noskaņots pret Gorionu. Pret lielu atlīdzību norakstījis tam fabriku Sarkanajā gātē un sagādājis vēl dažnedažādas priekšrocības mantības ziņā. Goriona meitai, mazajai Jaltai, tagad ir četrpadsmit, paši labākie gadi. Varbūt viņš to patiešām kādreiz apprecēs, kā Gorionam solījis: viņš stāv tik augstu, ka pat to sev var atļauties. Katrā ziņā, ja vien atliks brīvs brīdis, viņš gulēs ar to skuķi. Vecajam Gorionam arī par to viņam jāpateicas.

Viņa tīkamās pārdomas pārtrauca kapteiņa Trebonija ierašanās. Trebonijs greznojās ar senatora purpursvītru un valkāja sarkanas, augstas, melnsiksnotas kurpes. Acīm redzot, jaunajā čaulā viņš vēl nebija labi iejuties. Knopss klusībā viņu dēvēja par vārnu ar pāva spalvām. Trebonijs juta Knopsa slēpto necieņu pret sevi. Sis nekauņa viņam no pirmā acumirkļa šķita reizē derdzīgs un simpātisks. Tā kā Knopsam, acīm redzot, bija ietekme uz imperatoru, tad viņš nolēma uzturēt ar to labas biedriskas attiecības, taču reizē arvien turēt acis vajā.

Trebonijs, drukns un grezns, sēdēja atzveltnī, Knopss, tievs un žigls, skraidelēja šurp un turp. Aizvakar viņi krodziņā «Pie lielās dzērves» krietni iesviķoja, stāstīja neķītras anekdotes un lieliski sapratās. Tagad, gaidot pārējos, Knopss iztēloja, kā viņi abi ar Treboniju, iekarojuši Antiohiju, apgriezīs otrādi aristokrātisko Dafnes priekšpilsētu. Trebonijs savukārt ielaidās mīlīgos apcerējumos, kādus smalkus jokus viņi tad izstrādās ar Cejonu un viņa sagūstītajiem piekritējiem, un Knopss prasmīgi pielika punktu kapteiņa neķītrajām fantāzijām.

— Jums tiešām ir galviņa, Knops, — Trebonijs izteica atzinību un palaida savus skaļos, treknos smieklus. Taču «o» burtu viņš izrunāja īsi, un Knopsam viss prieks par komplimentu bija samaitāts.

Bet, kad zālē ienāca ķēniņš Filips ar senatoru Varronu, Knopsa mazais saīgums drīz vien pagaisa, un viņš jutās vienots ar Treboniju pret tiem abiem. Jau šais ne- daudzajās dienās sašķēlās nepārprotami divās partijās četrinieks, kas izveidoja Nerona tuvāko sabiedrību. Vienā pusē atradās abi dižciltīgie kungi — senators Varrons un ķēniņš Filips: viņi bija tās liberāli kosmopolītiskās aristokrātijas pārstāvji, kas vienmēr turējusies Nerona pusē. Turpretī Trebonijs un Knopss jutās kā tautas pārstāvji, to daudzo miljonu pārstāvji, kas agrāk un arī tagad uzgavilēja imperatoram, jo viņš, tik spožs un valdonīgs, tomēr turējās kopā ar tiem, jo viņš, tik nekaunīgs, tik noziedzīgs, tik grezns, tik teatrāls, tik aizkustinošs un lielisks, nekautrējās nokāpt lejā pie zemākajiem slāņiem un tiem parādīt savu māku; un tāpēc ka viņš tik varmācīgi lika tūkstošus sodīt ar nāvi, izraudzīdamies tos vairāk no augstākās aristokrātijas, nevis no tautas; un tāpēc ka viņš bija pēdējais no lielā Jūlija Cēzara nama.

Ķēniņš Filips un Varrons bija vienkārši ģerbušies un labi iederējās bibliotēkas zāles cildenajā stilā. Arī Knopss parādīja atturību savā garderobē. Viņu kaitināja, ka Trebonijs uzcirties kā parvēnijs; tomēr tieši tāpēc viņš aiz zināmas spītības jutās ar to saistīts.

Ienāca Terencijs. Viņš gāja mazliet garlaikoti, vilkdams kājas kā Nerons, nevērīgi un nepiespiesti apskāva visus četrus vīriešus, atklāja sēdi, lūdza kungus bez liekām ceremonijām runāt par lietu. Viņš ātri un lieliski bija iemanījies visur justies kā pirmais ar tāda cilvēka laipnīgo uzpūtību, kurš no bērna kājas vienmēr paradis būt pirmais. Tomēr Varrons un Knopss skaidri zināja, ka viņu Nerons alkst atzinību kā izžuvis lauks lietu. Varronu uzjautrināja tas, ka Nerons viņu laipni draudzīgi, taču mazliet ar pavēlniecisku pieskaņu uzaicināja raksturot stāvokli. Tomēr nevarēja neatzīt — uztverts bija pareizais tonis.

Varrons iesāka savu ziņojumu. Pagaidām viss ritēja labi. Kases bija pilnas. Imperatora domēnes ienesa bagātīgus līdzekļus, Mezopotāmijas valdnieki izrādījās devīgi. Tirdzniecība, tiesa gan, bija cietusi; romiešu muitas ierēdņi sāka piesieties. Daži no lielajiem tirgoņiem jau prātojot, ka viņu preču transports būtu jāvirza pa citiem ceļiem.

Nerons klausījās laipni, visai daudz dalības neņemot: tieši tā, kā viņam informēts, Nerons pieņēmis savu ministru ziņojumus. Atbalstījis galvu rokas, viņš nevērīgi teica:

—   Pateicos, mīļo Varron! Un kādu virzienu jūs ieteiksiet mūsu politikai turpmākajās nedēļās?

Varrons atbildēja:

—    Kamēr lielķēniņš Artabans mums nenāks talkā ar karaspēku un naudu, man šķiet, pareizāk būs izvairīties no jebkādas provokācijas kā iekšienē, tā uz āru. Kamēr mēs nedosim ieganstu, gubernators Cejons neiedrošināsies vērsties pret mums. Ļoti ieteicu, lai mūsu armija aprobežojas ar iegūtā paturēšanu un, panākumu apreibināta, neielaižas nekādā ofensīvā. Kas attiecas uz iekšpolitiku, tad ieteicu nesēt vairs nekādu nemieru iedzīvotāju vidū. Kad imperators Nerons par jaunu pārņēma varu, tika pieļauti vai-rāki pārkāpumi. Imperatora pretiniekus piekāva, nonāvēja, viņu īpašumus izlaupīja. Kas bijis — bijis, bet turpmāk mēs imperatora pretiniekus vairs nelikvidēsim patvarīgi, bet nodosim tiesai. Nerons vienmēr bija lēnprātīgs un taisnīgs, tāds viņš būs arī uz priekšu.

Sie Varrona vārdi, acīm redzot, pirmām kārtām bija domāti Knopsam. Pirmajā uzvaras skurbulī tas bija traki izrīkojies ar saviem personiskajiem ienaidniekiem un konkurentiem — dažus lika spīdzināt, citus nonāvēja, daudziem konfiscēja īpašumu. Būdams apķērīgs, viņš pats saprata, ka gājis par tālu, un bija nolēmis nākotnē rīkoties mērenāk. Taču viņš nevēlējās, ka šo mērenību viņam diktētu Varrons. Tāpēc viņš atbildēja senatoram diezgan asi. Vispirms sāka ar principiāliem prātojumiem par varu, tās sagrābšanu un paturēšanu. Visdrošākais līdzeklis, kā noturēties pie varas, esot — labi domājošo iedzīvotāju daļu sakūdīt pret slikti noskaņoto. Imperatora piekritēji jāatbalstot visiem līdzekļiem, pretinieki nesaudzīgi jāap- karojot.

—    Jā gan, — viņš paskaidroja, — esmu dažus pretiniekus satriecis, — un ar to lepojos, par spīti viņa gaišības senatora Varrona iebildumiem. Vajadzības gadījumā arī turpmāk nevairīšos no terora līdzekļiem. Parādot tautai imperatora varu visā tās varenībā, mēs novērstu ļaužu domas no sīkiem, saimnieciskiem apsvērumiem, par kuriem runāja viņa gaišība senators.

Ķēniņš Filips savilka seju, it ka Knopsa vārdi viņam sagādātu fiziskas sāpes. Viņš teica:

—    Seit, Austrumos, nav daudz imperatora pretinieku, un viņi tik vāji, ka nav jāiebiedē ar teroru. Man šķiet, imperatora varu šajā zemes stūrī vislabāk nostiprinātu, izplatot viņa lielo ideju — Austrumu un Rietumu sakau- sēšanas ideju.

Runādams ķēniņš Filips ne reizi nepaskatījās uz Knopsu, augstu savilcis uzacis, viņš raudzījās tieši uz priekšu, bezgala augstprātīgi.

Trebonijs, kuru Varrona runa par jauno militāro politiku bija stipri aizskārusi, pavērsa savas nekaunīgās, tikpat kā bezskropstu acis pret ķēniņu Filipu.

—     Es domāju tāpat kā valsts sekretārs Knopss, —teica viņš savā rejošajā balsī. — Neuzskatu nogaidīšanu par labāko metodi, lai nostiprinātu imperatora varu. Vara nozīmē uzbrukumu. Vara nozīmē ieņemt pilsētas, nogalināt, laupīt. Rīkšķu kūļi, cirvji — tā ir vara. Ielauzīsimies romiešu Sīrijā, ieņemsim Antiohiju! Ja nevilcināsimies, ja trieksimies uz priekšu, ja dosimies rīt pat ceļā, mēs to veiksim. Jūs redzēsiet, mani kungi, cik ātri tad vecais labais lielķēniņš Artabans izšķirsies, lai mums palīdzētu.

Viņš runāja tajā balsī, kura — kā rādīja pieredze — vienmēr ietekmēja karavīrus. Viņa karuļi un goda zīmes žvadzēja, seja izstaroja spēku un paļāvību. Arī Knopsa sejas izteiksme un poza izteica jūsmīgu piekrišanu, un pats Nerons noklausījās ar redzamu labpatiku. Bet abi smalkie kungi — ķēniņš Filips un Varrons — sēdēja ar pilnīgi vienaldzīgu izskatu; Varrons rakņājās savos papīros, ķēniņš Filips aplūkoja slaidās rokas. Iestājās nomācošs klusums.

Nerons noskārta, ka jāiejaucas. Pati lietas būtība viņu neinteresēja. Visa šī valdīšanas kņada bija viņam vienaldzīga, viņu interesēja tikai reprezentācija. Taču ar labu instinktu viņš nojauta, kas darāms. Viņam bija jāteic kaut kas iespaidīgs, nenosveroties ne vienā, ne otrā pusē. Neraugoties uz Varrona klātbūtni, viņš lēnām pielika smaragdu pie acīm un aplūkoja visus četrus kungus — citu pēc cita.

—         Jums visiem taisnība, mani mīļie un uzticamie, — viņš beidzot izlēma un nocitēja Eiripidu: «īstajā laikā spēks un īstajā taisnīgums, lūk, kas ceļ valdnieku labu.»

Citējot šos vārdus, viņš, protams, nožēloja, ka tieši šīs vārsmas iešāvušās prātā, jo tajās četras reizes atkārtojās «th». Bet šie vārdi noderēja par labu atbalsta punktu tālākajai domai.

—    Jūs, mīļo Trebonij, — viņš turpināja, — un jūs, mīļo Knops, īstā laikā parādījāt spēku. Bet, ja tagad ķēniņš Filips un senators Varrons apgalvo, ka pienācis laiks, kad vispirms jāvalda lēnprātībai un taisnīgumam, tad arī viņiem taisnība. Pateicos jums visiem.

Laikam līdzīgi būtu rīkojies arī īstais Nerons. Ja tas reiz bija izšķīries par kādu pamatlīniju politikā, tad ļāva saviem padomniekiem rīkoties tālāk, aprobežojoties ar to, ka izspēlēja tos vienu pret otru un nostādīja vienu pret otru; vienmēr taisnība bija visiem. Tieši tā rīkojās ari Terencijs, turklāt ar imponējošu pārliecību.

Varrons, ķēniņa Filipa pamudināts, sīki izklāstīja tālākās darbības plānu. Imperatoram, viņš ieteica, pagaidām būtu jāuzturas Samosātā kā ķēniņa Filipa viesim. Trebonijs nekādā ziņā nedrīkstot iebrukt romiešu Sīrijā; viņa uzdevums — organizēt armiju un noturēt robežas. Viņš pats, Varrons, pacentīšoties Edesā novest galā sarunas ar lielķēniņu. Knopsam Edesā saskaņā ar viņu un virspriesteri Šarbilu jāvadot finanses.

Knopss un Trebonijs lielā nepatikā noskatījās, kā smalkie ļaudis neslēpti centās nobīdīt viņus pie malas. Nerons sataisīja parasto, garlaikoto sejas izteiksmi; viņš, acīm redzot, nebija īsti klausījies.

—   Ļoti labi, mīļo Varron! Lieliski. Lieciet man iedot dokumentus parakstīšanai. Šajā sēdē, — viņš nobeidza, — mēs esam krietni vien tikuši uz priekšu: esam nosprauduši ģenerāllīniju. — Viņš kļuva možāks. — Mani dārgie un uzticamie, paturiet vienmēr acupriekšā šo ģenerāllīniju. Ja vien varēs, mēs parādīsim ir spēku, ir taisnīgumu reizē. Ja nevarēs, tad reizēm spēku, reizēm taisnīgumu. Ceru, ka neradīsies domstarpības par to, kas katrā reizē jāpielieto. Ja nu tomēr domstarpības rastos, tad dievi man palīdzēs ar savu padomu izšķirt, kura metode ikreiz vietā.

Ar šiem vārdiem viņš atlaida padomniekus. Visi četri bija pārsteigti par māku, ar kādu Nerons atzina katra taisnību, patiesībā neatzīstot nevienu.

14 taisa imperatoru

Gudrais partiešu ķēniņš Artabans kavējās atzīt Neronu. Viņš savās vēstulēs veikli lika lietā austrumniecisko puķaino rakstības veidu, lai izvairītos no jebkura stingra lēmuma. Malluka un Varrona aģenti sēdēja partiešu ministru uzgaidāmās telpās. Vienīgais, ko Artabans atļāvās, bija karavānas nosūtīšana ar goda dāvanām, paklājiem un garšvielām, divdomīgi adresējot to visu: «Vīram, kas saucas par imperatoru Neronu.» To varēja iztulkot ir par atzīšanu, ir par neatzīšanu. Bet Nerona pasākumam bija ārkārtīgi svarīgi, lai lielķēniņš beidzot izšķirtos. Ja viņš drīzumā neiejauksies Nerona labā, nebūs iespējams noturēties ne militāri, ne finansiāli. Visi Austrumi, protams, uzelpoja, kad atkal parādījās imperatora ērgļi, bet celties, lidot šie ērgļi varēja tikai tad, ja Artabans viņus barotu.

Varrona aģenti, viņa pamudināti, darbojās drudžaini. Tomēr partiešu ministri bija joprojām grūti iekustināmi, sīkumaini, gausi līdz izmisumam. Beidzot pēc diviem mēnešiem Varrons saņēma skaidru atbildi.

Artabana lielkanclers un maršals paziņoja viņam, ka ķēniņu ķēniņš esot ar mieru savam draugam, romiešu imperatoram, nosūtīt trīsdesmittūkstoš vīru lielu palīg- karaspēku, tai skaitā seši tūkstoši jātnieku bruņās — izlases vienību. Arī divi simti miljoni sesterciju lielu aizdevumu viņš tam piešķiršot. Gan ar vienu priekšnoteikumu: ka imperatoru Neronu atzītu ne vien Starpupes iedzīvotāji, bet arī romiešu Sīrijas iedzīvotāji. Ja noteikts skaits Romas valsts teritorijas nocietināto pilsētu viņpus Eifratas pāriešot Nerona pusē tā, ka viņš cieši turēs tās rokās, tad Artabans sūtīšot palīgspēkus un naudu.

Pirmoreiz izlasot šos lielķēniņa noteikumus, Varrons staroja; viņš sprieda, ka tie ir mēreni, saprātīgi. Bet, jo ilgāk viņš par tiem domāja, jo grūtāk tie likās izpildāmi.

Protams, varēja jau iebrukt romiešu Sīrijā, kā to ieteica pārdrošais Trebonijs, un ieņemt dažas robežpilsētas. Bet tas būtu neprāts. Atbildot uz tādu provokāciju, Cejons varētu ar Palatīna piekrišanu pilnīgi pamatoti pāriet Eifratu un ar diviem vai trim leģioniem satriekt Neronu, neizraisot karu ar partiešiem; ja romieši izprovocēti un nenāks kā uzbrucēji, bet kā savas zemes aizstāvji, tad Artabans nevarēs apvienot savus partiešus karam pret viņiem. Nē, tik vienkārši tas nav izdarāms, kā iedomājās Trebonijs. Romiešu pilsētām jāpāriet pašām labprātīgi Nerona pusē. Un tāda ir arī, acīm redzot, viltīgā Ar- tabana uzstādīto noteikumu jēga.

Nu jau gan vairākas romiešu robežpilsētas bija ar naudas palīdzību ietekmētas un labi sagatavotas, bet tās visas vilcinājās. Trūka īsta iegansta, lai atteiktos no Antiohijas valdības, un Cejons sargājās šo ieganstu dot. Varrons meklēja, nopūlējās. Kā lai pamudina šīs pilsētas? Kā lai piedabū tās sacelties, dumpoties pret romiešu gubernatoru? Visu zemi starp Eifratu un Tigru un piedevām vēl Komagēnu Varronam jāprot pasniegt savam Neronam. Vai lai viss grandiozais pasākums izjuktu smieklīgi niecīgā uzdevuma priekšā — pamudināt pāriešanai pāris romiešu robežpilsētas? Viņš meklēja, naktis pavadīja nomodā, mocījās. Dārgais laiks pagāja. Viņš neatrada atrisinājumu.

Ieradās Knopss. Viņa žiglās acis pārslīdēja senatora mazliet sagurušajiem vaibstiem. Vai viņš priecājās par tā bezpalīdzību? Nomanīt viņš to nelika.

—   Partiešu noteikumi, liekas, mēreni, tomēr bargi — viņš lietišķi teica.

—   Ļoti pareizi, manu zēn, — Varrons zobgalīgi atsaucās.

—   Jāpadomā, — Knopss konstatēja.

. — Dariet to, mīļo Knops! — Varrons atbildēja.

—    To es arī darīju, — atteica Knopss. — Man ir ideja.

—   Es klausos, — pieklājīgi sacīja izmocītais Varrons, pasmaidot skeptiski, bez cerībām.

Taču drīz skeptiskais smaids nozuda. Tas, ko šis trakais zellis Knopss izprātoja, bija zemiska nekrietnība, tomēr ar visu fantastiskumu tas bija loģiski un solīja panākumus. Tautai ir auglīga fantāzija, — Varrons konstatēja, ar riebumu un apbrīnu klausoties mundri tērgājošā Knopsā.

Knopsa plāns bija šāds: lai pamudinātu romiešu Sīrijas robežiedzīvotājus atteikties no Cejona valdības un pāriet likumīgā imperatora Nerona pusē, bija vajadzīgs ārējs, katram saprotams iegansts, jo iekšēji visi jau bija tam sagatavoti. Tātad kādu no iemesliem, kas faktiski jau eksistēja, vajadzēja padarīt skaidri redzamu, izcelt gaismā. Tas nebija grūti. Vai tad, piemēram, dievam, kas saucās Kristus, Sīrijas pierobežā nebija daudz piekritēju, tā sauktie kristieši, kas likumīgo imperatoru Neronu fanātiski ienīda? Vai tad šie kristieši aiz tīra, noziedzīga naida un fanātisma neaizdedzināja pirms sešpadsmit gadiem Romas pilsētu? Skaidrs, ka arī tagad viņi perina tamlīdzīgus noziedzīgus plānus, un viņus atbalsta Cejona valdība, kas vēlējās sodīt Neronam uzticamos Sīrijas iedzīvotājus. Kas pazina šo kristiešu domāšanas veidu, kas pazina uzurpatora Tita un viņa ierēdņu naidu un atriebības kāri, tas viegli sapratīs, kādā virzienā tika kaldināti kristiešu un viņu kūdītāju noziedzīgie plāni. Piemēram, Joti iespējams, ka šie fanātiķi pacentīsies noziedzīgi atvērt vai sabojāt kādu Eifratas upes vai Eifratas kanāla aizsprostu vai slūžas, lai noslīcinātu un sagrautu kādu Neronam slepeni simpatizējošu sīriešu-romiešu ro- bežpilsētu.

Ja tiešām tāds noziegums tiktu izdarīts, vai tikpat droši nesaceltos arī visi robežapgabala iedzīvotāji kā viens vīrs pret Antiohijas valdību? Nerons varētu tad, balstoties uz vietējiem iedzīvotājiem, vismaz dažus mēnešus noturēties tajās robežpilsētās, kas pārgājušas viņa pusē, Artabana noteikumi būtu izpildīti, un mēs saņemtu apsolīto karaspēku un apsolīto naudu.

Varrons cieši vērās Knopsā, kas mundri tarkšķēja, it kā runa būtu par gatavošanos izpriecas braucienam. Puisim bija taisnība. Tas, ko viņš izklāstīja, tiešām bija ideja, īsts atradums! Jā, šis plāns savā pārsteidzošajā vienkāršībā bijas tikpat lielisks, cik nekrietns. Tas solīja panākumus. Tam jāatraisa masās vēlamās asociācijas. Varronam tas nemaz nebija jāieskaidro.

Vēl šodien nebija izpētīts, kas toreiz, pirms sešpadsmit gadiem, patiesībā aizdedzināja Romu. Varrons pamatoti uzskatīja, ka to izdarījuši toreiz pazīstamie zemes gabalu spekulanti.. Neronam naidīgā republikāniskā aristokrātijas partija apgalvoja, ka imperators pats pielaidis uguni aiz tīra prieka par ļaunumu un aiz vēlēšanās baudīt lielisko skatu. Plašo masu domas dalījās. Daudzi uzskatīja imperatoru par ugunsgrēka vaininieku, taču pat viņu vidū šis noziegums ar savu grandiozitāti radīja pret Neronu vairāk apbrīnu nekā naidu. Tomēr vairums bija pārliecināts, ka ugunsgrēkā tiešām vainojami kristieši, kurus Nerons nodeva tiesai, jo kādi vainīgie viņam bija jāatrod. Ja tagad kāda romiešu Sīrijas pilsēta ietu bojā noziedznieku izraisītu plūdu dēļ, tad vispirms tauta notikušo saistīs ar Nerona.. vārdu, tur Knopsam taisnība. Teiks, ka tas pastrādāts Nerona garā; ticība, ka Nerons dzīvs, Nerons ir te, kļūs par pārliecību. Bez lielām grūtībām tad varēs iestāstīt zemākajiem slāņiem, kam vispār trūkst loģikas, ka fanātiskie kristieši, Tita ierēdņu sakūdīti, tikpat noziedzīgi kā toreiz aizdedzināja Romu, tagad izraisījuši plūdus. Pieņemt, ka Cejona ļaudis aiz naida pret sīriešiem iznīcinātu savu pašu apgabala pilsētu, protams, bija absurds. Bet tieši tāpēc, ka tas absurds, bija izredzes to iestāstīt masām. Un masas uzgavilēs, ja Nerons tad otrreiz apvainos kristiešus noziegumā un satrieks viņus.

Neģēlīgs plāns — sirds dziļumos atzina Varrons, — taču ārkārtīgi lietpratīgs, uz pūļa psiholoģiju balstīts plāns. Cik auglīga fantāzija gan piemīt tautai! — viņš domāja. Skaļi viņš sacīja:

—    Vai jūs drusku nesabiezināt krāsas, mīļo Knops?

-— Protams, ka sabiezinu, mīļo Varron, — atbildēja Knopss.

Varrons mazliet sarāvās — pat šis atļāvās familiāro uzrunu.

Bet Knopss turpināja:

—    Tas jau ir tas āķis, ka mēs sabiezinām krāsas. Jo neticamāki meli, jo vairāk tiem tic, — viņš pārliecināts nobeidza.

Klusībā Varrons tam piekrita.

—   Un kur tad, mīļo Knops, — jautāja viņš, un šis «mīļo Knops» piepildīja Knopsu ar milzīgu lepnumu,

—    kur tad, jūsuprāt, šie plūdi varētu visefektīvāk izcelties?

—    Kur vien jums tīk, — pārliecināti atbildēja Knopss.

—    Visur gar Eifratu ir kanāli, slūžas un aizsprosti, visur Nerona draugi, visur Tita ierēdņi, kristieši, Četrpadsmitā leģiona daļas, visur sīriešu svētumi, kuru bojā eja sevišķi sarūgtinās iedzīvotājus, visur riteņi un sviras, lai regulētu Eifratu un tās kanālus, visur entuziasms, visur trūcīgas spriešanas spējas un visur rokas un plaukstas, kuras, kā tīk, pagriež aizsprostu riteņus un sviras. Ņemiet kaut Birtu vai Apameju, Eiroposu vai Dagusu. Ikviena šī pilsēta sacelsies pret noziedzniekiem, ja dala tās nogrims noziedzīgi izraisītajos plūdos. Un, kas pēc tādiem plūdiem ieradīsies, kas īstā brīdī tajos parādīsies, to apsveiks kā pestītāju. Un, ja šis pestītājs vēl sauksies par Neronu… — 'viņš nepateica līdz galam, apmierinādamies ar vieglu, daudznozīmīgu, blēdīgu smaidu.

Pārējiem imperatora padomniekiem, tāpat kā Varronam, Knopsa plāns uzreiz bija skaidrs. Gaidāmie Eifratas plūdi par visiem vairāk sirdi pacilāja Trebonijam. Ķēniņam Filipam gan, padzirdot par plānu, satumsa vaigs. Un ķēniņš Malluks atzina, ka atkal reiz pietiekami ilgi valdīts un var sev atļauties mazu ekskursiju uz tālo tuksnesi; klusi un nemanāmi viņš ar dažiem pavadoņiem devās ceļā pretī vientulībai. Visvairāk šaubījās virspriesteris Šarbils. Viņam bija pamatotas aizdomas, ka kristieši saviem noziedzīgajiem mērķiem izmeklēs kādu dieves Tarātes templi; likās, tie izraudzījušies Apamejas pilsētas senseno svētnīcu. Viņa sirdsapziņa pamodās. Tarātes templis Apamejā bija iekārtots pie visvecākā dievietes zivju dīķa — lielas, sen no upes atdalītas jomas, atradās ļoti zemā vietā un plūdos bezcerīgi aizies bojā. Vai tik dārgu templi drīkstēja bez brīdinājuma atstāt likteņa ziņā? Bet Šarbils arī sev teica, ja padomā tālāk, sekas varētu būt tikai izdevīgas dievietei; jo, Neronam valdot, ticīgie to varēs daudz iespaidīgāk godināt nekā Tita laikā. Bez tam Šarbils bija ziņkārīgs un ļoti vecs un Tarātes tempļa ap- plūdināšanu vēl nekad nebija pieredzējis. Turklāt — un tas laikam izšķīra visu — viņam pačukstēja kāda balss, kam gan viņš nelāva nonākt līdz apziņai; ja iemīļotā svētnīca Apamejā ilgāku laiku nebūs pieejama, pieaugs svētceļnieku straume uz viņa paša templi Edesā. Kopš seniem laikiem virspriesterim Šarbilam tika piedēvētas pravietiskas spējas. Tagad viņš pēc svēto zivju kustībām un upurdzīvnieku iekšām ņēmās pareģot bargus, tumšus notikumus, bangojošus atgadījumus, kas viņa dievieti smagi apbēdinās.

Tikmēr Trebonijs un Knopss čakli ķērās pie plāna izpildes. Trebonijs sagatavoja tehnisko daļu, Knopss — psiholoģisko, tautas balsi. Trebonijs bija gandrīz tikpat lepns kā pats Knopss, ka tas atradis glābēju ideju, kad smalkie kungi netikuši galā un vairs nezinājuši, ko iesākt. Kaptejja nis dienu un nakti sapņoja par to, kā pirmais uzkāps dKļJT Eifratas ūdeņos slīkstošās pilsētas Apamejas mūriem un' iegūs «Mūra kroni» — goda zīmi, kuras viņam vēl trūka.

Imperators saņēma tikai neskaidrus mājienus, ka viņa popularitāte strauji augšot un tuvākajā nākotnē paredzams liels un laimīgs likteņa pavērsiens. Pietika, ja viņam liks īstajā brīdi parādīties grimstošajā pilsētā. Jo mazāk viņš zinās, jo iespaidīgāk izrādīs savu sašutumu par šā nozieguma neģēlību.

15 lielais noziegums

Apamejas pilsētas teritorija pletās Eifratas upes abos krastos. Labajā krastā lēni kāpa kalnā jaunā pilsētas daļa Seleukija, ko vainagoja citadele. Kreisā krasta zemieni aizņēma sākotnējā pilsēta. Šeit atradās viens no Tarātes visvecākajiem zivju dīķiem, kam Sarbila apsvērumos bija sava loma, — no Eifratas atdalīta atteka, un pie tās — mūžsenais, nelielais un ļoti svētais dievietes templis. Abas pilsētas daļas savienoja peldošs tilts. Vecpilsētas iedzīvotāji kreisajā krastā bija vienīgi sīrieši, bet jaunākās pilsētas daļas Seleukijas iedzīvotāji — lielākoties sīrieši, pilsētu apsargāja stiprs romiešu garnizons.

Mazliet uz augšu no Apamejas no Eifratas atzarojās lielais «Gorbata kanāls», kas visu apgabalu apgādāja ar ūdeni. Kopš senlaikiem kanālu un upi regulēja aizsprosti un slūžas, ko it kā ierīkojusi teiksmainā ķēniņiene Semi- ramida. Tagad aizsprostam bija Gorbata vārds un to uzskatīja par tehnikas brīnumu. Kvalificēti sargi apkalpoja rafinēto, tomēr ļoti vienkāršo aizsprosta mehānismu; kopš laika gala neviens neatcerējās, ka te kādreiz būtu notikusi nopietna nelaime.

Toties jo lielāks izbīlis pārņēma Apamejas pilsētas iedzīvotājus, kad kādā aprīļa naktī Eifrata pēkšņi ielauzās viņu ielās un mājās un tās strauji un neglābjami pārplūdināja. Iekāms to īsti aptvēra, viss vecpilsētas kvartāls jau bija viens vienīgs dzeltens, liegi guldzošs ezers. Kopš senlaikiem atdalītais Tarātes zivju dīķis savienojās ar galveno straumi, no kuras tas kādreiz bija nošķīries, svētās zivis aizpeldēja, tempļa visa apakšējā dala pazuda ūdens virpuļos. Ezerā, kas agrāk bija Apamejas vecpilsēta, peldēja starp steigā sagatavotām laivām mājas piederumi, lopi, jau straume aizrāva lejup pirmos līķus. Drausmi skanēja no rāmi guldzošajiem viļņiem pārsteigto ļaužu kliedzieni, lopu māvieni un blējieni. Pa ielām, kuras vēl vakar pildīja nestuves, rati, jātnieki, tagad īrās no aunādām sastiprināti plosti, pārpilni kailiem un pusapģērbtiem cilvēkiem.

Neviens neaptvēra, kā nelaime varēja tik pēkšņi uzbrukt. Tikai pēc vairākām stundām atrada Eifratas lejas- gala krastā sasietu «Gorbata aizsprosta» sargu ar aizbāztu muti. Atbrīvots, vēl tikko dzīvs aiz noguruma un šausmām, vīrs pastāstīja, ka viens no viņa kalpotājiem kopā ar vairākiem nepazīstamiem viņam negaidīti uzklu- puši; tie viņu pievārējuši, sasējuši, iemetuši upē. Kas tālāk noticis, viņš nezinot, tas esot brīnums un bezgalīga dieva žēlastība, ka straume viņu iznesusi dzīvu krastā un viņš izglābies. Kalpotājs, kas viņam uzbrucis un tad, acīm redzot, aiz aplamības vai ļauna nodoma uzlaidis upi Apa- mejai, esot Simlajs, kristīgais.

Tikpat ātri kā pirms dažām stundām, Eifratas ūdeņi bija pārplūdinājuši zemo vecpilsētu, labējā augstākajā pilsētas daļā Seleukijā izplatījās ziņa, ka plūdus izraisījušas noziedzīgas rokas. Kristietis Simlajs jau bija atzinies, ka viņu šajā nolūkā savervējis valdības rakstvedis Aris- tons. Visus iedzīvotājus pārņēma milzīgs niknums. Vēl pirms pusdienas kļuva skaidrs, ka kristieši, šie cilvēces padibenes, ļāvuši sevi uzpirkt uzurpatora Tita noziedzīgajai valdībai, lai iznīcinātu «Sīrijas dievietes» svētnīcu un viņas skaisto pilsētu, tāpēc ka sīrieši nolēmuši atteikties paklausīt Titam un atgriezties pie sava likumīgā imperatora Nerona.

Ka kristieši ir dumpinieki, to zināja visa pasaule. Viņi ienīda īpašumu un ģimeni, viņi bija spējīgi uz katru nelietību. Apamejas iedzīvotāji uzbruka viņiem, ielauzās viņu mājās, nosita, ko atrada, izpostīja nabadzīgo iedzīvi.

Romiešu karavīri klaji juta līdzi iedzīvotājiem.

Visiem spēkiem pūlējās palīdzēt tiem, kam draudēja briesmas. Nogādāja laivās un plostos apdraudētos uz drošo labējo krastu, glāba, kas glābjams, nostrādājās vaiga sviedros, lai atjaunotu peldošo tiltu, kas tika pārrauts plūdu pirmajos mirkļos. Tie, kuriem bija jāpaliek citadelē — tā apsargāja upes labējo krastu, — stāvēja sargtorņos un bastionos un ziņkāri blenza uz ūdens klaju. Vēl vakar viņu citadele atradās upes krastā, šodien tā stāvēja plaša ezera krastā. Dīvaini pletās šis dzeltenīgais ezers zem zilajām debesīm un baltajiem, kuplajiem pavasara mākoņiem. Ērmoti rēgojās no ūdens māju kores. Uz jumtiem cieņas pilni komiski stāvēja uz vienas kājas gārņi un starp dzeltenajiem ūdeņiem un gaišajām debesīm klaigādami laidelējās ūdens putnu bari. Pa ezeru, kurā bija nogrimusi Apamejas vecpilsēta, starp māju jumtiem arvien vairāk izpeldēja žiglas laivas un no aun- ādām darināti plosti, pilni ar tiem, kas meklēja glābiņu, ar tiem, kuri laupīja, pilni izmisušo un padibeņu.

Bet visdīvaināk izskatījās Tarātes templī. Karavīri varēja ieskatīties tās neapjumtajā cellē. Dievietes netiklie simboli, augstie akmens fallusu atveidi, bija gandrīz pārplūdināti, laukā rēgojās vienīgi paši galiņi. Viņas pašas milzīgais vecum vecais neglītais bronzas tēls, kas stāvēja pāri altāram pusnišā, bija applūdis augstāk par kailajām krūtīm; no ūdens pacēlās tikai viņas galva ar vainagu un roka ar vārpstiņu, pa vidu peldēja koka priekšmeti un visādas svētas grabažas. Spokaini un draudoši slējās dieviete, un, kad nu kāds karavīrs iesāka triekt jokus par zivs asti, ko tagad tā labi varētu lietot, tad pārējie neuzdrošinājās smieties.

Bet kas tur peld, šurp lielajās laivās no ziemeļiem? Tie ir romiešu ieroči un mundieri, tie ir savējie. Jā, beidzot klāt biedri no viņu Četrpadsmitā leģiona pārējām daļām, no Edesas un Samosātas. Tur arī viņš pats — visu mīlulis lielais kapteinis Trebonijs ar saviem ļaudīm. Tūkstoš reižu klusībā viņi sev jautājuši, ziņkāri, ar čerībām, ar bailēm: vai tad viņš neieradīsies? Vai viņš drīz neieradīsies? Vai uzdrīkstēsies? Un ko darīs, ja ieradīsies? Cīnīsies pret viņu? Vai arī atvērs viņam vārtus?

Un tagad viņš ir klāt. Ieradies reizē ar lielajiem plūdiem. Cik īsā laikā paveikuši šo milzīgo attālumu! Viņa sapieri tūliņ pievienojās garnizona sapieriem, pielika savu roku, lai izlabotu tiltu. Sastatnes iegrimst ūdenī, peld, virves, maisi sasienas, tauvas ieslīd ūdenī, izstiepjas, velk, cej. Smiedamies žestikulēdams turpat līdzās stāv Trebonijs, sauc, lādas, kliedz, uzmudina. Peldošais tilts ir vienīgā pieeja citadelei.

Liekas, darbs ir galā. Tilts kļuvis garāks, tas izliecas, peld, šūpojas, bet turas. Un tad kā pirmais, nekaunīgs, resns un pārdrošs, grasās to pārjāt kapteinis Trebonijs, armijas mīlulis, varonis, liels, smagnējs, ieročiem apkā- ries, sēdēdams zirgā Viktorā.

Viņš jāj bez kāda aizsega, visiem pa priekšu. Piesardzība viņam nav vajadzīga; vairogs mierīgi karājas pie sāniem. Varētu bez pūlēm viņu un viņa nodalu sašķaidīt ar katapultām. Neaizsargātais kapteinis nogrimtu dibenā. Tagad pat katapultas vairs nav vajadzīgas, jau pietiek ar bultām, drīz vien varētu viņu nogāzt ar metamo šķēpu. Mierīgi viņš jāj pa dunošām plankām pār dzelteno ūdeni; uz viņa bruņām, uz zirga iemauktiem laistās viņa goda zīmes zem gaišajām pavasara debesīm.

Nu viņi ir tilta šajā galā, tieši pretī lielajiem cietokšņa vārtiem, kas šeit aizsprosto ceļu. Ko darīt? Vēl viena minūte laika, pēdējā minūte, lai pieņemtu lēmumu. Vai nomest, kā teikts priekšrakstā, uz «ienaidnieku» akmeņus, smagos, vienmēr pie rokas esošos akmeņus, lai viņu sadragātu? Vai noliet uz Viņu vienmēr gatavībā turēto darvu, verdošo eļļu? Komandieris bezpalīdzīgi, neapņē- mīgi nedod vis skaidrus norādījumus, bet vēršas pie saviem ļaudīm. Tie vētraini pieprasa, lai atver vārtus, lai ielaiž lielo kapteini. ,

Bet tas neiederas Trebonija plānos. Viņš negrib vienkārši iejāt pa vārtiem. Viņš pilsētu grib iekarot, uzkāpt tās mūrī. Karavīri uz bastiona iepleš acis. Viņš pavēl saviem ļaudīm sasliet vairogus pāri galvām, izveidot «bruņurupuci». Tas ir nolādēti grūti uz zvalstīgā tilta, tā ir liela māka, mīlīši. Un tagad, pie elles un Herkulesa, viņš uzsvempjas •— kas to būtu domājis? — uz malējā posma vairogiem, šis smagais vīrs smagajās bruņās. Elsdams viņš, kājas iepletis, neveikli čāpo uz priekšu pa krak- šķošajiem, līganajiem vairogiem. Viņam pasniedz kāpnes. Viņš tās pieslien, sāk rāpties uz mūra.

Tie, tur augšā, stāv bez padoma apkārt savam jaunajam komandantam. Daži uzlikuši rokas uz smagā akmens bluķa, lai to nogāztu lejā. Bet viņi to neuzdrošinās pārējo dēļ, kuri māj, kaut ko sauc, uzgavilē lielajam kapteinim. Un ir jau arī varens skats, kā viņš kāpj augšup! Spraisli pēc spraišļa. Viss šūpojas — tilts, karavīri uz tilta ar saviem vairogiem, viss «bruņurupucis», kāpnes šūpojas, bet viņš nekrīt, viņš ietur līdzsvaru. Smiedamies, elsdams viņš kāpj augšup. Izkliedz Četrpadsmitā leģiona seno kaujas saucienu:

—    Marss un Četrpadsmitais!

Kāpj. Uzliek roku mūra augšējai malai. Uzsvempjas augšā. Stāv.

—    Te nu mēs esam, zēni, — viņš saka savā labajā, dzimtajā dalmāciešu dialektā, un skanīgi nodārd viņa slavenie, treknie smiekli.

Neviens nedomā par to, ka šī bravūra patiesībā ir pilnīgi lieka, ka Trebonijs, kā tas nu reiz bija, daudz drošāk un pilnīgi bez briesmām būtu varējis iejāt pa lielajiem vārtiem. Gluži otrādi, gavilēdami apsveic karavīri, gavilēdama apsveic visa Apamejas pilsēta imperatora Nerona pārstāvi, dižo karavīru un ģenerāli Treboniju, kad viņš izkāpj 110 upes, lai tos glābtu no tālākas nelaimes. Nenogaidot pavēli, garnizons norāva Tita attēlus no standartiem un tos atvietoja ar Nerona attēliem, ko cīņu- biedri bija atveduši līdz. Cietokšņa komandants apsveica Treboniju ar «Mūra kroni», uz kuru viņam jau sen bija tiesības un kurš tagad pēc visu acu priekšā veiktā varoņdarba viņam bija drošs. Tas bija liels brīdis. Šajā mirklī visu atmiņā un uz mūžīgiem laikiem iespiedās Tre- bonija tēls, kā viņš no straumes pāri vairogiem, pa kāpnēm uzrāpjas Apamejas citadeles mūros, it kā simbols karavīru parunai: «Dzīvo briesmās!»

Trīs stundas vēlāk Apamejā ieradās arī valsts sekretārs Knopss. Neskartās pilsētas daļā Seleukijā viņš tirgus laukumā teica uzrunu:

—    Lielais pavērsiens noticis, — viņš pasludināja. •— Noziegumu laiks ir garām. Imperators Nerons pratīs savus uzticamos pavalstniekus pasargāt no uzurpatora Tita roklaižu nelietībām.

16.lielo plEdu dziedonis

Pats imperators ieradās pievakarē, karavīru un iedzīvotāju vētraini sveikts. Atri notrausis ceļa putekļus, viņš kopā ar Varronu, Treboniju, Knopsu un dažiem citiem uzkāpa citadeles tornī. Tornis pacēlās astoņu stāvu augstumā, kuri augšup arvien sašaurinājās; katram stāvam visapkārt bija mūra platforma. No visaugstākā stāva imperators aplūkoja plūdos slīkstošo Apamejas vecpilsētu. Pavadoņi viņam izskaidroja visu nelaimes un nozieguma apjomu, norādīja svarīgākās ēkas, pastāstīja par glābšanas pasākumiem.

Pēc kāda laika imperators atlaida savu galmu. Kungi salasījās zemākā stāva platformā. Torņa virsotnē viņš gribēja palikt viens. Viņš cerot, imperators paskaidroja, ka bojā ejošās pilsētas skats viņu iedvesmošot un viņš varbūt varēšot papildināt savu romānu dzejā «Četri laikmeti» ar dziedājumu par lielajiem plūdiem, Deikaliona plūdiem.

Tā viņš vientuļš stāvēja torņa virsotnē. Apakšējo stāvu platformās drūzmējās viņa galminieki un karavīri; torņa pakājē bikli un ziņkāri spiedās pūlis un no plostiem un laivām, kas peldēja pār dzeltenajiem ūdeņiem — kādreizējo vecpilsētu, augšup uz viņu godbijīgi un saspringti noraudzījās tūkstošiem acu. Bet viņš baudīja slīkstošās pilsētas drausmo un pacilājošo ainavu.

Neviens viņam nebija stāstījis, kā patiesībā izcēlušies šie plūdi, tomēr iekšējā balss, viņa dēmons, viņam nekļūdīgi pateica, ka varenos ūdensplūdus nav izraisījis gadījums, bet tas noticis viņam par godu. Sirds viņam pacilāti sita. To dienu Romas senātā — viņa līdzšinējās dzīves kalngalu — tagad pārspēja vēl lielāka diena. Viņa dēļ gāja bojā Apamejas pilsēta, un pasaule visapkārt bikli, bijīgi un pazemīgi apsveica viņu kā glābēju un pestītāju. Pārspējot visas ceVības, bija piepildījies viņa mātes sapnis, piepildījušies viņa paša sapņi.

Viņš sāka skandēt vārsmas no eposa par Lielajiem plūdiem. Viņš labi bija iemācījies šīs Nerona vārsmas, tās kļuvušas viņa paša vārsmas. Bojā ejošās Apamejas priekšā viņš skandē un dzied šīs vārsmas par dzelzs laikmetu, kas pēc Zeva pavēles nogrimst ūdeņos. Viņš tās skandē gaišajai tālei, tumstošajām vakara debesīm, acu priekšā klaigājošiem ūdensputniem, pavadīdams dziedājumu uz neredzamas cītaras stīgām.

Tauta torņa pakājē, plostos un laivās nenovērš no viņa acis. Austrumu ļaudis vienmēr cerējuši, ka imperators savu mākslu rādīs ne vien romiešiem, korintiešiem, atēniešiem, bet arī viņiem. Beidzot tas noticis. Tur stāv viņu imperators visā diženumā pār grimstošo pilsētu, viņš — dziedonis, glābējs, un klausās sava ģēnija balsī, un ļauj savam vaigam atspīdēt pār tiem. Apburti un godbijīgi tie veras augšup uz viņu.

Bet viņš, plūdu apņemts, vakarvējā runāja un dziedāja savas neredzamās cītaras pavadījumā. Kamēr pazīstamās Nerona vārsmas plūda no viņa lūpām, viņš ļāvās sapņiem. Šo grimstošo pilsētu viņš atkal uzcels krāšņu jo krāšņu. Viņš to nosauks par Neroniju. Vai tad savā laikā viņš pasakaini ātri neatjaunoja Romu neredzētā lieliskumā? Visu šo zemi viņš pārklās ar brīnišķām celtnēm un mākslas darbiem. Grandiozi, kā toreiz naktī Tarātes templī bija iztēlojies, viņš liks izcirst Edesas klintī savu attēlu, pēc Austrumu veco ķēniņu parauga, lai viņa — Nerona vaigs paliktu kalnos iekalts uz mūžiem. Tā sapņojot, viņš pēc veca paraduma nevarēja neaprēķināt visos sīkumos, cik tādas kolosālas statujas izkalšana klintī izmaksātu, un sirds dziļumos nožēloja, ka nebija klāt Knopsa, kas varētu sniegt sīku maksas aprēķinu. Pret paša gribu viņam ienāca prātā dārgā Mitras statuja, ko paklāju tirgotājs Nitaji toreiz atteicās pieņemt, jo iepriekšējā aprēķinu summa bija tālu pārsniegta.

Taču šīs necienīgās domas neatspoguļojās viņa vaigā. Gluži otrādi — viņš joprojām dziedāja un skandēja pret vakara debesīm augstu tornī, sniedzot ļaužu pūlim aizraujošu skatu. Un viņa gars atgriezās viņā pašā, un viņš pats kļuva dievu svētītais Deikalions, kas vienīgais pārdzīvo Lielos plūdus, izredzēts, lai no akmeņiem radītu cilvēkus un par jaunu piepildītu tukšo pasauli.

Torņa platformā zem viņa Varrons stāstīja ķēniņam Filipam:

— Es redzēju īsto Neronu, kā tas stāvēja Mecenāta tornī un kāri baudīja degošās Romas skatu.

Ķēniņš Filips sacīja:

—    Viņš ir neticami īsts. Dažreiz man pašam liekas, tas patiesi ir viņš.

Varrons teica:

—    īstais Nerons, starp citu, neuzkāpa Mecenāta tornī aiz estētiskiem motīviem, bet lai iegūtu pārskatu par ugunsgrēka plašumu un varētu spert attiecīgus glābšanas sojus. īstajam Neronam nekad arī nebūtu ienācis prātā aizdedzināt Romu. Ir gan dīvaini. Tāpēc ka kļūdaini uzskata, ka īstais Nerons aizdedzinājis Romu, tagad par godu šim viltus Neronam jānoslīcina Apamejas pilsēta. Jo citādi pasaule mūsu viltus Neronu neuzskatītu par īstu.

—    Jā, — ķēniņš Filips piekrita, — tik līki, aplami ceļi jāizraugās prātīgam labas gribas cilvēkam, ja tas grib panākt saprāta uzvaru. Sajā pasaulē humanitāte iesak- ņojama, acīm redzot, tikai ar vismuļķīgākajiem, viszemiskākajiem līdzekļiem.

Un^gandrīz ar fiziskām sāpēm abi izjuta riebumu un īgnumu par cilvēka dabas apmātību un cilvēka saprāta nespēku.

Vīrs torņa virsotnē drebinājās. Ceļojums bija nogurdinošs, un nu jau ilgāku laiku, viņš stāvēja šeit, augšā, blenzdams dzeltenajos ūdeņos, un acis viņam sāka sāpēt. Sen viņš vairs nebija Deikalions, un viņam pat grūti bija iegaumēt Nerona žestus: sirds dziļumos viņš kļuva podnieks Terencijs. Viņam pārskrēja vieglas trīsas, kļuva baisi no sava paša lieluma. Raugoties uz grimstošo Apamejas pilsētu, viņš domāja: «Kādas milzīgas bagātības tur iet bojā, desmit miljonu, divdesmit miljonu. Cik daudz maizes, siera un vīna varētu par to nopirkt, cik daudz māla un bronzas statujām! Un tas viss manis dēļ. Manam tēvam bijusi taisnība, dodot man šo lepno un smieklīgo vārdu — Maksimuss. Bet, ja viņš to būtu paredzējis, viņš sabītos un nosauktu mani citā vārdā, jo labi tas nevar beigties.

17.nažu un dunču nedēļa

Drausmais noziegums, ko pastrādājuši imperatora Tita sakūdītie kristieši, sacēla visā Sīrijā sašutumu. Vairākos garnizonos karavīri norāva Tita attēlu no standartiem un atvietoja to ar Nerona attēliem. Četrpadsmitā leģiona lielākā da]a un ievērojami kontingenti no Piektā, Sestā, Divpadsmitā pārgāja Nerona pusē. Vietējie iedzīvotāji trakoja aiz niknuma pret Titu, Stiepiņu un pārējo noziedznieku bandu. Valdība ar pūlēm apslāpēja nemierus, kas izcēlās vairākās pilsētās un pat dažos Antiohijas kvartālos, un pagaidām nevarēja pat domāt ar tik nedrošu karaspēku doties pret cietokšņiem pie Eifratas, kuri bija krituši Terencija rokās.

Varrons ar pilnām tiesībām varēja paziņot lielķēni- ņam Artabanam, ka gandrīz ceturtā daļa ķeizariskās Sīrijas provinces ar vairākām lielām pilsētām un fortiem ' ir droši Nerona rokās. Saskaņā ar doto solījumu Artabans nosūtīja savam draugam, romiešu imperatoram, karaspēku un naudu.

Knopss bija lepns, ka ideja, kas guvusi tik milzīgus panākumus, radusies viņa galvā. Viņš domāja, ka arī citos jautājumos vajadzētu sekot viņa padomam, nevis smalko kungu — Varrona un Filipa padomiem. "Nākamajā kabineta sēdē viņš ierosināja, ka imperatoram atkal jāpārtrauc žēlsirdības periods un jāļauj viņam un Trebonijam vienu nedēļu spriest ātru un stingru tiesu, lai īsti nostiprinātu gūtos panākumus.

—    Jāatļauj tiem imperatora piekritējiem, — viņš klāstīja, — par kuru uzticību nebūtu nekādu šaubu, īsti un aši izrēķināties ar saviem ļaunākajiem pretiniekiem. Lieku priekšā uzdot man un Trebonijam šajā nolūkā noorganizēt kaut ko līdzīgu brīvprātīgajai policijai. Sagatavošanās jau veikta, mūsu rīcībā ir pilnīgi droši saraksti. Ar šo mūsu policijas spēku palīdzību, ja imperators tam piekristu, mēs viņa bīstamākos ienaidniekus nolikvidētu vienā kampienā.

Varrons un ķēniņš Filips raudzījās neapmierināti.

—    Kāpēc, — ķēniņš Filips pačukstēja Varronam, — šis cilvēks nesaka «vienā rāvienā», bet «kampienā»?

—    Tāpēc, — atbildēja Varrons, — ka viņš ar nemaldīgu instinktu vienmēr izvēlas visneglītāko un vulgārāko vārdu.

Pa to laiku Trebonijs vētraini izteica savu piekrišanu Knopsa plāniem. Imperators smaidīja labvēlīgi un izklaidīgi; viņam patika drūmais, drosmais un draudpilnais izteiciens: «Nažu un dunču nedēja». Bez tam viņš bija pateicīgs Knopsam par lepno nakti Apamejas tornī.

—    Nažu un dunču nedēja, — viņš sapņaini teica, lūkodamies tālumā.

Bet ķēniņš Filips un Varrons klusēja; nebija ne mazāko izredžu panākt kaut ko pret šo bandu. Kas aicina palīgā pūli, tam jāpiekāpjas pūlim.

Imperators parakstīja dokumentus, ko tam pasniedza Knopss un Trebonijs. Knopss — Edesā un Trebonijs — Samosātā izveidoja nelielas nodaļas, kas saucās «Nerona atriebēji», un ar tiem viņi uzklupa saviem ienaidniekiem. Nebija grūti ikvienu, kas nevēlēja labu, nosaukt par imperatora pretinieku, Tita vai pat Kristus, šīs nelietīgās, apvērsumu rīkotājas sektas dieva, piekritēju. Visās pilsētās gar Eifratu, Komagēnā un Edesas apgabalā «Nerona atriebēji» ielauzās netīkamo cilvēku mājās, nogalināja, sagrāva, apcietināja, iespaidoja fiziski, izvaroja, ieguva laupījumu un vergus.

No Starpupes kristiešiem Knopss tikai nedaudzus lika nonāvēt. Vairumu viņš saglabāja propagandas nolūkos. Viņš bija nodomājis visas pasaules priekšā pret tiem sarīkot lielu iespaidīgu prāvu. Vajadzēja pierādīt, ka uzur- pators Tits un viņa ierēdņi kaldinājuši visnekrietnāko sazvēfestību pret labajiem, krietnajiem sīriešiem, lai atriebtu viņiem par uzticību likumīgajam kungam un valdniekam lielajam imperatoram Neronam.

Augstprātīgs untums pavedināja viņu saglabāt šai prāvai arī Patmosas Jāni. Aktieris viņam dziļi riebās. Nemaz nebija vajadzīgi Jāņa nicinošie izteicieni par Terenciju, lai Knopss kļūtu tā ienaidnieks. Viņu saniknoja pati Jāņa būtība, tā balss, seja, tā kristietība. Knopss gribēja viņu turēt valgā, spēlēties ar viņu, ņirgāties par viņu. Viņš uzdeva kādai «Nerona atriebēju» nodaļai par katru cenu atgāfiāt šo cilvēku sveiku un veselu pie viņa.

Nakti Knopsa sūtņi iebruka Jāņa mājā. Ar pašu māju un visu tās iedzīvi viņi varēja rīkoties, kā tīk, vienīgi pats Jānis bija jānogādā sveiks un vesels. Viņi izrāva to un tā dēlu Alekseju no gultas un tad klusēdami, lietišķi un meistarīgi ņēmās sadauzīt visu, kas tur bija.

Jānis noskatījās viņos ar pārākuma pilnu interesi. Tagad tie ķērās pie viņa grāmatām un manuskriptiem. Bija grēks, ka viņš nespēja šķirties no šīm pasaulīgajām, nicīgajām mantām, ka viņa sirds bija pieķērusies šiem pagānu klasiķiem, nevis dieva vārdam vien, un tas bija pelnīts sods, ka viņam bezspēcīgi jānoskatās, kā šie lopiņi iznīcina viņa dārgās grāmatas. Sakniebtām lūpām viņš noraudzījās, kā tie saplosa dārgos tīstokļus un pergamentus. Patlaban viņi turēja rupjajās dūrēs tīstokļus ar Sofokla drāmām — viņa vismīļākās grāmatas. Labais pergaments,pretojās, neļāva sevi tā saplosīt, kā tiem kārojās. Viņi to mīdīja kājām, izdarīja uz tā dabiskās vajadzības. Līdz šim Jānis stāvēja gluži mierīgi; tagad, kad bija jānoskatās, kā apgāna šos tīstokļus, kas domu bagāti skanēja pāri laikiem, viņam izlauzās smaga nopūta. Jaunais Aleksejs, par spīti tēva iemācītajai pazemībai un padevībai dieva lēmumam, izdzirdis šo vaidu, nespēja savaldīties. Viņš metās virsū laupītājiem un barbariem, sita tos savām nespēcīgajām dūrēm, mēmi, sakostiem zobiem. «Nerona atriebēji», priecīgi, ka vismaz ar šo nav jātaisa nekādas ceremonijas, nogalināja viņu. Tur nu viņš gulēja starp saplēstajām grāmatām. Tagad Jānis pats briesmīgi iekliedzās, mežonīgi iegaudojās. Bet viņi ievēroja norādījumu un nedarīja viņam neko. Pat neapklusināja un neaizbāza muti. Viņi tikai turēja to ciet, lai tas viņus netraucētu, un priecājās, kā tas -šņukstēdams nevarīgi noskatījās, kamēr viņi, ne vārda nebilduši, čakli paveica savu darāmo līdz galam. Tad saskaņā ar pavēli nodeva Jāni dzīvu un neaizskartu Knopsam.

Tā tas notika Edesā «Nažu un dunču nedēļā». Ķēniņš Malluks šajā laikā vēl arvien atradās tālu no savas galvaspilsētas. Dziļi elpodams, viņš baudīja tuksnesī to brīvību, ko Edesā Rietumu vīri viņam neļāva. Kopā ar citiem nepazīstamiem viņš apmetās zem gaišajām, augstajām zvaigznēm, pats nepazīts, un, kamēr, baudīdami mieru, viņi visi sēdēja ap aku, viņš cienīgi un gausi stāstīja sarežģītu, dziļdomīgu pasaku par cilvēku, kurš bija podnieks un kuru zvaigžņu dievu Aumu, Azisa un Du- sarisa lēmums uz laiku padarīja par pasaules valdnieku.

18.pazemība un lepnums

Kad noziedzīgie kristieši parādījās pretora priekšā, viņu bija krietns pulks, lielākoties sīki, neizskatīgi, vientiesīgi ļaudis. Pirms prāvas viņus īpaši apstrādāja: gan sita, gan visādi iebiedēja. Viņi tad arī trīcēja, bet tikai ar miesu, sirdī viņi bija pilni paļāvības uz savu dievu. Viņu priesteri un vecākie bija viņus pārliecinājuši, ka tas ir liels gods, ja tieši viņus dievs izraudzījis par saviem asinslieciniekiem. Daudziem arī izdevās palikt cieši pie savas pārliecības un pazemībā un paļāvībā uz dievu apliecināt savu nevainību. Citi, protams, arī brēca pēc žēlastības un bija gatavi atzīties visā, ko vien no viņiem prasīja. Vispār tas bija lieki. Attiecīgie gubernatora ierēdņi ar rakstvedi Aristonu priekšgalā, kā arī citi, notverti nozieguma vietā, ar atalgojumu makā un zinādami, ka ar viņiem apiesies saudzīgi, jau bija devuši nepieciešamo liecību. Nelietīgā sazvērestība bija atklāta līdz beidzamajam sīkumam.

Knopss priecājās, ka varēs uzstāties šajā prāvā. Kristiešu sekta, kas par savu dievu izvēlējusies nevis varenu būtni, bet nabaga krustā sisto, no laika gala bija likusies galīgi smieklīga, viņš to nicināja no visas sirds. Piedzimis par vergu, viņš juta milzīgu pielūgsmi pret visu vareno, kundzisko, un viņam likās idiotiski slavēt nabago un apspiesto un paaugstināt to par dievu. Viņa asā, ļauni ironiskā iedzimtā atjautība bija no laika gala guvusi lielus panākumus, it īpaši, ja viņš ņēma priekšā kristiešus. Viņš lieliski izprata pūļa psiholoģiju. Nenāktos grūti parādīt masām kristiešus kā lēnprātīgus, liekulīgus, bet noziedzīgus brāļus, kas vismīļāk visu zemes ripu apslīcinātu. Visvairāk Knopss priecājās, ka sados Jānim. Pirms ienaidnieka satriekšanas viņš gribēja krietni par viņu papriecāties: vispirms uzjautrināties, spēlējot ar viņu kaķi un peli, un tikai tad nožmiegt.

Viņš parūpējās par to, lai Jāni nopratinātu viņa klātbūtnē. Šajā dienā tiesas zāles vārti bija plaši atvērti un laukumā pie tiem ļaužu, ka melns: tie visi gribēja dzirdēt, kā aktieris Knopsa un pretora priekšā atbildēs par savu drausmīgo noziegumu.

Knopss iesāka savā pazīstamajā, dzēlīgajā laipnībā:

—    Tā, mīļo Jāni, tagad pasaki man — kāpēc tad īsti jūs un jūsu ļaudis iznīcinājāt Tarātes templi ar saviem lielajiem plūdiem?

—    Tieši to es jums gribēju jautāt, Knops, — ar drūmu prieku atbildēja Jānis. — Patiesi, kāpēc gan es vai kāds no mūsējiem lai darītu tik idiotisku muļķību, kas tikai tev līdzīgiem un tavam tā saucamajam Neronam nāktu par labu?

—    Nu, mīļo Jāni, — maigi, pat jautri atbildēja Knopss,

—    tur varētu būt daudz dažādu motīvu. Jūs, piemēram, varētu to izdarīt, lai dievietei Tarātei nolaupītu tās mitekli, padzītu viņu no zemes un tā atstātu viņas sīriešu tautu bez aizsardzības. Jūs varētu arī pieņemt, ka tāds posts un noziedzīga ļaundarība iedarbotos kā signāls uz visas zemes kaitīgajiem elementiem un tie kā jūsu plūdi brāztos pret likumīgo imperatoru Neronu. Varbūt arī jūs to izdarījāt vienkārši aiz naida pret civilizāciju, aiz naida pret visu cēlo un skaisto, aiz naida pret īpašumu, kārtību, ģimeni, aiz naida pret visiem dieviem, izņemot jūsu pašu krustā sisto.

Knopsa vārdi nepalika bez iespaida. Jānis bija apņēmies šīs tiesas priekšā daudz nerunāt. Bet viņš redzēja, ka viņa ticības biedri, kas apsūdzēti līdz ar viņu, gaida viņa atbildi, viņš redzēja, ka klausītāju masas nenolaiž acis no viņa lūpām. Viņam bija jāatbild.

—    Mēs necīnāmies pret citu domām, — viņš pamācīja mierīgi un ar cieņu savus pretiniekus un savu auditoriju,

—    arī tad, ja uzskatām tās par nepareizām. Pienāks laiks, un mūsu dievs iznīcinās maldīgās ticības bez mūsu iejaukšanās. Arī civilizācijas pretinieki neesam. Mēs nīstam vienīgi bagātību, rijību, pārmērību. Mēs ticam — civilizācijā ir visam savs mērs, civilizācija ir pakļaušanās dieva kārtībai. Nevienam mēs negribam atņemt viņa dievu. Lai katrs patur savu dievu un atstāj mums mūsējo.

—    Skat, skat, mīļo Jāni, — ar laipnīgu viltu atbildēja Knopss, — tātad jūs neesat īpašuma ienaidnieki. Un tomēr kāds Jānis atteicies no sava īpašuma, aizgājis no tā, aizmetis prom.

—   To es tev neņemšos izskaidrot, Knops, — Jānis nicīgi teica. — To tu ar savu kalpa prātu nesaproti.

Knopss nezaudēja mieru.

—    Man šķiet, — viņš teica laipnā izbrīnā, — jūs esat par nabagajiem un apspiestajiem?

—    Tādi mēs esam, — atbildēja Jānis. — Bet ir nabagie un kalpi, ko mēs nicinām, tie ir tādi nabagie, kas grib kjūt bagāti, un tādi kalpi, kuri alkst kundziskuma. Mūsu kungs un mācītājs domāja tādus parazītus kā tu, kad viņš mācīja: «Kalps paliek kalps.»

Un viņš tik nicīgi uzlūkoja Knopsu, ka tas, par spīti savai nekaunībai, ar pūlēm savaldījās, lai nenodurtu acis.

Taču viņš tās nenodūra, bet pēc īsa mirkļa atbildēja laipni viltīgā, maigā balsī, kas tomēr visiem bija sadzirdama:

—    Es tavā vietā, Jāni, ar tādu augstprātību vis nenorādītu, ka debess, sadalot cilvēkus augstajos un zemajos, kungos un kalpos, līdz ar to parāda savu gribu un reizē katra atsevišķa cilvēka sūtību. Ja debesis ar ārējo labklājību norādītu, kas ir svētīts un kas nolādēts, tad tu, Jāni, noteikti nepiederi pie izredzētajiem. Kur ir tavs dēls Aleksejs, Jāni? Un kāds tu šeit stāvi pats?

Vissvelošākā inde un gaviļpilnākais triumfs izskanēja viņa klusajā jautājumā.

Klausītāji stāvēja, aizturējuši elpu. Jānim sirdī viss vārījās. Viņš strauji pavērsa pret Knopsu vareno olīvkrāsas galvu ar sapinkoto bārdu, uzzibsnīja tam ar drūmajām manaeļveida acīm, varenās krūtis cēlās un grima. Tomēr viņš savaldījās.

—    Nabaga cilvēk, — viņš teica. — Tāds ir tavs triumfs. Jā, tu nonāvēji manu dēlu, nevainīgo. Un tādi ir tavi pierādījumi tam, ka mēs esam izraisījuši plūdus? Nabaga cilvēk! Reiz dega Roma. Kāds Nerons tad arī nevarēja izdomāt neko labāku, kā par vainīgiem apsūdzēt mūsu brāļus. Un vienīgais pierādījums bija tas, ka viņš tos sodīja ar nāvi. Kur tad viņš ir tagad, šis Nerons? Gājis bojā nožēlojamā nāvē.

Viņš bija apņēmies nerunāt. Bet nu viņš bija iekaisis un nespēja vairs klusēt. Viņš atteicās no loģikas, bez kādas sakarības meta sejā šiem tiesnešiem, šim Knopsam, šiem klausītājiem to, kas dedzināja viņa sirdi un prātu:

—    Uzklausiet labi, — viņš vērsās pie tiesnešiem, — jūs, kas te sēžat tā vārdā, kurš ir vienīgi Nerona nožēlojama ēna, kas vismaz bija īsts imperators. Netiesājiet, lai jūs netaptu tiesāti! Jo lielā tiesas diena nāks. Pasaule, — un viņš vērsās atkal pie Knopsa, — kurā spriež tiesu tādi radījumi kā tu un tavs kungs, lielā nezvēra nožēlojamais atveids, tādai pasaulei jāiet bojā. Tā nāks, tā drīz būs klāt. Sī pēdējā liesa, Pastarā tiesa. Tad tiesas priekšā stāvēs tie, kuri patiešām izraisījuši negantos plūdus, un tie, kas šodien ir mazi un $emi, tie nodos liecību. Bet tu, Knops, un tev līdzīgie stāvēsit nožēlojami un dreboši savā kailumā, kādi jūs esat nākuši pasaulē. Nabagie, nabagie, vajātie un notiesātie, tu un tavs Terencijs, un tavs Trebonijs.

Viņš runāja, nepaceļot balsi. Viņš nelamājās, bet viņa labi ievingrinātajā balsī tik dzīvi izskanēja nicinājums, ar riebumu jaukta līdzcietība tik skaidri atspoguļojās viņa grumbu izvagotajā sejā, ka tiesneši, apsūdzētie, klausītāji — visi pilni šausmu un riebuma paskatījās uz Knopsu.

Knopss, stāvēdams visu priekšā kails savā nožēlojamā niecībā, nespēja vairs savaldīties; viņa cieņa, viņa aizgūtā greznība pagaisa. Pietvīcis sarkans, balsij aizraujoties, viņš sāka lamāties un lādēties kā krogā:

—    Tu suns, tu maita, tu ubagu pravietis, tu maukas dēls! Vai tu domā, mums bail no tava nožēlojamā dieva, šī krustā sistā? Drīz tu stāvēsi viņa priekšā, noziedzniek un melīgais suns, viņa un viņa smalkās pastārās tiesas priekšā. Tu laikam domā, ka tevi gaida paradīzes svētlaime? Drīz, loti drīz tu redzēsi un pagaršosi, kāda izskatās tava paradīze. Tu varēsi to pamatīgi izmērot. Tā nebūs liela. Olekti plata un trīs olektis gara, uz mata tik gara un plata, cik aizņems tavas "nolādētās miesas mēslu izgāztuvē, kur tu smirdēsi pa gabalu.

Pagāja ilgs laiks, līdz viņš mitējās lamāties un atkal saņēma sevi rokās.

Pūlis godbijīgi pašķīrās viņa priekšā, kad viņš devās prom, pret viņu neizskanēja neviens ļauns vārds, daži pat sauca:

—    Lai dzīvo Knopss, mūsu labais, mūsu lielais tiesnesis!

Tomēr viņš bezspēcīgā niknumā juta, ka viņa aiziešana nebija ar godu.

19.sāncenši

Protams, Jāni, tāpat kā visus pārējos apsūdzētos, notiesāja ar nāvi.

Knopss, sarūgtināts par savu neveiksmi, pārdomāja, kādu nāves sodu sagādāt ienīstajam Jānim, lai tas būtu vislielākais pazemojums. Viņam bija galviņa, un viņš ātri vien atrada īsto. Cirka spēlēs, ar kurām Knopss gribēja cildināt imperatora uzvaru pār viņa pretiniekiem, Jānis saskaņā ar savu profesiju sniegs svētku viesiem pēdējo lielo izrādi. Bija jāattēlo plūdi, kuros Zevs iznīcina dzelzs laikmeta paaudzi. Noziedzīgajiem kristiešiem bija jātēlo šā laikmeta nolādētais dzimums, arēnu lēnām applūdinās, un kristiešiem nāksies tiešām noslīkt līdz ar Jāni, piesietu pie klints, bezspēcīgu, lai visi redz, kā viņš locīsies un noslāps.

Diemžēl pret šo plānu radās iebildumi. Sēdē, kur imperatora vadībā sprieda par notiesāto likteni, smalkie kungi, Varrons un ķēniņš Filips, nepiekrita aktiera kaunpilnai nonāvēšanai. Viņi paskaidroja, ka tādā veidā sodīt ar nāvi tik lielu mākslinieku kā Jāni nozīmētu sacelt sašutumu tautas vidū.

—    Uzskatu, ka šis priekšlikums nav ne lietderīgs, ne gaumīgs, — skaidri pateica Varrons. — Jānis jau prāvas laikā ietekmēja masas. Ja mēs viņu tik rupji aizraidītu uz viņpasauli, mēs tikai panāktu, ka tauta arī turpmāk apbrīnos un apraudās viņu, bet mūs uzskatīs par barbariem.

Ķēniņš Filips, mierīgs kā vienmēr, vērsās tieši pie Knopsa un pamācīja to:

—    Jūs nepalīdzēsit imperatoram, bet vienīgi kaitēsit viņam, pārāk klaji izrādot savu naidu pret Jāni.

Kad runa bija par Jāni, Knopss parasti zaudēja savu prātīgumu. Dusmīgs, apvainots viņš pateica, ka nedrīkst ar kaut kādu muļķīgu humānu māžošanos samaitāt Apamejas panākumus. Trebonijs viņam dedzīgi piekrita. Varrons vēsi paziņoja, ka «Nažu un dunču nedēja» beigusies un ieteicams skaidri parādīt, ka atkal iesākas žēlsirdības un taisnīguma laiks. Knopss asi atcirta, ka šinī gadījumā spēka pielietošana un taisnīgums esot viens un tas pats; aktieri saudzēt nozīmējot izrādīt nevis žēlsirdību, bet reizē gļēvumu un netaisnību. Daudzvārdīgi viņš atkal un atkal atkārtoja savus argumentus; visi raudzījās uz Neronu.

Tas svārstījās. Viņš ienīda Jāni un bija gatavs piebalsot Knopsam un Trebonijam. No otras puses, viņam piemita augstāku lietu izpratne, un smalko Jaužu iebildumi nepalika bez ietekmes. Tāpat kā Varrons un Filips, viņš uzskatīja, ka ir barbariski sodīt ar kaunpilnu nāvi tik lielu mākslinieku; tāpat kā tie, arī viņš sprieda, ka mākslinieks stāv pāri likumam, kas domāts caurmēra cilvēkiem. Viņš vēlējās ienīsto aizraidīt uz viņpasauli apkaunojošā kārtā, bet reizē pats savās un Varrona un Filipa acīs palikt tāds, kas arī ienaidniekā ciena mākslinieku.

Bet vai Jānis, tiešām, ir liels mākslinieks? Lūk, kur jautājums. Un šīs šaubas bija arguments, ar ko viņš varētu atspēkot aristokrātu iebildumus. Viņš sāka pajāt Jāņa mākslu, atkal pieminēja, kā Jānis bez kāda spara skandējis Edipa lielo runu, kas sākas ar vārdiem:

Kas noticis, tas taisnīgi ir lemts,

Un nekad nepierādīsi, ka tā tas nava.

Viņš sīki kritizēja arī citus Jāņa tēlojumus, viņa nespēju pacelties līdz īstam patosam. Vienīgi ķēniņš Filips neļāva dzīt jokus ar estētiskiem jautājumiem. Viņš saskatīja Jānī Austrumu un, iespējams, pat visas zemes lielāko mākslinieku. Viņš protestēja un sīksti aizstāvēja savu viedokli. Lai kā dusmojās Trebonijs un Knopss, kabineta sēde draudēja izvērsties par estētisku disputu.

Bet Varrons, kas savu Terenciju labi pazina, izteica jaunu viedokli. Ja imperators, viņš paskaidroja, tiešām liktu Jāni tik apkaunojoši noslīcināt, tad Cejons un Pa- latīna ļaudis katrā ziņā apgalvošot, ka viņš to darot vienīgi aiz skaudības un mākslinieka greizsirdības. Terencijs gan tūliņ augstprātīgi atbildēja, ka tie, tur Palatīnā, ir barbari un viņu spriedumi to neaizskarot, bet skaidri bija redzams, cik ļoti viņu trāpījuši Varrona vārdi, un Knopss kļuva nemierīgs. Visa šī Jāņa noslīcināšanas ideja bija neveiksmīga; katrā ziņā imperatoram un visiem pārējiem bija jādomā par īstā Nerona neizdevušos mēģinājumu aizraidīt savu māti uz viņpasauli inscenētā kuģa bojā ejā. Ak vai, Knopsam nelaimējās šajā jezgā ar Jāni. Bet vis

pirms vajadzēja atzīt Varrona triecienu, un, lai lietu izbeigtu, Knopss izvilka savu indīgāko ieroci: atgādināja Jāņa noziegumu pret viņa majestāti.

Pats viņš maz ko saprotot no mākslas, Knopss teica, kautri iejaukdamies disputā par Jāņa mākslas nozīmību. Tomēr viņš uzdrošinoties apgalvot, ka Jānim neesot īsta, iekšēja aicinājuma uz aktiera mākslu. Tas nolādētais taču ņirgājies un, liekas, ar pilnu pārliecību, ka podnieks Terencijs esot tikpat nožēlojams aktieris kā imperators; viņa Nerons esot nožēlojams.

Jānis velti bija ņirgājies. Tūlīt pierādījās, ka Terencijs Nerons nebūt nebija nožēlojams, bet īsts līdz pašām īk- stīm. Terencijam izdevās nicīgi noraidošs rokas mājiens un augstprātīgi lēnīgs, labsirdīgs smaids; viņš arī uzjautrināts mazliet pakratīja galvu. Tad mierīgi paskaidroja, lai kungi paciešoties. Viņš tikai tad izšķiršot Jāņa likteni, kad dievi runāšot ar viņa dēmonu, ar viņa iekšējo balsi, un sniegšot savu padomu.

Varrons un ķēniņš Filips gan bija pārliecināti, ka Knopsa bulta tomēr ķērusi mērķi un dievu padoms saskanēs ar Knopsa priekšlikumu.

20 jāņa atklāsme

Jānis pa to laiku kvernēja savā cellē, nošķirts no pārējiem notiesātiem, pilns bēdu un izmisuma.

Viņš pārbaudīja sevi un savu uzvedību tiesas zālē un nosodīja sevi. Kā viņš izturējās pret pretoru, kā apstrādāja smieklīgo Knopsu, tas nebija pēc dieva prāta. Viņš nebija līdzinājies lielajiem praviešiem, kas, dieva gara piemeklēti, iedegās dusmībā un aicināja uz grēku nožēlošanu, bet bija «uzstājies», tēlojis pravieti, viņš bija aktieris, varbūt dieva aktieris, bet īstenībā nekas labāks par šo podnieku. Tā, kā tas tēloja imperatoru, tā viņš — pravieti. Kur tad atšķirība? Abi komedianti. Katrs «uzstājās», katrs kaut ko tēloja, kad vajadzēja būt tam, par ko dievs viņu radījis, — Niecībai, kam pienācās būt pazemīgam, nevis uzpūtīgam.

Visu Niecību niecība. Antikrista valstība. Tas pieņēmis visai bīstamu izskatu, aktiera izskatu, kurš spekulē ar pasaules muļķību. Kas par izdzimumu! Vergs ķēmojas pakaļ imperatoram, slikts aktieris pakaļ otram sliktam aktierim, un pasaule tic šim komediantam, nožēlojamam komediantam, uzgavilē viņam, izraisa viņam par godu plūdus, kam jāiznīcina tempļi, pilsētas un beidzot pati cilvēce. Kāds riebeklības triumvirāts: podnieks, kurš ķēmojas pakaļ imperatoram, pie viņa labās rokas — resnais lieluma mānijas apsēstais feldfēbelis, pie kreisās — mazais, slīpētais, godkārības saēstais krāpnieks, kas visus spēkus smeļ no pārliecības, ka cilvēki vienmēr ir dumjāki, nekā to visrūdītākais skeptiķis spēj iedomāties. Un visriebīgākais: šā trīsgalvainā elles suņa priekšā, patiešām, valstās pīšļos un ekstāzē pasaule.

Kāpēc gan dievs radījis pasauli tik nožēlojamu? Varbūt viņš atļāvies joku, tāpat kā senators Varrons atļāvies joku ar savu viltus Neronu. Bet mēs esam šā joka bēdīgie, nespēcīgie darba rīki. Mazliet butaforijas — es, Jānis, un mans dēls Aleksejs. Ak Aleksejs, mans jaunais, maigais, kautrais un tomēr stiprais Aleksejs, samīdīts, aizsviests mēslainē kā maita, viņa asinis izlietas kā saskābis alus. Kas gan ir cilvēks?

Jānis kvernēja, Ijāba ciešanu un pravieša šaubu urdīts. Bet viņš nelepojās ar to un nesadiedza no abu skrandām sev jaunu dižmanīgu tērpu. Viņš neiztēlojās sevi labāku par citiem, tādēļ ka vairāk cieta un dziļāk izprata savas ciešanas. Vai tad viens cilvēks atšķiras no otra? Neviens nē ar ko nav pacēlies otram pāri, nekas nav dots vienam vien, ne viņa bēdas, ne šaubas, ne lepnība, pat ne viņa seja, kā to uzskatāmi pierāda gadījums ar nolādēto imperatoru un viņa pērtiķi podnieku Terenciju.

Mēs esam kā skudras vai bites, neviens neatšķiras no otra, mēs, tāpat kā tās, esam nosodīti veikt darbu, nezinot — kādēļ. Bites un skudras čakli sanes itin visu — atkritumu drazas vai ziedu medu, nezinot, kādēļ; viņas dzen noslēpumains spēks, trenkā viņas, rotaļājas ar viņām, uzliek viņām nebeidzamas nastas. Neviens no šiem kukainīšiem pats par sevi nav nekas, katrs ir tikai kāda veselā smieklīga daļiņa, nolemts bojā ejai, ja atdalīts no citiem, nolemts darbībai, kā jēgu tas nezina, paliekot kopā ar citiem. «Ej pie skudras, sliņķi,» saka pravietis. Kādēļ? Ja būsi kā skudra, kāds labums no tā? Bojā iet tikai labais. Bet sliktais pastāv mūžīgi. Nerons ir nemirstīgs.

Jānis dziļi iegrima pārdomās. Viņš vaicāja savam dievam:

«Kāpēc pasaule kritusi par upuri pagāniem un nelgām?»

Un viņš izbijās, jo redzēja parādību. Viņš dzirdēja sava dieva balsi, noslēpumaina bija viņa dieva atbilde.

«Radība noveco,» teica viņam dievs, «un tās jaunība ir pagājusi. Esmu nolēmis to atjaunot. Tuvu klāt ir laikmetu maiņa.»

Jānis gremdējās šās atbildes noslēpumā. Viņu piemeklēja briesmīgi sapņi, novecojušās pasaules bojā ejas rēgi un laiku pārmaiņas rēgi. Ak, viņa laikmeta ceļi kļuvuši šauri, skumji un smagi. Bet visbriesmīgākā bija pāreja no viena pasaules laikmeta nākamajā; jo šī pāreja bija pastarā tiesa.

Arvien dziļāk viņš grima pastarās tiesas baisajās parādībās un neciešamās mokās baudīja šo rēgu drausmas. It neviens, viņš sev teica, nevarētu ne mirkli mierīgi elpot, zinot, kas tam paredzams. Tikai lopi un zvēri var līksmoties, jo tos negaida pastarā tiesa. Pat ja mani žēlīgi izraudzītu svētlaimībai, ko tas man līdzētu, ja iepriekš nāktos izciest šīs bezgala drausmīgās tiesas mocības? Nabaga dzimums, mēs visi, samaitātais dzimums, ko valda Antikrists un viņa pērtiķis.

21 visu niecību niecība

Sājos viņa sapņos ienāca kaut kas ļoti reāls — pelēkā apmetnī tinies garš, tievs cilvēks.

—   Celieties, Jāni no Patmosas! — teica apmetnī tītais, — un nāciet man līdz!

—   Vai jūs atsūtīja, lai mani nobeigtu? — Jānis jautāja. — Kāpēc tāda laipnība?

Un pēkšņi, iededzies dusmās, viņš iekliedzās:

—    Rīkojies aši, nelieti! Sit, sit, lai reiz būtu gals!

—    Es neesmu bende, — garais sacīja un mazliet apjucis domīgi aplūkoja savas plaukstas. — Vēlos jūs izvest laukā, Jāni, dot jums zirgus, dokumentus un pavadoņus, kas jūs nogādās drošībā.

Jānis pavērās garajā virā dalītām jūtām. Vai kāds grasījās viņu izjokot? Un, pat ja tas runātu taisnību, ja tiešām nācis, lai viņu glābtu, — piekrist vai pretoties? Viņš bija tik labi noslēdzis visus rēķinus ar dzīvi. Lai kas viņu sagaidītu viņsaulē, ikvienas mocības bija labākas par šīs pasaules nožēlojamo niecību. Turklāt Jānis, šis drūmais, robustais, piedzīvojumus alkstošais cilvēks, bija pilns degošas ziņkāres ieraudzīt pastaro tiesu, par spīti briesmīgajām bailēm no tiesas, tur augšā. Vai tad dievs pats un liktenis neaicināja darīt galu šeit visam un stāties pastarās tiesas priekšā? Viņš gribēja kārdinātājam atteikt, izraidīt viņu ar apsmieklu.

Pēkšņi viņam radās jauna ideja. Vai tā bija nejaušība, ka dievs viņam šo dīvaino, maskēto svešinieku atsūtīja tieši pēc nakts drausmīgajām un varenajām vīzijām? Vai tā tikai nebija dieva zīme? Tā bija zīme. Tā bija dieva griba, lai viņš dzīvotu, lai šīs nakts parādības, vienreizējās parādības aprakstītu un ietu pa pasauli, tās sludinādams. Vai tad ikvienā pravietī nebija daļa aktiera? Dievs viņu radījis par aktieri, kurā ir daja no pravieša. Tagad pienācis brīdis, kad no aktiera jāizlaužas pravietim. Jānis apzinājās savu sūtību.

Viņš piecēlis no lāviņas, piegāja pie nepazīstamā.

—   Jūs ožat pēc aristokrāta, — viņš sacīja. — Kas jūs esat? Kas jūs sūtīja? Kurš ieinteresēts, lai mani ar dzīvības briesmām atrautu šiem salašņām?

—    Kālab jums tas jāzina? — jautāja svešais, viņa garā, bālā seja mazliet noraustījās. — Vai jums nepietiek, ka ir kāds, kam par to ir daja? Vai jūs nevarat iedomāties, ka pat šajā mežonīgajā, dzīvnieciskajā pasaulē atrodas daži cilvēki, kam tas ir nepanesami, ka tāds lops kā Knopss savam pūlim par prieku nomaitā arēnā Patmosas Jāni?

Un klusā balsī, tik vienkārši, ka tūliņ pārliecināja aktieri par savu godīgumu, piebilda:

—    Man tas ir nepanesami.

Jānis tupēja atkal savā lāviņā.

—    Tas tiešām ir dīvaini, — viņš brīnījās, runādams vairāk pats sev nekā svešajam. — Es vienmēr domāju, ka esmu vienīgais, kas ir kā apsēsts uz mākslu. Jums tomēr jāzina, maps mīļais, — viņš turpināja, — ka nav nekāda iemesla lepoties ar šo mākslas skurbumu. Ticiet, man ir pieredze. Tā ir nolādēti divkosīga, zaimu un augstprātības apsēsta īpašība, no tās jācenšas tikt vaļā. Tā ir slimība; kam tā piemīt, tas ir apzīmogots.

Viņš apklusa. Tad pēc brīža turpināja jau paļāvīgāk:

—    Jūs mani nostādījāt nepatīkamas dilemmas priekšā, svešiniek. Varbūt dievs mani aicināja uz tiesu, un būtu grēks, ja es gribēšu izvairīties. Bet varbūt patiesi dieva acīm tīkami, ja dzīvošu tālāk, lai cīnītos pret zvēru, pret antikristu. Es redzēju dažādas parādības, un ir vērts tās aprakstīt un pateikt pasaulei, lai tās neietu bojā kopā ar mani. Kas to lai zina? Katrā ziņā esiet piesardzīgs, svešiniek, un neapbrīnojiet mani par to, ka esmu mākslinieks. Droši vien jūsu apbrīna nebūtu labāka par tā pūļa apbrīnu, kurš lien uz vēdera podnieka priekšā, Nerona pērtiķa priekšā, kas sarīkojis smieklīgus grēku plūdus pār smieklīgu pilsētu, lai skandētu īstā Nerona diletantiskos pantus.

Svešais atviegloti uzelpoja:

—    Piedodiet, — viņš teica, — ja es īsti labi nesekoju jūsu vārdiem. Es tikai saklausīju, ka esat nolēmis dzīvot, un prieks par to man neļauj ne par ko citu domāt. Jūs mani atbrīvojāt no smagas nastas.

Viņš vilcinājās. Tad turpināja:

—   Atļaujiet man kādu lūgumu! Tas, ko daru jūsu labā, nav gluži bez briesmām. Tas, ko no jums vēlos, man nozīmē ļoti daudz, un jums to nenāktos grūti izpildīt.

—    Runājiet! — teica Jānis. Viņa lūpas savilkās augstprātīgā, rūgtā smīnā. Tātad šis cilvēks nerīkojās vis aiz mākslas entuziasma, bet apvienoja viņa glābšanu ar kādu veikalniecisku darījumu; tā gļēvais zods viņam no paša sākuma nebija paticis.

Bet Jānis vīlās.

—    Jums nāksies, — bikli un pilns pielūgsmes teica nepazīstamais, — ilgāku laiku padzīvot tālu prom no ļaudīm, lai justos drošībā. Kas zina, kad atkal dzirdēsim grieķu skatuves visapgarotāko balsi. Vai tas būtu nekautrīgi, ja es jūs palūgtu man vēlreiz norunāt Edipa lielo monologu?

Smaids nodzisa Jāņa sejā, to izķēmoja sāpes.

•— Tātad tik ļoti jūs mīlat manu balsi? — viņš teica satriekts. — Jūs esat neglābjams nerrs.

— Sauciet mani par nerru, par nelgu, kā gribat, — stūrgalvīgi palika pie sava ķēniņš Filips, — bet norunājiet šīs vārsmas! ^

Un tad aktieris Jānis izdarīja savā mūžā lielāko grēku un ļāvās savai visu Niecību niecībai. Viņš neskandēja vis Edipa vārsmas, bet norunāja viņas nakts vīzijas, savu bēdu, savu šaubu, savas nomāktības un grēku nožēlas vīzijas, tā padarot šīs vīzijas, savu nelaimi, sava dēla nāvi un paša ciešanas bezvērtīgas dieva priekšā. Tad viņš pazuda naktī — tuksnesī jaunai cīņai.

22 starpbilance

Knopss trakoja, uzzinājis, ka Jānis izbēdzis. Viņš nojauta, ka te iejaukts Vairons vai ķēniņš Filips, bet tiem abiem viņš netika klāt. Ar jo lielāku baudu viņš atriebās pārējiem kristiešiem par Jāņa bēgšanu. Lai sarīkotu lielos mākslīgos plūdus, kuros šiem cilvēkiem jānoslīkst, viņš ņēma palīgā vislabākos tehniķus un sarežģītākās mašīnas. Cirka spēļu skatītāji, kas svinēja Nerona taisnās lietas uzvaru pār uzurpatora Tita noziedzīgajiem plāniem, nevīlās un ar tādu pašu interesi, kā bērni līksmi un ar šaušalām noskatās kucēnu slīcināšanā, viņi vēroja, kā noslīcina kristiešus. Izrāde ieilga līdz vēlai naktij, un arēnas apgaismošanai par «dzīvām lāpām» izlietoja daļu ar darvu apziestu un pakulās ievīstītu noziedznieku. Šis pēdējais oriģinālais izrādes triks iedarbojās gandrīz spēcīgāk par pašu izrādi. «Dzīvās lāpas» ietekmēja ne tikai Starpupi, bet visu Romas valsti un palika daudz ilgāk cilvēces atmiņā nekā nopietnākie notikumi, kas saistījās ar īstā un viltus Nerona vārdu.

Šajā cirka spēlē aizgāja bojā ap astoņi simti cilvēku — ne visai liels skaits. Galu galā Varrona idejas, viņa seštūkstoš sesterciju lielā nodokļa dēļ, ja patīk, viņa Austrumu un Rietumu sakausēšanas idejas dēļ jau bija gājuši bojā vairāki tūkstoši cilvēku; neskaitāmas nelaimes bija uzbrukušas Sīrijai un Slarpupei viņa spēles dēļ, un, iekāms tā bija beigusies, vēl daudziem cilvēkiem lemts bija tās dēļ mirt un vēl daudzām nelaimēm bija jānāk pār šo zemi.

TREŠA GRAMATA

lejupeja

.

1.saprāts un kara laime

Gubernators Cejons klausījās un lasīja ziņojumus par to, kas notika pie Eifratas robežas, un viņa izbrīns bija lielāks par niknumu. Vai tas maz ticams? Vai saprāta dieve Mi- nerva galīgi atstājusi pasauli un pametusi zemesapli paša ziņā. Vai tik neveikls farss kā Apamejas pārpludināšana spēja sadumpot veselu provinci? Vai tiešām atradās cilvēki, kas noticēja, ka viņš, Cejons, noslīcinās «Sīrijas dieves» svētnīcu, lai «atriebtos» dažiem nožēlojamiem iedzimtajiem? Vai tiešām bija galviņas, kas uzķērās uz tik stulba āķa, ka tas ir «signāls»? Ziņojumi no robežas viņu pārliecināja: tas tomēr var notikt. Vēstis no Mezopotāmijas liecināja: Varronam ir pareiza metode; jo ciešāk kāds paļaujas uz pasaules muļķību, jo drošāki ir panākumi.

Šī atziņa viņu dziļi pārsteidza, jo dziļāk tādēļ, ka viņš saprata — nav nekādu iespēju iedarbīgi cīnīties pret šo krāpšanu. Karaspēku nosūtīt uz Mezopotāmiju viņš nevarēja, neriskējot izraisīt karu ar partiešiem. Un risināt sarunas ar Artabanu, lai tas pamestu viltus Neronu, viņš arī nevarēja, jo nebija atzinis Artabanu. Sarunas vest varēja tikai ar Pakoru, bet tam nebija pietiekami spēka satriekt «Neronu». Tas bija burvju loks, ,no kura neredzēja izejas.

Tagad Cejons mēdza bikli paiet garām aizsegtajam šķirstam ar sentēva vaska tēlu, kurš tik apkaunojoši bija ļāvis barbariem sevi uzvarēt. Viņš bija guvis dzīves gudrību. Tikai reti vairs viņā bija jūtams agrākais Stiepiņš. Viņa padomniekiem vairs nebija jāsūdzas par pārsteidzīgu rīcību. Gluži otrādi, ja Cejons agrāk par daudz ātri pieņēma lēmumus, tad tagad viņu tikai ar grūtībām varēja piedabūt spert enerģiskus soļus, viņš vairs neuzdrīkstējās pirkstu pakustināt, pirms nebija saņemta Pala- tīna piekrišana. Viņa kurjeri brauca pāri jūrai, auļoja uz Romu. Bet Palatīna norādījumi neko neizteica, tie bija tukši. Romā pavēlēja, kamēr krāpnieks tikai apdraud Sīrijas robežas, nevis pašu galvaspilsētu, lai Cejons tikmēr aprobežojas ar aizstāvēšanos un katrā ziņā izvairās no kara ar partiešiem. Slepeni viņam paziņoja, ka imperatoru arvien vairāk māc apātija; grūti saņemt no viņa lēmumus un parakstus. Šādos apstākļos nevar riskēt ielaisties nopietnā konfliktā vai pat karā ar partiešiem.

Šāda politika bija prātīga, bet arī necienīgā. Te nu viņš sēdēja, septiņu armijas korpusu pavēlnieks, un bija spiests saistītām rokām noskatīties, kā nelgas un krāpnieki barbaru ordu priekšgalā iebrūk viņa pilsētās, izlaupa tās, norauj romiešu imperatora ērgļus un standartus, samīda un to vietā liek krāpnieka muļķīgos karogus. Reizēm Cejons vai noslāpa aiz niknuma, tik ļoti atšķīrās tas, kas viņam darāms, no tā, ko viņš gribētu darīt, un, kad viņš vairs nespēja panest šo divkosību, viņā atkal pamodās agrākais Cejons, Reiz nakts vidū viņš uzlēca no gultas un atsauca sekretāru. Mazs, vājš viņš stāvēja naktskreklā, plecus krampjaini uzrāvis, izslējis stingro, kaulaino galvu, drudžainiem plankumiem bālajā sejā un smalkā, griezīgā balsī nodiktēja sekretāram savus rīkojumus: Piektajam, Sestajam, Desmitajam leģionam jādodas ceļā, jāsapulcējas Larisā, pie Sūras jāpāriet Eifrata. Bet, pirms vēl pavēles bija sagatavotas, uzvarēja saprāts, un viņš tās atsauca.

Zobus griezdams, viņš teica sev, ka Minerva ir stingra dieve un no saviem ticīgajiem prasa pacietību un vēlreiz pacietību. Saprāts nav godā. Masas kronē ar panākumiem neprāti, bet saprātīgo apsmej par gļēvuli. Turklāt kautiņa sākšanai lielas dūšas nevajag, bet paciest izaicinājumu un kaunu, nogaidot, līdz nobriest laiks un var ievākt vēlīno ražu, — tas prasa varonību un sevis pārvarēšanu. Tagad viņam jāmācās šī pašsavaldīšanās, jāiziet rūgtā viedības skola. Jo nemaz neizskatījās tā, ka viltus Nerons tik drīz ļautu sevi dabūt pie malas. Arvien stingrāk viņš nostiprinājās pie Sīrijas robežām. Cits pēc cita krita viņa rokās mazie forti pie Eifratas.

Cejona virsnieki kurnēja. Mūžīgais partizāņu karš pie robežām kaitināja tos līdz nāvei. Bija smieklīgi, ka viņiem mierīgi jānoskatās, kā bandītu saujiņa dzen jokus ar pasaules lielvalsti. Daudzi klaji izteicās, ja tā turpināsies, viņi nostāsies labak pretendenta Nerona puse, lai tas butu kas būdams.

Tas, ka Cejons, acīm redzot, neuzdrošinājās pāriet Eifratu, padarīja Nerona feldmaršalu Treboniju arvien pārdrošāku. Beidzot viņš pat sāka apdraudēt Sūras cietoksni, kas pārvaldīja Eifratas vidusteci. Savilka Eifratas labējā krastā ziemeļos no Sūras karaspēku, lika kreisajā krastā uzmest skanstis, atveda taranus un katapultas, ņēmās aplenkt cietoksni pēc visiem likumiem.

Dienvidsektora komandierim ģenerālim Aufīdijam bija gan laba griba aprobežoties ar aizstāvēšanos, paklausot Antiohijas rūgtajiem norādījumiem. Bet, ja nekaunīgs pretinieks tev vienā laidā kutina kāju pēdas, vai tad jāpaciešas, neizdvešot ne skaņas? Vai mierīgi jānoskatās, kā visapkārt nolīdzina paugurus, būvē skanstis un vaļņus, pieved aplenkuma mašīnas, materiālus peldošam tiltam, ja kāds apzinās, ka ir pietiekami spēcīgs, lai ar kārtīgu triecienu darītu visai šai velna būšanai galu? Vai apzinīga virsnieka pienākums nav tādas aplenkuma izdarības laikus traucēt, kamēr atvairīšanās vēl prasa samērā maz spēku? Bet, ja viņš to dara, vai tas jau būtu uzbrukums vai tikai aizstāvība?

Ģenerālis Aufīdijs nosauca to par aizstāvību, pārgāja ar stipriem spēkiem pārsteidzoši ātri Eifratu, iznīcināja Trebonija skanstis un mašīnas, triecās līdz Belihas upei. Otrā pusē atradās partiešu bruņu jātnieki, izlases daļas, puse kavalērijas pulka. Tāpat kā romiešiem, un aiz līdzīgiem iemesliem, ari viņiem bija norādīts aprobežoties ar aizstāvēšanos. Viņi neiejaucās, bet stāvēja tur dzelžaini, vareni.

Pulkvedim Frontonam nedeva mieru profesionāla interese — paraudzīties, kā Trebonijs gatavojas aplenkumam. Izmantojot dīvaino neitralitāti, ko Edesā vēl arvien ievēroja pret viņa personu, viņam ar Varrona atbalstu izdevās dabūt caurlaidi." Tieši tai rītā, kad Aufīdijs devās triecienā, viņš kā ziņkārs ceļinieks devās pastaigas jā- jienā Sūras apvidū un kādā paugurā uz rietumiem no Belihas upes pievienojās nelielai Trebonija karaspēka vienībai, Edesas romiešu garnizona daļai, ko vadīja leitnants Lūcijs; šo vienību šurp bija atsviedis Aufīdija trieciens.

Pulkvedis Frontons apturēja zirgu nelielajā augstienē, vēroja, skatījās. Līdzenums viņa priekšā tinās dūmakā, Aufīdija trieciens, viņa un pretinieka karaspēka daju darbība, visu apvidu bija pārvērtusi vienā vienīgā putekļu mākonī, kur kustējās laužu masas. Bet Frontonam bija asa acs, un viņš saskatīja pietiekami daudz. Viņš redzēja, ka Aufīdija uzbrukums bija radījis situāciju, kādu viņš aprakstījis savā «Kara mākslas mācību grāmatā», zināmu taktisku situāciju, kas deva iespēju Armijai B, šai gadījumā Trebonija armijai, atgriezt pretinieku A, šai gadījumā Aufīdija armiju, no viņa bāzes, šai gadījumā — no Sūras cietokšņa. Ja labi veiktos, tad cietoksni, kas nu bija atstāts bez labākajiem spēkiem, šādā akcijā varēja ieņemt triecienā. Neapdāvinātais Trebonijs, protams, nebija «Mācību grāmatu» izstudējis, tāpēc neizprata lieliskās iespējas, nesaskatīja tās.

Frontonam dauzījās sirds. Te nu bija izdevība uzskatāmi pierādīt praksē vienu no savas «Mācību grāmatas» drosmīgajām, modernajām teorijām, ko pretinieki nosauca par nekaunīgām. Vēl Aufīdija karaspēks stāvēja šaipus Belihas. Tālāk viņi nevirzīsies. Partiešiem viņi neuzbruks. Savu mērķi viņi sasnieguši, skanstis un mašīnas sapostījuši, viņi atgriezīsies uz Sūru ar nelielu laupījumu, pilnīgā kārtībā, apmierināti. Tagad tikai jāuz- brūk, par spīti smieklīgi niecīgajiem spēkiem, jāmetas viņiem virsū no aizmugures, reizē ar galvenajiem spēkiem spiežot uz flangiem. Tas ir gadījums, pēc kāda viņš visu mūžu ilgojies, otrreiz tāds neradīsies. Vēl desmit minūtes varēs to izmantot, vēl piecas minūtes; jo pēc desmit minūtēm, varbūt jau pēc piecām, fanfaras nopūtis «Lēnām atiet», un viss būs par vēlu.

Frontons sēdēja nekustīgi zirgā, mierīgu seju, vērodams, bet katrs muskulis drebēja no sasprindzinājuma. Mieru, Fronton, viņš sev pavēlēja. Neesi neprātīgs, Fronton! Tev ir četrdesmit astoņi gadi, un līdz šim tu esi palicis prātīgs. Paliec tāds arī šoreiz! Paliec tāds šīs desmit, šīs piecas minūtes! Tad kārdinājums būs garām. Neapdraudi skaisto laiku, kas tev vēl priekšā, un jaukās vecumdienas! Neaizsvied visu, ko savos četrdesmit astoņos gados esi mocīdamies un plēsdamies ieguvis.

Bija bez septiņpadsmit minūtēm vienpadsmit, kad Frontons teica sev šos vārdus. Piecpadsmit minūtes pirms vienpadsmitiem viņš vērsās pie jaunā virsnieka, kurš komandēja vienību:

—    Vai jums ir labas acis, leitnant Lūcij? Vai varat saskatīt šais putekļos, kas tur notiek?

Pulkvedis Frontons nebija iemīļots, bet ļoti cienīts, un jaunā virsnieka seju pārklāja sārtums, kad lielais teorētiķis viņu uzrunāja.

—     Man ir labas acis, pulkvedi Fronton, — viņš atbildēja.

—     Vai jūs to redzat, — Frontons jautāja, — un to, un to? — un viņš tam ārkārtīgā steigā, bet ļoti precīzi izskaidroja situāciju. Viņš nebija sastapies ar muļķi, leitnants Lūcijs saprata. Viņš saprata situācijas vienreizējo raksturu, viņš raudzījās uz pulkveža lūpām, satraukts, laimīgs.

—     Vai jūs man uzticētu savus ļaudis, leitnant Lūcij? — pulkvedis beidzot jautāja, un viņa balss skanēja tik pavēloši un tik suģestējoši, ka Lūcijs bez kavēšanās atbildēja ar dienesta formulu:

—     Klausos!

—   Aizjājiet pie ģenerāļa Trebonija! — pavēlēja atkal Frontons. — Izskaidrojiet viņam šejienes situāciju. Lūdziet viņu, lai viņš ar visiem spēkiem spiež uz abiem flangiem. Ja jums izdotos viņam ieskaidrot, kas te notiek, leitnant Lūcij, tad mēs abi — jūs un es — būsim izmainījuši stāvokli valstī-uz vairākiem gadiem.

Leitnants Lūcijs bija pati uzmanība un paklausība.

—     Klausos, pulkvedi Fronton, — viņš attrauca, — Marss un Nerons! — viņš izkliedza šīs dienas paroli un aizauļoja.

Viss norisa tā, kā to Frontons savā «Mācību grāmatā» bija paredzējis. Tiešām bija bezgala pārdroši ar tik maziem spēkiem uzbrukt no aizmugures. Bet to bija pietiekami, kā teikts «Mācību grāmatā», lai pretinieku vajadzīgās desmit minūtes aizturētu. Lūcijs bija gudrs un enerģisks, Trebonijs — karavīrs ar lielu pieredzi un ātriem lēmumiem. Vienā mirklī viņš pārvarēja naidu un neuzticēšanos pret Frontonu un īstā laikā deva vajadzīgās pavēles.

Nerona karaspēka zaudējumi šai izšķirošajā kaujā bija niecīgi. Nopietni zaudējumi bija tikai nelielajai vienībai, ar ko pulkvedis Frontons izdarīja uzbrukumu no

mugurpuses. Frontons pats palika līdz beigām neievainots. Tikai kad Nerona karaspēka uzvara jau bija droša, viņu ķēra bulta.

Tur nu viņš gulēja, ievaidējās, mēģināja pagriezties, izvēma asinis un kuņģa saturu. Ārsti raustīja plecus; pārvietot viņu vairs nebija nozīmes.

Apkārt viņam ložņāja skudras. Saspringtu skatienu viņš centās izsekot to kustībām. Viņš apskauda skudras. Nīda tās. Viņam pat nebija spēka tās saspiest. Viņas rāpos, Nerons-Terencijs sēdēs savā tronī, Stiepiņš skaitīsies un staipīsies. Viņš, Frontons, ne rāpos, ne sēdēs, ne skaitīsies. Viņš tikai izstiepsies un būs pagalam.

Viņš bija uzvarējis. Viņa atrastais, sevišķi interesantais problēmas atrisinājums bija izturējis pārbaudi, viņa metodi uz laiku laikiem dēvēs par «Frontona taktiku». Un tad? Ar ko viņš samaksājis par šo «uzvaru»? Viņa mierīgās, apceres pilnās vecumdienas ir pagalam, viņa «Mācību grāmata» nekad netiks pabeigta, tūkstoš, pareizāk sakot, divi trīs simti tīksmu nakšu ar Marsiju aizgrims mūžībā, daudz kas aizgrims mūžībā. Bet Nerons varēs mazliet ilgāk noturēties, un kara akadēmijā runās par «Frontona taktiku».

Viņš bija nelga. Četrdesmit astoņi gadi: viņš varētu , dzīvot vēl trīsdesmit. Nolādētie Austrumi! Kāda daļa viņam bija par Neronu un Sūru? Viņam nevajadzēja inficēties ar apkārtējo nelgu bezjēdzīgo aktivitāti. Seja viņam savilkās izmisuma pilnā jocīgā smīnā. Tātad Flāviju «elementārnorādījumiem» bija tomēr taisnība: šaubu gadījumos labāk nedarīt neko, nevis spert aplamu soli.

Viņš sāka par jaunu vemt, mētājās, vaidēja. Pēdējie vārdi, ko tobrīd pārjājušais leitnants Lūcijs paguva uztvert no mirstošā vaidiem, bija:

— Pareizi vai nepareizi. Viss tikai ķeskas un sūdi.

Kad Varrons uzzināja par uzvaru pie Sūras un Frontona nāvi, viņam metās auksti un karsti. Nu arī Frontons, vēsais aprēķinātājs Frontons, nostājies viņa pusē. Nostājās un mira. Tā bija likteņa ironija, ka viņam tika dāvāts šis draugs un ar viņu svarīgais robežcietoksnis Sūra, bet tajā pašā laikā tika atņemts šis draugs, vienīgais, kas viņu saprata.

Viņš domāja par to, cik ilgs laiks pagāja, iekāms saruna, kuru tas ar Frontonu gadiem ilgi bija domās

risinājis, nobrieda līdz vārdiem, kas tika izteikti skaļi. Viņš domāja par atturīgo, netiešo veidu, kādā Frontons viņam parādīja savu draudzību, viņš domāja par to, cik ilgi tas vilcies — līdz pašai Frontona nāvei, kamēr tā draudzība iemiesojās darbos. Skaidri, līdz pēdējam sīkumam, viņš redzēja vīru ar tēraudpelēkiem matiem, redzēja, kā tas ar gaišdzeltenajās sandalēs ieautajām kājām mehāniski valsta bumbu šurp un turp paklāju fabrikanta Nitaji spēļu laukumā, domīgi, ar rāmu smaidu viņu uzklausot. Varrons tik dzīvi sajuta draugu šajā telpā, ka viņš, tālredzīgs būdams, neviļus atlaidās krēslā, lai to labāk saskatītu. Un notika tas, kas ar viņu atgadījās gaužām reti: viņš izjuta nožēlu. Viņš nožēloja, ka šo draudzību nebija izbaudījis dziļāk. Viņam bija žēl katras stundas, ko būtu varējis pavadīt kopā ar mirušo un ko bija nosebojis.

Ne jau viņš vien bija zaudējis draugu. Kas notiks ar Marsiju, kad Frontona vairs nav?

Bet pirms viņš paspēja uzmeklēt meitu, baiļu pilna ieradās viņas istabene. Ķeizariene izturējās tik dīvaini. Meitene nezināja, ko iesākt. To, ko redzējusi un dzirdējusi, viņa neuzdrīkstējās nevienam citam uzticēt, vienīgi pašam Varronam. Kad Marsija uzzinājusi par pulkveža Frontona nāvi, tai uznākuši smieklu krampji, viņa smējusies ilgi, ilgi, griezīgi, aizgūtnēm. Kad lēkme beigusies, viņa ieslēgusies, un tur nu viņa sēžot jau vairākas stundas, neko neēdot, neatbildot. Bet istabene dzirdējusi, kā viņa pati ar sevi sarunājusies.

—     Un tad? — Varrons ievaicājās, kad meitene aprāvās. — Ko viņa teica? — viņš to uzmundrināja.

—     Tur jau tā nelaime, — vilcinādamās atbildēja meitene. — Es nemaz nedrīkstu nevienu ielaist blakus istabā. Viņa runā tik ērmoti.

—     Ko tad viņa runā? — nepacietīgi uzstāja Varrons.

Meitene minstinājās.

—     Tas ir … tas ir tik nepieklājīgi. Es visu nesaprotu, bet nevar nemaz iedomāties, ka tā ir ķeizariene, kas tik nepieklājīgi runā.

Varrons gāja, lai pats visu dzirdētu. Tiešām, caur aizslēgtajām durvīm skanēja vārdi. Piedauzīgi vārdi. Ciniski, neķītri mīlināmie vārdi. Tie bija vārdi, ko mirušais teicis Marsijai mīlas stundās. Marsija mīlinājās ar mirušo draugu, mirušais runāja ar viņu savā valodā, un viņa tāpat tam atbildēja.

Tēvam neizdevās pie Marsijas iekļūt. Galu galā nācās uzlauzt durvis. Marsija bija kā pārakmeņojusies un zaudējusi saprātu un, kad tēvs viņai tuvojās, sāka histēriski kliegt.

Varrons tagad bija pilnīgi viens.

Viņš cieta. Tomēr, ja dievi viņam ļautu atkal atgūt meitu un draugu, atsakoties no Sūras, viņš paturētu Sūru un atteiktos no drauga un meitas. Kopš viņam vairs nebija ceļa atpakaļ, viņš kā bez prāta metās cīņā. Par to viņš bija licis uz spēli savu naudu un mantu, godu, vārdu, piederību pie Rietumu civilizācijas, savu meitu un draugu, un, ja vajadzētu, bija gatavs upurēt vēl: kājas, rokas, acis, dzīvību.

Atgriezies no Frontona bērēm, viņš izņēma no dokumentu šķirstiņa zināmo kvīti par seštūkstoš sestercijām. Zaudējumu ailē viņš ierakstīja: «Marsija zaudējusi prātu, Frontons kritis.» Peļņas ailē iegrāmatoja: «Iekarota Sūra.»

2 neticīgs

Pēc Sūras iekarošanas Varrona Neronu pēc visiem likumiem atzina par Romas imperatoru abi Eifratas krasti un visa Starpupe, sākot no Armēnijas līdz Arā- bijas robežai.

Vispārējo gaviļu vidū tikai reti atskanēja skeptiķu balsis. Viena tomēr bija, kuru nekāda uzvara nevarētu pārliecināt, ka dievi ilgstoši turēs savu roku pār šo šķietamo imperatoru. Tā bija sieviete, ar ko Nerons dzīvojis kopā, kamēr viņam labpatika atrasties podnieka Terencija lomā, — Kaja.

Kaja kopš savas pēdējās sarunas ar Terenciju bija nošķīrusies no visiem — apjukusi, izmisusi, kā nopērts dzīvnieks. Tagad viņu no slēptuves izdzina vispārējais triumfs, dievu šķietamā labvēlība; jo viņa bija pārliecināta, ka šī māņu laime ir tikai katastrofas sākums.

Viņa ieradās senatora Varrona mājā. Viņam šis apciemojums nebija netīkams. Tagad, kad viņa Nerona valdīšana bija nodrošināta vismaz uz dažiem mēnešiem, Varronam radās pietiekami daudz brīva laika, lai pievērstos iekšējam* stāvoklim — briesmām, kas draudētu no viņa «radījuma» būtības. Iespējams, ka uzvaras skurbulis tik tālu kāpinājis «radījuma» ēverģēlību, ka tas sadumposies pret savu radītāju. Tādam gadījumam bija labi visu paredzēt, sagatavot virves, lai vajadzības brīdī sasietu «radījumu». Varrons pieņēma Kaju.

Sieviete bija kā jukusi, kļuvusi mežonīga.

—     Ko jums visiem vajag no mana Terencija? — viņa uzbruka senatoram. — Vai toreiz Romā jūs viņu diezgan nesatracinājāt? Kāpēc atkal par jaunu dzenat savu spēlīti ar viņu?

Varrons mierīgi viņu uzklausīja.

—     Par ko tu īsti runā, mīļo sieviņ? — viņš jautāja. — Vai par imperatoru Neronu? Vai zini, ka šo vārdu dēļ man vajadzētu likt tevi nopērt un sodīt ar nāvi?

—     Nositiet mani! — kliedza Kaja. — Labāk tā, nekā noskatīties, ko jūs te darāties.

Senators brīnījās.

—     Tu netici, ka viņš ir imperators Nerons? — viņš jautāja.

Kaja viņu naidīgi uzlūkoja, nikni sauca:

—     Nestāstiet man tādas muļķības. Mani jūs neapstul- bināsit.

—     Uzklausi mani, labā Kaja, — nopietni un uzstājīgi teica senators. — Tevi un tavu Terenciju es pazīstu no laika gala, un labāk par visiem pazīstu imperatoru Neronu. Nu redzi, — un viņš uzsvēra katru vārdu, — tavs Terencijs zina tādas lielas, kādas, izņemot imperatoru Neronu un mani, neviens cits nevarēja zināt.

—   Tad par tām tomēr ir zinājis kāds trešais, — tiepās Kaja, — un Terencijs to kaut kā vēlāk būs padzirdējis. Nerunājiet taču ar mani tā, it kā es būtu stulbene! Neiespējami, ka tāds vīrs kā jūs patiešām ļautu sevi Terencijam apvest ap stūri.

—     Varbūt tomēr, — Varrons pacietīgi turpināja, — cilvēks, kas toreiz no Palatīna atgriezās pie tevis, tiešām bija imperators.

—     Jūs pats tam neticat! — Kaja atcirta. — Viņš gulēja ar mani pirms un pēc tam, un tas bija viens un tas pats vīrietis. Uz mata tāpat mans Terencijs pagrieza mani uz sāniem, ja no manis ko gribēja, kaut reti gan, un uz mata tāpat ieknieba man labajā krūtī. Kā tad lai imperators Nerons zinātu, kā to darīja mans Terencijs? Lūdzu man to paskaidrot! Un arī teica, lai es viņam vairs nedodot apakšveju ar zaļiem plankumiem, pēc tam kad Nerons bija beigts, un es nevaru iedomāties, ka imperators pēdējā naktī Palatīnā taisni par tādām lietām ar viņu būtu runājis. Un tik prasti lamāties kā viņš par to, ka pie kazas stilbiņiem par maz pielikts ķiploku un ka šajā mēnesi tas notiekoties jau ceturto reizi, tā gan īstais Nerons nebūtu nedz rīkojies, nedz arī to zinājis.

—     Izklausās gaužām ticami, — piekrita Varrons labi tēlotās pārdomās. — Par to man tiešām jāpadomā. Pagaidām katrā ziņā paliec manā mājā! Man vēl par to ar tevi būs jāparunā.

Kaja teica:

—     Apsoliet man, ka viņam nenotiks nekas ļauns, ja ies uz galu! Reiz jau jūs viņu pasargājāt, to es nekad neaizmirsīšu. Ja man to apsolāt, tad palikšu jūsu mājā un darīšu, ko jūs atzīsit par labu.

Varrons to apsolīja. Viņš bija ļoti mierā, ka šī sieviete atradīsies viņa mājā kā iespaidīga lieciniece, ja «radījums» kādreiz sadumpotos.

3 divi viri no tautas

Bija vēl viens cilvēks, kuru, lai cik dīvaini, tieši tad, kad vispārējās gaviles sasniedza kulminācijas punktu, sāka mākt šaubas par Nerona likteni. Tas bija Knopss. Viņš pazina pasauli, viņš saoda pa gabalu, kad lietas un cilvēki sāka trūdēt. Tas pats instinkts, kas viņam tik ilgi ļāva uzticēties sava kunga laimei, tagad viņam teica, ka virsotne sasniegta, ka Terencijs sāk ost pēc gatava augļa, pēc pārgatava.

īstenībā tas bija fantastiski, pretēji katram veselam saprātam, ka podnieku Terenciju jau mēnešiem ilgi visā zemē uzskatīja par imperatoru Neronu un viņš iedvesa bailes līdz pašai Tita rezidencei. Viņš, Knopss, varēja sevi cildināt par to, ka īstā laikā noturējis neiespējamo par iespējamu un savu dzīvi savienojis ar šo ticibu. Bet tagad rati bija pašā kalnā, un, ja sāks iet uz leju, vai tie neripos pārāk strauji un neapgāzīsies? Gudrs vīrs rīkosies labi, ja laikus izkāps un ar savu laupījumu aizlaidīsies drošībā. Viņš atcerējās senās pasaules zināmās personības, kas, savas laimes iežūžotas, sāka dižoties un, saņēmušas briesmīgu sodu, atminējās Niobi, atminējās Polikratu.

Bet Knopss bija palaizījis varas saldumu; vara garšoja loti, ļoti saldi, bija grūti no tās atteikties. Viņš saoda briesmas, bet nespēja atsacīties. Vēl mazliet, mazmazlie- tiņ vēl pagaidīt — to taču viņš var atļauties. Viņš nosprauda sev mērķi. Tikko Nerons būs iekarojis Sīrijas galvaspilsētu Antiohiju, viņš, Knopss, tūliņ aizlaidīsies.

Pagaidām vajadzēja pēc iespējas vairāk no iegūtā nogādāt drošībā. Ar vidutāju palīdzību viņš naudu un dārglietas noslēpa drošā vietā. Tad viņš nokārtoja iecerēto plānu ar meiteni Jaltu. Viss noritēja tā, kā viņš bija iztēlojies. Viņš paņēma Jaltu pie sevis, gulēja ar to. Viņam meitene patika. Viņa nebija klīrīga; acīm redzot, viņai tas bija pa prātam, ko Knopss ar viņu darīja, un viņa to neslēpa. Viņa vaidēja, smagi elsoja, izdvesa dažādas skaņas. Smalka viņa nebija. Viņa bija pat parupja, bet viņam tā šķita garda. Knopsam iekārojās parādīt augstsirdību. Jaltas tēvs, viņa draugs Gorions, neuzdrošinājās ne iepīkstēties, kad Knopss lietpratīgi iztirzāja Jaltas ķermeņa kairumu, tikai samulsis smaidīja. Bet Knopss viņam uzsita vēlīgi uz pleca un teica augstprātīgi laipni:

— Nu, vecīt, tagad tu redzēsi, kas Knopss par vīru. Es precu tavu Jaltu.

Podnieks Gorions svētlaimīgi satrūkās. Protams, viņš bija sapīcis, ka Knopss savus vārdus pildījis un gulējis ar viņa meitu. Bet viņa sašutumu pārpilnām atalgoja peļņa un gods, ko sagādāja Knopsa sakars ar viņa meitu. Tas, 'ka tagad Knopss grasās precēt šo knīpu, pacēla Gorionu septītās debesīs.

Sirds dziļumos Knopss lepojās ar pieticību, ko izrādīja, saderinoties ar Jaltu, un viņš cerēja, ka dievi tādu vienkāršību augstu novērtēs. Nebija par ļaunu arī tas, ka viņa laulības ar meiteni no tautas radīja vēl vairāk simpātiju masās, kur viņš tā jau bija kļuvis populārs ar savu veiklo mēli.

Vienam cilvēkam šī saderināšanās tomēr nepatika. Kapteinis Trebonijs gan respektēja Knopsa viltību, gan jutās tam radniecisks, sevišķi ja iedomājās par smalkajiem kungiem; bet sirds dziļumos viņš apskauda Knopsu un tā veiklo asprātību. Baiļu viņš nepazina; reizēm dzērumā viņš pat uzdrīkstējās pieminēt parunu par trim «K» kaķim zem astes. Knopsa nodomu precēt šo zemās kārtas utaino skuķi godkārais Trebonijs, kas lepojās ar saviem tituliem un goda zīmēm, izjuta kā pārmetumu sev un kaunu visam Nerona galmam. Viņš nolēma pateikt savās domas Knopsam.

Viņi sēdēja iemīļotajā krodziņā «Pie lielās dzērves». Zemā telpa bija pilna lētas eļļas un ķiploku smakas, un kodīgu pavarda dūmu; pie neēvelētajiem galdiem cits citam līdzās apmetušies sīkpilsoņi un vergi, puskailais saimnieks rosīgi skraidīja šurp un turp. Knopss bija ģērbies vienkārši, Trebonijs arī šeit greznojies ar purpuru un daždažādiem metāla karekļiem. Knopss tempa, un Trebonijs tempa.

Viņš nesaprotot, ļauni sacīja Trebonijs, kā tāds vīrs kā Knopss varot nolaisties tik zemu. Nav vairs tālu laiks, kad viņi iesoļos Romā, un tad varēs izvēlēties jebkuru no augstākās aristokrātijas meitām. Tur atradīsies dažs labs gards kumosiņš. Ja baltiem, slaidiem locekļiem, kas gadusimtiem kopti un audzēti tev, vēl pievienojas nauda un dižciltīgs vārds, tad tas viss kopā var vīrieti gultā jo sevišķi iekvēlināt un atalgot par visām dzīves grūtībām. Knopss patlaban gatavojoties pilnīgi nevajadzīgi sabojāt sev vilinošas izredzes. Vai viņš tiešām gribot sevi iz- rūnīt kā sīriešu priesteri? īsi un skaidri sakot, kā vīrs vīram: Knopsa saderināšanās esot bēdas un apvainojums viņa draugiem.

Knopss uzmeta Trebonijam ašu, ļaunu skatienu.

Ja sievišķis gultā apmierina pieredzējuša puisieša prasības, atbildēja viņš, tad tādam sievišķim nevajag ne naudas, ne dižciltīga vārda, — viņš tikšot ar vīra pienākumu galā arī bez tā. Viņš nezinot, kurš no abiem, viņš vai draugs Trebonijs, zināmās situācijās esot prasīgāks. Bet vienā ziņā gan viņš palūgšot neiejaukties: darīšanās ar sievišķiem. Savu gaumi viņš neļaušot apsmādēt. Viņš precēšot, ko gribēšot. Starp citu, ja viņam uznākšot kāre noņemties ar kādu aristokrātiem, tad viņš arī to paspēšot, par spīti savai laulībai ar proletārieti.

Knopss tempa, un kapteinis Trebonijs tempa, un noraudzījās viens otrā pētījoši, izaicinoši, naidīgi, laipni, sazvērnieciski.

Bet drīz viņu skatieni zaudēja savu asumu. Pārāk daudz kas viņus saistīja: viņu nekrietnība, likteņu kopība ar Neronu. Trebonijs tempa, Knopss tempa. Trebonijs mazliet vēl paņurdēja, bet arī tas drīz pārgāja. Viņi apskāva viens otru, kopā auroja dziesmas, gulēja ar vienām un tām pašām sievietēm, bija Joti brālīgi un ienīda viens otru līdz nāvei.

4 kads mākslinieks!

«Kāds mākslinieks ar mani iet bojā!» — tie esot bijuši mirstošā Nerona pēdējie vārdi. «Kāds mākslinieks dzīvo manī,» teica Nerons-Terencijs saviem uzticības vīriem un izlikās, it kā būtu no tiesas laimīgs ar savu valdnieka titulu un talantu. Bet, par spīti visiem panākumiem, viņš nebija no tiesas laimīgs. Tikai uzstājoties masu priekšā un teicot runas, viņš jutās pavisam drošs, jo tad viņš bija, kā to mēdza apliecināt ar kāda klasiķa citātu, «līdz pašām īkstīm imperators». Bet atsevišķu cilvēku — Marsijas, Varrona, ķēniņa Filipa klātienē reizēm viņam uzbruka mazvērtības izjūta. Viņš priecājās, ka vismaz Frontons bija beigts; jo ari tā priekšā viņu dažkārt mulsināja savu pretenziju ārkārtējie apmēri.

Visvairāk viņu biedēja sastapšanās, kurai bija reiz jānotiek, — sastapšanās ar savu sabiedroto Artabanu, partiešu lielķēniņu. Viņš gan teica visiem un pats sev, ka ļoti priecājoties par šo sastapšanos un dziļi nožēlojot, ka Artabans, patlaban aizņemts pie savas valsts tālās austrumu robežas smagās cīņās ar sāncensi Pakoru, paredzēto tikšanos vienmēr no jauna spiests atlikt. Patiesībā šī atlikšana Nero- nam-Terencijam nesa atvieglojumu. Sirds dziļumos viņš, kurš bija jūtīgs pret katru ārējo spožumu, baidījās no «oreola», no majestātiskuma, kas lielķēniņam, visu ķēniņu ķēniņam iedzimts, baidījās no gaismas, ko tas izstaroja un kas arī viņam, kur vien viņš parādītos, simboliski tika nesta pa priekšu. Terencijs-Nerons baidījās, ka viņa paša zemā izcelsme un tumsonība atklāsies šai gaismā, šī gaisma atklās viņa kailumu.

Reiz viņš pasauca sānis savu bīstamāko draugu — Varronu. Viņš satvēra to aiz togas malas, kā mēdza darīt Trebonijs, un, apslāpēdams balsi, pačukstēja tam:

—     Vai jūs zināt, mīļo Varron, ka esmu piedzīvojis ko savādu? Nesen biju Labirintā, lai pārdomātu, kā izbūvēt savas kapenes. Gribēju būt viens un aizraidīju prom lāpnešus. Bija pavisam tumšs, un tad tas arī notika.

Viņš pieliecās pavisam tuvu Varronam, klusināja vēl vairāk balsi, piešķīra tai noslēpumainību.

—     Ala, — viņš čukstēja, — kļuva gaiša. Gaisma nāca no manas galvas, tas bija mans «oreols», kas spīdēja, ala bija pavisam gaiša.

To stāstīdams, viņš neuzdrošinājās Varronu uzlūkot. Ko darīt, ja Varrons pasmaidītu? Viņam nekas cits neatliktu — vai nu nonāvēt Varronu, vai sevi pašu. Bet Varrons nesmaidīja. Sirds dziļumos Varrons satrūkās.

Bet imperators Nerons jutās apmierināts un laimīgs. Arējā laime sen bija kļuvusi viņam ierasta, un, tā kā šī laime jau sāka viņu garlaikot, tad blazētā uzpūtība "vēl vairāk vērta viņu par Neronu. Bet tagad, kad Varrons nepasmaidīja, noklausoties viņa stāstu par notikumu alā, laime ielauzās arī dziļi viņa dvēselē.

Jā, Nerons sauļojās dievu labvēlībā. Apolons bija viņu apveltījis vairāk par citiem mirstīgajiem, Marss devis viņam un viņa draugam Trebonijam uzvaru kaujā, Mi- nerva devusi labus padomus un draugu Varronu, Her- mess dāvājis viltību un draugu Knopsu.

Dažreiz gan viņa padomnieku ziņojumi nebija visai labvēlīgi. Viņi stāstīja, ka no tuksneša, kur paslēpies nekriet- nelis, izplatoties tautā dažas Patmosas Jāņa tumšās runas un sadumpojot masas pret imperatoru. Ļaudis ilgojoties pēc Jāņa, saucot to par «Svēto aktieri», un tas nebūt nebija izsmiekls, jo imperators, svētais un aktieris — tās bija trīs augstākās formas, kādās tauta iedomājās savus mīluļus. Tāpēc Jāņa dīvainie pravietojumi par Antikristu un Zvēru, kas nāks vai jau ir klāt, lai aprītu pasauli, satracināja tautu un padarīja nemierīgu. Bet Nerons smējās par

to visu, smējās par Patmosas Jāni, šo runu autoru, un viņa kristiešu dievu.

Arī par to viņš smējās, ka arvien vairāk parādijās traģēdijas «Oktāvija» noraksti, kas tik patētiskos pantos atainoja Nerona šausmu darbus un bija iegansts pirmajām ovācijām par godu Neronam. Taču šie pēlumi netika viņam klāt; kopš Varrons nebija iedrošinājies pasmaidīt, viņš jutās drošs par savu «oreolu». Kad Knopss visus «Ok- tāvijas» eksemplārus, kādus vien varēja sadabūt, kopā ar citiem pamfletiem lika publiski sadedzināt, Nerons uzskatīja, ka ar to viņa pretinieku nožēlojamiem pūliņiem parādīts pārāk liels gods, un, pārliecināts par savu «oreolu», atļāvās karalisku joku.

Viņš ielūdza savus draugus un visu galmu- svinīgi uz deklamācijas vakaru un pats noskandēja viņiem pretinieku savārstījumu — «Oktāviju».

Viņš bija nolēmis nekariķēt «Oktāviju», tas būtu pārāk lēti. Toties iecerēja piemest savam priekšnesumam tikko jaušamas ironijas sāli; no viņa skandējuma bija jāstaro lielai, apgarotai jautrībai.

Tādā garā viņš iesāka savu rečitāciju. Bet viņā mita pārāk labs aktieris, lai šo toni ilgi paturētu. Drīz vien pret paša gribu viņš ielika visu savu rosīgo, Protejam radniecīgo «es» «Oktāvijas» vārsmās. Un, ja citkārt Terencijs pārvērtās majestātiski uzpūtīgajā Neronā, tad tagad starojošais, žēlsirdīgais valdnieks Nerons-Terencijs pārvērtas drūmajā, varmācīgajā noziedzniekā, kurš cieš pats no savām ļaunajām tieksmēm, un Nerons-Terencijs nopietni un nikni kora lomā kā pats savu ļaundarību liecinieks pārliecināti pareģoja savu bēdīgo galu.

Mazliet satrūkusies, neizpratnē viņu klausījās greznā auditorija. Nekas no cildenās jautrības, ko Nerons vēlējās panākt ar savu priekšnesumu, negribēja rasties. Velti centās Trebonijs un, cik bieži vien varēdams, laida vaļā savus slavenos, treknos smieklus, velti Knopss piemeta šim vakaram veiklu asprātību piparus; jautrība, ko pūlējās izraisīt, bija un palika mākslota, un drūmu priekšnojautu ēna klājās pār mazo, spožo sabiedrību.

Nerons juta, ka gaidītais iespaids nav radies. Tāpēc viņš pēc priekšnesuma izturējās arvien skaļāk un augstprātīgāk. Runāja par to, ka vēl šajā gadā uzsākšot jaunu darbu, varenāku par savu epu «Četri gadalaiki». Visu

Romas vēsturi viņš gribot attēlot divi simti lielos dziedājumos. Knopss, lai izkliedētu vēso noskaņojumu, atjāvās mazu joku. Ja romiešu tauta, sprieda viņš, iegūšot divi simti viņa majestātes dziedājumus, tad tā iegrimšot lasīšanā, ka nevarēšot nedz strādāt, nedz iekarot atlikušo pasaules daju, un Romas vēsturei pienākšot gals tieši tāpēc, ka to attēlojis imperators. Bet neviens neuzdrošinājās smieties, jo pats Nerons nesmējās. Viņš nemeta zibeņus un pērkonus, pat nesadrūma, bet vienkārši skatījās Knopsam pāri. Taču Knopss saprata, ka izdarījis kļūdu.

Cik tā smaga, tas atklājās tikai vēlāk; jo Terencijs — un to Knopsam vajadzēja zināt — izdarīja sīku uzskaiti un un viņam bija laba atmiņa.

Nerons atlaida auditoriju. Palika viens krāšņajā priekšnesumu zālē. Sulaiņi, nezinot, ka imperators vēl ir te, ienāca nodzēst gaismu. Izbijušies no viņa drūmās sejas, tie aizbēga. Bet viņš tos atsauca un lika turpināt savu darbu. Viņi nodzēsa gaismu.

Tur nu sēdēja imperators Nerons tumsā viens pats uz podija aktiera baltajā tērpā, vainagu galvā, apakšlūpu sāpīgi uzmetis, un jutās neizprasts un gaužām vientuļš. Ko tas līdzēja, ka viņam bija «oreols», ka no viņa nāca lielais spīdums un stari, gluži kā ragi, izauga no viņa galvas? Stulbā pasaule gan saprata, ka viņš ir liels valdnieks; bet to viņa nesaprata, ka viņš bija daudz kas vairāk — proti liels mākslinieks.

5 klaudija akte

Šajā laikā izplatījās vēsts, ka Klaudija Akte, Nerona draudzene, pēc ilgu gadu prombūtnes atkal apmeklēs savu dzimteni Sīriju. Šī ziņa lika Sīrijai un Starp- upei saausīties, jo Klaudija Akte bija viena no personībām, par kuru visvairāk interesējās valstī.

Viņa bija dzimusi verdzībā un pieredzējusi smagu bērnību. Viņas saimnieks lika izmācīt viņu par akrobāti; tā bija barga skola, pilna lāstu, sitienu, bada. Kad viņai bija deviņi gadi, imperatora galms nopirka skaisto, lokano meiteni. Nerons, pats vēl loti jauns, ieraudzīja

Akti, kad viņai bija piecpadsmit gadu, un kaisle, kas abus saistīja no pirmā acumirkļa, neizdzisa visās viņa dzīves un valdīšanas vētrās.

Akte bija nedaudz pāri vidējam augumam, trausla un izturīga reizē. Viņai bija blāvi balta, caurspīdīga āda. Zem tīrās pieres tālu viena no otras biezas, melnas uzacis liecās pār zaļganbrūnām, spožām un ziņkārām acīm ar asu skatienu. Virs stūrgalvīgā zoda paliela un cēla mute. Nerons apdziedāja Akti skaistās vārsmās, no kurām dažas iegāja tautā, it īpaši tās divas, kur vi.ņš cildināja Akti — reizē sievieti un bērnu, šķīstu un kvēlu.

Dažreiz Nerona draugu pulkā viņa parādīja savu mākslu, ko bija iemācījusies bērnībā. Tā bija kaut kas vidējs starp akrobātiku, pantomīmu un deju. Bieži viņas seju klāja skumju ēi\a — sekas no sūrās bērnības; bet nu, kad viņa, neviena neapdraudēta, ļāvās dejai, skumjas izgaisa. Viņa kļuva bērns, kuram būt bija liegusi agrā jaunība un, vērojot viņas bērnišķīgo naivitāti, aizmirsās izsmalcinātā, ar tādām pūlēm un ciešanām iegūtā tehnika. It īpaši slavēja kādu viņas nelielu pantomīmu, mazu nieciņu, rotaļu. Viņa attēloja bērnu, kas uz tievas virves pūlējās palaist vilciņu, priecādamās par savu veiklību, bet vēl vairāk par neveiklību. Viņa ļāva vilciņam griezties uz auklas, uzmeta to gaisā, atkal uztvēra, nopietna, maiga, dziļi iegrimusi spēlē, dusmīgi iesmiedamās, ja negribēja izdoties, laimīga, kad veicās. Rotaļādamās viņa pa pusei norunāja, pa pusei nodziedāja savā smalkajā balstiņā dziesmu:

Griezies, manu vilciņ!

Priecājies, kad tevi griežu?

Priecājies, kad pats tu griezies?

Priecājos es gan.

Ikviens plašajā valstī, pat neprazdams ne vārda grieķiski, trallināja šos aušīgos, bērnišķīgos pantiņus; pat Homēra vārsmas nebija tik populāras.

Akte bija Romas pilsētas mīlule, visas valsts mīlule. Redzēdami imperatoram līdzās šo cēlo, nopietno un jautro meiteni, kuru viņš, acīm redzot, mīlēja tikpat ļoti kā tie viņu, ļaudis gavilēja un neticēja drausmām, ko Nerona pretinieki stāstīja par imperatoru. Viņa bija pirmā, kas imperatoru nosauca viņa senās dzimtas vārdā — «Sarkanbārdītis», un ļaudis pārņēma šo mīlināmo iesauku. Klaudija Akte, jauna un liega, izgāja caur dubļiem un asinīm, ar ko pasaules kundzība piepildīja Pala- tīnu, un drūmie notikumi kļuva neticami viņas mirdzumā.

Turklāt viņa nebūt necentās izlikties balts eņģelis. Viņa neslēpa savu ziņkāri un klaji izrādīja interesi ne tikai par Romas, bet arī Aleksandrijas un Antiohijas tenkām. Viņa labprāt izmeta mazas dzēlības un nekautrējās ar labi tēmētu atbildi iznīcināt cilvēku. Ja viņa spēļu laikā sēdēja imperatora ložā, tad aizrāvās tāpat kā tauta un pretēji ieražai kliedza skaļi tāpat kā tauta, alkatīgā ziņkārē izliecās no ložas, lai redzētu, kā mirst zvēri un cilvēki, un ļaudis gavilēja, jo viņa bija tāda pati kā vienkāršā tauta. Viņa bija tikpat untumaina kā masas un neslēpa savus untumus. Dažreiz cirkā, kad apkārt visi vētraini pieprasīja kāda gladiatora vai cīkstoņa apžēlošanu, viņa, ar savu skaidro pieri un bērnišķīgo smaidu lūpās, pavērsa īkšķi uz leju, tā lemdama cīnītājam nāvi.

Viņa, šī jauniņā meitene, bija Joti laba aprēķinātāja un lepojās ar to. Viņas pārvaldnieki nedrīkstēja pieļaut ne mazāko neprecizitāti. Akte aizrāvās ar liela mēroga celtniecību, viņai piederēja muižas, lepnas villas Puteo- lijā, Veletrā, viņa turēja sev galmu; tomēr viņa daudz vairāk sakrāja naudu nekā izdeva. īstā brīdī Akte lika Neronam pārrakstīt uz viņas vārda ienesīgākās ķieģeļ- nīcas un ar lūgumiem un spaidiem panāca, ka lielu daļu publisko celtņu uzbūvēja no materiāliem, ko piegādāja viņas fabrikas, turklāt par visai augstām cenām.

Taču Roma un pasaule Klaudijai Aktei neko neņēma ļaunā. Viss labais, ko darīja Nerons, nāca no viņas, viss ļaunais, kas, viņam valdot notika, notika pret viņas gribu. Viņa esot salda un saulaina — dziedāja Nerons — dievietes Romas gudrais, mīlamais bērns, un par tādu viņu uzskatīja Roma un pasaule.

Akte bija drosmīga un savā kaislē pastāvīga. Kad Nerons, senāta vajāts, aizgāja bojā, viņa bezbailīgi pieprasīja jaunajiem kungiem izdot tā līķi. Viņa nebaidījās šai nolūkā turpat vai sacelt dumpi, lai gan nepārprotami riskēja ar savu dzīvību. Atteikt viņai neuzdrošinājās. Laikā, kad pēc senāta pavēles visapkārt iznīcināja Nerona krūšutēlus, kolonnas ar viņa attēliem un citus atveidus, Akte savam ķeizariskajam mīļākajam sagatavoja publiski grandiozu sārtu savā īpašumā pie Apijas ceļa. Uzcēla septiņus stāvus augstu sārtu, kā tas pieklājas imperatoram, un no visaugstākā stāva viņa palaida ērgli, kas aiznesa nemirstīgo nelaiķi pie saviem ciltsbrāļiem — dieviem. Bet urnu ar pelniem viņa novietoja savā parkā uzceltā mauzolejā.

Pusgadu viņa sēroja. Tad atkal pasāka savu agrāko dzīves veidu, klusi, bērnišķīgi, gaiši. Viņas draugi cildinoši izteicās, ka Aktes māksla kļuvusi vēl apgarotāka. Viņa nekad neuzstājās atklāti, bet lietpratēji mēdza teikt, ka viņa trīsdesmit divu gadu vecumā, trīspadsmit gadus pēc Nerona nāves, vēl arvien esot valstī pirmā pantomīmas mākslā. Vēl arvien tauta gavilēja, kur vien viņa parādījās, un Flāviju imperatori neuzdrošinājās aizskart viņas privilēģijas, pagodinājumus un goda zīmes.

Un tagad Klaudija Akte devās uz Sīriju, lai atkal redzētu dzimteni, ko nebija apmeklējusi kopš sūrās bērnības.

6 cejons un neaprēķināmi notikumi

Gubernatoram Cejonam viņas apmeklējums nāca nelaikā. Jau Romā Klaudija Akte viņu ļoti traucēja, viņam tā bija naidīgs princips, būtne, kas pilnīgi pretēja viņam pašam. Viņa bez pūlēm sasniedza visu, ko vien gribēja, viņas svētītais vieglums šķita kā debesu apsmiekls viņa paša sūrajiem pūliņiem. Tiklīdz izplatījās vēsts par Aktes ierašanos, Antiohijas ielās atkal dziedāja aušīgo dziesmiņu par vilciņu, kas Cejonam jau Romā bija apriebusies. To dziedāja visi — viņa vergi un ierēdņi, ielaszēni, romieši, sīrieši, grieķi. Cejonam tā skanēja kā izsmiekls. Viņš pats bija vilciņš, ko virpināja, un šī muļķīgā, nekaunīgā dziesma vēl prasīja, lai viņš par to priecātos.

Vismīļāk viņš vispār nebūtu licies zinis par Klaudiju Akti. Bet tas nebija iespējams. No Palatīna viņam bija ieteikuši par galveno liecinieci pret viltvārdi Terenciju piesaistīt Akti, kamēr viņa uzturēsies Antiohijā. Kā lai viņš to panāk? Iespējams, ka sieviete, kas mīlējusi īsto

Neronu, palīdzēs atklāt krāpšanu. Bet kas lai izprot meitenes dvēseli, kura izdomājusi aušīgo dziesmu par vilciņu?

Akte tūdaļ atsaucās Cejona ielūgumam. Saņemta ar godu, viņa stāvēja Cejona darba kabinetā, pārlaida žiglās, ziņkārās acis telpai un tās mazliet stīvajai greznībai, iesmējās savus slavenos, nepiespiestos, jautros smieklus. Cejons laipni uzdeva viņai piedienīgus jautājumus: cik ilgi viņa neesot redzējusi savu dzimteni, kā Antiohijā viņai tagad patīkot, cik ilgi viņa domājot še uzkavēties. Viņa draudzīgi atbildēja, smaidot ielūkojās tam sejā, beidzot teica, vēl sirsnīgāk smaidīdama:

—    Un tagad, mīļo Cejon, jautājiet man beidzot to, kas jūs nospiež visu laiku, kopš dzirdējāt, ka es ieradīšos.

Gubernators, kuru viņas bezrūpīgie vārdi bija mazliet izsituši no sliedēm, bet reizē arī atvieglojuši, sākumā izlikās, it kā nesaprastu, par ko viņa runā. Tad viņš atzinās, ka viņu nodarbinot domas par to, vai Akte došoties pāri robežai, lai sastaptu tā saucamo Neronu; jo, domājams, viņa tur ielūgta.

—    Jā, mani ir ielūguši, — viņa pamāja nopietni ar galvu. — Un iedomājieties, mīļo Cejon, — viņa turpināja, — es pati vēl īsti nezinu, vai uzaicinājumu pieņemšu vai ne. Jāatzīstas, esmu ziņkāra ieraudzīt šo cilvēku, un man gandrīz liekas, ka sastapšos ar viņu.

Vieglais tonis, kādā viņa to, it kā starp citu, pateica, nomāca Cejonu vairāk, nekā ja viņa būtu pavēstījusi ciešu apņemšanos nostāties krāpnieka pusē; tad varētu piedraudēt, varbūt pat aizliegt. Bet tādam gaisīgam radījumam, ko nevarēja nekādi aizturēt, būtu smieklīgi pavēlēt.

—    Man jums jāieteic nebraukt uz Starpupi, mīļā Akte, — beidzot viņš teica diezgan oficiāli. — Jau to faktu vien, ka jūs šo cilvēku apmeklējat, mūsu pretinieki iztulkos kā pierādījumu jūsu ticībai, ka Nerons varētu būt dzīvs un jūs šo vīru uzskatāt par Neronu. Vai tas nebūtu nelojāli pret imperatoru Titu, ja jūs veicinātu tādu pieņēmumu? Jo neviens labāk par jums nezina, ka Nerons ir miris.

Pats pret savu gribu viņš saslējās, sauss, vecīgs karavīrs sēdēja viņas priekšā, un Akte saprata, kāpēc viņu sauca par Stiepiņu. Viņa piecēlās, atspiedās pret austrumniecisko dīvānu. Bet, kad stīvi sēdošais Cejons gribēja piecelties — neklājās sēdēt dāmas klātbūtnē, — viņa to viegli un enerģiski atspieda atpakaļ atzveltnī, ieskatījās mazajam, saņurcītajam vīrelim tieši sejā, kas arvien vairāk pārklājās sarkaniem plankumiem, un smaidīdama teica:

—    Jūs aizmirstat, mīļo Cejon, ka esmu ziņkārīga sieviete. Ja pieci miljoni ļaužu tic, ka šis cilvēks ir imperators Nerons, vai tad Nerona draudzenei nav tiesību paskatīties uz viņu?

—    Nē, — nočērkstēja Cejons. — Nedomāju vis, — viņš laipnāk piebilda. — Dievu, imperatora, senāta un Romas tautas priekšā, man šķiet, viņai šādu tiesību nav.

Viņš sēdēja, taisni izslējies, glāstīdams ar pirkstgaliem otras rokas delnu. .

Akte atlaidās dīvāniņā, jo viņai nepatika sēdēt; augstu pierāvusi kājas, viņa drīzāk zvilnēja.

—    Imperatora un senāta, — viņa atbildēja, —es nekad neesmu baidījusies. Tautai diezin vai kas būs pret to, ja paraudzīšos uz tā saucamo Neronu, laikam tā pat vēlas to, un dieviem jau nu noteikti nekas nebūs pretī. Paliek tikai viens jautājums: kā uz šo apmeklējumu raugās gubernators Cejons? Ko jūs īstenībā darītu, mīļo Cejon, ja es nolemtu doties turp?

—    Vēl īsti nezinu, — gubernators stīvi atbildēja.

—    Iespējams, ka es jūs aizkavētu.

—    Ar varu? — sirsnīgi smaidīdama, ieinteresēta jautāja Akte.

—    Ja es nolemtu jūs aizkavēt, — Cejons atbildēja,

—  tad vajadzības gadījumā — pat ar varu.

Tagad Akte pilnā balsī iesmējās savus pazīstamos smieklus, kas nāca no sirds.

—    Jūs esat drosminieks, — viņa teica. — Bet atļaujiet šo sarunu turpināt kādu citu reizi. Tagad man pāris stundiņu jāatlaižas. Ķeizariene Popeja ceļojot veda sev līdz veselu baru ēzeļu mātes, lai ar viņu pienu nakti atsvaidzinātu seju. Man pietiek divas stundas miega pusdienas laikā. Bet tās man nepieciešamas. Galu galā man ir trīsdesmit divi gadi. Tātad — uz redzēšanos, mīļo Cejon!

Jau tās pašas dienas vakarā gubernators atbildēja uz viņas vizīti. Jauna, droša viņa sēdēja iepretim nogurušajam, nomāktajam kungam. Ja viņš vēl būtu tāds pats ķērcošs gailis kā no rīta, tad viņa par to vienkārši pazobotos. Bet burvība, kas izstaroja no Aktes, ietekmēja pat Cejonu, un viņš sāka noskārst tās būtību. Viņš bija nolēmis līdz galam uzticēties šai sievietei, nevis bezjēdzīgi draudēt ar varas lietošanu, atklāti parādīt tai smagās rūpes, kas viņu nomāca.

Uzmanīgos vārdos, lai neapvainotu Akti un tās imperatora piemiņu, viņš paskaidroja, ka Nerona politika bijusi lieliska, taču nesapratīga. Bija utopija censties iekļaut juceklīgos, apreibušos Austrumus Romas valsts harmoniskajā kārtībā. Roma nespētu sagremot no Austrumiem vairāk, nekā jau bija norijusi. Un, pat ja noraidītu Flāviju Rietumu politiku, vai tad pastāvēja kaut mazākās izredzes šodien īstenot Nerona idejas? Ja enerģiskās, ekspansīvās Austrumu politikas kurss izgāzās jau toreiz, kad to izvērsa no valsts centra ar visu valsts aparātu, kā gan to varētu īstenot tagad perifērijā ar mazu daļiņu toreizējo līdzekļu? Nē, tas būtu bezcerīgi, pat ja aiz šā projekta stāvētu nevis nožēlojams vergs, bet liels vīrs. No tā visa varētu izcelties tikai nepārredzama nelaime.

—    Es vēršos pie jūsu saprāta, mīļā Akte, — gubernators neparasti moži sacīja, — pie jūsu slavenā veselīgā saprāta. Ar šo skurbuli var taisīt žilbinošu politiku, bet tikai uz īsu laiku. Nerons, bez šaubām, bija žilbinošāks, ja jums tīk, dižāks vīrs nekā vecais Vespaziāns ar savām zemnieciskajām smadzenēm. Bet Nerons atstāja četrdesmit miljardus parādu, turpretī Vespaziāns — septiņpadsmit miljardus aktīva. Tagad, kad pēc ilgiem pūļu pilniem gadiem Austrumi mazliet nomierināti, no jauna iesākt Nerona politiku — tas Nerona pretiniekiem varētu kaitēt tikai dažus mēnešus, bet kas šobrīd sāks Nerona politiku, tam galu galā katrā ziņā jāzaudē.

Un, sevī iegrimdams, viņš drūmi atzinās:

—    Esmu kādā maznozīmīgā jautājumā pakļāvies personiskām jūtām, nevis saprātam, un varbūt tieši šī niecīgā novirze no taisnās līnijas bijusi viens no ieganstiem bezjēdzīgajam pasākumam Mezopotāmijā. Ļaujiet sevi brīdināt, mīļā Akte, un ļaujiet sevi pārliecināt. Mūsu laikmets tiecas uz skurbumu. Skurbums ir liels vilinājums. Bet, lai romiešu civilizācija neietu bojā, tad mums jāatgriežas pie saprāta gluži visiem, bet skurbums jāierobežo privātajā dzīvē un mākslā. Politikā tam nav vietas.

Akte klausījās klusi un nopietni. Varbūt šim vīram ari taisnība. Bet kas viņai par to daļas? Vai viņa grib nodoties politikai? Viņa tikai grib redzēt šo dīvaino Neronu; kad viņa to būs redzējusi, tad izšķirsies, ko darīt. Vai viņai nav tiesību uz privāto dzīvi? Politika, veselais saprāts — tas viss ir ļoti labi. Bet, ja šad un tad mirkli neļaujas skurbumam, tad veselajam saprātam nav jēgas. Ja sev jautā, kas galu galā dzīvē bijis paliekošais, tad tie bijuši pāris skurbuma brīži. Bet nav nekādas nozīmes to klāstīt šim nabaga nožēlojamam cilvēciņam: viņš to nekad nesapratīs.

Viņa Neronu mīlēja. Nerons pāršāva pār strīpu. Daudzi sakaltas, ko viņš darījis un kā dzīvojis, bijis ārprāts, un šo prātīgo ļaužu domas drausmi apstiprināja notikumi. Bet vai tieši šis neprāts, šī imperatora varenības, varas, spožuma romantika, līdzība dieviem, šis starojums nebija tas, kas iekaroja visu sirdis? Saprātu var cienīt, bet mīlēt var ko citu — šo starojumu, «skurbumu», kā to nosauca nožēlojamais Cejons. Šī skurbuma pēc viņa mīlējusi Neronu. Šī skurbuma pēc viņa to vēl mīl. Pareiza vai nepareiza bijusi viņa politika, visa viņa dzīve, taču liela tā noteikti bijusi un mīlestības vērta. Viss Ne- ronā bijis mīlams — viņa līdzība dieviem, viņa iedomība, viņa nežēlība, viņa spožums, viņa smiekli, viņa pilnīgās, jutekliskās lūpas, viņa pelēkās acis, te viegli garlaikotas, te vētraini jūsmīgas, viņa gludā, mīkstā āda. Kā Akte viņu mīlēja par viņa nepacietīgo iekāri, kas lika pārtraukt banketu vai senāta sēdi, jo viņam tieši tai brīdī pēkšņi kārojās Aktes glāstu. Un viņa plānu pārliecīgais vēriens, to lieliskums, visu grūtību pārdrošais nicinājums, viņa projektu neprāts — kā viņa mīlēja Neronu par visu to!

Akte nebija svētule un pēc Nerona nāves netēloja vestālieni. Starp vīriešiem, kas piederēja pie viņas tuvāko draugu pulka, bija kāds dzejnieks, vārdā Italiks; viņš rakstīja vārsmas, tvirtas, skaidras un cēlas — kā izcirstas no marmora. Viņš mīlēja Akti ar daudz vienmērīgāku mīlestību, pastāvīgāk, ar dziļāku izpratni nekā Nerons. Turklāt viņam piemita daudz teicamu īpašību, saprāts, izglītība, dzejnieka talants, pat humors. Viņš bija labs galda biedrs un labs mīļākais, un bija patīkami apzināties, ka šis pieredzējušais, citkārt tik mierīgais vīrietis, viens no izcilākajiem sava laikmeta dzejniekiem, varbūt pats izcilākais, viņu līdz neprātam mīlēja. Droši vien daudzi nesaprata, kāpēc Akte šai mīlai neatsaucās kvē- lāk. Bet tas bija tik vienkārši: dzīvais dzejnieks netika līdzi mirušajam Neronam. Kad viņa domāja par Nerona acīm, kā tās aizplīvurojās dusmās vai iekārē, par viņa rokām, kā tās, baltas un nežēlīgas, glāstīja viņu, par viņa balsi, kas skanēja te tēraudcieta, te tūlīt atkal čukstus, kā bērnam; kad viņa bija tā mauzolejā un atsauca atmiņā mirušo, tad, lai gan viņš kopš trīspadsmit gadiem bija iziris pelnos, jebkurš cits vīrietis viņai kļuva ēna, kaut kas smieklīgs. Arī tagad, kad viņa izjuta gandrīz līdzcietību pret iepretim sēdošo cilvēku, šo nožēlojamo sausā saprāta advokātu, viņu valdonīgi pārņēma atmiņas par mirušo — tieši pret skurbumu vērstās runas dēļ. Vēlēšanās redzēt to cilvēku, kuru tik daudzi uzskatīja par Neronu, izauga lielā kārdinājumā, daudz nozīmīgākā par ziņkāri. Cik viņa būtu laimīga, ja tam piemistu kaut maza drusciņa no Nerona, viņa balss, rokas, gaita, tikai mazdrusciņ no viņa neizsakāmā dižuma, neprāta, majestātiskuma un jauneklības!

—    Varbūt viņš ir Nerons, — Akte sacīja. Viņa runāja it kā pati ar sevi, sapņaini, ar tikko jaušamu, pašapmierinātu, neizprotamu smaidu, ar kādu agrāk lika mirt cīkstonim vai gladiatoram, kas raudzījās augšup uz viņu, izlūgdams žēlastību.

—    Nebaidieties, Cejon, — viņa turpināja, pasmaidot jaušamāk, tā ka sarunu biedrs izbijās un nobālēja no tik klaja neprāta un ļaunas gribas. — Nevēlos nevienam «atriebties», ne jūsu Titam, ne kādam no senatoriem, kas manu draugu un imperatoru iedzina nāvē. Es arī zinu — Nerons ir miris, es redzēju viņa līķi un tumšo caurumu viņa kaklā, pa kuru aizplūda asinis un dzīvība, un es viņu sadedzināju, un viņa pelni atrodas manā parkā pie Api- jas ceļa. Bet varbūt es iemīlēšu to otro, un tad viņš būs Nerons.

Viņa izrunāja šīs aplamības skaidrā, mierīgā balsī un raudzījās Cejonā skaidru, neaizmiglotu skatienu. Bet Cejonu sagrāba bailes un šausmas no šīs pasaules, kur, acīm redzot, visur triumfēja neprāts un saprātam vairs nebija vietas. Vēl arvien viņš bija kungs par septiņiem romiešu leģioniem, bet šausmās saprata, ka ir pilnīgi bezspēcīgs. Ko viņa karavīri iespēja pret šīs meitenes smaidu, pret viņas neprātīgajiem untumiem? Uz vairākām nedēļām, pat mēnešiem viņa provinces liktenis bija nodots šīs netikles, šī bērna rokās.

Viņš neko nevarēja iesākt pret viņu. Viņa bija kā Eifratas upe — vienaldzīga un neaprēķināma; neviens iepriekš nevarēja paredzēt, ko tā nesīs — svētību vai postu. Nebija nozīmes vērsties pret viņu. Viņš varēja tikai mierīgi sēdēt un nogaidīt, ko Akte darīs.

Patiesībā viņš arī nejuta dusmas pret Klaudiju Akti, kad tā pāris dienu vēlāk tiešām devās uz Starpupi.

7 griezies, vilciņ!

Viņi stāvēja viens otram pretī — Akte un Varrons. Viņi nebija redzējušies turpat trīspadsmit gadus. Varrons raudzījās Aktes maigajā, jaukajā sejā, tā bija vairāk nobriedusi un kļuvusi mazliet rezignēta. Akte bieži bija izjutusi greizsirdību pret Varronu, sava mīļākā tuvāko draugu; viņš tai laupīja krietnu daļu no mīļotā jūtām un laika. Bet tagad, atkal ieraugot labi pazīstamos vaibstus, spēcīgo, masīvo seju, gudrās acis, labi veidoto pieri, viņa skaidri saprata, cik daudz kas viņus vieno. Neviens nebija pazinis imperatoru labāk par viņiem abiem, neviens to nebija mīlējis vairāk par viņiem abiem. Akti ar tādu spēku pārņēma atmiņas par Neronu, tik jaušami tuvs kļuva viņa tēls, ka viņa nobālēja. Reizē viņa- izbijās, cik ļoti Varrons novecojis. Īstenībā viņš bija apbrīnojami jauns ar saviem piecdesmit gadiem; bet viņa tā agrāko tēlu bija nesusi sevī nemainīgu un tagad asāk par citiem ieraudzīja jaunās līnijas.

— Tā mēs atkal redzamies, mīļo Varron, — viņa sacīja, un viņas možajā sejā, kur atspoguļojās ikviena vismazākā jūtu nianse, varēja lasīt prieku, apmulsumu un samierināšanos.

Varrons turpretī domāja: «Kāpēc es nemīlēju šo sievieti? Manas acis bija asas un pieredzējušas. Vai tās neredzēja, cik viņa daiļa? Aiz savas gudrības es sev aizliedzu viņu mīlēt. Vai tagad es mīlu viņu? Vēl pirms dažiem mēnešiem viņas dēļ es būtu atmetis visu savu smieklīgo spēlīti, būtu pievērsies viņai, ieguvis viņu, dzīvotu ar viņu vienu, divus vai pat piecus gadus. Tagad šī aušīgā spēle paņēmusi visus manus spēkus. Esmu iztukšots, izsmelts, esmu — vecs vīrs.»

Bet viņa sejā nekas nebija jaušams no šīm domām, arī vārdos ne.

—    Ļaujiet sevi aplūkot, mīļā Akte, — viņš teica jokodams. — Patiesi, jūsu zobi kļuvuši mazliet lielāki un prātīgāki. — Viņi bija bieži zobojušies par Aktes mazajiem, vienādajiem zobiem, un Varrons, pa pusei jokodams, pa pusei nopietni bija apgalvojis, ka tik mazi zobi esot pa- muļķiem cilvēciņiem.

—    Vai mani zobi kļuvuši lielāki, to es nezinu, — Akte attrauca, — bet prātīgāka gan esmu kļuvusi. Tas ir skaidrs. Vai jūs arī, mīļo Varron?

Viņa pūlējās pasmaidīt, bet nespēja. Viņu aizkustināja to laiku atmiņas, kad viņi trijatā — Nerons, Var- ions un viņa — bija ķircinājušies un ķildojušies, bieži pa jokam, dažreiz arī visā nopietnībā.

Akte noskaitās par savu sentimentalitāti.

—    Pastāstiet, — viņa aši palūdza, — ko jūs te ežat pastrādājis. Kāpēc iesākāt šo triku ar savu Neronu? Ko no tā sagaidāt? Jums man viss sīki jāizklāsta. Jūs zināt, esmu briesmīgi ziņkārīga.

Viņa zvilnēja pusguļus uz dīvāna, vienu kailo roku atmetusi zem galvas; gaišzilais tērps krokās apņēma viņas augumu. Piere bija brīva, mēlnie, smalkie, ne visai biezie mati pretēji modei vieglās cirtās krita uz pakauša.

Varrons stāstīja. Viņš neslēpa, ka viņa pasākuma tiešais cēlonis bijusi viņa antipātija pret Cejonu. Viņš stāstīja viegli, vienmērīgi, tomēr vārdiem skanēja cauri tā intensitāte, ar kādu viņš veica pasākto, un ticība idejai, kas bija visam pamatā. Viņš runāja par upuriem, kādus nesis šai idejai, par savu meitu Marsiju, draugu Frontonu, par naudu, laiku, nervu piepūli, dzīvi, ko ieguldījis šai pasākumā, par to, ka neko nenožēlojot.

Akte domīgi noklausījās.

—   Ieganstu ir daudz, — viņa beidzot teica, — bet visus tos diemžēl izraisījusi kaislība.

—    Diemžēl? — Varrons pārvaicāja. — Tiešām diemžēl?

Un viņi ielūkojās draudzīgi un pētījoši viens otrā, pūlēdamies uzminēt, cik cieši viņus saista pagātne un cik tālu šķir tagadne.

—   Antiohijā man pārliecinoši pierādīja, — Akte sacīja, — ka jūsu pasākums muļķīgs un bez izredzēm. Ļaudis, kas man to klāstīja, ir nenozīmīgi un pretīgi, bet viņu pusē ir saprāts.

—    Saprāts, — Varrons paraustīja plecus, un viņa sejā atspoguļojās tā uzvarošā vieglprātība, kas no sākta gala iekaroja cilvēku sirdis. — «Griezies, vilciņ!» — viņš smiedamies citēja Aktes dziesmiņu. — Kas tad ir saprāts? Katrs uzskata par saprātīgu to, kas viņam noder savas būtības apliecināšanai, un noraida to, kas runā tai pretī. Es radīju Neronu, jo bez šī Nerona un viņa darba nevarēju dzīvot. Jūs mīlējāt Neronu pēc sava prāta, Akte, kā sieviete, un mīlat viņu vēl šodien: jūs viņu apbedījāt un godināt viņa piemiņu. Es viņu mīlu pēc sava prāta: turpinu viņa darbu. Vai tas ir aplam?

—    Ak, Varron, — Akte teica, — es jūs bieži ienīdu. Bet es labi zinu, cik ļoti jūs mīlējāt Sarkanbārdīti un kā viņš mīlēja jūs.

—    Es mīlu viņu vēl tagad, Akte, — Varrons atbildēja.

Viņi uzlūkoja viens otru saprotoši, jautri un nopietni.

8 neprāts

Varrons ar priecīgu izbrīnu pārliecinājās, ka Aktes ierašanās izraisa Marsijā laimīgu pārmaiņu. Marsija, kura kopš Frontona nāves bija kā sajukusi un nepieejami ievilkusies savā čaulā, pēkšņi uzmeklēja tēvu un to uzrunāja. Drīz vien pievērsa valodas Klaudijai Aktei. Dīvainā kārtā viņa vairs neatlaidās no šī temata. Vēlējās vēl un vēl ko dzirdēt par Akti, centās uzzināt tūkstoš sīkumu viņas dzīvē. Beidzot viņa izteicās, ka tādu viešņu kā Klaudiju Akti nedrīkst ilgi atstāt bez pagodinājuma un, tā kā jauniegūto pilsētu apmeklēšana imperatoru vēl kādu laiku atturēs no savām rezidencēm — Edesas un Sa- mosālas, tad viņai, Marsijai, pienāktos pašai uzņemt tik svarīgu un gaidītu viešņu. Pārsteigtais Varrons vilcinājās, neieteica to. Nesaprata, kas varētu Marsiju saistīt pie Aktes. Bet Marsija neatkāpās, un bija jādara pēc viņas prāta.

Patiesībā Marsija saskatīja Aktē un tās liktenī pati sava likteņa atspoguļojumu. Klaudijai Aktei īstais Nerons bija miris un viņa ieradās šeit, Austrumos, rezignēta, gatava samierināties ar viltus Neronu. Tā arī viņai pašai bija miris īstais Nerons, jo viņš un Frontons Marsijai bija saplūduši par vienu, un līdz ar Frontonu viņai bija zudis Nerons. Viņām abām, Aktei un Marsijai, palikusi tikai Nerona čaula.

Savukārt Akte interesējās par Marsiju. Romā un Antiohijā daudz tenkoja par Marsiju, aristokrāti, kuru dīvains liktenis spiedis kļūt par sievu vergam, kas tēloja imperatoru. Pat baumas par šī vīra impotenci, kā arī par Marsijas attiecībām ar pulkvedi Frontonu bija aizklīdušas pāri jūrai. Akte ar ziņkāri gaidīja tikšanos ar Marsiju.

Viņa bija labi satikusi ar abām īstā Nerona sievām — sākumā ar Oktāviju, vēlāk ar Popeju. Lieliskā nekaunība, ar kādu Akte turējās pie Nerona sāniem, droša par savu Neronu, laipni paciezdama viņa laulenes un tās pārdzīvodama, — tas viss ļoti palīdzēja iegūt masu simpātijas. Tauta mīlēja Akti par viņas aizrautības drosmi un ārišķīgas cieņas nicināšanu, priecājās par aukstasinību, ar kādu tā izlēma saukties par Nerona draudzeni un tāda arī palika, lai gan būtu varējusi kļūt, ja vien vēlētos, Romas ķeizariene. Un tagad Akte ieradās, lai paskatītos uz jaunā Nerona sievu, nolēmusi saprasties ar viņu tikpat labi kā ar tām citām.

Akte izturējās nepiespiesti. Viņa tūliņ izjuta aiz Marsijas drudžainās augstmanības un laipnības, cik tā iekšķīgi sastingusi, satriekta un apjukusi. Viņa tūliņ saprata ka nebūs viegli iemantot Marsijas draudzību, bet šis uzdevums viņu iekārdināja, un viņa izrādīja Marsijai divkāršu sirsnību. Jautri un intīmi, tomēr neuzbāzīgi, viņa izvaicāja to kā meitene meiteni, kā sieviete sievieti, atkausēja to. Marsija gan skatījās uz Akti 110 augšas, kā uz dzimušu verdzeni. Bet vai viņas vīrs nebija no verga kļuvis par imperatoru, un, ja pašā imperatorā mita vergs, kāpēc lai viņas draudzenē nemājotu verdzene? Turklāt viņa redzēja Aktē dabisku sabiedroto; jo vai tad Aktei, tāpat kā viņai pašai, nenāksies noliegt īsto Neronu šā nožēlojamā podnieka dēļ? Marsijai, acīm redzot, patika tērzēt ar Akti. Drīz viņas sadraudzējās, drīz jau bija tik tālu, ka Akte varēja runāt par Neronu, viņu abu Neronu, ar vieglu, tikko jaušamu tīkamu ironiju, tā ka nebija skaidrs, vai viņa runā par īsto vai viltus Neronu.

Līdz šim Marsija par savu Neronu bija atzinusies tikai pati sev un Frontonam. Tagad Aktes uzmanīgie, vieglie joki atraisīja viņu arvien vairāk, un viņa vairs nekautrējās runāt ar draudzeni par savu kaunu — sākumā atturīgi, tad arvien atklātāk. Klusi, rūgti, paļāvīgi viņa pazobojās par dīvaino likteni, kādu dievi viņai lēmuši. Balsi apslāpējusi, ar dīvainu smaidu augstprātīgajās ciešanu rievu ieskautajās lūpās, viņa stāstīja Aktei par Nerona savādībām — par tām, kuras piemita īstajam Neronam un par kurām viņa bija dzirdējusi, un tām, kas piemita viņas Neronam-Terencijam un ko pati pieredzējusi.

Akte aizrautīgi klausījās. Viņa nešķiroja, kas iedoma, kas īstenība. Bet, klausīdamās Marsijas stāstā, viņa cieši jo cieši domāja par īsto Neronu, savu draugu un imperatoru, un bija dīvaini, cik ļoti viņa tēls pārvērtās šīs pusjukušās sievietes stāstījuma laikā. Viņa jautāja sev, vai Nerona tēlā, kuru viņa nesa savā dvēselē, nav saplūduši citu vīriešu vaibsti, tāpat kā šīs muļķītes Neronā, vai tikai viņa pati visu to, ko atradusi skaistu un mīlamu pie citiem vīriešiem, nav piedēvējusi mirušajam mīļākajam, palikdama akla pret tādām viņa īpašībām, kas citiem šķitušas atbaidošas un riebīgas. Nebija jau tā, ka tagad viņa mirušo Neronu mazāk mīlētu, bet tagad viņa to pazina labāk, skaidrāk.

Savukārt Marsija, runādama ar Klaudiju Akti par Neronu, domāja arvien vairāk par Frontonu. Arvien vairāk viņai sajaucās atmiņas par mirušo Neronu un mirušo Frontonu ar dzīvā Terencija tēlu: viņai vairs neizdevās atšķirt šos trīs tēlus ,citu no cita. Paļāvīgi, saldkairi un noslēpumaini viņa stāstīja izbrīnītajai Aktei par to, ka Neronam sevišķi paticis gultā lietot neķītrus, nepieklājīgus vārdus. Viņa teica «Nerons», taču domāja — «Frontons». Tas, ka Neronam, no dzimšanas vergam, bija tiesības, pat pienākums lielu emociju brīžos lietot neķītro valodu, vērta viņai Frontonu vēl mīļāku. Tas, ka Nerons-Terencijs bija imperators, darīja arī Frontonu par imperatoru, dzīvais un mirušais kļuva par vienu.

Kā Marsijai, tā Aktei dvēselē izauga mīlamā vīrieša tēls, viņas tam piedēvēja daudzu vīriešu brīnišķīgākos vaibstus, un abas nosauca šo tēlu par «Neronu».

Taču šis tēls dziļi saistīja viņas abas — salto, apjukušo Marsiju un gudro, ļoti modro Akti. It kā uzminējusi, ko otra domā un jūt, Marsija pēkšņi teica:

—    Īstenībā nav tiesa, ka Nerons miris. Viņš dzīvo. Ja gribat viņu īsti izjust, tad, protams, nedrīkstat pārāk dziļi ielūkoties mūsu Neronā. Bet es zifiu kādu vietu, kur jūs atrastu īsto Neronu, tas ir, es domāju viņa ēnu, viņa «ideju».

Akte uzreiz saprata, ka Marsija «idejas» vārdu, ko izrunāja ar noslēpumainu, viltīgu smaidu, lietojusi platoniskā nozīmē, runājusi par neiznīcināmo Nerona ideāl- tēlu, ko abas nesa savās sirdīs.

—    Kur tad, mīļā Marsij, — Akte jautāja, draudzenes dīvaino vārdu dziļi aizkustināta, — kur es atradīšu īsto Neronu?

Marsija nozīmīgi pielika pirkstu pie lūpām un noslēpumaini viņai čukstēja:

—    Labirintā, mīļā. Viņš slēpjas Labirintā. Ja jūs ļoti stipri par viņu domājat, ja ar visu sirdi saucat viņu, tad viņš paklausa jūsu aicinājumam, viņš ir ar jums, tad viņš nosauc jūs tajos briesmīgajos, rupjajos un sirdij mīļajos vārdos, kādos mēdza mūs saukt tad, kad vēl dzīvs mita starp mums. Vai jūs, mīļā māsa, kādreiz nokāpsit ar mani Labirintā, lai viņu dzirdētu un redzētu? — viņa vaicāja neatlaidīgi, alkatīgi.

Un Akte, draudzenes apmātības aizrauta, atbildēja klusinātā balsī tāpat kā tā:

—   Jā, mīļā, vediet mani turp!

9 divi vīlusies

Valsts sekretārs Knopss Edesā un ģenerālis Trebonijs Samosātā ar patīkamu nepacietību gaidīja ierodamies Akti. Abi prata apieties ar sievietēm, abi apzinājās savas vīrietiskās spējas, un pieredze apstiprināja viņu neatvairāmlbu. Gulēt ar sievieti, kuras pievilcība bija pasaules slavena, šķita abiem mērķis, kas pūliņu vērts.

Knopss, kurš Edesā jutās imperatora vietvaldis, pirmais ieradās pie viņas ar vizīti. Viņš tūliņ izmēģināja savus nekaunīgos, aukstasinīgos, asprātīgos paņēmienus, ar kuriem, pat vergs būdams, tik bieži bija iekarojis sievietes. Bet Akte palika vēsi laipna. Viņa aplūkoja šo zebieksti Knopsu ziņkāri, bet, redzams, bez siltuma. Knopss, viņas atturības ieērcināts, izcēla savus nopelnus pienācīgā gaismā. Izrādīja viņai savas valsts vīra dotības. Ciniski lika manīt, ka las bijis viņš, kura galvā radusies doma par Apamejas pārplūdināšanu, izdoma, kas izšķīra Nerona uzvaru.

Bet šī notikuma pieminēšana, šķita, tikai apbēdināja Akti. Nerons nebija licies zinis, ka toreiz viņu uzskatīja par Romas ugunsgrēka vaininieku, lai gan nebija vainīgs. Sis muļķīgais, Romas ienaidnieku izplatītais apgalvojums padarīja sirdi smagu, un viņai nepatika, ka Apamejas plūdi, ko izperinājis šis sīkais gudrinieks, toreizējās baumas atkal atdzīvināja. Viņa pamāja ar galvu diezgan vienaldzīgā laipnībā.

— Vajadzīga krietna deva pārdrošības, — viņa domīgi teica, — lai izraisītu tādus notikumus. Kas dibina savus plānus uz pūja mujķību, tam īslaicīgi panākumi ir droši. Man tikai gribētos zināt, cik ilgi tauta ļaus sevi apmuļķot un vai sveikā jūs ar to tiksit cauri. Bet tagad pateicos jums par interesantajiem paskaidrojumiem, — viņa nobeidza. — Ir pienākusi stunda, ko veltīju atpūtai. — Un viņa laipni, bet noteikti atvadījās no tā.

Knopss stāvēja aiz durvīm savā noniecinātajā vīrestībā, un diez ko vis nelīdzēja, ja viņš sev teica, ka Akte patiesībā ir tikai pretencioza austrumniece, kas jau sākusi novecot.

Trebonijs nevairījās ceļojuma no Samosātas uz Edesu, lai apsveiktu Klaudiju Akti. Protams, viņš ieradās ar visām savām žvadzošajām goda zīmēm un sākumā uzstājās vēl uzvarošāk par Knopsu. Viņš ķērca, apbrīnoja skaļos, nepārprotamos vārdos Aktes skaistumu, smēja savus slavenos, spalgos, treknos smieklus, izmeta iespaidīgākos jokus. Akte ar interesi aplūkoja šo trokšņaino fenomenu, tādu viņa savu mūžu nebija redzējusi. Viņa aptaustīja tā goda zīmes, lika pastāstīt notikumu par «Mūra kroni», pavadīja kopā ar Treboniju jautru pusstundiņu. Viņš jau domāja, ka nonācis pie mērķa, un labā noskaņojumā ar iesarkanām spalvām klātajām stiprajām ķetnām pēkšņi sagrāba Akti ap pleciem:

— Nu, kā tad būs ar mums abiem, mazā kundzīte?

Taču viņa atvirzījās, pat ne apvainota, bet tik bezgala izbrīnījusies, ka arī viņam nācās apšaubīt savus panākumus.

Vakarā savā krodziņā Knopss un. Trebonijs stāstīja viens otram savus piedzīvojumus ar Klaudiju Akti. Tikai šie notikumi starplaikā bija viņu acīs ļoti izmainījušies. Abiem šķila, ka Akte viņiem devusi cerības; tikai tāda mazliet apvītuši dāma esot pārāk prasīga, un viņas prasības neatbilstot gaidāmajai baudai. Tik aizņemtiem vīriem kā viņiem vienkārši trūkstot laika priekš tādas iedomīgas kazas.

To viņi secināja, stingri paceļot balsis. Ļaudis visapkārt godbijīgi noklausījās abu lielo, populāro kungu valodās un cītīgi izplatīja tās tālāk.

10 augšāmcēlies no mirušiem

Padzirdējis, ka Klaudija Akte ieradusies Mezo- potāmijā, lai viņu apmeklētu, Terencijs nemaz necentās paātrināt savu ceļojumu pa jauniekarotajām pilsētām. Viņam bija bail no «atkalredzēšanās» ar Akti. Aktes vēlēšanās apmeklēt viņu gan liecināja par tās labajiem nodomiem. Tomēr viņš šo «atkalredzēšanos» gaidīja ar tādām pašām sajūtām kā savā laikā kāzu nakti ar Marsiju. Akte pazina Neronu labāk nekā jebkurš cils pasaulē. Nerons nozīmēja — «vīrietis, vīrišķīgais,» un Akte zināja, ka viņš šo vārdu nav necienīgi valkājis.

Bet viņš mierināja sevi, — vai tad viņš nav Nerons? Vai viņš nav «līdz pašām īkstīm» kļuvis Nerons, tā ka visas nenovēršamās Terencija izjūtas ir arī Nerona izjūtas? Ja Akte nesatrauks Terencija vīrišķību, tad tas tikai nozīmē, ka Nerons zaudējis tieksmi pēc viņas. Sīs domas viņu atkal uzmundrināja.

Viņš uzskatīja, ka būs labāk, ja nevis pats dosies uz Edesu, bet aicinās Akti pie sevis uz Samosātu. Akte bija pārsteigta. Vai īstais Nerons lā būtu rīkojies? Laikam ne. Bet viņš bija neizdibināms. Neviens droši nevarēja pateikt, ko viņš vienā vai otrā gadījumā būtu darījis. Vienu mirkli viņa šaubījās — doties uz Samosātu vai ne? Viņa pastāstīja Marsijai par imperatora ielūgumu, neslēpdama savas šaubas. Marsija teica viņai sirsnīgi un paļāvīgi:

—    Vai lai dodos līdzi, mīļā māsa?

Bet, kad Akte klusēja, viņa neuzstāja; tikai mudināja:

—     Atgriezies drīzāk. Tad parādīšu tev Labirintu.

Bet viņa nebija runājusi par Labirintu kopš tās reizes, kad pirmoreiz to pieminēja.

Tā Akte viena pati aizbrauca uz Samosātu. Viņa gaidīja sastapšanos ar imperatoru ar mokpilnu un aplaimojošu sasprindzinājumu, kādu nebija izjutusi kopš gadiem. Tai rītā, kad bija pieteikta imperatora vizīte, viņa staigāja pa savām istabām izgreznojusies kā īstajam Neronam, gaidu tirdīta. Simto reizi viņa iztēlojās, ko gan īstais Nerons darītu, ja atkal ieraudzītu viņu pēc tik ilgas atšķirtības un tādos apstākļos. Viņš smietos, klusi, labsirdīgi, jauneklīgi, viņš pienāktu tai gluži tuvu klāt, paraustītu degunu, apošņātu Akti, pievirzītu savas pelēkās, tuvredzīgās acis viņai pie pašas sejas, cieši ielūkotos Aktē un tikai, tad sagrābtu to, pēkšņi, strauji, savām tuklajām, mīļajām rokām, iesmietos, sāktu starot, izmestu pāris steidzīgu grieķu vārdu. Tad viņš apklustu, mazliet aizelsies, aši elpodams, un tad saņemtu abas viņas rokas, cieši saspiestu un teiktu vienkāršā latīņu valodā:

—    Sveika, Akte! Sveika, mazā Akte!

Jā, tieši tā viņš teiktu, lai gan pats nebija lielāks par viņu.

Kliedzieni mājas priekšā, komandas saucieni, ieroču šķinda. Soļi augšup pa kāpnēm. Pazīstami soļi. Durvis vaļā, portjeras atmestas. Svešais vīrs nāk. Nē, tas nav svešais: istabā ienāk Nerons. Tā ir viņa seja, viņa platā piere, viņa gaišsarkanie mati, viņa pelēkās, piemiegtās, īsredzīgās acis, viņa biezā, puiciskā, uzmestā apakšlūpa. Viņš tai tuvojas, viņš smejas, labsirdīgi, jauneklīgi, viņš pienāk tai gluži tuvu klāt, cieši ielūkojas sejā, sagrābj viņu ar baltajām, tuklajām rokām, sāk starot. Un tad, tad atskan Nerona balss, izmet pāris steidzīgu grieķu vārdu. Vai tā ir viņa balss? Un cik dīvaini viņš izrunā «th».

Nē, nepieķerties tagad sīkumiem, neprātot, nekritizēti

Akte vēlas, lai tā būtu viņa balss. Tā ir viņa balss. Un tagad šī balss saka vienkāršā latīņu valodā:

—     Sveika, Akte! Sveika, mana mījā Akte!

Aktes skaistā, iegarenā seja kļuva balta kā statujai. Bez gribas, gandrīz nesamaņā šī citkārt tik savaldīgā sieviete ļāvās svešā vīra jauneklīgi dedzīgajiem glāstiem. Vai tas bija iespējams? Viņa bija redzējusi caurumu Nerona kaklā, pa kuru aizplūda tā asinis un dzīvība, bija palīdzējusi līķi nomazgāt, bija to skūpstījusi, bija stāvējusi klāt, kad to uzlika uz sārta un sadedzināja, pelni tika svinīgi apbedīti mauzolejā viņas parkā Romā. Un tagad šis cilvēks bija te, viņa tuvredzīgās acis, viņa nekaunīgās, zēniskās, jutekliskās, valdnieciskās lūpas. Viss bija pilnīgāks, masīvāks, krāšņāks, nobriedis pa trīspadsmit gadiem. Bet tā bija viņa seja, viņa stāvs. Vai dievi divreiz būtu radījuši vienu un to pašu, divreiz vienu un to pašu tēlu? Viņa, protams, zināja joku, ko Nerons toreiz bija atļāvies ar podnieku Terenciju, un viņas pārmodrā saspringtība ievēroja ne tikai nepareizos «th», bet katru vismazāko novirzienu. Un tomēr viņa izbijās līdz sirds dziļumiem, svētlaimīga un izmisusi. Telpu piepildīja Nerons, viņas mīļotais, tā viņu bija skārušas Nerona rokas, tā viņā ielauzusies bija Nerona elpa. Bet, ja tas tā, vai mirušais viņai vairs piederēja? Izbailes un svētlaime uzbruka tik mulsinoši, ka viņa gandrīz zaudēja samaņu.

Viņa pavēlēja sev atmosties. Teica sev, ka atkārtoties spēj varbūt ķermenis, seja, maska; bet, ja viņa labi ieskatīsies, tad ieraudzīs, ka šī cilvēka kustības, gaita ir citādas, ka viņa īstā būtība ir atšķirīga no mirušā. Bet viņa to negribēja dzirdēt — vismaz pagaidām. Lēni viņa atbrīvojās no vīrieša skavām. Maigā balsī, vēl trīcošā aiz satraukuma, viņa jautāja:

—     Un kur tu biji visu šo laiku? Kāpēc tu mani nepasauci?

Tādiem jautājumiem Terencijs bija sagatavojies un izdomājis atbildes Nerona garā. Bet viņš, aktieris sirds dziļumos, visu savu neronisko būtni bija ielicis tikšanās mirklī, šajā brīdī viņš bija atdevis tik daudz, ka tagad jutās pilnīgi iztukšots. Viņam gan bija pietiekami tehnikas, lai dotu atbildes īstajā tonī. Bet dvēseliskums bija izgaisis. Akte atjēdzās. Akte ieraudzīja smieklīgu, mazu komediantu. Viņai bija tāda sajūta kā pie sava iemīļotā

putna, ko likusi izbāzt un kas nu tur stāvēja — nožēlojams un mēms. Burvība bija salauzta. Viņa kaunējās sava lielā, svētlaimīgā un izmisuma pilnā mirkļa. Un tomēr viņa bija pateicīga Terencijam par šo mirkli un neļāva noskārst milzīgo vilšanos.

Vispār šī pirmā saruna noritēja tā, ka pat zinātājs nodomātu, ka tā ir satikšanās starp īsto Neronu un viņa draudzeni. Bet Akte priecājās, ka nebija ilgi jāuzkavējas kopā ar šo cilvēku. Pēc tam viņa jutās nogurusi un atlaidās atpūsties, kā bija paradusi. Viņa bija pieradinājusi sevi pat pēc satraukuma nogulēt šīs pāris stundas un arī šodien tiešām aizmiga. Bet sapņos redzēja mežonīgu, izķēmotu Neronu un pamodās gurdāka nekā apgūlās.

Šajā dienā Akte pirmoreiz jutās veca.

Viņa atkal sajuta Nerona rokas ap savu galvu, ādai pārskrēja trīsas no viņa elpas, viņas ausis, viņas sirds bija' pilna ar Nerona balsi. Ar kā balsi? īstā vai viltus Nerona? Vai nebija vienalga, kā vārdu šis cilvēks nesa? Vai nepietika, ka viņš bija pasaulē? Vai tā nebija negaidīta, neiedomājami liela dievu labvēlība? Viņa bija ar mieru redzīgām acīm un dzirdīgām ausīm pieņemt par Neronu šo cilvēku, lai viņš būtu kas būdams. Un, ja lāgiem arī viņas sirds atrāvās, jo šis cilvēks izrādījās lempīgāks par to tēlu, kas mita viņas atmiņā, un, kaut arī prāts to izsmēja, ka vīlusies, viņas klēpis jau ilgojās pēc tā.

Tās dienas vakarā, kad viņš pirmo reizi bija «par jaunu» saticis Akti, Nerons sarīkoja banketu viņai par godu. Kādu laiku viņš jutās kā bez dzīvības, bet tad pēkšņi viņam atkal uznāca iedvesmas pilnais liela aktiera mirklis. Šī mirkļa aplaimota, Akte gaidīja, ka viņš, īstais Nerons, citiem pēkšņi uzrēcis, izraidīs tos ārā un kāri viņai uz- klups. Bet viņš sagādāja tai vilšanos. Pēc zināma laika viņš pieklājīgi atsveicinājās un aizgāja.

Tāpat tas notika otrajā un trešajā dienā. Tad viņa pati teica tam dabiskā mīlošas sievietes nekautrībā:

—     Kad beidzot tu ar mani gulēsi, Sarkanbārdīt?

Taču ari šim jautājumam viņš bija sagatavojies un atbildēja smiedamies:

—     Dieviem nedrīkst prasīt pārāk daudz laimes. Esmu devis solījumu atturēties un gulēšu ar tevi tikai tad, kad būšu iekarojis Antiohiju.

Tad viņa ar sāpēm izjuta, cik svešs bija šis cilvēks un cik atšķirīgs no Nerona.

Viņa nolēma atgriezties Edesā un no turienes doties uz Antiohiju un Romu. Bet, lai cik dīvaini, viņai nācās grūti šķirties no šī cilvēka. Viņa palika — vienu dienu, vēl vienu dienu un vēl veselu nedēļu.

11 labirints

Nerons, lai cik primitīvs un aizņemts pats ar sevi, prata viltīgi uztvert apkārtējo cilvēku izjūtas, ciktāl tās attiecās uz viņu pašu. Viņš labi noskārta, ko pārdzīvoja Akte un kādā gaismā tā viņu redzēja. Viņu vilināja doma — izcelties tieši viņas acīs. Viņam nepalika apslēpts, ka Akti, šķietami tik vēsu aprēķinātāju un ar tik skaidru saprātu apveltītu, viņš visvairāk saviļņoja tad, kad nodevās saviem romantiskajiem sapņojumiem. Kādu dienu viņš to uzaicināja kopā apmeklēt viņa vismīļāko vietu Starpupē — Edesas Labirintu.

Akte jutās dziļi pārsteigta. Kad Marsija viņai stāstīja par Labirintu, viņa neiedomājās, ka tie ir piedzīvojumi ar otru Neronu, bet noturēja Marsijas stāstu par pusjukušās sievietes fantāziju; tomēr Marsijas vārdi pildīja viņu ar biklu ziņkāri. Kad tagad Nerons-Terencijs pieminēja Labirintu, viņu par jaunu pārņēma satraukums, un «Labirinta» vārds, kas no Nerona mutes izskanēja lepni un noslēpumaini, šķita viņai svešāds un baisms.

Nerona pavadībā viņa aizbrauca atpakaļ uz Edesu. Viņa negribēja Marsijai slēpt, ka Nerons viņu uzaicinājis kopā apmeklēt Labirintu. Tomēr Marsija, kā likās, neņēma ļaunā, ka tagad nevis viņa, bet imperators grib draudzenei parādīt šo vietu, un viņam nebija nekas pretim, ka Marsija nāca līdzi.

Tā viņi trijatā atstāja pilsētu, pārcēlās pār Šķirtas upi un gāja uz Labirintu. Viņi bija vienkārši ģērbušies un bez pavadoņiem; Nerons nevēlējās, ka tauta viņus redzētu ieejam Labirintā. Ar vienu vienīgu lāpnesi viņi devās iekšā varenās alas drūmajā eju jūklī. Nerons še, lejā, lieliski orientējās. Viņš gāja pa priekšu diezgan ātri, maz ievērodams lāpnesi, tā ka Marsijai un Aktei nacas grūti sekot viņam pa samudžinātajām, nelīdzenajām takām. Beidzot Nerons lika lāpnesim palikt iepakaj.

—     Nebīstieties, — viņš teica sievietēm, lika Marsijai saņemt viņa roku, Aktei Marsijas roku un devās tālāk tumšajā ejā.

Akte bija drosmīga un ne vienu vien reizi to pierādījusi; tomēr viņu pārņēma neomulības sajūta, kad tagad kopā ar abiem pustrakajiem viņa ar pūlēm gāja caur tumsu pa šaurajām, zemajām, drēgnajām ejām, atkal un atkal pieliecoties, lai neapdauzītos. Viņa neko neredzēja, tikai šad un tad dzirdēja īsus, pretīgus pīkstienus.

—     Tie ir sikspārņi, — Nerons paskaidroja. — Esmu dažus pieradinājis; tiem interesantas sejas. Nebaidieties, mīļā Akte, tie, starp citu, neķeras matos. Tā ir muļķīga māņticība. Diemžēl pasaule pilna muļķīgas māņticības, — viņš iesmiedamies nopūtās.

—     Tā, — viņš teica apmierināts, — tagad mēs nonāksim manā mīļākajā vietiņā. Lejup ved pāris pakāpienu, tādas kā kāpnes.

Marsija un Akte taustījās ar pūlēm uz leju, vienīgi viņa balss vadītas. Arvien smacīgāks kļuva drēgnais gaiss un gandrīz taustāmā melnā tumsa ap Akti.

—     Klāt esam, — no tumsas atskanēja Nerona balss. — Apsēdieties, lūdzu! — viņš laipni uzaicināja kā savā audiences zālē.

Marsija bija palaidusi vaļā Aktes roku, Akte gribēja palikt pie viņas, sajust viņas tuvumu, viņas miesas siltumu, bet Marsiju vairs neatrada un kautrējās to pasaukt Nerona klātbūtnē. Viņa notupās zemē.

—     Vai jūs mani redzat, mīļā Akte? — pēc brīža Nerons jautāja, viņa balss tagad nāca ieslīpi no kreisās puses, rio diezgan liela attāluma; alas nodalījums, kurā tas viņas ievedis, acīm redzot, bija visai plašs.

—     Nē, — ar izbrīnu atsaucās Akte. — Kā lai es jūs redzētu? Šeit taču ir tumšs.

—     Vai tumšs? — pārjautāja Nerons. — Nu, tad es rā- dīšu gaismu, — viņš lepni pavēstīja.

—    Vai tagad jūs redzat mani? — viņš jautāja ļaunā triumfā ar draudu pieskaņu balsī.

Tā kā Akte klusēja, viņas vietā atbildēja Marsija:

—     Protams, viņa tevi redz.

—     Lai runā viņa pati, — Nerons palika pie sava.

—     Jā, zināms, es jūs redzu, — samulsusi teica Akte.

—     Vai jūs redzat, kā es ceļu roku? — Nerons vaicāja.

—     Redzu, — Akte atbildēja.

■— Jums tīk jokot, — smējās Nerons. — Es roku nemaz necēlu. Bet šī ir vieta, kas pamudina uz jokiem. Arī es šeit jūtos ļoti mājīgi. Jā, šeit es jūtos labi un gribu palikt uz mūžu. Šī ir viela, kas man vislabāk piedien. Seit mājo lielo, veco Austrumu ķēniņu ēnas, šeit viņus apglabāja, šeit viņi vēlējās tikt apglabāti, un, kad" man rodas vēlēšanās būt starp sev līdzīgiem, es nāku šurp un sarunājos ar veciem ķēniņiem un dieviem.

Akte neatbildēja. Viņas nospiestība auga. Šis cilvēks, acīm redzot, bija sajucis, un iespējams, ka savā neprātā viņai ko nodara, upurē viņu kādam dievam, savam ģēnijam vai vēl kam citam, piemēram, pusdievam-pusvērsim Labīram, Labirinta dievībai. Un tomēr Nerona balsij, pat viņa vārdiem bija valdzinošs spēks. Jo tā būtu varējis runāt arī īstais Nerons.

Pēc kāda laika atkal atskanēja Nerona balss:

—     Tagad mēs griezīsimies atpakaļ. — Un Akte atviegloti uzelpoja. Bet viņš jautri piebilda: — Atpakaļceļā es jūs nevedīšu pie rokas. Labāk rādīšu jums gaismu.

Akte sabijās. Viņa piecēlās, taustījās uz priekšu gar nelīdzenajām sienām. Jau viņa dzirdēja Nerona balsi no lielas tālienes, kaut kur no augšas; viņš laikam jau bija izgājis no dziļās alas. Moži tērzēdams, diezgan ātri viņš soļoja uz priekšu, tad viņa balss vairs nebija dzirdama. Taču tagad vismaz Marsija bija pie Aktes.

—    Turēsimies kopā, — Marsija viņu mierināja. — Vai šeit nav jauki?

—     Jā, jāy — Akte steidzās piekrist un ar skubu satvēra Marsijas roku. Neskaidri viņa atcerējās nostāstus par cilvēkiem, kas Labirintā apmaldījušies un nav vairs atraduši ceļu uz dienas gaismu, nomirdami briesmīgā bada nāvē. Viņa ciešāk satvēra Marsijas roku. Bet drīz bija vajadzīgas abas rokas, lai taustītos tālāk, un pēc dažiem mirkļiem Akte pazaudēja arī viņu. Viņa sauca, Marsija atsaucās, bet nepagāja ilgs laiks, un pazuda arī Marsijas balss.

Nu Akte atradās viena pali Labirintā. Viņa taustījās uz priekšu, atpakaļ. Nokļuva garā, diezgan līdzenā ejā. Skaidri atcerējās, ka gājusi pa šo eju tūliņ pēc tam, kad

Nerons-Terencijs pavēlēja lāpnesim palikt iepakaļ. Iedvesa sev drosmi: drīz, pavisam drīz parādīsies lāpa. Bet nekur nebija ne gaismas stara, un arī Nerona un Marsijas balsis bija galīgi apklusušas.

Nebija nozīmes iet tālāk. Atmiņa viņu pievīlusi, viņa galīgi apmaldījusies. Atlika tikai gaidīt, līdz citi viņu izpestīs.

Viņa notupās tumsā zemē. Mazliet jāpaciešas. Viņai nāksies pagaidīt stundu, varbūt arī divas vai trīs. Varbūt Sarkanbārdītis grib viņai atriebties, ka nespēja viņu iegūt. Akte pazina pasauli un cilvēkus, viņa zināja, ka visvairāk ienīst to, kuru nespēj iegūt. Trīstūkstoš kambaru esot Labirintam. Kāpēc viņa ielaidusies šajā trakajā pasākumā un kāpusi lejā ar abiem pustrakajiem? Citkārt viņa taču bija tik prātīga. Kāpēc vispār viņa te ieradusies? Protams, kaut kāda jēga tur bijusi, bet šo jēgu viņa vairs neatrod. Viņa pati vairs netiek ar sevi galā tāpat kā ar šo nolādēto Labirintu.

Tikai mazliet prāta! Lūdzu, Akte! Neiestāsti pati sev. Kāda interese lai būtu šim cilvēkam atstāt viņu šeit naktī sēžam? Lm, ja arī viņam ienāķtu prātā tāds dulnums, vai Varrons un citi neapskaidros viņa prātu? Jo tas ļoti kaitētu Neronam, ja Akte, kas ieradusies viņu apciemot, šā apmeklējuma laikā pazustu.

Pēkšņi izbailēs viņa tvēra pie matiem. Vai tomēr kāds sikspārnis nav tajos sapinies? Blēņas. Vispēdējā, visdziļākajā kambarī mājo Labirinta dievība, pusdievs-pusvērsis Labīrs. Viņš piespiedis Edesas tautu sūtīt viņam Labirintā jaunekļus, viņš pārtiek no to asinīm. Cik ilgi viņa jau te sēž?

—     Sarkanbārditi! — viņa pēkšņi iesaucās, un viņas balsī bija lielas bailes. — Kur tu esi? Palīdzi taču man!

Piepeši Nerona balss atkal atskanēja tepat.

—     Vai -jūs vēl arvien še, Akte? — viņš jautāja laipni un izbrīnījies. Viņš runāja tumsā tik nepiespiesti, it kā turētu smaragdu pie acīm un aplūkotu Akti.

—     Kāpēc tad jūs man nesekojat? Bet varbūt jums taisnība, majestātes oreols ir pārāk labs, lai to izlietotu vienkārši apgaismošanai. Atsūtīšu jums lāpnesi.

Lāpa nāca, gaisma nāca, beidzot viņi nokļuva atkal dienas gaismā. Bailes, ko Akte bija izjutusi Labirintā, ilgi nepalika viņas atmiņā. Drīz vien viņa vairs atcerējās vienīgi šī piedzīvojuma valdzinošo pusi. Nerons Labirintā, Nerons, kas viņu aizkustināja, nobiedēja, izpestīja, tas bijis mirušais, īstais Nerons. Mirušais, īstais Nerons jutās Labirintā tikpat labi kā savā mauzolejā viņas parkā Romā. Un tagad Akte zināja pavisam skaidri, ka rīkojusies pareizi, dodamās uz Starpupi.

12 apbedītais

Gandrīz mēnesi viņa jau bija Edesā. Nerona draugi sprieda, tas esot labi un skaisti, ka Akte ieradusies; bet, ja viņa tagad enerģiski neapliecināšot Nerona īstumu, tad viņas apmeklējums nodarīšot vairāk Jauna nekā laba. Visi viņi bija vienis prātis, ka ir tikai viena iespēja, kā Aktei iespaidīgi apliecināt Nerona esamību.

Bija dabiski, ka šo uzdevumu uzticēja Varronam — piedabūt Akti, lai viņa izlieto šo iespēju.

—     Es ar prieku redzu, burvīgā Akte, ka jūs daudz laika pavadāt kopā ar mūsu Neronu. Vai tagad sākat saprast, kā es nonācu pie neprātīgā nodoma — uzmodināt Neronu atkal dzīvei?

Akte viņā noklausījās ar uzmanīga bērna sejas izteiksmi. Viņa domīgi pamāja ar galvu piekrizdama.

—     Ja mūsu Nerons, — Varrons turpināja, — spēj pat jūs, mīļā Akte, uz brīdi pārcelt mūsu pagātnē, vai tad viņš nespētu pārcelt atpakaļ šai pagātnē arī Romu, kas ir daudz smagāka.

—     Laiki kļuvuši skarbāki, kailāki, — iebilda Akte. — Vajadzīgi ļoti spēcīgi līdzekļi, lai sajūsminātos. Varbūt aklums, ko Nerons mums iedvesis, neizplūst no viņa, bet mīt mūsos pašos. Un tad mūsu pasākums tomēr ir bezjēdzīgs un bezcerīgs.

Varronam tas bija liels triumfs, jo Akte teica — «mūsu pasākums».

—     Vai jūs vēl atceraties, Akte, — viņš vaicāja, un tas bija drīzāk lūgums nekā jautājums, — kā toreiz dzīvi padarīja vieglāku ticība Neronam? Vai atceraties, kāds stingums un apstulbums pārņēma visu pasauli, kad Nerons bija miris? Vai nelikās, ka pēkšņi pasaule kļuvusi kaila, bāla,

bezkrāsaina? Vīri Palatīnā gribēja mums, jums un man, nozagt mūsu Neronu. Vai nebūtu lieliski viņiem parādīt, ka viņi bijuši bezspēcīgi? Viņi sasituši druskās tā statuju, izkasījuši viņa vārdu no visiem uzrakstiem, pat Nerona kolosam noņēmuši viņa gudro galvu un tās vietā uzstādījuši vecā Vespaziāna zemnieciski sauso galvu. Vai nebūtu lieliski pierādīt viņiem, ka tas viss velti? Jāatzīst, uz dažiem gadiem tas viņiem izdevies. Uz dažiem gadiem viņi izravēja no pasaules visu fantastiku, temperamentu, plašo vērienu, to, kas padara dzīvi dzīvošanas vērtu. Bet tagad ar Neronu viss atkal ir atgriezies. Vai tas jūs nevaldzina, Akte? Dievi mums palīdzējuši pārvarēt pirmo, grūtāko ceļa gabalu. Nāciet ar mums, Akte! Mēs iekarosim An- tiohiju, Aleksandriju, Korinti, Palatīnu.

—    Jūs sapņojat, — sacīja Akte, bet neteica to nosodoši, viņa pati sapņoja līdz ar Varronu, viņas balss skanēja aizplīvuroti, kā dziļā miegā.

—     Būtu jau labi, — viņa turpināja vēl arvien tai pašā sapņainajā balsī, — dzīvot kopā ar Neronu atkal Palatīnā. Bet tas nenotiks. Nav labi ļauties burvestībai, kā jūs to darāt, Varron. Ja nu burvestība gaist… — viņa apklusa, iegrimusi domās.

—    Ja burvestība gaist? — pārvaicāja Varrons, vērdamies Aktē, viņas izstaroto viedo skumju apmāts.

—     Ja burvestība gaist… — Akte atkārtoja, vēl arvien nepabeidzot teikumu.

—     Kas tad būs, kas būs? — Varrons skubināja, nenovērsdams acis no viņas.

—     Tad paliks viena veca sieva, — savā skaidrajā balsī nobeidza Akte, mierīgi smaidīdama.

Un ar viņai piemītošo loģiku cieti un sausi izklāstīja, ko saskatījusi viņa Neronā.

—     Jūs noteikti esat izraudzījies īsto vīru, — viņa teica. — Viņš katru spēj maldināt. Viņam izdevās pat mani maldināt. Jūs zināt, cik ļoti Italiks mani mīl. Viņš ir dzejnieks un vīrietis un, būdams citkārt tik prātīgs, kļūst smieklīgs un bērnišķīgs, pierādīdams man savu mīlu, un es nebūtu sieviete, ja tas man nepatiktu. Bet, atzīstos jums, jūsu Nerons, kad viņu pirmoreiz ieraudzīju, vienā mirklī guva pie manis lielākus panākumus nekā mans Italiks vairāku gadu pūliņos. Tomēr — un ta ir jūsu aprēķinu vājā puse — jūsu Nerons var maldināt tikai uz mirkli, un pat tad jābūt labai gribai ļauties šim mānam. Viņš ir caurcaurēm mākslots, dievi atļāvušies joku, radot kaut ko līdzīgu vaska figūrai, kas prot runāt un kustēties, bet viņš ir un paliek ēna, viņam trūkst īstas cilvēka dvēseles. Viņš pat nespēj gulēt ar sievieti, viņš nav «Nerons», viņš nav vīrietis, viņam trūkst radīšanas spēju. Visdzīvāks viņš ir savā Labirintā. Viņš ir rēgs, tādus es iedomājos mirušos Hadesā, viņš ir — Nekas. Jūs man sagādājāt rūgtu vilšanos, Varron. Sirds plīst vai pušu, redzot, — ja kāds ir tik vīrišķīgs un ķēnišķīgs, un liels, un tik pazīstams, un teiksmains, bet savā iekšienē — vienīgi tukšs Nekas. Es baidos pati no sevis, no savām kustībām, no gaitas, no balss, kad redzu šo ēnu — Neronu.

Varrons viņu saprata un, pirms izteica savu priekšlikumu, jau sirds dziļumos zināja, ka viņa to noraidīs.

—     Kad redzu jūsu dzīvības pilno seju, Akte, — viņš tomēr iesāka par jaunu, — tad nevaru iedomāties, ka jūs būtu tik sausa, kādu patlaban sevi parādāt. Ja es ļāvu aizrauties, ļaujieties arī jūs aizrautībai. Neesiet pārlieku prātīga. Palieciet mūsu laivā, Akte! Kaut arī uzbrauksim sēklī, vai tomēr nav lieliski traukties? Un, ja būsit kopā ar mums, mēs necietīsim avāriju.

—     Gribu jums atzīties, Varron, — Akte atbildēja. — Jūs zināt, ka es Neronu mīlēju. Tik stipri, ka ikviens cits līdzās viņa ēnai nobāl. Jūsu Nerons bija pirmais vīrietis, kurš atkal visu aizdedzināja, kas mani kopš Sarkan- bārdīša nāves bija apdzisis. Es jūsu Neronu vairs nevaru paciest. Es zaudēšu prātu, atkal un atkal par jaunu pārdzīvojot, kā no šī miesīgā rēga pazūd gars, tiklīdz tam pieskaras. Es to nevaru izturēt. Es neciešu apskurbināša- nos, jūs maldāties. Nekādā ziņā neciešu tādu skurbumu, ko rada ar šādiem līdzekļiem. Es nepalikšu šeit.

Un, redzēdama Varrona dziļo vilšanos, viņa turpināja, mainīdama toni, reizē ar aprēķinu, jokodamās un nopietna:

—     Negribu jūs pamest likteņa ziņā, Varron. Gribu jums palīdzēt. Jūs zināt, esmu bagāta sieviete, mīlu bagātību, un, ja es kaut ko jūsu Nerona labā darītu, tad, liekas, vienīgais praktiskais iznākums būtu tas, ka Tits manas jaukās muižas un ķieģeļnīcas Itālijā konfiscētu. Tomēr par spīti tam: ja es jūsu pasākumam varētu līdzēt, ja vien es

Nerona vārda labā varētu ko darīt, tad sakiet man to. Es to darīšu.

Tagad nu bija laiks, lai Varrons izteiktu tās prasības, ar kādām pie viņas gribēja vērsties Nerona piekritēji; viņa pati to tādēļ bija uzaicinājusi. Bet tas pats Varrons, kas bez svārstīšanās sūtīja nāvē tūkstošus, kas paša meitu Marsiju upurēja savai spēlei, kas ar žēlumu, bet bez nožēlas redzēja mirstam draugu Frontonu, kas bieži riskēja ar savu dzīvību sīku mērķu dēļ, — šis Varrons nespēja pateikt Klaudijai Aktei acīs, ko viņš no tās vēlētos. Viņš pats tās tuvumā bija iededzies. Viņš pats Vairs lāgā nesaprata, kā varējis, jauns būdams, — vienīgi aiz saprātības, lai nesabojātu attiecības ar imperatoru, — nbliegt sev redzēt tās skaistumu, vienreizējo savdabību, un baudīt to. Tagad turpretī viņš, jau novecojis, pēkšņi ieraudzīja un — nožēloja, Vīrs, kurš tik ilgi bija pieņēmis savu dzīvi tādu, kāda tā ir, kurš nevēlējās uzskatīt par nedarītu neko no tā, ko paveicis, un nevēlējās darīt to, ko nebija veicis, īsā laikā tagad izjuta nožēlu otrreiz. Viņš nožēloja, ka toreiz, — lai ar Neronu būtu kā būdams, — nebija pielicis visas pūles, lai iegūtu šo sievieti, Klaudiju Akti, sev. Viņu pārņēma milzīgs kārdinājums aizmirst uz īsu laiku savu smieklīgo un lielisko pasākumu, būt vienīgi agrākajam Varronam un baudīt prieku kopā ar šo brīnišķīgo būtni, ko liktenis sūtījis viņa ceļā.

Un tā viņš neizmantoja vis gadījumu un nepavēstīja tai, kas viņam lūdzams, bet teica bez kāda sakara ar iepriekšējo:

— Vai jūs vēl atceraties, mīļā Akte, kā mēs ielaidām krāsainās ķīniešu zivtiņas Zelta Nama jaunajā dīķī?

Viņš atkal jutās jauns kā savos labākajos gados, vieglprātīgs un dziļš, ļaunprātīgs un pārliecināts par savu pievilcību, gatavs par savu baudu dārgi samaksāt, apzinoties, ka dzīvi tikai tad var pilnīgi izbaudīt, ja ir apņemšanās neko neaplēst. Viņš izjuta tik dziļu tuvību ar Akti, kādu nebija jutis nekad agrāk. īstenībā viņi bija, viņam šķita, trijatā šai telpā; mirušais īstais Nerons bija kopā ar viņiem savā labākajā veidā, netraucēdams viņus, un viņu triju starpā audās par draudzību dziļākas saites.

Bet Akte viņa spēlē neielaidās. Gluži otrādi, aši un ar tīšu lietišķību pārtraukdama Varrona fantāzijas, viņa atkārtoja:

—     Sakiet — kas man jādara jūsu Nerona labā?

Tad Varrons saņēmās un izklāstīja viņai, kāds pēc viņa un viņa draugu ieskata ir vienīgais svarīgais pakalpojums, ko Akte varētu sniegt šai pasākumā.

Tas bija šāds. Ja Nerons dzīvs, tad urnā, ko Akte glabāja mauzolejā savā Romas parkā, atradās kāda cita pelni. Ja Akte pārliecināta, ka Nerons dzīvs, tad urna un piemineklis kļuvuši smieklīgi. Ja Akte vēlētos pasaulei pierādīt, ka tic dzīvajam Neronam, tad viņai piemineklis jāiznīcina un mirušā pelni jāizkaisa vējā.

Kamēr Varrons tīšuprāt sausos teikumos viņai to visu izklāstīja, Aktes caurspīdīgā āda kļuva pilnīgi balta. Taču viņas balss skanēja tīra un mierīga kā vienmēr, kad viņa tikpat sausi kā Varrons konstatēja:

—     Jūs prasāt, lai es visu, kas man vēl atlicis no īstā Nerona, izkaisītu vējos, tā pierādot savu ticību jūsu viltus Neronam?

—     Jā, — Varrons lietišķi atbildēja. Bet, vēl iekāms šis «jā» izskanēja, viņš nokaunējās par to, ko no tās prasījis, un vēl neveiklāk pretēji savai dabai piebilda:

—     Runa ir par Nerona mūža darbu. Tas gan būtu pelnu saujiņas vērts.

Aktes zaļbrūnās acis uzlūkoja senatoru, Nerona draugu, ilgi jo ilgi, viņas pleci mazliet noslīga, daiļi izliektās lūpas viegli nodrebēja.

—     Tas, ko jūs sakāt, — viņa teica ar tikko jaušamu vīpsnu, — ir, protams, ļoti prātīgi. Bet varbūt būtu bijis labāk to neteikt.

Iestājās neveikls klusums; pēkšņi bija jūtams viss, kas viņus šķīra.

Visa Aktes būtne pauda sašutumu pret Varronu un viņa prasību. Velti viņa sev teica ar savu skaidro saprātu: ja Varrons Nerona darbu grib turpināt un valdīt viņa garā, vai tad lai viņu aizkavētu urna? Viņa acīs tur tiešām ir tikai pelnu čupiņa. Bet sirds dziļumos viņa apzinājās, ka tas nav attaisnojums un Varrons ir vainīgs viņas un Nerona priekšā. Lai arī viņa apsvērumi būtu cik pareizi, viņai, Aktei, tie bija nepareizi. Viņas izpratne bija citāda nekā viņam. Ka viņa toreiz nekavējoties bija riskējusi ar savu dzīvību, lai mirušā imperatora miesas pasargātu no apgānīšanas un ķeizariski apbedītu, — tas bija viņas dzīves dižākais, prātīgākais darbs. Ko nozīmē rīkoties saprātīgi? Saprātīgi rīkoties nozīmē — rīkoties tā, lai tas ir saskaņā ar kāda cilvēka būtību. Pietāte bija Varronam tukšs vārds, bet ne viņai. Nerona pelnus izkaisīt vējā — tas viņai nozīmētu izliet savas asinis tukšumā. Tā grieķu sieviete, kas savu dzīvību lika uz spēli, lai apbedītu brāļa miesas, nebija tikai teatrāls tēls, tā nedzīvoja tikai aiz dzejnieka žēlastības. Akte nekad, pat ja droši zinātu, ka ar to Flāvijus padzīs no Romas, nepieļaus, ka nopostītu to mājokli, mirušā mājokli parkā, kurā mita viņas Nerons. Viņas mīļotā, viņas imperatora mirstīgās atliekas bija viņas visdārgākā manta, viņa nespēja dzīvot bez tām.

— Es no pelniem nešķiršos, — viņa sacīja klusi, cieti, ļauni. — Nedomāju to darīt.

Varrons klusēja. Viņš saprata, ka Aktes iekšējo pretestību nekāds spēks zemes virsū nevarēs salauzt. Viņš atvadījās, devās prom.

Tikmēr Akte lielā steigā gatavojās aizceļošanai. Ja agrāk viņa visa dega iekārē gulēt ar Neronu-Terenciju, tad tagad vairs nespēja elpot vienu gaisu ar viņu. Jau atmiņas vien par viņa ādu, viņa smaržu uzbudināja viņu līdz nelabumam.

13 radījums saceļas pret savu radītāju

Klaudijas Aktes nodoms atgriezties uz Antio- hiju un Romu sacēla Nerona draugu vidū apjukumu. Trebonijs un Knopss pieprasīja, lai viņu nogādātu pie malas, iznīcinātu, pirms viņa atgrieztos Romā un tur izplatītu pasaciņu, ka Nerons nemaz nav Nerons. Pat sev viņi negribēja atzīties, ka priecātos, ja rastos iegansts atriebt šai sievietei par savu aizvainoto vīrieša lepnumu.

Terencijs ar labpatiku noklausījās savu uzticības vīru priekšlikumus. Viņu kaitināja, ka Akte ar savu ierašanos vien iekarojusi Mezopotāmijas ļaužu masas, viņš bija greizsirdīgs uz tās popularitāti. Viņš noteikti zināja, ka bija mirkļi, kad tā viņu noturēja par Neronu. Iespējams, viņš teica sev, es būtu to ieguvis, ja neciestu neveiksmi kā vīrietis. Viņš ņēma tai ļaunā, ka viņa vīrietības un

aktiera spēks izrādījies nepietiekams, un nespēja piedot tās aklumu pret «oreolu», pret majestātes mirdzumu, kas izstaroja Labirintā no viņa. Būtu labi, ja šī padauza pazustu no pasaules, un lieliski, ka arī valsts politikas intereses to prasīja. Protams, visvienkāršāk būtu Akti aizgādāt uz viņsauli slepenībā. Bet tas viņam likās pārāk neveikli un vienkārši. Viņa atriebībai jābūt smalkākai, elegantākai. Viņš atcerējās veikli aranžēto kuģa bojā eju, ar kuras palīdzību Nerons nobīdīja no ceļa savu māti. Terencijs sapņoja par to, kā sagādāt «nelaimes gadījumu», kurā Akti sakropļotu, vai nu uz visiem laikiem sabojājot viņas seju, vai arī laupot gaitai grāciju. Negadījums, protams, būtu jāizstrādā tik rafinēti, ka pat viņa noticētu ļaunajai nejaušībai.

Pa to laiku Akte bija sagatavojusies aizceļošanai. Bet, tā kā viņai bija laipna sirds, tad viņa negribēja atstāt Edesu, neatvadījusies no vīrieša, kas viņā pēc ilgiem tukšuma gadiem izraisīja atkal dziļas jūtas. Viņa uzmeklēja Neronu.

Nerons patlaban nodarbojās ar saviem pieradinātajiem sikspārņiem alā, ko bija licis tiem īpaši ierīkot. Ka Akte atnāca no viņa atvadīties, tas bija viņam nepatīkams pārsteigums. Viņa plānos labāk būtu iederējies, ja tā mēģinātu klusībā aizzagties. Uz to viņš būtu sagatavojies, un Akte neizkļūtu sveikā no viņa varas robežām. Terencija pasaules uztverē tas neiederējās, izsita viņu no sliedēm, ka tagad tā skaidra un gaiša stāvēja viņa priekšā, un viņš to ienīda vēl vairāk, jo dzīvā Akte nesaskanēja ar viņa priekšstatu par to.

Viņš tai lika brīdi uzgaidīt, pēc tam nedevās vis uz pili, bet pieņēma viņu alā, pustumsā. Sikspārņi spokaini laidelējās vai arī karājās pie griestiem, pie izciļņiem. Tie bija dažādu pasugu dzīvnieki, neglīti viņi tur karājās ar- savam cilvēku rokām, varenajām ausīm, riebīgajiem suņu un pērtiķu purniem, dažādas krāsas biezos kažokos. Nerons cerēja, ka Akte šai baisajā vidē apmulsis. Bet viņa drīzāk jutās pārsteigta. Tā kā gaidītais iespaids neradās, tad viņam arī īsti neizdevās atvadu audiencē būt par Neronu. Gan viņš atrada skumjus, pusironiskus vārdus par to, ka tā atkal viņu tik drīz pametot, citēja klasiķus, ne sliktāk, kā to būtu darījis īstais Nerons. Bet visā visumā viņš izjuta, ka bija vājš, un Aktei viņš likās vēl vājāks, viņa pat neaptvēra vairs, kā šis cilvēks varējis viņā izraisīt dziļas jūtas.

Akte jau grasījās iet, kad Nerons beidzot manīja iedvesmu un sakopoja spēkus. Jā, īstā Nerona gars nāca pār viņu. Viņš jutās kā imperators, kas atvadās no cilvēka, ar ko bijis un vēl tagad ir cieši saistīts; un viņš, imperators, grib, lai viņus šķirtu nāve, par ko viņa draugs vēl neko nenojauš. Tumši un baisi viņš sāka runāt par saviem sikspārņiem. Stāstīja par to, kā Odiseja nonāvēto precinieku dvēseles, līdzīgi sikspārņiem, sekoja mirušo vedējam Hermesam pazemē. Citēja savu Homēru:

Līdzīgi sikspārņu bariem, kas tumšajās alās un kaktos Švīkstot paceļas spārnos, kad nejauši nokrīt kāds zemē, Atrisis vaļā no klints, un visi tad saspiežas ciešāk, — Švīkstēja dvēseļu pulki tā, sekojot vadonim savam Lejup pa trūdu valsts taku.

Mīklaini un zīmīgi viņš jokoja, kurš no viņu kopējiem mirušajiem paziņām slēpjas šai vaikstīgajā dzīvniekā, kurš tajā. Viņš lūkojās Aktē savām tuvredzīgajām acīm ļauni un reizē skumji un maigi ardievodamies. Viņš tēloja Neronu, kas zina, ka viņa māte Agripina, viņa sieva Oktāvija gatavojas doties ceļojumā, no kura nekad vairs neatgriezīsies. Viņš mīlēja Agripinu, mīlēja Oktāviju, mīlēja Akti, jo tā viņam jau bija mirusi, jo viņš baudīja šo izjūtu — sarunāties ar mirušo, kas domā, ka ir vēl dzīva. Viņš spēja būt pret šo nelaiķi sevišķi laipns, ļauna pārākuma pilns, zinādams to, ko nezināja viņa. Viņš bija sevišķi mīļš pret Akti.

Akte izbijās. Sākumā vīrs, kas spēlējās ar pieradinātajiem sikspārņiem un tos baroja no rokas, šķita viņai lempīgs. Tagad viņai kļuva baisi. Šo Neronu viņa pazina. Pazina viņa drausmo, bezgalīgo ļaunprātību. Pazina Nerona kaislību uz tādu nelietīgu, izsmalcinātu spēli. Jā, tagad viņa saprata, kā šis cilvēks varēja viņu satraukt līdz sirds dzīlēm. Viņa redzēja mazo, nicinošo, maigo un Jaunuma pilno vaibstu ap tā lūpām. Šai Terencijā, kas rotaļājās ar sikspārņiem, viņa pazina Neronu, kurš rotaļājās ar mirušiem, kurus pats bija aizraidījis pazemē. Viņa pazina Neronu, saprata, ka viņš to nolēmis nāvei. Ap Akti dvesmoja salta zemzemes elpa, un viņa aizgāja ar bailēm sirdī.

Nedz Nerons, nedz Trebonijs, nedz Knopss nebija 233

Varronam vai ķēniņam Filipam ne vārda bilduši par saviem nodomiem pret Akti. Nerons noteikti zināja, ka šie abi darīs visu, lai aizkavētu viņa plāna īstenošanu. Tomēr pilnīgi pretēji Nerona gribai abi to bija uzzinājuši, un tūliņ pēc Aktes atvadīšanās no imperatora Varrons lika sevi steidzami pieteikt.

—     Diemžēl dzirdēju, — Varrons teica, — ka Klaudija Akte grib mūs atstāt.

—     Jā, dārgo Varron, — laipni attrauca Nerons, — mēs viņu nevarējām aizturēt, ne jūs, ne es.

—     Ja jau viņu nevar atturēt, — prātoja Varrons, — tad tādai skaistai un burvīgai dāmai ceļš uz Romu būtu pēc iespējas jāatvieglo.

—     Jā, — Nerons atbildēja, — to vajadzētu gan.

—     Nodošu viņas rīcībā savu ceļa ekipāžu, — teica Varrons it kā starp citu, — un simts vīru goda sardzi.

—     Diemžēl esat nosebojis, dārgo Varron, — imperators izteica nožēlu. — Es pats nodevu viņas rīcībā ceļa ekipāžu un apsardzi.

Senators mazliet nobālēja.

—     Es būtu jūsu majestātei ārkārtīgi pateicīgs, — viņš sacīja, — ja man dotu iespēju izdarīt mūsu Klaudijai Aktei šo mazo pakalpojumu. Daudzējādā ziņā esmu viņai parādā vēl no agrākiem laikiem, un jūsu majestātei, — viņš piebilda mazliet šķelmīgā vaļībā, pamirkšķinot ar aci,

—     nedēļām ilgi piederēja visintīmākā tuvība ar Akti.

Terenciju šis mājiens sakaitināja, bet viņš savas dusmas neizrādīja.

—     Nē, dārgo Varron, — viņš pasmaidīja un uzsita tam uz pleca, ko līdz šim nebija uzdrošinājies. — No tā nekas neiznāks. Sai īsajā laiciņā mēs paši gribam izdarīt mūsu Aktei pēdējo pakalpojumu.

Viņa vārdi, par spīti visai laipnībai, skanēja tik draudīgi, ka Varrons, lai viņu nesaērcinātu, neuzdrošinājās atvairīt šī vira pretīgo vaļību.

—     Nepalieciet tik cieši pie sava lēmuma, — viņš uzstājīgi palūdza. — Var nelāgi beigties, — piemetināja viņš,

—     ja Akti nenogādās līdz robežai mani absolūti uzticamie ļaudis. Pēdējā laikā ceļi nav visai droši.

—    Vai jūs manus ļaudis neuzskatāt par uzticamiem, Varron? — Nerons jautāja.

—     Es uzskatu, ka mani ļaudis ir vēl uzticamāki, — atbildēja Varrons.

—     Jūs esat pārdrošs, mans draugs, — Nerons sacīja un lāva mazam drūmam mākonītim pārslīdēt savai imperatora sejai. — Jūs domājat, ka tieši tādi argumenti der, lai es kļūtu piekāpīgāks pret jūsu lūgumu?

Varrons valdījās.

—     Padomājiet, — viņš vēlreiz palūdza, — kādi apmelojumi, kādas nepārredzamas sekas rastos, ja mūsu Aktei atceļā kaut kas notiktu. Visa pasaule teiktu, ka Akte pazinusi mūsu Neronā nevis viņa majestāti, bet kādu zināmu podnieku Terenciju. Tas būtu kolosāls triumfs Cejonam un ļaudīm Palatīnā. Ar mūsu Akti nekas nedrīkst notikt, — viņš Joti lūdzās imperatoru.

—     Tāpēc jau es norīkoju apsardzei savus cilvēkus, — laipni smaidot, paskaidroja Nerons.

Tagad Varrons vairs nespēja savaldīties. Viņš piegāja Terencijam klāt un pateica tieši sejā:

—     Labi tas nebeigsies, ja Akte ceļos ar taviem cilvēkiem, arī tev ne — un tas nenotiks!

Viņš runāja klusi, bet viņa tonis bija tik noteikts, pat nikns, ka Terencijs sabijās. Bet Terencijs negribēja atzīties, ka viņš tagad Varronam bija tikai Terencijs, nevis Nerons, un atbildēja:

—     Kā tu to aizkavēsi?

—     Pirms piejautu, — Varrons teica, — lai Akti nodod tavu salašņu rokās, drīzāk likšu pateikt, kas tu tāds esi. Jā, arī Kaja pateiks, kas tu esi, un arī pats Varrons to darīs.

Terencijs nobālēja. Bet viņš joprojām palika Nerons un paturēja vieglo toni, valdnieka toni, kurš ķircina savu draugu.

—     Varrons pārāk uztraucas, — viņš smaidīja, — tādas meičiņas dēl. Es vēl nekad neesmu redzējis viņu tik uztrauktu. Kas to būtu domājis, ka mūsu Varrons spēj vēl tā iemīlēties? Piedodu mīlētājam viņa nepiedienīgo uzvešanos. Bet tavu lūgumu diemžēl šoreiz nevaru izpildīt, — viņš nobeidza mazliet ironiski, mazliet ar nožēlu. — Nevis tu, bet es došu Aktei ce]a pavadoņus.

Terencijs sagaidīja, ka Varrons trakos, kliegs, sāks ārdīties. Uz to viņš bija sagatavojies, šī cīņa nu reiz bija jāizcīna. Viņš baidījās no tā, bet nolēma neizvairīties.

Viņš ļoti ienīda Akti un ļoti ienīda Varronu, un viņš bija drošs — šis naids dos viņam spēku strīdā ar Varronu paturēt virsroku, palikt Neronam.

Bet Varrons neprotestēja. Varrons netrakoja. Gluži otrādi — dusmu pēdas viņa sejā bija pilnīgi izzudušas. Viņš mazliet atkāpās, lai, tālredzīgs būdams, labāk saskatītu to otru, mute viņam savilkās ārkārtīgi augstprātīgā, vēlīgi nicīgā smīnā, un neskanīgi, taču pārliecināts, par savu vārdu iespaidu un otra paklausību, izmeta «radījumam»:

— Kuš, Terencij! ' Un aizgāja.

Terencijs noraudzījās Varronam pakaļ, viss sastindzis, nekustīgs, bāls, saviebtu seju. Tad pēc īsa brīža viņš enerģiski izdzēsa no prāta nedzirdētos vārdus. Tas nedrīkstēja būt, to viņš nav dzirdējis. Ja tas būtu bijis, ja viņš to būtu dzirdējis, tad drausmā, neiedomājamā kārtā būtu jāatrieb- jas, būtu jāliek Varrons, Akte, Kaja neiedomājamā veidā spīdzināt un atklāti sodīt ar nāvi. To viņš nevarēja. Vēl ne. Viņš to nebija dzirdējis, tas nebija noticis.

Klaudija Akte aizceļoja ar apsardzi, ko tai norīkoja Varrons, un laimīgi atgriezās Antiohijā un Romā.

14 «oreols»

Likās, imperatoru neskāra Aktes aizbraukšana. Arvien ciešāk viņš ietinās savā «oreolā», ticībā savai valdnieka varenībai.

Viņš krāšņi reprezentējās, kā to būtu darījis Nerons. Naudas bija diezgan. Iekarotās sīriešu pilsētas maksāja nodevas. Konfiscēja īpašumus komūnām un atsevišķām personām, kuras bija kompromitētas kā Tita piekritējas un Nerona pretinieces. Artabans, ķēniņš Filips, citi valdnieki, virspriesteri, Starpupes un Arabijas šeihi ziedoja bagātīgi. Nerons varēja nodoties savai kaislībai — kolosālām jaunceltnēm. Viņš grandiozi atjaunoja pārplūdināto Apameju un nosauca to par Neroniju. Tur ierīkoja stadionu, teātri, templi savam ģēnijam; arī dievei Tarātei uzcēla jaunu, krāšņu mājokli.

Vienlaikus viņš centās īstenot savu loloto sapni. Klintij, kas pacēlās pār Edesu, vajadzēja pārvērsties milzīgā bareljefā, kas pēc seno austrumnieku monumentu paražas mūžībā saglabātu imperatora vaibstus. Dieviem pielīdzinātos valdniekus mēdza attēlot ērgļa mugurā traucamies debesīs. Viņš, Nerons, ieteica skulptoram drosmīgāku motīvu. Viņš gribēja aujot uz sikspārņa, un atveidam vajadzēja būt reālistiskam; viņa paša vaibstus nedrīkstēja izskaistināt; viņa kumeļa neglītais, baisais purns un pērtiķa ķetnas bija jāatveido jo riebīgas, viss milzīgos apmēros.

Imperatora padomnieki kratīja vien galvas par pārdrošo simbolu. Iedzīvotāju vairums gan uzskatīja sikspārni par laimnesi, bet daudzi to saistīja ar jēdzienu par pazemi un nāvi.

Nerons smējās par šīm šaubām. Nāve, apakšzeme? Māņticība, muļķības. Vai tad viņš nebija, runājot klasiķa vārdiem, «līdz pašām īkstīm imperators»? Tas, ko viņš domāja, ko juta, bija valdnieciskas, dievišķas domas, un, ja viņa dēmons lika viņam izvēlēties motīvu ar sikspārni, tad pret šo iekšējo balsi visi iebildumi nebija nekas.

Viņš bija līdz neprātam drosmīgs, kā Nerons savā ziedu laikā. Pēc partiešu lielķēniņa parauga, ko neviens no romiešu imperatoriem līdz šim nebija uzdrošinājies, viņš lika nest sev pa priekšu gaismu — «oreola» simbolu. Vēl viņš lika izkalt zelta monētu, uz kuras viņa seja bija attēlota divkāršām līnijām, ar to izaicinoši norādīdams, ka viņš ir divkārši Nerons, miris un augšāmcēlies kā dievs Ozīriss. Ministri ar pūlēm pārliecināja Neronu atlikt šīs monētas izlaišanu; viņi baidījās, ka Nerona divkāršais attēls uz monētas dos zobgalīgajiem sīriešiem ieganstu ļauniem jokiem. Pašam Neronam turpretī šī monēta bija mija, un viņš to bieži aplūkoja.

Kā agrākais Nerons publiski uzstājās grieķu pilsētās, tā arī jaunais uzstājās Samosātas, Larisas, Edesas teātros un staroja priekā, kad žūrija viņam piesprieda lauru vainagu. Ļaudis gavilēja, viņi bija laimīgi, redzot savu imperatoru uz skatuves, un viņš, to sajūsmas un sava varenuma izjūtas spārnots, pārauga pats sevi.

. Viņš tagad tieši meklēja sava bīstamā drauga un ienaidnieka — Varrona sabiedrību. Varrons nepasmaidīja, kad viņš tam uzticēja alas noslēpumu. Šis vīrs bija pieveikts. Šis vīrs zināja, ka viņam, Neronam, piemīt «oreols».

Nerons spēlējās ar viņu, gribēja arvien par jaunu dzirdēt apstiprinājumu, ka šis cilvēks viņam tic. Viņš kaitināja Varronu, ērcināja, lai viņa vārdos un rīcībā samanītu kaut ko no dumpīguma, kādu mājienu par pagātni. Bet Varrons palika pazemīgs, palika galminieks, kurš ir laimīgs, ja majestātes vaigs atmirdz pār viņu. Vārdi «Kuš, Terencij!» nemaz nav bijuši. Neronam bija vajadzīgi mājieni, norādījumi, kā jārīkojas vienā vai otrā gadījumā. Varrons deva viņam diskrētus padomus. Nerons tos ievēroja; tikai tieši Varrona klātbūtnē viņš tos neievēroja.

Nerons savos mājienos kļuva arvien nekautrīgāks. Reiz senators sastapa viņu iegrimušu zelta monētas dubultā profila aplūkošanā.

—     Sakiet atklāti, — Nerons izaicinoši sacīja, — vai jums šis attēls neliekas pārdrošs?

—     Tas ir lepns, drosmīgs simbols, — ar neizdibināmu izskatu atbildēja Varrons, pārlaizdams acis no dzīvās galvas uz abām zelta galvām.

Bet Nerons-Terencijs atbildēja sapņaini un pašapmierināti:

—     Jā, mīļo Varron, ir jānokāpj pie sikspārņiem, lai uzdrošinātos parādīt tik daudz visu zinošas drosmes.

15 dievs uz sikspārņa

Lai cik nostiprinājusies šķita Nerona vara, iekšējās pretrunas auga augumā. Nerona pārvaldītajam apgabalam neklājās labi. Zemē gan valdīja kārtība, bet to radīja spaidi un trūcība.

Pilsētu galvenajos laukumos tagad stāvēja akmens un bronzas plāksnes, kurās bija iegravētas lepni skanošas privilēģijas, ko Nerons dāvājis savām jauniekarotajām zemēm un pilsētām. Bet pagaidām tās bija tukšas tiesību formulas. Pagaidām jaunā imperatora klātbūtne uzlika sīkajām Starpupes valstiņām nastas, kas bija daudz lielākas par līdzšinējiem mesliem. Valdnieki centās šīs nastas novelt uz arendatoru un uzņēmēju pleciem, tie savukārt uz zemniekiem un amatniekiem; šie atkal uz vergiem; visi dabūja just jauno jūgu.

Ar tirdzniecību ari neveicās labi. Roma sagādāja nepatikšanas uz Sīrijas robežām. Karavānas, kuras veda Ķīnas zīdu, Arābijas garšvielas, Sarkanās jūras pērles, Indijas ražojumus uz Romas valsti un iemainīja pret to šīs valsts produktus, meklēja jaunus ceļus. Mezopotāmijas galvenie ienākumu avoti izsīka.

No Nerona bija sagaidījuši veldzi un pārpilnību, cerējuši, ja vien tiktu vaļā no romiešu muitām un nodevām, tad ikviens saņemtu maizes vietā pīrāgus un ūdens vietā vīnu. Bet nekādu pīrāgu nebija, gluži otrādi, pat maizes sāka trūkt, un vīnam arvien vairāk nācās pieliet ūdeni. Jā, tie, kam bija tiešas darīšanas ar Neronu un tā ļaudīm, tiem gan gāja labumā un netrūka slavas un bagātības. Nebija jau maz tādu, kam darīšanas ar Neronu. Tie bija viņa ierēdņi un piegādātāji, viņa karavīri un policija, tie, kuri cēla viņam un viņa ļaudīm pilis un namus, ierīkoja ceļus, tie, kuri šuva viņa armijai tērpus un kala ieročus. Nebija jau maz, no katra desmita pa vienam. Bet pīrāgi un cepeši, ko šie desmiti ēda, tika atrauti no mutes pārējiem deviņiem.

Neapmierināto draudīgās valodas nerimās. Svētais aktieris Patmosas Jānis, kurš vēl arvien nezināms mita tuksnesī, un viņa drūmie pareģojumi satrauca masas. Drīz vien neviens vairs neticēja, ka tiešām kristieši applūdinājuši Apameju. Arī tas, ka Klaudija Akte, tautas mīlule, atkal bija devusies prom, modināja šaubas par Neronu. Tie, kuriem Trebonijs un Knopss bija nolaupījuši īpašumu vai kuri kaut kā citādi tika aizskarti un pazemoti, ienīda un kūdīja, nonāvētajiem bija draugi un piekritēji, kas neko neaizmirsa un nenomierinājās.

Tam vēl pievienojās mūžīgā rīvēšanās un sāncensība Trebonija ierēdņu un virsnieku, kā arī vietējo valsts darbinieku un karavīru starpā. No laika gala jau romiešu virsnieki bija uzpūtīgi noskatījušies uz saviem austrumu biedriem, austrumu kareivji bija «palīgspēki», un ari tagad romieši izturējās pret vietējiem ģenerāļiem ar augstprātīgu nicību. Filips un Malluks bija sašutuši par Nerona lieluma māniju, par viņa uzticības vīru patvarību un nekaunību. Galu galā viņi taču bija tie, kas iecēla romiešu imperatoru valdnieka godā un palīdzēja viņam noturēties. Ar niknumu viņi redzēja, ka krāpnieki, nelgas un laupītāji, kurus viņi bija spiesti atsaukt palīgā, lai glābtu savu suverenitāti un vecvecos īpašumus, tagad sāka kāpt viņiem uz galvas. Arēji atbalstīdami Neronu, iekšienē tie uzsāka gausu, slepenu, austrumniecisku karu pret viņu. Varrons pielika visas pūles, lai nolīdzinātu pretrunas, bet tas viņam diez kā nepadevās; naids starp Rietumu un Austrumu ierēdņiem un virsniekiem pieņēmās spēkā.

Nerons-Terencijs par visām šīm grūtībām neko negribēja zināt. Viņš apskurbinājās ar tādu vārdu skanējumu kā «valsts, vara, armija, tauta, Austrumi»; tomēr būtībā viņam politika un ekonomika bija vienaldzīga un interesēja vienīgi tiktāl, ka tās deva vielu skanīgai retorikai. Imperatora vara, vadoņa loma viņam nozīmēja reprezentāciju, tautas sapulces, parādes, celtnes, mirdzošus svētkus, varu, oreolu un, galvenokārt, runas, runas. Politisko un ekonomisko problēmu priekšā viņš cēli, galvu purinādams, atvilkās savā «oreolā», pārliecināts, ka tad, ja draudētu nopietnas grūtības, viņa iekšējā balss norādītu pareizo ceļu.

Nopietni viņš skatījās tikai uz vienu: savas majestātes pasargāšanu. Viņš atjaunoja un saasināja likumus par majestātes aizskaršanu, ko Flāviju imperatori bija atcēluši. Viņa senātam bija jāizskata prāvas par šādiem noziegumiem tikpat stingri kā Tibērija un Kaligulas laikā. Izdeva bargus dekrētus. Neviens, izņemot imperatoru, nedrīkstēja lietot smaragdu, lai labāk redzētu. Bija aizliegts pie imperatora attēliem lādēties un žagoties. Vissīkāko pārkāpumu, arī nevilšu, bargi sodīja. Bija denunciāciju ziedu laiki.

Noziegums pret majestāti lika galu galā krist arī paklāju tirgotājam Nitaji. Viņš sporta vajadzībām bija izdevis daudz naudas, ierīkojis savā villā to skaisto spēļu pagalmu, kur reizēm satikās Varrons ar pulkvedi Frontonu, tika veicinājis arī mākslas. Bet vienu reizi viņš nevietā izrādīja taupību: toreiz, kad viņš par maksas aprēķina pārsniegšanu atteicās pieņemt Sarkanās gātes fabrikā pasūtito Mitras statuju. Tagad par viņu iesniedza sūdzību: viņš, dabiskās vajadzības kārtojot, neesot novilcis no pirksta gredzenu ar kameju, kur iegriezta Nerona galva. Senāts notiesāja viņu ar izsūtīšanu trimdā. Imperators apmierinājās ar to, ka konfiscēja viņa īpašumus. Nerons un Knopss smaidīja. Tagad paklāju tirgotājs Nitaji vairs nevarēja sagādāt nepatikšanas godīgiem podniekiem, ja pa

sūtījums neiekļāvās skopajās naudas summās, ar kurām tas bija nodomājis tikt no viņiem vajā.

Arī baumas par viņa vīrietisko nespēku Nerons uztvēra kā pārkāpumu pret savu «oreolu». Tā kā šīs nevalodas nevarēja ar aizliegumiem apslāpēt, viņš pielietoja citu paņēmienu. Viņš visu acu priekšā lika augstas un zemas kārtas sievietēm ierasties savā gujamtelpā; tad pēc dažām dienām šīs sievietes pazuda. Melsa un čukstēja, visās malās izplatot baumas, ka dievi, apskaužot Nerona laimi, liedzot viņam mīlas priekus un nonāvējot katru sievieti, ko viņš aizskāris. Kad debesis atkal viņam atdevušas troni, imperators cerējis, ka arī šis lāsts viņam noņemts. Bet nu izrādījies, ka tas joprojām vēl spēkā. Tāpēc imperators nolēmis galīgi atteikties no sievietēm. Aiz šī paša iemesla — nevēlēdamies, lai lāsts skar arī viņa draudzeni Klaudiju Akti, viņš to aizraidījis no savām acīm un, par spīti savai mīlestībai, izsūtījis no valsts. Bija daži, kas tam noticēja.

Nerons jutās neapdraudēts un laimīgs, un viņam šķita, ka viņa vara nodrošināta uz visiem laikiem. Viņš pieņēma parādes, karavīri viņam uzgavilēja. Pie Eifratas pacēlās no pīšļiem viņa pilsēta Neronija, visās viņa apgabala pilsētās izauga baltas un zeltainas celtnes. Viņu ieskāva «oreolos», viņam pa priekšu nesa gaismu. Vairs nebija neviena, kas apšaubītu, ka Labirints mirdz, ja tajā atrodas viņš. Viņš gāja savā mākslīgajā alā, baroja sikspārņus — to cilvēku dvēseles, kurus bija aizraidījis uz viņpasauli, vienatnē sarunājās ar tām. Mierīgs un laimīgs viņš aplūkoja zelta monētu ar savu dubultseju. Arvien dziļāk sapinās sava majestātiskuma tīklā.

Bet pāri Edesas pilsētai pie Šķirtas upes jo dienas jo skaidrāk un skaidrāk izauga no klints viņa tēls sikspārņa mugurā. Ļaudis drūzmējās apkārt un blenza uz strādniekiem un milzu bareljefu. Imperatoram šis tēls šķita skaistāks par Mitru uz zirga. Varbūt tautai attēls iedvesa bailes, varbūt izraisīja smieklus. To nevarēja zināt, jo tēla priekšā neviens neuzdrošinājās runāt aiz bailēm no Knopsa un Trebonija spiegiem.

Bet tēls auga. Jau varēja noteikt dienu, kad to atklās un iesvētīs: divdesmit pirmajā maijā.

16.radikāls atrisinājums

Knopss tagad bieži vien sēdēja kopā ar savu sievastēvu — podniekmeistaru Gorionu, lai izklaušinātu, ko laužu masas domā par Neronu. Goriona arvien pieaugošā neveiklā familiaritāte vien jau bija Knopsam pietiekams grādumērs, pēc kā viņš noteica tautas augošo nemieru ar imperatoru.

Drīz jau būs tik tālu, ka sievastēvs Gorions uzdrošināsies atkal pieminēt nekaunīgo sakāmvārdu par trim «K» zem astes kaķim; klusībā Gorions droši vien to jau sen skaitīja.

Nē, Knopss neaizvēra acis un ausis pret ikdienas augošajām grūtībām. Vai viņa lēmums — nogaidīt, kamēr Nerons iekaros Antiohiju, nebija par daudz pārdrošs? Vai nebūtu prātīgāk jau iepriekš, jau tagad izlēkt no Nerona ratiem?

Tomēr bija viens iegansts, kas viņu atturēja. Viņa meitene, viņa sieva, mazā, dūšīgā, saldā Jalta, bija uz grūtām kājām. Tas, ka viņam būs likumīgs, brīvdzimis, bagātībām apveltīts dēls, viltīgs, spēcīgs, vislabākajām izredzēm apveltīts Klaudijs Knopss, pildīja viņu ar traku prieku. Parupji viņš glāstīja savu Jaltu, šī gaidāmā Klaudija Knopsa māti, apstāja to ar galma ārstiem, pirts sievām, istabenēm, nejauki lādējās, kad Jalta prasīja gurķus vai citas skābas mantas, bet atteicās ēst saldās mandeļu kūkas un kviešu plāceņus, kam vajadzēja darīt viņa gaidāmo dēlu tīkamu ļaužu acīs. Nē, viņš nedrīkstēja aizlasīties. Viņa pienākums pret mazo Knopsu — izturēt līdz galam. Viņam bija vēl jāizdara pēdējais, milzīgais grābiens, lai savu dēliņu ar zelta mūri nožogotu no visām pasaules briesmām. No paklāju tirgotāja Nitaji konfiscētās mantas viņam bija ticis krietns kumšķis, bet vēl bija ko zvejot treknākas zivis. Vispirms tur bija kāds Hirkāns, nodokļu uzpircējs, skopulis, kurš liedzies ziedot paredzētu lielo summu templim, ko cēla Nerona ģēnijam. Vai šī atteikšanās nepierādīja, ka bagātnieka Hirkāna nauda neatradās īstā vīra naudas kulē? Viņa — Knopsa pienākums riu bija to nogādāt labākās rokās, sava nākamā dēla Klaudija Knopsa sīkajās, mīļajās rociņās.

Nē, pirms tas nebija nokārtots, viņš nedrīkst Neronu pamest. Bet, ja viņš paliek pie Nerona, tad steidzīgi kaut kas jādara pret dumpīgo noskaņojumu, kas kļūst arvien draudīgāks. Visi pārējie ir bezspēcīgi. Tiem nav fantāzijas. Ne viņi redz tuvojošos briesmu apmērus, ne arī līdzekļus cīņai pret tām. Viņam, Knopsam, pienākas atrast īsto līdzekli. Galvā viņam cits pēc cita radās projekti, daudzi un dažādi. Beidzot viņš palika pie viena, kas ļāva noķert reizē abus zaķus — glābt Neronu un vilkt lielo lomu viņa Klaudijam Knopsam.

Viņš grozīja savu projektu gan šā, gan tā. Tas bija labs, drosmīgs, radikāls. Mazliet nepatīkami viņam kļuva ap dūšu, domājot par Varronu un ķēniņu Filipu. Tiem droši vien būs atkal tūkstošiem iebildumu. Ar Varronu viņam jau tā iznāk mūžīga saķeršanās. Toties vēlīgāk viņa plānam piekritīs Trebonijs. 2,ēl gan, ka būs jāuztic noslēpums Trebonijam un viņš jāiesaista pasākuma izpildē. Knopss bija greizsirdīgs, ka Nerons pieķēries kapteinim un ka Trebonijs bauda masās tādu popularitāti; turklāt viņš cieta savas sulainiskās dabas pēc un apskauda Treboniju par tā pašpārliecināto, pavēlniecisko toni. Bet viņš šaubījās, vai viens pats spētu iegūt Nerona piekrišanu savam projektam, un, galvenais, viņam bija nepieciešams ieceres īstenošanai militāri izglītots vīrs, cietām dūrēm, kurš prastu autoritatīvi pavēlēt, uzturēt disciplīnu un nebaidītos skatīt asinis.

Ar Treboniju nebija grūti vienoties. Tas jau sen bija ilgojies pēc atkārtotas «Nažu un dunču nedēļas». Abi sarunājuši ieradās pie Nerona.

Knopss klāstīja, ka būtībā tauta Neronu šodien mīlot tāpat kā viņa augšāmcelšanās brīdī. Šķietami nelabvēlīgajā noskaņojumā vainojams tikai neliels pulciņš skauģu un pēlāju. Tie esot cilvēki, ko Nerona augšupeja nobīdījusi pie malas, vai arī tādi, kuri sākumā viņam jūsmīgi uzgavilējuši, bet kuru bezmēra alkatība vēlāk nav tikusi piepildīta. Šo kūdītāju neesot daudz, bet viņiem piederot ievērojami amati, iespaids, balsis, nauda. Ja viņus nogādātu pie malas, tad gaiss kļūtu tīrs. Pēc nelāgās pieredzes kristiešu tiesas prāvā šoreiz ieteicams rīkoties ātri un visus pretiniekus un noniecinātājus bez ilgstošām tiesas sēdēm kādā noteiktā naktī nolikvidēt. Juridiski šāda plaša vēriena rīcība neapšaubāmi attaisnojama.

Impetors ir visaugstākais tiesnesis un kā tādam viņam ir tiesības, ja viņš pārliecināts par apsūdzības taisnīgumu, apsūdzētos nekavējoties notiesāt un piespriest tiem nāves sodu. Ja viņam labpatiks, tad kādreiz vēlāk viņš savus iemeslus varēs izklāstīt senātam. Tā rīkojoties, bez vilcināšanās uzgriežot augoni, nelāgais noskaņojums valstī izbeigtos vienā naktī, burtiski, vienā naktī. Sīs nakts izbīlis veselīgi iedarbotos uz tiem nelabvēļiem, kas nejauši palikuši dzīvi, un padarītu domīgus tos, kuriem iekārotos izplatīt muļķīgas, apmelojošas valodas pret režīmu,

Knopss veikli un precīzi izklāstīja savu projektu. Ar spožajām, šaudīgajām, brūnajām acīm viņš laipni un viltīgi raudzījās gan uz Neronu, gan Treboniju. Viņš, bez šaubām, priecājās par savu priekšlikumu un sagaidīja, ka arī citi par to priecāsies. Tā toreiz, kad vēl strādāja Sarkanajā gātē, viņš plānoja, kā piekrāpt līdzdalībnieku; parasti šie plāni vainagojās ar panākumiem.

Visi trīs skatījās cits uz citu — Terencijs, Trebonijs, Knopss, un, iekāms vēl Knopss bija beidzis, viņiem bija skaidrs, ka projekts lielisks, Apamejas pārplūdināšanas autora cienīgs. Viņi sēdēja pavisam klusi, pat skaļais Trebonijs izturējās rāmi, viņš tikai mazliet pamirkšķināja Terencijam, un visi trīs, dziļi apmierināti, nodomāja vienu un to pašu: «Noslīcināt asinīs visus salašņas!» Bet Nerons domāja vēl precīzāk: «Nosist, visus kā mušas nosist!»

Skaļi viņš teica:

— Es tev pateicos, Knops! Pavēstīšu tavu padomu dieviem un uzklausīšu savu sirdsbalsi.

Bet abi, kā Knopss, tā Trebonijs, zināja, ka šī sirdsbalss jau runājusi, turklāt tāpat kā viņu pašu sirdsbalss, un domās katrs jau strādāja pie sava saraksta.

17 tris rokas

Vēl tanī pašā naktī dievu balsis tiešām runāja ar Neronu, un otrā dienā visi trīs sasēdās kopā, lai pārdomātu plāna detaļas. Kopš tā laika, kad viņi pārņēma varu, jau krietnam skaitam viņu ienaidnieku bija vajadzējis mirt. Bet pa trijiem kopā viņiem bija simt trīsdesmit četri gadi, daudz nepatīkama nācies piedzīvot; viņiem bija laba atmiņa, un šajos simt trīsdesmit četros gados ienaidnieku salasījies daudz. Vēl bija ievācama bagātīga raža.

Tiem, kurus viņi visvairāk neieredzēja, viņi gan nevarēja vai arī neuzdrīkstējās piekjūt. Cik jauki, piemēram, būtu aizžņaugt rīkli Patmosas Jānim, kurš raidīja pasaulē savus nekaunīgos pravietojumus. Patīkami būtu arī sažmiegt pirkstus ap slaido, lepno nolādētās padauzas Klaudijas Aktes kaklu, un burvīgi būtu noskatīties, kā gārgdams nobeidzas Varrons, augstprātīgais aristokrāts, kas bija tik pieklājīgi laipns un ikvienu nicināja savos sirds dziļumos. Liela bauda būtu iebliezt pa pauri cieņas pilnajam Mallukam, un būtu interesanti pārliecināties, vai smalkais senseno ķēniņu atvase Filips arī tad paturētu savas labās manieres, ja atšautu asti un izpūstu pēdējo dvašu. Bet dievi ir skaudīgi un neatvēl mums pašu labāko.

Tomēr diezgan daudz viņiem tika atvēlēts. Visi trīs sēdēja kopā pie skaisti veidota dārga koka galda, katram bija' irbulis un vaska tāfelīte, Knopsam turklāt tinte un papīrs. Viņi pierakstīja, nodzēsa, pārdomāja. Lāgu lāgiem kāds izmeta pa vārdam, pārējie smaidīja, viņi bija atzīmējuši to pašu vārdu, un Knopss uzrakstīja to uz papīra— galīgajā sarakstā. Dažkārt kāds cēla iebildumu, tad šo vārdu atlika, lai par to izlemtu vēlāk; bet tādi iebildumi nāca reti, Knopsa papīrs pildījās. Viņi nesteidzās, šie trīs, lēni un pēc garām pauzēm atskanēja vārdi; ja kādu vārdu ielika galīgajā sarakstā, tad Nerons to pavadīja ar klasiķa citātu, vismīļāk no Sofokla vai Eiripīda.

Reti minēja pēdējo, īsto, personisko iemeslu, kas kādu vārdu nogatavināja sarakstam; labāk izteica politiskus argumentus. Tā Trebonijs ieteica leitnantu Lūciju. Viņš nevarēja ciest jauno cilvēku, kurš kaujā pie Sūras parādīja tik ātras izšķiršanās spējas, necieta tāpēc, ka tas bija loti elegants, no senas dzimtas, sērojās pēc Frotona un sievietes meta uz to acis. Ak, ja Frontons būtu vēl dzīvs, viņu Trebonijs vismīļāk denuncētu un nozīmētu sarakstam. 2ēl, žēl, ka šis augstprātīgais Frontons jau bija beigts, šis lielībnieks, kas vēl mirstot piesavinājās Sūras kaujas uzvarētāja godu, kur taču uzvarētājs bija viņš,

Trebonijs, un tādēļ Trebonijam diemžēl jāapmierinās ar Lūciju. Tā kā patiesie iemesli bija jānoklusē, tad pret Lūciju viņš neko īsti pamatotu nevarēja pateikt. Lūcijs, viņš paskaidroja, izplatot ļaunas baumas, ka Nerons, kā pūļa draugs, dzijā naidā vajājot katru patiesu aristokrātu. Knopss gan neredzēja nekāda īsta iemesla, kādēļ jaunais, izcilais, iemīļotais virsnieks būtu jānolaiž no kājas; viņam metās neomulīgi ap dūšu. Bet, ja viņš Trebonijam nenovēlēs tā Lūciju, tad arī Trebonijs uzstāsies ļaunprātīgi pret viņu — Knopsu un viņa kandidātiem. Viņš tāpēc pievienoja Lūciju sarakstā, un Nerons nocitēja: «Visām cīņām drošu galu nāve nes.»

Knopsam savukārt nebija grūti dabūt sarakstā nodokļu uzpircēju Hirkānu. Protams, viņš neteica ne vārda par to, ka, viņaprāt, Hirkāna nauda viņa nākamā Klaudija Knopsa mazajās rokās atradīsies lielākā drošībā nekā līdzšinējā īpašnieka lādēs, bet tikai atgādināja, ka nodokļu uzpircējs atteicies ziedot imperatora ģēnija templim lielāku summu un vispār sabotējot režīma finansiālos pasākumus. Ar to pilnīgi pietika. Nerons un Trebonijs, ne visai ieinteresēti, tikai pamāja ar galvu, Nerons citēja Sofoklu: «Nīst dievi nekaunīgu pārgalvību,» — un Hirkāna vārds jau atradās sarakstā, ierakstīts veiklā, skaidrā Knopsa rokrakstā, un Knopsa sirds pildījās ar prieku.

Viņi rakstīja uz savām vaska tāfelītēm, lēnām, domīgi, rotaļīgi, un rūpīgi nodzēsa, ja vārds bija galīgi ierakstīts pergamentā, lai dotu vietu atkal jaunam. Rakstīja tuklā, baltā, pēc smalkām ziedēm un ūdeņiem smaržojošā Nerona roka, rakstīja šaurā, kaulainā Knopsa roka ar strupajiem nagiem, rakstīja varenā, gaišām spalviņām klātā sarkanā Trebonija ķepa. Viņi uzrakstīja daudz vārdu, lielākoties aramejiskos, bet arī romiešu, grieķu, arābu, partiešu, ebreju vārdus, vīriešu un sieviešu, ļoti vecu un ļoti jaunu ļaužu vārdus. Sarakstā jau bija ap trīs simti vārdu.

Tā bija gara sēde, tīkama, bet arī nogurdinoša. Bija pamatīgi jāpārmeklē visi savas atmiņas kaktiņi, lai nevienu neaizmirstu, jo tagad katram varēja lēti piekļūt', vēlāk tas prasītu daudz vairāk pūliņu. Tāpēc netaupīja pūles, pa- vandījās atmiņā, meklēja, rakņājās, pētīja, atrada. Beidzot atskanēja pēdējais vārds. Nerons ar labpatiku noklausījās, kā čirkst spalva uz papīra, un sapņaini nocitēja: «Vislabākais liktenis — nepiedzimt.» Bet sevī viņš nodomāja: «Nosist, visus kā mušas nosist!»

—    Gatavs? — jautāja Knopss.

—    Gatavs, — atsaucās Trebonijs.

—    Gatavs, — konstatēja Nerons.

Visu triju balsīs ieskanējās klusa nožēla. Knopss saskaitīja.

—    Trīs simti septiņpadsmit, — viņš paziņoja.

Nerons piecēlās, lai beigtu sēdi.

—    Trīs simti septiņpadsmit viltus draugu, — viņš drūmi konstatēja, uzlūkodams bēdīgi abus pārējos, un nopūzdamies pievāca sarakstu.

Kad Knopss un Trebonijs bija prom, viņš izpētīja sarakstu. Tas aizņēma četrus pergamenta tīstokļus; pergaments nebija visai labs, un vārdi nekārtīgi juku jukām uzšņāpti, daži iesprausti augšā, lejā, malā, kur vēl atlikusi brīva vieta, bet salasāmi bija visi. Nerons atcerējās mokošo nakti Tarātes templī, kur viņš smagos mirkļus bija īsinājis, garā atzīmējot pretiniekus, lai tos satriektu. Maigu roku viņš glāstīja pergamentu, aplūkoja to apmierināti, sapņaini, viņa pilnīgās lūpas smaidīja. Tad Nerona roka rūpīgi sanumurēja sarakstus — pirmais, otrais, trešais, ceturtais — un katram uzrakstīja titulu: «Melnais saraksts». Tad viņš paņēma sarakstu numurs viens, meklēja, kur vēl kāda vietiņa būtu brīva, un ierakstīja ļoti rūpīgi: «Lasīts, apsvērts, proskribēts.» Bet tas viņam nelikās īstais vārds, un citos sarakstos ierakstīja: «Lasīts, apsvērts, notiesāts.» Tad viņš parakstīja katru no četriem sarakstiem: «Nerons Klaudijs Cēzars Augusts.» Tad saritināja visus četrus sarakstus citu citā un iebāza sava tērpa piedurknē.

Šajā dienā viņš pusdienoja vienatnē ar Varronu. Pēc maltītes Varrons ierunājās par politiskām un saimnieciskām grūtībām. Viņš bija izstrādājis sīku programmu šo grūtību pārvarēšanai. Vispirms viņš ieteica paaugstināt ierēdņiem algas un preču izvedējiem izsludināt termiņu pagarinājumu. Imperators noklausījās uzmanīgāk nekā citkārt, viņš šķita labā omā.

—    Jūs ļoti nopūlaties, mīļo Varron, — viņš teica, — un jūs noteikti esat gudrākais starp maniem valstsvīriem. Tomēr galu galā politikā panākumus nenosaka prāts, bet intuīcija, un beidzamo visskaidrāko izpratni dievi piešķir vienīgi saviem izredzētajiem — valdnieka «oreola» nesējiem.

Varrons pieņēma imperatora izteicienu sev zināšanai, dziļi un ceremoniāli palokolies.

—    Tomēr, — viņš sausi un ļoti pieklājīgi atbildēja, — man liekas vispirms noderīgi paaugstināt ierēdņu algas un izsludināt termiņu pagarinājumu preču izvedējiem.

—    Jā, jā, — mazliet garlaikoti atbildēja Nerons. — To visu jūs droši vien smalki jo smalki izdomājāt. Bet ticiet man, mīļo Varron, izšķirīgā stundā der tikai lēmumi un rīcība, kas nāk no «oreola» nesēja. Var jau būt, — viņš nobeidza mīklaini un dziļdomīgi, — ka lietpratēji nodrebētu aiz šausmām par tāda lēmuma un rīcības nepielūdzamību un tiešumu, beidzot tomēr tauta atskārst to dižumu, ļaudis tos pieņem kā dievu lēmumu, kas galu galā tādi arī ir.

Varrons godbijīgi klausījās.

—    Tātad es drīkstu, — viņš bez kādiem iebildumiem lietišķi jautāja, — nodot parakstam dokumentus par ierēdņu algu paaugstināšanu un termiņu pagarinājumu?

Nerons nesadusmojās uz sarunu biedru, ka tas tik pārdroši apgājis viņa dziļdomīgo izteicienu.

Pagaidi vien, puisīt, viņš līksmi nodomāja. Dažam labam tavs termiņu pagarinājums un algas paaugstinājums vairs nebūs vajadzīgs. Un apmierināts sajuta cauri tērpa audumam dārgos tīstokļus.

Vēlāk viņš iegāja mākslīgajā alā pie saviem sikspārņiem. Lika pie sienas piestiprināt lāpu, aizsūtīja projām lāpnesi, palika ar dzīvniekiem viens. Tie steidzās šurp, iztraucēti, pīkstēdami, klusi iekliegdamies, gaidot, ka viņš tiem dos barību. Bet viņš tikai izvilka tīstokli un nolasīja spalvainajiem, neglītajiem radījumiem: «Melnais saraksts numurs viens,» — un pēc tam vārdus. Bet, tā kā Knopss vārdus bija ierakstījis pēc kārtas, kā tie nosaukti, tad, skaļi deklamējot, dažkārt radās dīvaini skaņu efekti. Tas Neronu iepriecināja. Viņš dažus vārdus atkārtoja, rotaļājās ar tiem, baudīja to skaņu, izrunāja tos pilnā balsī. Tad atkal ar baudu skandēja savu mīļoto Homēru: «Gluži kā sikspārņu bari no klintīm paceļas spārnos, kļaudamies cieši cits citam. Tā švīkstēja dvēseļu pulki lejup pa trūdu valsts taku.» Un apsolīja saviem dzīvniekiem: «Jūsu pulks pieaugs, mani draugi.» Bet visu laiku viņā skanēja vārdi: «Nosist, visus kā mušas nosist!» Un lāgiem vienlaikus: «Valsts labums' — Nolādētie, zemiskie sazvērnieki — Augstākais tiesnesis.» Par visu vairāk viņu iekvēlināja pēdējā vārda skaņa «Augstākais tiesnesis», un viņš jau dzirdēja sevi izrunājam šos vārdus senātā, lielā runā pamatojot asinsnakts nepieciešamību.

18 IMPERATORS UN VIŅA DRAUGS

Arī Knopss nepārtraukti domāja par sarakstu. Viņš iztēlojās atmaksas nakti, un viņa dziļajai apmierinātībai piejaucās mazliet nelāga jūtoņa: viņš nelabprāt redzēja asinis. Toties prieku sagādāja doma par pārsteigtajām laužu sejām, kad tos pēkšņi izraus no gultām.

Viņš netika vaļā no domām par sarakstu. Viņš gulēja blakus savai • Jaltai, ar prieku aptaustīja viņas vēderu, kas kļuva arvien apaļāks. Droši vien viņam iešausies prātā vēl daži vārdi, kas būtu jāieraksta sarakstā, bet būs jau par vēlu. 2ēl, ka nevarēja tur ierakstīt Varronu un Filipu. Uz Jaltas gurniem viņš uzrakstīja «Varrons», uzrakstīja «Filips». Viņš smējās, kad tā sapīkusi aizliedza sevi kutināt.

Otrā rītā viņš agri jo agri ieradās pilī pie Nerona. Imperators vēl bija gultā, bet ielaida viņu tūlīt. Viņš, acīm redzot, bija ļoti labā garastāvoklī un tīksmi staipījās, kad Knopss ienāca.

— Tā tev bija lieliska ideja ar to sarakstu, — viņš teica, izvilka vērtīgo papīru no pagalvja apakšas un atritināja lapas. — Trīs simti septiņpadsmit, — viņš prātoja, savilkdams uzacis virs tuvredzīgajām acīm. — Maz un daudz. — Viņš pārlaida acis sarakstam.

Tā guļot un lasot sarakstu, viņš pēkšņi pārstāja būt Nerons. Neviļus viņa seja pieņēma aprēķina pilnu laba saimnieka izteiksmi; ar tādu seju viņš Sarkanajā gātē pārbaudīja rēķinus, kuros Knopss summēja kāda piegādātāja kredītu vai noņēmēja parādu. Jā gan, īsu mirkli Nerons pēkšņi bija atkal aizdomu pilnais podnieks Terencijs, kurš pēta, vai viņa vergs to neapkrāps.

Viņš juta, ka «dievišķais oreols» viņam bija zudis, un izbijās. Nerons ātri pameta īsu skatienu uz Knopsu, vai tas nav ko pamanījis. Knopss stāvēja viltīgs, pakalpīgs un godbijīgs kā vienmēr, viņa seja neizrādīja ne mazāko pārmaiņu. Bet sirds dziļumos, — jautāja sev Nerons, — kā izskatījās Knopsa sirds dziļumos? Knopss zināja ļoti daudz par viņu. Pārāk daudz. Nebija labi, ja kāds cits par otru pārāk daudz zina. Vai, piemēram, šis Knopss nebija nekaunīgi pajokojis, ka romiešu tauta tikšot atturēta no darba, ja nodošoties sava imperatora dzejas lasīšanai? Tikai tāds, kurš zina pārāk daudz, var atļauties tādu asprātību. Nerona sašutums par savu neuzticamo «oreolu» vērtās pēkšņi sašutumā pret neuzticamo Knopsu.

Protams, Nerona sejā šīs domas nebija redzamas. «Oreols» bija sen atgriezies, viņa seja atkal bija labi paēdušā, apmierinātā Nerona seja.

—   Trīs simti septiņpadsmit, — viņš atkārtoja, iedziļinājies sarakstā, domīgs, apmierināts. — Labs saraksts, bet vienu vai otru tomēr esam aizmirsuši. Protams, — viņš jokojās, parādīdams līdz malai pierakstītās lapas, — papīru mēs esam izlietojuši bagātīgi. Daudz vietas tur vairs nav. Paskatīsimies! Tik tikko vairs vienam vārdam. Pag, šeit vēl viena vietiņa brīva un tur arī. Tātad diviem vārdiem vēl vieta. Vārdiem jābūt īsiem; citādi tos vairs nevarētu salasīt. Bet tad saraksts patiešām būs pilns. Ļauj padomāt!

Viņš iegrima domās, iekodis apakšlūpu zobos.

—    Rokā ir! — viņš jautri iesaucās. — Mana iekšējā balss tos man pačukstēja, divus īsus vārdiņus. Reti kad mana iekšējā balss runā citu klātbūtnē, bet šoreiz tā runāja. Tagad tu gan gribētu zināt, — viņš piebilda ar satraucošu draiskumu, — kas tie par vārdiem. Bet tos es tev neteikšu, un pats tu tos noteikti neuzminēsi.

Papīri gulēja viņa priekšā uz segas, viņš izstaipījās tīksmi, omulīgi. Knopsam bija nelāgi ap dūšu.

—   Pasniedz man tinti un spalvu, — pavēlēja imperators.

Pakalpīgi, par spīti savai nepatikai, Knopss atnesa pieprasīto. Nerons apsēdās gultā taisni, savilka ceļus zem segas, lai tos izlietotu kā paliktni, atkal pavēlēja:

—    Paņem to dēlīti un turi tā, ka es varu rakstīt.

Un ierakstīja abus vārdus.

Rakstot viņš turēja spalvu un papīru tā, lai Knopss nevarētu rakstīto salasīt, tas redzēja tikai viņa rokas un pirkstu kustības. Tiešām tie bija pavisam īsi vārdi. Knopss varēja vienīgi redzēt, ka imperators pirmo uzraksta grieķu burtiem; otrais, latīniski rakstītais, — to viņš redzēja skaidri, — sākās ar K. Un, iekāms imperators bija beidzis rakstīt, Knopsa nojauta kļuva par pārliecību: šis otrs vārds bija — Kaja.

Nopūzdamies Nerons saritināja lapu, saritināja cieši, ielika vienu otrā, palika zem pagalvja, atlaidās guļus un, ērti zvilnēdams, uzpūtīgi pļāpāja labu laiku, cik daudz un cik smagus upurus «oreols» prasot no sava valkātāja.

Knopss godbijīgi noklausījās. Bet, kamēr viņš stāvēja, pazemīgi klausīdamies, viņa dvēselē juku jukām ar neticamu ātrumu pavīdēja tūkstoš tēlu un domu, pavīdēja un atkal izdzisa. Protams, tā ir Kaja, viņš domāja. Tas, ko viņš runā par upuriem, var attiekties tikai uz Kaju. Skaidrs, ka viņš ierakstījis Kaju. Bet tas taču neprāts, ka viņš Kaju liek nolaist no kājas. Tieši pašreizējos apstākļos Varrons ij domāt nevarēja Kaju viņam uzrīdīt. Tā ir tīra ēverģēlība, ka Nerons liek to nožmiegt. Tas viņam tikai kaitētu. Turklāt Kaja laikam ir vienīgā, kas viņu mīl, atskaitot mani, kurš, dulls kas dulls, tomēr viņam pieķeras. Tā viņš domāja; bet cauri šim domām kaut kur zemapziņā viņu nepārtraukti tirdīja jautājums: «Kas gan bija pirmais vārds?»

— Tā ir vislielākā dāvana, — pa to laiku teica Nerons, — ko dievi pasniedz mirstīgajam, ja viņi to apveltī ar «oreolu». Bet tā ir arī vissmagākā nasta. Upuri, upuri. «Oreols» prasa upurus.

Tas viss attiecas tikai uz Kaju, domāja Knopss. Cik daudz blēņu slēpjas viņa biezajā paurī! Bet kas varētu būt otrs vārds, grieķiskais? Ja Nerons aiz savas muļķības ielicis Kaju sarakstā, tad kas gan var būt otrs vārds? Un, kaut gan viņš dvēseles dziļumos to jau zināja, tomēr centās savās domās atsaukt imperatora balto, tuklo roku un visas tās kustības rakstot. Un viņš redzēja šīs rokas kustības. Redzēja, kā roka raksta burtu «Kappa», vertikālo svītru un abus šķērsbaļķīšus, redzēja un uzminēja vienkāršo «Ni», cienīgo vēderīgo «Omegu», ķeburaini žuburaino «Psi». Dīvainā kārtā viņš nesatrūkās, kad tas nonāca līdz viņā apziņai. Nevar būt, ka vārds būtu Knopss, viņš domāja. Galīgi nesaprotami, kāpēc viņam būtu jāliek mani sarakstā. Kas viņš ir, to es no viņa esmu iztaisījis, un, ja kāds ir, kas viņam spēj palīdzēt noturēties, tad tas taču esmu es. Reizē viņš tomēr atcerējās mazo joku, ko toreiz bija atļāvies pēc «Oktāvijas» skandēšanas, lai aizdzītu stingo noskaņojumu, muļķīgo joku par romiešu tautu, kas, imperatora epus lasīdama, vairs netiktu pie darba; viņš atcerējās, ka jau toreiz nojāutis savu kļūduļ pēkšņi viņam kļuva skaidrs kā diena, cik smaga bija šī kļūda, un viņš redzēja roku nepārprotami rakstām: «Kap- pas» trīs stabiņus, vienkāršo «Ni», cienīgo, resnvēderīgo «Omegu», ķeburaini žuburaino «Psi». Ar sāpīgu skaidrību viņš redzēja savā priekšā ar Nerona roku rakstīto «Knopss».

Nerons savukārt, teikdams «upuri, upuri», tiešām domāja par Kaju un paliesi nožēloja, ka viņai jāatstāj šī pasaule. Nav nekādu šaubu, viņš domāja, ka viņa mani mīl. Un, ka viņa ir akla un muļķe un tālāk par savu ēnu neko nespēj saskatīt, tā nav viņas vaina. Bet es arī tur neko nevaru darīt. Varbūt ir aplam, ka lieku viņu nonāvēt, varbūt kādreiz to pat nožēlošu. Bet nē, — tas tomēr nav aplam. Viņa neredz, ka esmu Nerons. Viņa to nesaprot. Viņa apvaino manu «oreolu». Tā nav viņas vaina, bet nav arī mana, ka diemžēl jāliek viņu nonāvēt. Ar to, kas apvaino manu «oreolu», man nedrīkst būt nekādu saišu. Kas apvaino manu «oreolu», tam nav vietas pasaulē, un, ja nolādētā Akte šimbrīžam izslīdējusi man no rokām, tad vismaz vēl ir Kaja. Nosist, visus kā mušas nosisti īstenībā man žēl arī šīs mušas — Knopsa. Viņš ir uzticams un uzjautrinošs. Cik godbijīgi viņš stāv manā priekšā! Padevīgs kā suns un turklāt viltīgs. Bet viņš izmeta to nekrietno joku, un dievi necieš, ja cilvēks, kas atļāvies tādu joku, dzīvo pasaulē. Turklāt viņš zina ļoti daudz. Viņš zina par šodienas Neronu tikpat, cik šodienas Nerons zina par Neronu Palatīnā. Tas ir par daudz. Un tomēr man viņa žēl. Man viņš vēl labi jāapskata. Drīz es viņu redzēšu vairs tikai kā sikspārni. Nosist, visus kā mušas nosist!

Tikmēr Knopsa acu priekšā griezās un rēgojās sīks un savā sīkumā divkārt skaidrs un draudīgs — «Knopss». Tur noteikti bija rakstīts «Knopss», viņš sprieda. Bet kāpēc gan viņš to uzrakstīja? Ellišķīgs joks — es tagad esmu sarakstā, ko pats taču izdomāju. Kāpēc gan? Blēņas! Kas man daļas gar cēloņiem. Tagad taču vienīga problēma — kā atkal izkļūt laukā no saraksta?

Visvienkāršāk būtu, ja viņam neko neliktu manīt, un, tikko no šejienes aizietu, es pazustu. Pa durvīm ārā — un prom, un, iekāms viņš Trebonijam paspētu dot rīkojumu, es jau būtu aizlaidies. Tikko man Edesa paliktu aiz muguras, es dotu Jaltai ziņu, lai viņa ar mazo Klaudiju Knopsu man seko. Vai Gorionam arī likt līdzi nākt? Pārāk liels apgrūtinājums. Bet, ja noietu greizi, būtu labi, ja mazajam Klaudijam būtu vismaz Gorions. Protams, nenoies greizi, bet drošs paliek drošs. Kāda velna pēc man neiziet no prāta Gorions? Man taču tagad, pie Herkulesa, citi kaki sitami. Kara, Kilikija, Kapadoķija. Ir trīs K, lai slavēts Zevs, zem astes kaķim. Nē, Gorions nav jāņem līdz.

Muļķības! Izslēgts, ka viņš mani liktu nonāvēt. Nerons neliks savu Knopsu nonāvēt. Viņš to pārāk mīl. Būtu idiotiski, ja es padotos panikai un paņemtu vagu. Turklāt arī nauda paliek te. Nevaru taču pamest mazā Klaudija Knopsa naudu. Tas vienkārši būtu noziegums. Tikai nezaudēt galvu! Kurš kuru īstenībā tur rokās? Nerons Knopsu vai Knopss Neronu? Jocīgi, ka es pat domās viņu vienmēr saucu par Neronu. Viņš ir liels vīrs arī tad, kad dzen ļaunus jokus. Vai es pats nedzenu ļaunus jokus? Ja viņš nebūtu tik liels vīrs, es noteikti viņu nule nesauktu par Neronu. Es viņu mīlu. Tā kā es viņu mīlu, tad varu arī ar viņu tikt galā. Un es tikšu ar viņu galā.

— Starp citu, vai es tev jau teicu, — runāja tuklā galva uz spilvena, — par kuru nakti esmu izšķīries? Tā būs nakts uz piecpadsmito maiju.

Nakts uz piecpadsmito maiju, domāja Knopss. Vēl četras dienas. Bet es nevaru gaidīt četras dienas. Man jāizlemj tūlīt, šajā pašā brīdī, kas darāms. Visprātīgākais būtu — palikt pie patiesības. Reizēm patiesība atnes vislielāko labumu. Man viņam jāparāda, ka tiešām viņu mīlu. Jāliek viņam saprast, ka no manis nav jābaidās, ja mani atstās pie dzīvības, bet būs jābaidās tad, kad mani zaudēs. Runāšu ar viņu pilnīgi vaļsirdīgi.

Familiārs, slīpēts un pakalpīgs viņš stāvēja Nerona priekšā. Tātad naktī uz piecpadsmito, viņš domīgi sev sacīja, notiks lielā tīrīšana. Dabiski, ka lielajā tīrīšanā imperators pārbaudīs laužu sirdis un īkstis un arī pašus tuvākos, tādu kā Treboniju vai viņu pašu, tā sakot, nostādīs tiesas priekšā. Viņš, Knopss, izpētījis savu sirdsapziņu, vai tikai viņa dvēseles slēptākajos stūrīšos nav kādreiz radusies doma, kas būtu noziegusies pret «oreolam» pienācīgo godbijību. Viņš tomēr nespējis- neko atklāt. Bet viņš esot tikai vienkāršs mirstīgais, viņa domas neveiklas, viņa skatiens sevī pašā nepietiekami redzīgs, bez tā smalkuma, kas piemīt vienīgi dievu svētītajam imperatora skatienam. Viņš gaužām lūdzot Neronu pateikt, vai varbūt viņā nebūtu atklāts kas tāds, kas neizturētu beidzamo pārbaudi.

Ap Terencija pilnīgajām lūpām vijās maigs, viltīgs smaidiņš. Viņa masīvā galva tīksmi gulēja uz spilvena un dārgā saraksta. Apmierināts viņš noglāstīja ar baltajiem pirkstiem gultas segu. Stiprāk, nekā parasti, mirkšķināja tuvredzīgās acis. Tad pēkšņi, savilcis uzacis un samiedzis skropstas, viņš negaidīti cieši uzlūkoja Knopsu un teica klusā, omulīgā, draudīgā balsī:

—    Tu Joti daudz zini, mīļo Knops! Īstenībā tik daudz pienāktos zināt tikai imperatoram.

Knopss gan visu laiku bija pārliecināts, ka tas ir viņa vārds, ko imperators ielicis sarakstā; tomēr tagad, kad Nerons tik tieši un bez aplinkiem to pateica, viņu ķēra kā zibens. Par spīti visam, viņš tomēr centās nenobālēt, nezaudēt spēju loģiski domāt. Visļaunākais, ka Nerona minētais iemesls nebija atkarīgs no Knopsa gribas un neslēpās viņā pašā, bet vienkārši viņu attiecību objektīvajā raksturā, ko nebija iespējams grozīt. Tomēr viņš atrada atbildi, varbūt vienīgo, kas varētu atspēkot Nerona argumentus.

—     Vai tad nevar, — viņš pazemīgi jautāja, — zināšanu izdzēst ar mīlestību?

Likās, imperatoru šī atbilde aizkustināja, masīvā seja uz spilvena kļuva domīga.

—     Varbūt arī varētu, — runāja pilnīgās lūpas. — Atliek tikai jautājums, vai imperatoram vērts nodarboties ar problēmu — kas ir lielāks: zinātāja mīlestība vai tas, ko viņš zina? Imperatoram būtu vienkāršāk likvidēt vīru, kurš zina par daudz.

Viņam tas bija liels prieks — parotaļāties ar puisi, kas bija atļāvies šo joku. Bet Knopss redzēja, ka viņa arguments tomēr iedarbojies.

—       Vai tad imperatoram drauga nevajag? — viņš neatlaidīgi uzplijās. — Vai draugs, kas viņam uzticīgi kalpojis tad, kad viņam bija jāslēpjas, nav vērtīgāks par jaunu draugu?

—       Nejautā par daudz, — Nerons omulīgi to atvairīja, tīksminādamies par Knopsa greizsirdīgo mājienu uz Treboniju.

—       Klausies, — viņš pēkšņi satraukts teica, pieslējies pa pusei sēdus. — Man kaut kas iešāvās prātā. Es uzdošu tev jautājumu. Tu vari trīs reizes atbildēt. Ja arī trešo reizi nepateiksi pareizi, tad nebūsi pārbaudījumu izturējis un neesi vairāk vērts par sikspārni.

—       Jautā, mans kungs un valdniek, — pazemīgi lūdza Knopss.

Nerons atkal atlaidās zvilus. Šķietami nožāvājās. Tad pēkšņi pavaicāja:

—     Kas es esmu?

Knopss mirkli pārdomāja.

—       Tu esi mans draugs un vadonis, — viņš atbildēja skaļi, pārliecināti.

—       Slikta atbilde, — Nerons žāvājās. — Dažs labs tā atbildētu. No tevis sagaidu labāku.

—      Tu esi imperators Nerons Klaudijs Cēzars Augusts, — pateica Knopss, šoreiz nedroši — tā bija otrā atbilde no viņam atvēlētām.

—       Vēl sliktāka atbilde, — nicinoši teica Nerons. — Katrs to varētu pateikt. Lēta kā sīknauda.

Ar to viņš neviļus bija uzvedinājis Knopsu uz pareizām pēdām. Knopss atcerējās zelta monētu ar divkāršo attēlu un šoreiz bez vilcināšanās ar pukstošu sirdi, bet drošs par savām sekmēm, deva trešo atbildi:

—    Tu esi mans imperators Nerons Klaudijs Terencijs.

To teikdams, viņš sabijās par savu vārdu nekaunību.

Bet galva uz spilvena smaidīja, un pēc šī smaida Knopss noskārta, ka šo atbildi Nerons-Terencijs bija no viņa gaidījis.

Un tā tas arī bija. Nerons gan klusēja, bet viņa apmierinātais smaids kļuva arvien sirsnīgāks. Šis Knopss tiešām zina ļoti daudz, viņš atzina. Viņš sapratis, ka tas kaut ko nozīmē — piedzimt par Neronu, bet vēl daudz vairāk — pašam no Terencija kļūt par Neronu.

Viņš izstaipījās un teica:

—     Panāc tuvāk, Knops! Tu esi derīgs.

Knopsā viss gavilēja. Šis bija grūtākais uzdevums, ko liktenis viņam uzdevis, un viņš to atrisinājis pirmšķirīgi. Tagad droši vien viņam laimēsies arī pievākt lielo lomu: vecā skopā nodokļu uzpircēja Hirkāna nauda tikpat kā rokā mazajam Klaudijam Knopsam.

Viņš piegāja tuvāk Nerona gultai, un sirds viņam bija pilna padevības savam kungam un imperatoram.

—     Vai tu mani mīli vairāk par Treboniju? — viņš uzstāja. — Viņu tu neieliki sarakstā, — ar lepnumu viņš piebilda. — Viņš to nebija vērts. Saki — vai tu mani vairāk mīli?

Nerons neatbildējis tikai paplikšķināja viņam pa roku. Tad sasita plaukstas: — Lai tur kāds aiziet un pasauc Treboniju!

Laiski viņš izvilka sarakstu un spilvenapakšas un izsvītroja Knopsa vārdu, tā, lai tas redzētu. Tad, vēl arvien Knopsa klātbūtnē, iegāja vannā un lika sevi masēt, omulīgi tērzēdams visādus niekus.

Kad Trebonijs atnāca, Nerons visus izsūtīja laukā, izņemot Knopsu.

—     Te būs saraksts, Trebonij, — viņš sacīja. — Tajā trīs simti deviņpadsmit vārdu, viens svītrots. Svītrotais neskaitās. Paliek trīs simti astoņpadsmit. Tagad neko vairs ne pielikt, ne atņemt. Rīkojieties ar tiem, kā norunāts.-* Laiks — nakts uz piecpadsmito maiju.

Viņš nožāvājās, pagriezās uz sāniem, un abi uzmanīgi aizgāja, lai viņu netraucētu.

19 NAKTS UZ PIECPADSMITO MAIJU

Nakts uz piecpadsmito maiju bija silta, gandrīz tveicīga, un «Nerona atriebēji», kuriem bija jānogādā pie malas «melnajā sarakstā» ievestie, svīda pamatīgi. Bet viņi veica savu darbu ar militāru akurātību.

Kad vīri sagrāba Kaju, viņa nesaprata, kas notiek. Viņa nodomāja, ka pienākusi diena, no kuras visu laiku baidījās, diena, kad krāpšana nāks gaismā, bet Terenciju un viņa draugus, tai skaitā arī viņu, saņems ciet. Viņa vaimanāja, ka šajā likteņstundā nav lemts būt kopā ar savu Terenciju.

— Tikai nedariet neko manam Terencijam, nedariet neko manam labajam, dumjajam Terencijam! — tā viņa sauca, domāja, izjuta, kad viņu nonāvēja.

Visumā šajā naktī uz piecpadsmito maiju viss noritēja, kā paredzēts. No trīs simti astoņpadsmit cilvēkiem, kas bija atzīmēti sarakstā, izglābās tikai četrpadsmit, un gadījās tikai viens pārpratums. Podnieku Alkasu, kurš bija nokļuvis sarakstā tāpēc, ka reiz podniekcuntfes svētkos pamatīgi nokritizējis svētku vadītāja Terencija rīkojumus, sajauca ar mūziķi Alkasu. Šis misēklis bija mūziķim tikpat liktenīgs, cik svētīgs podniekam. Nelīdzēja nekādi neīstā Alkasa apgalvojumi, ka viņš ir mūziķis Alkass, Trebonija ļaudis rīkojās saskaņā ar noteikumiem un nobeidza viņu. Kad par šo pārpratumu ziņoja Neronam, viņš skaļi smējās. Viņš atcerējās dzejnieku Cinnu, ko pēc Cēzara noslepkavošanas nogalināja Kornēlija Cinnas vietā. Bet šis dzejnieks Cinna no sākta gala bija neticams nelaimes putns; desmit gadus viņš strādāja pie savas mazās noveles pantos «Smirna» un viņu nobendēja tieši tai brīdī, kad viņš savu darbu bija galīgi samudžinājis. Viņu iedomājot, Nerons, būdams labā omā, smiedamies dāvāja īstajam Al- kasam dzīvību.

Varrons, kad ieradās-«Nerona atriebēji», lai nonāvētu Kaju, veltīgi izmēģinājās viņiem pretoties. Viņš vīriem uzkliedza sašutis, valdonīgs, radis pavēlēt. Bez panākumiem. Iztraucēts miegā, pa pusei apģērbies, nikns, viņš devās ceļā pie Terencija. Bet viņam neizdevās tam piekļūt. Laipni un noteikti viņam atkal un atkal paskaidroja dežurējošie kambarkungi un virsnieki, ka imperators strādājot pie runas, kura rīt jānotur senātā, un devis stingru rīkojumu nevienu neielaist, lai tas būtu kas būdams. Ar pūlēm savaldījies, Varrons bija spiests aiziet.

Vispirms viņš niknojās par sevi, ka tik slikti uzmanījis «radījumu» un ļāvis tam iekrist Knopsa un Trebonija nagos. Tikai tad viņu pārņēma dusmas pret Terenciju. Ar visu savu būtni viņš ilgojās satriekt druskās šo «radījumu». Bet tā bija groteskas ironijas pilna situācija: viss, kas Varronam piederēja, bija cieši saistīts ar «radījumu», un, satriecot «radījumu», viņš satriektu arī pats sevi.

Ilgas stundas viņš sēdēja viens, domāja, prātoja strīdējās pats ar sevi. Bet viņa dusmas kļuva arvien vājākas, un beidzot palika vairs tikai tukšuma un bezspēka sajūta. Viņš izņēma no šķirstiņa kvīti par seštūkstoš sestercijām un stingi raudzījās zaudējumu ailē. Viņš bija ļoti daudz zaudējis: savu cieņu, piederību pie Rietumu civilizācijas, draugu Frontonu un laikam arī meitu Marsiju, lielāko daļu mantas un gandrīz visas ilūzijas. Patiesībā zaudēt viņš varēja vairs tikai sevi pašu.

Ķēniņš Malluks, izdzirdējis par slaktiņu, piecēlās, lika sevi saģēibt un iegāja islabā ar strūklaku. Tur viņš notupās; mierīgi, cieņas pilns, viņš sakrustotām kājām sēdēja starp-paklājiem. Bet garā viņš dzirdēja nogalināmo kliedzienus, ne paklāji, ne strūklakas guldzoņa tos neapslāpēja. Nakts vēl nebija galā, kad ieradās virspriesteris Šarbils un klusēdams apsēdās viņam blakus. Pret rītu Šarbils piesardzīgi teica, ka cilvēks, kas ķeras pie tādiem līdzekļiem kā šī asinsnakts, tas pats sev atmetis ar roku. Viņš noklusēja to, ko patiesībā gribēja teikt: proti, ka vajadzētu pamest likteņa ziņā cilvēku, kurš pats sev vairs netic. Malluks ļoti labi saklausīja Sarbila vārdos neizteikto. Tomēr viņš paturēja savu cieņu; pat domās viņš negribēja apsvērt, ko virspriesteris viņam ieteica. Tā klusēdami, viņi abi sēdēja, līdz ausa rīts. Kad beidzot Šarbils aizgāja, neko nepanācis, Malluka melanholija kļuva vēl dziļāka. Viņam piemita bagāta iztēle; pasaciņa, kuru viņš oāzē stāstīja svešajiem ļaudīm, pasaka par podnieku, kas kļuvis imperators, bija pilna dīvainām epizodēm, bet tādu drūmu, asiņainu epizodi viņš nebija paredzējis. Ilgi viņš sēdēja, iegrimis smagos sapņos. Viņš ilgojās pēc sava tuksneša, bet šobrīd nedrīkstēja atstāt valsti. Viņam ļoti kārojās sēsties zirgā, bet. šai rītā viņš kautrējās ieskatīties acīs Edesas ļaudīm. Nopūzdamies viņš devās uz savu harēmu.

Kad ķēniņš Filips izdzirdēja par slaktiņu, viņu pārņēma riebums līdz nelabumam. Viņš patvērās pie savām grāmatām bibliotēkā. Dzejnieku un filozofu, darbos atradās skaistas vārsmas, cēli teikumi, vārdi ar dziļu saturu: «Austrumi, dziļums, krāsainība, humanitāte, gudrība, fantāzija, brīvība». Bet šie vārdi un vārsmas nesniedza tam mierinājumu. īstenībā visiem šiem jēdzieniem bija piejaukti netīrumi un asinis. Lepnie, mierinošie dzejnieku vārdi bija tikai plīvurs, lai apslēptu asinis, netīrumus, postu. Pārāk plāns plīvurs: zinātājs tam redzēja cauri.

20.PĀRDOMĀS PAR VARU

Nerons sasauca savu senātu, un tai brīdī, kad tā priekšā lielā runā pamatoja proskripcijas nepieciešamību, viņš varbūt izjuta vēl lielāku laimi nekā toreiz, kad no torņa augstumiem aplūkoja un apdziedāja bojā ejošo Apameju, vai kā toreiz, kad pirmo reizi nolasīja Romas senātam imperatora vēslījumu.

Viņš runāja par smagiem pienākumiem, ko vara uzliek savam nesējam.

—      Kādu iekšēju cīņu tas man prasīja, — viņš iesaucās, — lai liktu nonāvēt tik daudzus cilvēkus, starp tiem tādus, kas man bija draugi un pat vēl vairāk nekā draugi. Bet es domāju par valsts lielumu, saņēmu drosmi, nesu šo upuri, sazvērniekus noslaucīju no zemes virsas.

Viņš iekaisa, apreibinājās savos vārdos, ticēja tam, ko runāja, ticēja savām sāpēm un sava upura dižumam, dusmojās uz noziedzniekiem, uz uzurpatora Tita pārstāvjiem, uz kristiešu bandītisko sēkti. Viņš runāja ar putām uz lūpām, plosījās, izlika sirdi uz delnas. Viņš meta zibeņus un pērkonus, ārdījās, lūdzās, lēja asaras, sita sev pie krūtīm, piesauca dievus. Viņš nobeidza ar vārdiem:

—     Es nenesu atbildību nevienam citam kā vienīgi debesīm un savai sirds balsij. Bet es pārāk cienu jūs, izredzētie tēvi, lai izvairītos no jūsu sprieduma. Jūs zināt, kas noticis. Tiesājiet! Un, ja man nebūs taisnība, lieciet man mirt!

Protams, viņam nelika mirt, bet sarīkoja pateicības svētkus dieviem, ka tie izglābuši imperatoru un valsti no milzīgām briesmām.

Asinsnakts iedarbojās uz senātu un tautu tieši tā, kā bija paredzējuši Knopss, Nerons un Trebonijs. Nerona rīcība, satriecoša un drausma, izraisīja riebumu, godbijību, apbrīnu. «Zibenīgi» — Knopss bija teicis, raksturodams savu un Nerona darbību, un kopš tā laika vārdam «zibenīgi» Sīrijas iedzīvotāju vārdu krājumā piemita liela loma.

Masas pēc pirmā izbīļa mīlēja un godāja savu Neronu vēl vairāk viņa enerģijas un drūmā krāšņuma dēl, un, sava imperatora lieluma apžilbinātas, aizmirsa pieaugošo badu. Tikai tagad viņi īsti saprata, ko Nerons gribējis izteikt ar drūmo simbolu — jātnieku uz sikspārņa. Sikspārnis — baismais, naksnīgais — bija vienīgais līdzeklis, ar ko vara spēja uzbraukt debesīs. Viņi to izjuta un atzina, un, kad divdesmit pirmajā maijā, kā paredzēts, bareljefs Edesas klintī tika iesvētīts, viņi uzgavilēja, pilni godbijīgu trīsu, tam vīram, kura sejas panti tagad uz visiem laikiem bija atveidoti uz klints milzīgos apmēros un ļoti patiesi.

Visā pasaulē asinsnakts sacēla sašutumu. Bet šis riebums nepastāvēja ilgi; ja aiz nejaukā atrodas vara, tad cilvēki gan nosoda nejauko, bet drīz vien to aizmirst.

Imperators Tits savā pilī Palatīnā sākumā nedomāja par nosodīšanu. Viņu gan sauca un arī pats viņš sevi dēvēja par «cilvēces svētlaimi», bet viņš zināja, ka nav iespējams cilvēkiem atnest laimi, nepielietojot varu. Pats viņš, kā karavadonis, piedalījās divos karos, sagatavoja valsts apvērsumu, kas palīdzēja sagrābt varu viņa tēvam, daudziem viņš lika mirt, un cilvēka dzīvību nevērtēja augstu. Tomēr, izpētot nogalināto sarakstu, viņa seja savilkās riebumā. Viņš atrada Kajas vārdu, atrada citu vārdus, kuri bija nonāvēti tikai iniciatoru personiskās godkāres un atriebības dēļ. Tas, ko šis sīkais nelietis un viņa banda tur, Starpupē, pastrādājuši, vienīgi niecīga daļa bija politika, bet lielākoties ļaunas muļķības izpausme.

—     Kā tik maza zivtele var tik neganti smirdēt! — ar dziļu riebumu klusi noleica imperators Tits.

Tita sekretārs pavēstīja šo izteicienu tālāk. Un, kopš tā laika, ja sīka cilvēciņa rokās nokļūst masu vadība un viņš nodara lielu postu, parasti saka:

—     Kā tik maza zivtele var tik neganti smirdēt!

CETURTA GRAMATA

kritiens

.

1.nekaunjgā dziesmiņa

Tomēr par Nerona-Terencija krišanas sākumu viņa laikabiedri neuzskatīja vis slepkavības nakti, bet gan daudz nenozīmīgāku ieganstu, - kaut ko pavisam neievērojamu — vienas mazas dziesmiņas parādīšanos. «Dievi,» raksta vēsturnieks, «sita vīru Maksimu Terenciju, kurš sevi dēvēja par Neronu, ar viņa paša ieroci. Viņš bija pacēlies augstu ar savu mākslu, ar savu priekšnesumu, savu dziedāšanu, un tagad viņš klupa pār mazu dziesmiņu.»

Kas šo dziesmu izgudrojis un pirmais to dziedājis, nav zināms. Tā parādījās pēkšņi, nekaunīga dziesmiņa, kādu Austrumos bija tūkstošiem, melanholiska, zobgalīga arameiešu kupleja, dziedama vienmuļā melodijā vai, labāk sakot, dziedoši izrunājama, un ar savu tuksnešu dziesmām raksturīgo monotoniju radīja divkārt bezkaunīgu un ironisku iespaidu. Tās vārdi bija šādi:

Reiz podnieks podus izgāza, .Tā, lielus podus izgāza, Un tā lieta gāja.

Tad Akte pie mums ierodas Un podnieklietās noskatās, Redz — lietiņa ir vāja.

Podniekam vieta ir Sarkanā gālē, Lai mālus tur vi]ā un vārta, Nevis kungu kārtā.

Un, ja kāds podnieks nezin mēra, To izmācīs ņemt visu vērā, To imperators izmācīs, Līdz saprot tas, kas notiekas, Kas liels ir un kas mazs.

Tāpēc, podniek, podnieciņ, Asti ievilkt zini. Jo, kad imperators nāks. Tev būs vakars.

Par vēlu tad būs viss, Tavs lirumlērums apstāsies, Un tevi pakārs.

Cītaras un bungu pavadījumā dziesma skanēja sevišķi iespaidīgi, bet arī bez pavadījuma to varēja labi iegaumēt. Melodija bija izmeklēta un tomēr vienkārša, rečitatīvs arābu gaumē, bet ar mazām, bezkaunīgām, netiklām pauzēm, piemēram, pirms «lietiņas», un beigas, kur tās melanholiski un nekaunīgi paliek gaisā karājoties, daudz vairāk lika izjust bēdīgo, nožēlojamo, bojā ejai nolemto patapināto imperatora godību, nekā to iespētu vispārliecinošākie argumenti.

Trebonijs varēja aizliegt runāt par piecpadsmitā maija notikumiem, varēja asiņaini sodīt paļājošās runas, bet nevarēja aizliegt, piemēram, mazo, nekaunīgo pauzīti pirms «lietiņas» un nevarēja aizkavēt, ka melodija dažu nedēļu laikā iekaroja zemi. Ikviens, vai nu tas runāja arameiski vai ne, zināja dziesmas vārdus. Vajadzēja tikai nodūkt dažas taktis, un katram bija skaidrs, par ko ir runa, katrs saprata, nikni vīpsnāja un domāja savu domu.

Šīs dziesmas popularitāti pavairoja tas, ka Starpupē un Nerona pārvaldītajā Sīrijas daļā klājās arvien sliktāk. Piecpadsmitā maija notikumi gan nostiprināja režīma autoritāti, bet zemes saimnieciskais stāvoklis tāpēc neuzlabojās. Maizes palika mazāk, un pīrāgi pazuda pavisam. Tam pievienojās kremtošas dusmas par Nerona ielikteņu patvaļu — Trebonija, Knopsa un viņa palīgu varasdar- biem, par nelielās kliķes privilēģijām uz visu rēķina. «Podnieka dziesma» atrada atbalsi visas tautas ausīs un sirdī. To dziedāja lielo pilsētu — Samosātas, Edesas, Pal- miras, Apamejas, Larisas ielās. To dziedāja kuģinieki, kas brauca pa Tigru un Eifratu, to dziedāja zemnieki un vergi, kas sēja, ara un ievāca ražu; to dziedāja amatnieki un tie, kas strādāja uzņēmēju manufaktūrās, dziedāja veļas mazgātājas pie akām un bērni, kas rotaļājās ielās, pat beduīni, kas pārvadāja preces uz saviem kamieļiem, un tie, kas šīm karavānām uzglūnēja, lai tās aplaupītu.

Tā bija maza dziesmiņa, Podnieka dziesma, bet tajā bija kaut kas tāds, kas ne pa jokam grauza Nerona valdīšanas pamatus. Tiesa, imperatoram gan uzgavilēja, kur vien viņš parādījās. Bet, kas labi ieklausījās, tas cauri saucieniem: «Slava tev, labais, lielais imperator Neron!» — varēja sadzirdēt nekaunīgos pantus:

Podniekam vieta ir Sarkanā gātē, Lai mālus tur viļā un vārta, Nevis kungu kārtā.

Un beigas, kas tik sērīgi, zobgalīgi, žēli un ļauni palika karājamies gaisā:

Un tevi pakārs.

2 AIZKLĀTAIS ŠĶIRSTS

Gubernators Cejons nebija muzikāls; tomēr, gaidot ziņnesi, kam jāatnes telegrammas no tikko pienākušā Romas kuģa, viņš dūca Podnieka dziesmiņu. Kotur- niem kājās un smagā, purpura svītrām greznotā mantijā viņš sēdēja pie rakstāmgalda un dungoja nekaunīgo, muļķīgo dziesmiņu.

Viņš bija pārvērties. Pēdējo mēnešu nomāktība un miegainība bija kā ar roku atņemtas. Saņēmis ziņu par asins- nakti, viņš kopš ilga laika atkal pirmoreiz izstiepās. Baiss prieks viņu piepildīja no galvas līdz kājām. Tāpat kā Austrumu valdnieki, viņš saskatīja slepkavības naktī izmisuma soli, kādu sper cilvēks, kurš jūt tuvojamies beigas.

Zināms, kopš tiem notikumiem bija pagājis krietns laiks, un apstākļi tā dēvētajā Nerona varas iecirknī nebija mainījušies. Nerons-Terencijs pat bija ieguvis jaunas, nelielas, uzvaras Sīrijā. Tomēr — par to Cejons bija pārliecināts — Nerona noriets bija iesācies, un Podnieka dziesmas naivo tekstu apstiprināja lietpratēju ziņojumi par iekšējo stāvokli Starpupē. Nevis mīlestība, bet vairs tikai naids saistīja Mezopotāmijas valdniekus un tautas pie viltvārža; tie ilgojās atbrīvoties no viņa un, atviegloti uzelpodami, paglābties īstās Romas protektorātā.

Cejons bija kļuvis vieds un sargājās pārliecīga optimisma. Viņš nedomāja, ka Terencija vara sabruks ātri un pati no sevis. Viņš zināja — Trebonijs ar savu labi apbruņoto, disciplinēto armiju vēl ilgi spētu noturēt varu Starpupē. Bet iekšēji viltvārža režīms bija satricināts, nogatavojies, un bija vajadzīgs tikai grūdiens no ārienes, lai tas sabruktu.

Šim grūdienam bija jānāk. Cejons ar paļāvību gaidīja telegrammas no Romas. Vienaldzības laiks, bezdarbīgas paļāvības laiks, gaidot uz notikumiem, ir garām. Viņš iztīrījis savu armiju, pārbaudījis līdz īkstīm savus virsniej kus un kareivjus, izslēdzis katru, ko turēja aizdomās par simpātijām pret tā saucamo Nerona kustību. Pirms pusgada viņa leģioni izskatījās vienkārši skandalozi; bet tagad vairs nedraud briesmas, ka vēl kāds virsnieks paļautos uz Varrona vai Trebonija solījumiem.

Kur gan paliek ziņnesis? Patiesībā viņam jau sen vajadzēja būt šeit. Cejons paņēma aktis, bet ar lasīšanu neveicās. Ja kara kabinetā uzklausītu viņa neatlaidīgos iebildumus, ja viņi izšķirtos atsaukt Četrpadsmito, kuru visvairāk inficējusi neroniskā kustība, un viņam tai vietā aizsūtītu Devīto, tad viņš ir vīrā, iad nekas vairs nevar notikt, pat ja nonāktu līdz karam ar partiešiem.

Par vēlu tad būs viss.

Tavs lirumlērums apstāsies,

Un tevi pakārs.

Cejons aprāva melodiju, ne tā, kā vajadzēja, īstenībā pat nepareizi, bet viņa ausis un sirds saklausīja īstenību.

Ziņnesis. Beidzot. Atverot imperatora vēstuli, Cejons nespēja apvaldīt roku drebēšanu. Viņš pārskrēja ar acīm garajam rakstam. Pasākumi nodokļu lietās, pasākumi pārvaldes lietās, norādījumi par dieva Mitras kultu. Kur paliek galvenais? Lūk, šeit: «Kas attiecas uz jūsu priekšlikumu par Četrpadsmitā leģiona nomaiņu ar Devīto, tad, mīļo Cejon, mēs to apspriedām, atzinām par labu un esam devuši attiecīgu rīkojumu.»

Viņš neizlasīja vēstuli līdz galam. Devīto, viņš dabūs Devīto. Tas ir milzīgs pagodinājums, lielisks viņa darba atalgojums. Viņa militārie pienākumi no laika gala viņu visvairāk valdzinājuši. Ko visu viņš spēs izdarīt, dabūjis savā rīcībā Devīto, šo lielisko materiālu! Viņam jau galvā tūkstoš plānu. Viņš jūtas spirgts kā labākajos jaunības gados. Lai viņu mierīgi saukā par Stiepiņu gan Antiohijā, gan visos Austrumos. Šis vārds dabūjis pēdējos mēnešos citu jēgu, un tagad pienācis laiks, ko Varrons viņam kādreiz ironiski novēlējis, — ka Antiohijā viņa iesauku izrunās bez zobgalīgās pieskaņas, bet labvēlīgi, kā mīlināmo vārdiņu.

Nezaudēt laiku! Priecāties varēs vēlāk. Cejons atkal pārcilā saņemto korespondenci. Tur ir vēstule no viņa drauga Paēta, kurš viņu mēdz informēt par notikumiem Romā. Paēts raksta, ja tas vilcies tik ilgi, kamēr viņa draugi kara kabinetā panākuši Četrpadsmitā apmaiņu pret ■ Devīto, tad vainīga galvenokārt imperatora nelaimīgā nespēja pieņemt lēmumus. Bet šis šķērslis drīz atkritīs. Imperators — šī informācija nākot tieši no doktora Valensa, galma ārsta, — šo gadu nepārdzīvos.

Cejons dziļi uzelpoja, viņa seja pārklājās plankumiem. Tur tas rakstīts, pāris ķeburainu zīmju — «šo gadu nepārdzīvos», gluži kā «Daudz sveicienu». Un tomēr milzīga, apdullinoša dievu žēlastības dāvana. Ja Tits tiešām nomirtu, ja viņa vietā tronī uzkāptu jaunais, enerģiskais Domiciāns, tad Podnieka dziesma kļūtu par īstenību, tad lirumlērums apstāsies, tad viņš, Cejons, Palatīna aizsegā dosies pāri Eifratai, izvilks tos zeļļus, piekārs krustā.

Patiesībā Cejonam vajadzētu sēsties pie rakstāmgalda. Viņš strādā labprāt un apzinīgi, un pēc imperatora vēstules darba bija veselām kaudzēm. Bet šobrīd viņš nespēj strādāt. Viņam jākustas, jāaptver sava laime. Viņš dosies izjādē.

Viņš soļoja cauri vestibilam. Tur stāvēja aizsegtais šķirsts ar sentēva vaska tēlu. Nē, šodien viņš tam nezag- sies garām. Viņš palēnina soļus, atliec plecus, pastiepjas un, iedams taisni šķirstam garām, pamāj tam, uzsmaida. Viņš uzvarēs, satrieks viltvārdi. Un, ja būs uzvarējis, tad izlūgsies atalgojumu un senāta un imperatora klātbūtnē noņems no šķirsta aizsegu.

3.APZINĪGS TĒVS

Kamēr Tita valdība bezdarbīgi noskatījās Nerona veiksmē, neviens neuzdrīkstējās izteikt skali šaubas par viņa identitāti. Bet, tiklīdz izplatījās vēsts, ka Devītais leģions maršē uz Sīriju, šaubas izpaudās skali. Arī tie, kuri līdz šim ticēja Neronam, sāka par savu varonīgo imperatoru šaubīties.

Tā kā valdība ietiepīgi noklusēja notikumus viņpus robežas un aizkavēja drošu ziņu izplatīšanu, tad sāka klīst baumas, kas, slepeni pačukstētas tālāk, pieauga līdz fantastiskiem apmēriem. Dīvaini sajaucās Svētā aktiera Patmosas Jāņa pravietojumi ar ziņām par bruņošanos Sīrijā un gaidāmo gubernatora soda ekspedīciju. Par trīsgalvaino elles suni Jānis nosauca triumvirātu — Terenciju, Treboniju, Knopsu; šis vārds iegāja tautā, un ļaudis runāja, ka Herakls devies ceļā, lai pievāktu trīsgalvaino. Nerona pretinieku darbība pastiprinājās, sašutuma pilnie, ironiskie uzraksti uz sienām vairojās, Podnieka dziesma bija visiem uz lūpām, visiem sirdīs.

Bet pilsētās atradās Nerona karaspēks. Viņi soļoja — spēcīgi, labi paēduši, labi apbruņoti; nebija ko domāt, ka zemnieki un pilsoņi, lai to būtu cik būdams, nedisciplinēti un neorganizēti, spētu ar viņiem uzsākt cīņu. Un dzīve ritēja tālāk kā līdz šim. Diezin vai svešinieks, kas apmeklētu Samosātu vai Edesu, kaut ko nomanītu no zemes iekšējiem nemieriem; viņam rastos iespaids, ka tauta ir laimīga un apmierināta ar Nerona valdīšanu.

Vietējie valdnieki un aristokrāti izteica oficiālajās manifestācijās atkal un atkal savu prieku par augstā viesa klātbūtni. Bet viņi gulēja slikti un rādīja Varronam īgnas sejas. Viņi zināja par savu tautu slepeni gruzdošo nemieru, viņi redzēja, ka maize, pīrāgi, vīns, nauda iet uz beigām un Terencija, Knopsa, Trebonija spaidi ir smagāki nekā agrāk lielās, tālās Romas spaidi.

No visiem Nerona padomniekiem Knopss sajuta visskaidrāk, ka režīma pamati sāk šķobīties. Viņš to vispirms pamanīja pēc savu tuvāko cilvēku uzvedības. Viņa sievastēvs Gorions' pat uzdrošinājās viņa klātbūtnē savā rupjajā, neglītajā balsī uzvilkt Podnieka dziesmu, lai gan Go- rions, kā fabrikas īpašnieks Sarkanajā gātē un kā Knopsa sievastēvs, ar šo dziesmu pats sevi izzoboja.

Knopss par šīm bezkaunībām nelikās zinis. Viņš saprata, ka proskripciju radikālais līdzeklis iedarbosies tikai uz īsu laiku, un bija nolēmis tūliņ pēc slepkavības nakts pazust; tikai Hirkāna naudu, pareizāk sakot, mazā nākamā Klaudija Knopsa naudu, viņš vēl gribēja nogādāt drošībā. Vienīgi šī nauda, kas viņam nozīmēja dēla laimi un dzīvību, šis krāšņais dzelteni sarkanais metāls saistīja viņu. No- dokju uzpircēju Hirkānu gan nogalināja naktī uz piecpadsmito maiju pēc programmas, bet diemžēl izrādījās, ka viņa miljoni nebija tik ātri pakampjami, kā Knopss cerēja. Tie bija ieguldīti daudzos, vairāk vai mazāk sazarotos uzņēmumos, ietilpa parādrakstos, visāda veida pretenzijās, pa daļai, lai izvairītos no nodokļiem, bija noguldīti citās zemēs vai arī citādi labi paslēpti. Turklāt Varrons uzmanīja Knopsu, un Varrons bija nepatīkams pretinieks, ar kuru nevarēja salīgt. Knopsam vajadzēja pielietot- tūkstoš viltību, lai uzosto Hirkāna zeltu sabirdinātu savā maisā. Tas aizkavēja viņa aizceļošanu. Viņš skaidri samanīja tuvās briesmas un ilgojās pēc diošības. Viņš nebija drosminieks un zināja — ja novēlosies, viņu gaida šausmīga, mokpilna nāve; dzirdot Podnieka dziesmas beidzamos vārdus: «Un tevi pakārs,» — bailes kņudēja visos nervos. Bet viņš bija labs, apzinīgs tēvs, viņš nespēja pamest sava dēliņa naudu, sakoda zobus un palika.

4 mirušais biedrs

Feldmaršals Trebonijs staigāja apkārt kā vienmēr — skaļš un labā garastāvoklī. Ar simttūkstoš labi organizētiem karavīriem, prātoja viņš, ir pa spēkam pārvarēt to, ko smalkie kungi sauc par «psiholoģiskām grūtībām», un viņš rupji pasmējās par to, ka smalkajiem kungiem «bikses pilnas». Arī Cejona leģionu skaitliskais pārsvars nebiedēja viņu. Klusībā viņš gan jutās nelāgi, domājot par tām teorētiskajām zināšanām, ko Cejona virsnieki apguvuši kara akadēmijās. No šī viedokļa raugoties, bija ļoti neizdevīgi, ka pulkvedis Frontons un leitnants

Lūcijs izkūpējuši, un feldmaršals Trebonijs pavadīja dažu labu klusu stundiņu, lauzoties «Kara mākslas mācību grāmatas» gudrībās.

Leitnanta Lūcija nolikvidēšana arī citādā ziņā sagādāja neērtības. Drosmīgā un nopelniem bagātā leitnanta noslepkavošana, kurš tik daudz bija darījis Nerona uzvaras labā, izraisīja neapmierinātību armijā. Virsnieki un kareivji vienkārši neticēja, ka viņu biedrs Lūcijs būtu nodevis Nerona intereses, par ko viņš bija cīnījies, nežēlodams dzīvību. Kurš no viņiem varēja būt drošs par sevi, ja jau pat Lūciju tik nelāgā kārtā bez tiesas nogādāja pie malas? Karavīri lamājās, aģitēja, nolēma nepaiet garām šim varmācības gadījumam.

Armija nosūtīja pie feldmaršala Trebonija deputāciju, lai pajautātu, vai viņš zinājis par Lūcija noslepkavošanu un lai piekritis, kādā ziņā vainojams šis karavīrs un kādi ir pierādījumi pet viņu; bet, ja nonāvēšana notikusi bez feldmaršala ziņas, ko viņš domājot darīt, lai panāktu vainīgo sodīšanu.

Mirkli Trebonijs svārstījās, vai nenodot prasītājus kara tiesai. Bet viņš izprata algotņu dvēseli un žigli nolēma, ka būs gudrāk neaizstāvēt Lūcija slepkavību. Karavīriem jāatstāj viņu mīlestība un viņu naids. Leitnants Lūcijs bija armijā iemīļots, tātad viņš bija nevainīgs un viņa nāve — noziegums. Ka viņš Lūciju ielicis sarakstā, tā bija kļūda, un Trebonijam bija jānorij savas kļūdas nepatīkamās sekas. Viņš nosodīja leitnanta nonāvēšanu un apsolīja armijai sagādāt gandarījumu.

Viņš gāja pie Nerona. Kad Trebonijs ieradās, tas nelāgā omā slinki gulšņavāja uz zviļņa. Nerons gan likās nesatricināms un tikko klausījās, kad padomnieki ziņoja par Cejona bruņošanos un augošo neapmierinātību valstī; bet vienatnē viņa masīvā seja sadrūma un viņš uzmeta apakšlūpu vēl īgnāk nekā parasti.

Podnieka dziesma krimta viņu. Jūdi, kā viņam stāstīja, ticēja, ka viņu dievs, atriebdams sava tempļa nopostīšanu, ielaidis Titam smadzenēs kukaini, kas nemitīgi viņu mokot, un tā arī esot Tita slimība. Podnieka dziesma dūca Nerona smadzenēs kā Tita kukainis, viņš no tās netika vaļā, tā tirdīja viņu, kremta viņa «oreolu».

Trebonija apciemojums bija viņam tīkama pārmaiņa.

— Dievi šodien nerunā ar mani, — viņš teica. — Mana iekšējā balss klusē. Tik sērīgai dienai derētu tāds puisis kā podnieks Terencijs, kas kādreiz uzjautrināja mani. Nu vismaz atnāci tu.

Trebonijs īsti nezināja, kā lai uzņem šos imperatora vārdus — par labu vai ļaunu zīmi; šis vīrs, kas patiesi nebija gļēvulis, šoreiz jutās nelāgi. Vēl arvien Nerons viņam bija imperators, dievs. Katrā ziņā vajadzēja drosmes, lai prasītu viņam to, kas Trebonijam padomā.

—            Mani ļaudis, — viņš iesāka, — tagad vēršas stingrāk pret to nekaunīgo dziesmu. Vienā pašā Samosātā nedēļas laikā mēs nodevām tiesai trīs simti divdesmit četrus. Bet tagad viņi atraduši jaunu triku. Viņi dzied tās mauķeles Klaudijas Aktes ēverģēlīgo vilciņa dziesmu, tikai sacerējuši tai jaunus vārdus.

—     Kas tie ir par vārdiem? — Nerons jautāja.

-— Ļoti muļķīgi vārdi, — Trebonijs nelabprāt atbildēja.

—     Vai man tiešām jāsaka?

—     Saki, — pavēlēja Nerons, nepaceļot balsi.

Un Trebonijs pateica. Tie skanēja tā:

Vilciņš vairs nogriežas, podniek.

Priecājies, ka vairs negriežas,

Itin nemaz vairs negriežas?

Priecājos es. ✓

Nerons uzmanīgi klausījās.

—     Vārdi tiešām muļķīgi, — viņš apstiprināja.

—     Vai lai tos aizliedzu? — Trebonijs steigšus jautāja.

—            Vilciņa dziesmu tu aizliegt nevari, — lietišķi atbildēja Nerons, — par to Romā tikai pasmietos. Muļķīgi jau bija tas, ka mēs to otru dziesmu aizliedzām, to nekaunīgo. Dziesmu nevar nodot tiesai.

—            Grūti jau ir, — bēdīgs piekrita Trebonijs. — Viņi dzied meldiju bez vārdiem; kad viņus sagrābj ciet, tie saka, tā esot cita meldija, un viņiem nevar nekā pierādīt.

—     Tiešām nav viegli vajāt dziesmu, — prātoja Nerons.

—    Tās seja līdzīga tūkstoš citām, un tu nekad nevari zināt, vai esi trāpījis īstajai vai tikai līdzīgai.

—            Tad es dziesmu vairs nevajāšu, — pazemīgi teica Trebonijs.

—            Muļķības, — sašuta Nerons. — Protams, tu to vajāsi. Tā jāizdeldē. Bet tu to nespēsi.

Trebonijs pieņēma rājienu bez iebildumiem.

—     Tavam kalpam Trebonijam, jūsu majestāte, — viņš teica, — ir uzticīga roka, tomēr lempīga un neveikla. Diemžēl tagad izrādās, ka esmu rīkojies netaisnīgi, savā laikā ieteicot kādu vārdu zināmajā sarakstā.

Nerons sarauca uzacis.

—     Kā tā — netaisnīgi? — viņš jautāja. — Es sarakstu atzinu par labu — tātad tas ir taisnīgi.

Trebonijs sabijies piekrita. Bet viņš bija apsolījis saviem karavīriem sagādāt gandarījumu, un viņš bija sīksts. Pēc brīža viņš atkal sāka taustīties uz priekšu.

—     Armija mīlēja Lūciju, — viņš sacīja, — tā mīl viņu vēl tagad.

—     Lūciju? — Nerons prātoja. — Kas par Lūciju?

—     Tas ir vīrs, kuru pieminēju pirmīt, — Trebonijs atbildēja, un, tā kā imperators nesaīga, viņš saņēmās un turpināja steidzīgi: — Armija ir imperatora roka. Kad imperatora roka iesāpas, teiksim, ja tai ir kāda skrambiņa, — vai tad imperatoram tai nebulu jāuzliek zāles?

Ja Nerons tagad zaudēs pacietību, viņš sprieda, es savu nodomu galīgi atmetīšu. Lai kā man to ļaužu būtu žēl, es viņus nodošu kara tiesai.

Bet Nerons nezaudēja pacietību, Nerons iesmējās. Un Trebonijs runāja tālāk:

—     Kopš ilga laika imperators nav pagodinājis savus karavīrus ar uzrunu. Armija alkst imperatora vārdu. Viens imperatora laipns vārds, un armija būs divtik spēcīga.

—     Kas tad ir ar tavu Lūciju? — visžēlīgi ievaicajas Nerons.

Tagad Trebonijs atradās pie sava uzdevuma grūtākā posma.

—     Būtu labi, — viņš apdomīgi ieteica, — ja imperators karavīriem noskaidrotu gadījumu ar viņu karabiedru Lūciju, ja imperators savai armijai paskaidrotu, ka arī viņš Lūciju uzskata par krietnu virsnieku un nožēlo, ka tā vairs nav pasaulē.

Nerons noskatīja Treboniju caur savu smaragdu no galvas līdz kājām.

—     Hm, — viņš domīgi novilka, — man tātad tavi miroņi jāaprok. Vai tu zini, ka esi varen bezkaunīgs, Tre- bonij?

Bet diez cik nelaipni tas vis neskanēja. Nerons nogrima

domās, un Trebonijam bija skaidrs, ka šai mirklī tiek pieņemts lēmums, kas viņa popularitāti armijā varētu stipri izmainīt. Viņš uzmanīgi raudzījās imperatora sejā, saspringti gaidot vārdus, kas nāks no tā mutes. Nu mute pavērās, nu imperators runās, atbildēs viņam. Trebonijs klausījās gaidu pilns. Bet tā nebija atbilde, kas nāca no šis mutes, tā bija pusbalsī dūkta dziesmiņa, mazā, nolādētā, nekaunīgā Podnieka dziesmiņa. Trebonijs nebija muzikāls, un bieži jauca meldijas. Tikai šoreiz nebija iespējams maldīties, tā bija slavenā dziesma un Trebonijs sabijās līdz sirds dziļumiem.

Pa to laiku imperators, dziesmu pārtraucis, pasmaidīja un teica:

— Būtībā tas nav sevišķi pievilcīgs uzdevums — apraudāt krietna karavīra nāvi, un es ceru, tāda bēduruna būs cienīgs ieguldījums manu pārējo rakstu vidū.

Un atkal, acīm redzot, domās jau veidodams savu runu, viņš mehāniski sāka dūkt Podnieka dziesmu. Bet Trebonijs devās prom, drīzāk nospiests nekā aplaimots.

Nerons saaicināja izmeklētus virsniekus savā mazajā privātteātrī. Vispirms viņš tiem lika izrādīt varoņoperu, kurā lielais Aleksandrs reibumā nogalina Klitu, lai gan Klits tam bija izglābis dzīvību; pēc šīs simboliskās izrādes Nerons lielā runā, te aizkustinošā, te patētiskā, atvainojās par leitnanta Lūcija nonāvēšanu. Vīrišķīgiem vārdiem viņš cildināja virsnieka drosmi un militāro ģēniju. Bet tad sāka runāt par disciplīnu, paskaidroja, ka esot karš, smaga cīņa pret uzurpatoru, un karā pirmā prasība — disciplīna. Lūcijs vairākkārt ticamu liecinieku — romiešu un austrumnieku — klātbūtnē noturējis dumpīgas runas, izplatījis melīgas valodas par imperatora šķietami zemo kārtu un viņa labvēlīgo noskaņojumu pret ļaudīm no zemākiem slāņiem. To visu liecinieki apzvērējuši. Protokoli ieskatam atrodoties pie feldmaršala Trebonija un citiem ģenerāliem. Varbūt šīs aplamās, dumpīgās leitnanta runas bijušas tikai puiciska pļāpāšana, ko miera laikā varētu piedot. Bet ne karā. Viņš esot pētījis, apsvēris, notiesājis. Viegli tas viņam neesot nācies, jo viņš jauno virsnieku mīlējis kā tēvs dēlu. Bet kā tēvs Biuts notiesājis savus dēlus, tā arī viņš, kad dievu balsis to pavēlējušas, bijis spiests nospriest leitnantam nāvi. Tas bijis smags upuris, viens no smagākajiem starp daudzajiem upuriem valsts un armijas labā. Bet viņš cerot, ka armija ar saviem turpmākajiem darbiem pierādīšot, ka Lūcija asinis nav velti izlietas, ka no šim asinīm disciplīna uzsūkšot sev jaunus spēkus.

Viņš bija labā formā: īstā laikā labskanīgi šņukstēja un dārdēja kā pērkons, kur tas bija vajadzīgs, un sajūsminājās par saviem paša vārdiem. Jā, šis dīvainais vīrs Nerons-Terencijs runas laikā bija patiesi nelaimīgs par sava krietnā virsnieka nāvi. Bet virsnieki, kas pulcējās teātrī, noklausījās viņā ar īgnumu, drīzāk nepatīkami aizskarti, nevis saviļņoti. Dažs labs sev jautāja, vai tomēr nebūtu gudrāk un cienījamāk atrasties pie karabiedriem viņpus Eifratas, pret kuriem, domājams, visā drīzumā nāksies cīnīties, nekā zem šī komedianta karoga. Un tās laikam bija visu domas, ko izteica kāds virsnieks, atstādams pili, izsakot iespaidu par imperatora runu vārdos:

— Divas operas pēc kārtas — tas ir par daudz.

Trebonijam, kas šo runu noklausījās imperatora ložā, īstenībā vajadzēja priecāties; viņš savu grūto nodomu bija piepildījis, piedabūjis Neronu atvainoties armijai. Bet arī viņš juta drīzāk apjukumu nekā gandarījumu. Cauri cildenajiem vārdiem viņš jauta imperatoru dūcam Podnieka dziesmu, Podnieka dziesma pārmāca cēlos vārdus, un Nerons vairs nebija Nerons, bet tikai podnieks Terencijs.

5 rīkoties un nekrist izmisuma

Varrons neieradās izrādē. Tas bija nevajadzīgs, — tātad negudrs apvainojums, bet viņš nespēja pārvarēt riebumu pret Knopsu un Treboniju. Agrāk viņš tos abus tik loti nicināja, ka nespēja ienīst. Tagad, sajūtot savu bezpalīdzību, viņā brieda arvien niknāks naids.

Nebija jau tā, ka viņš ideju par proskripcijām būtu apsmādējis: viņu atbaidīja muļķīgais, rupjais plāna īstenošanas veids. Varrons nebija sentimentāls, bet viņš šķīra politiskās jūtas no personiskām. Sajaukt politiku ar personiskiem atriebības aktiem viņam likās ir diletantiski, ir bezgaumīgi. Nožmiegt šādā reizē tādus cilvēkus, kā, piemēram, Kaja vai leitnants Lūcijs, bija drīzāk, idiotisms nekā noziegums.

Viņš šiem zemiskajiem radījumiem nedrīkstēja pieļaut kāpt sev uz galvas, tie bija jāpadara nekaitīgi. Tas nebija tik vienkārši. Trebonijs bija vardarbīgs un populārs, Knopss nekaunīgs, atjautīgs, viltīgs. Varrons pieņēma aģentus, lai savāktu materiālus pret tiem. Sakrāja dokumentus, ar kuriem, pamatojoties uz daudzām detaļām, pierādīja, ka tie abi ļaunprātīgi izmantoja savu dienesta stāvokli, lai atriebtos personiskiem ienaidniekiem un prasti iedzīvotos. Varronam pašam piemita veselīgās romiešu naudas alkas, viņš nepazina līdzcietības pret ekspluatētiem un apspiestiem un bez garas domāšanas noplēsa deviņas ādas veselai provincei. Bet, ko viņš paveica smalkā un enerģiskā veidā, to Knopss un Trebonijs darīja ar savām rupjajām, neaptēstajām rokām, un viņš godīgā pārliecībā noraidīja viņu metodes.

Vajadzēja daudz laika un pūļu, lai sagatavotu Knopsa un Trebonija krišanu. Varrons bija ļoti nodarbināts ar grūtajiem, sarežģītajiem pārvaldes jautājumiem. Viņam nācās izdomāt jaunus un atkal jaunus paņēmienus, kā mazināt tautas arvien lielāko neapmierinātību un sagādāt naudu armijas nepieciešamajai . palielināšanai. Un viņš strādāja, strādāja daudz, strādāja dedzīgi. Ar nenogurdināmu, gandrīz pārcilvēcisku darbu viņš pūlējās atvairīt bezcerības sajūtu, kas nereti viņā iezagās.

Ja nelīdzēja darbs, tad atradās vēl viens, pēdējais patvērums. Kopš Klaudija Akte bija ciemojusies Edesā, Marsija vairs tik bikli no Varrona nenovērsās kā agrāk, un , šī tuvība neizzuda arī pēc Aktes aizceļošanas. Marsija viņu ielaida, kad viņš pie tās ieradās, un dažreiz ari pati devās pie tēva. Viņš tad pavadīja kopā ar meitu garu garās stundas, staigāja šurp un turp pa istabu un pārrunāja lietas, kas nomāca sirdi. Viņš nodevās apcerei par to, cik tā ir aplama pārdrošība, ja atsevišķa persona iedomājas, ka var iejaukties pasaules notikumu gaitā. Vai arī visvarenākajam cilvēkam deviņas desmitdaļas viņa rīcības nenoteic apstākļi? Viņš pats, Varrons, savā rīcībā bija tikpat atkarīgs kā viņa Nerons. Tas, ka viņa plāns tā izdevās, nebija vis viņa valstsvīra prāta nopelns, bet gan «konjunktūras»; no viņa neatkarīgu, laimīgu apstākļu sagadīšanās. Kur vispār slēpjas politisko panākumu cēloņi?

Lielākoties ļoti tālu, tādā sfērā, ko pati darbības persona, kas iepīta politiskajā procesā, nevar saredzēt. Kā lai viņš spētu iedarbīgi ietekmēt lielos politiskos procesus? No kā gan atkarīgs viņa pasākuma turpmākais liktenis, viņa paša un viņa Nerona liktenis? Ne jau no Starpupes tautu noskaņojuma vai no Cejona bruņošanās. Tā var domāt tikai tuvredzīgi ļaudis, kas neredz tālāk par savu degungalu. Vai Tita nāve sagaidāma šodien vai pēc gada, vai Artabans uzvarēs vai ne smagajās cīņās, kas risinās tālajos Austrumos, — šie apstākļi nosaka viņa un Nerona likteni, un tie ir notikumi, kurus nevar ne aizkavēt, ne veicināt, kurus neviens nevar ne aprēķināt, ne pieņemt savos apsvērumos. Viņš, Varrons, darījis visu, ko varējis, lai notikumu gaitu pavērstu savā labā, un viņš arī turpmāk darīs, ko varēs. Bet tas, ko viņš spēj iemest svaru kausos, ir tik maz, un viņš būtu nelga, ja domātu, ka tam ir kāda nozīme.

Tā un citādi viņš atvieglināja savu sirdi klusu sēdošās Marsijas klātbūtnē. Viņas acis tam sekoja, kad tas soļoja šurp un turp, bet Varrons nezināja, vai Marsija viņu uzklausīja, un, ja uzklausīja, — vai saprata viņu. Reiz, kad viņš atkal tai izklāstīja līdzīgas domas, Marsija atbildēja:

—    Tev vajadzētu par to parunāties ar Frontonu. Viņš ir ļoti gudrs un daudz zina šādos jautājumos.

—     Ar Frontonu? — samulsis pārvaicāja Varrons.

—     Jā, ar Frontonu, — Marsija nešaubīdamās atbildēja.

—     Kur tad es viņu atradīšu? — uzmanīgi jautāja Varrons.

—     Protams, — viņa domīgi atteica, — vajag īstās acis, * lai viņu saskatītu. Daudzi viņu nepazīst un notur par

Neronu. Ja tu, mīļo tēt, man būtu ļāvis kļūt par vestā- lieni, kā es gribēju, tad, man šķiet, es viņu vienmēr redzētu.

Bet to viņa teica smaidīdama, bez rūgtuma un apsūdzības. Apmulsušais Varrons nezināja, ko atbildēt, un drīz aizgāja.

Kādu laiku viņš izvairījās meitas klātbūtnē runāt. Bet viņam ļoti pietrūka šo sarunu, lai cik vienpusīgas tās bija, un viņš uzmeklēja Marsiju, cik bieži vien spēdams. Arvien vairāk viņš centās tās klātbūtnē iedvest sev ticību ar paša apsvērumiem.

—     Taisni apbrīnojami, — viņš reiz izteicās, — cik

daudz mēs te īsā laikā esam paveikuši. Esam radījuši stipru, cīņas spējīgu armiju, pat vietējo karaspēku ar ro- miskās dresūras palīdzību pārvērtām labākā materiālā, un savu savienību ar Artabanu esam izveidojuši par drošu aizmuguri. Starpupes pilsētas visnotaļ izskatās citādas, tajās vairāk kārtības; pārvaldē mazāk nolaidības kā senāk, tā ir pamatīgi pārorganizēta. Romiešus un grieķus, kuri te dzīvo, mēs esam iemācījuši citādām acīm skatīties uz austrumniekiem nekā līdz šim, labāk ar viņiem apieties. Nekad vēl zem šīm debesīm attiecības starp Rietumiem un Austrumiem nav bijušas tik draudzīgas kā tagad. Būtu nelaime, ja tas viss atkal sabruktu, un tas nesabruks. Neapmierinātība, kas gulstas pār zemi, iet jau mazumā. Ļauj man papriekš padzīt šos salašņas — Knopsu, Treboniju un pārējos. Tas, ko mēs šeit darām, ir labi un saprātīgi, un tam būs panākumi.

Šoreiz Marsija viņā, acīm redzot, klausījās, meitas skaistā, gaišā seja smaidīja, kā viņam likās, saprotoši un atzinīgi. Bet, kad viņš bija beidzis, Marsija neko neatbildēja. Tikai kaut ko klusi dungoja savā nodabā. Ja viņš nemaldījās, tad tā bija Podnieka dziesma.

6 liktenīga pelde

Ceturtajā septembrī imperators Tits kā ik gadus devās uz savu muižu Kozā. Jau īsā ceļojuma laikā viņš žēlojās par mokošu nelabuma sajūtu; nonācis galā, viņš tūliņ nolikās gultā un kopš tā laika vairs nepiecēlās. Trīspadsmitajā septembrī, kad bīstami paaugstinājās temperatūra, galma ārsts Valenss ieteica imperatoram sniega peldi. Šai peldē, klāt esot tikai ārstam un jūdam Flāvijam Jozefam, imperators Tits nomira.

Daudzi runāja, ka galma ārsts Valenss ieteicis imperatoram liktenīgo peldi pretēji zinātnes atzinumiem, kāda augstmaņa uzpirkts, kurš bijis ieinteresēts, lai tronī uzkāptu jaunais imperators. Cik šīs baumas pamatotas, to nevarēja noskaidrot. Doktoru Valensu uzskatīja par visas valsts labāko ārstu; bija ļoti grūti precīzi noteikt, cik ilgi pacientam jāpaliek sniega vannā, un pat vislielākais lietpratējs tur varēja kļūdīties. Lai būtu kā būdams, imperators Tits bija savā sniega vannā miris, kopš četrpadsmitā septembra viņš bija kļuvis dievs, un imperators nu bija viņa brālis Domiciāns.

Vēsts par notikušo izplatījās pa visu pasauli. Milzīgā, neticamā ātrumā tā pārlidoja pāri jūrai uz Sīriju, uz An- tiohiju.

Kad ieradās sūtnis ar nelaimes zīmi — spalvu pie zižļa, Cejons jau zināja, pirms šis vīrs pavēra muti, kādu vēsti tas nes. Neviļus viņš atlieca plecus, izstiepās — Stiepiņš kas Stiepiņš no galvas līdz kājām. Nepacietīgi, valdonīgi viņš pamāja vīram, lai iet. Tad, palicis viens, pilnīgi atdevās savai neticamajai laimei.

Viņam, lojālajam ierēdnim Lūcijam Cejonam, kurš zvērējis uzticību Titam, bija mazliet kauns par to, ka nejuta ne mazākās skumjas sava kunga un imperatora nāves dēļ. Bet neko nevarēja darīt, viņš izjuta tikai gaviles. Miera imperators — tā sevi sauca Tits. Miers ir liela lieta, bet, ja par mieru jāmaksā — kopš imperators miris, Cejons drīkst atļauties tādas domas — ar tik lielu gļēvumu, kaunu un pazemojumu, tad miers bojājas un piesmirdina visu pasauli. Tagad šai aplamībai pienācis gals. Saprāta dieve Minerva saņem atkal pasauli savās stingrajās, mierīgajās rokās, viņš, Cejons, ir tās vietnieks šajā pasaules daļā, un viņš savu uzdevumu paveicis labi. Viņa armija gatava triecienam, un ar šo armiju viņš tagad kā pestītājs nodibinās savā pasaules daļā īsto mieru.

Cejons pasmaidīja. Viņš iedomājās gludo, tuklo, ironisko Varrona seju. Jā, tagad smaidīja viņš, nevis Varrons. Tik daudz mēnešu bija licies, it kā galu galā būtu taisnība šim izvirtulim; bet beigās tomēr, par spīti visam, uzvarējis viņš un kopā ar viņu — pienākums, disciplīna, Roma, saprāts.

Starpupē ziņa par Domiciāna uzkāpšanu tronī izraisīja trakas baumas. Runāja, ka Cejons ar divi simti tūkstošu vīru lielu, labi apmācītu armiju pāriešot Eifratu, lai bargi sodītu Mezopotāmijas pilsētas; nosauca pat datumu, kad tas notikšot, runāja par ultimātu, kura termiņš beidzoties desmitajā oktobrī.

Tikpat «zibenīgi» kā Nerona darbi — Apamejas pārplū- dināšana, kristiešu vajāšana, proskripcijas — bija sagādājuši viņam apbrīnošanu, tikpat ātri tie vērsās pret viņu un izraisīja divkāršu nicinājumu un naidu, kad viņa vara šķita sagrīļojamies. Nerons bija Nerons, kamēr viņam ticēja. Mirklī, kad par viņu sāka šaubīties, viņš kļuva Terencijs. Tas, kas bija cildens un cēls, kamēr to darīja Nerons, kļuva pretīgs un zems, tiklīdz to veica Terencijs. Vēl vairāk. Ja līdz šim viņa darbi liecināja, ka viņš bija Nerons — vienīgi imperators varēja ar tādu nežēlību paveikt dižus darbus, — tad tagad tie paši darbi pierādīja, ka tas var būt tikai Terencijs: vienīgi cilvēks, kas nācis no padibenēm, vienīgi bijušais vergs varēja pazemoties līdz tik mežonīgai nežēlībai. '

Pa Samosātas un Edesas ielām plūda demonstrantu masas, korī skanīgi dziedādamas Podnieka dziesmu. Uzliesmoja nemieri. Trebonijs bez liekām ceremonijām pasludināja aplenkuma stāvokli, ar ieročiem un asinīm atkal atjaunoja Nerona autoritāti. Bet viņš nevarēja aizkavēt, ka- Nerona ieņemtajā Sīrijas daļā vairāki garnizoni pārgāja Domiciāna pusē. Karavīri nogalināja Neronam uzticīgos virsniekus, norāva viņa attēlus no standartiem un aizsūtīja deputāciju pie Cejona, lai apliecinātu viņam savu nožēlu, padevību un paklausību.

7 «RADĪJUMS» KĻŪST PATSTĀVĪGS

Nerons sēdēja pie pusdienu galda, kad viņam pasniedza telegrammu, kas vēstīja par Tita nāvi. Lai gan klāt bija daudz ļaužu, šoreiz viņam neizdevās tēlot vienaldzību. Viņš saplēsa telegrammu driskās, apgāza galdu, sasita glāzes, rupjiem vārdiem aizdzina viesus.

Bet jau otrā rītā viņš bija atguvis mieru, un, kad nākamajā dienā viņam ziņoja par politisko stāvokli, viņš klausījās ar parasto uzpūtīgo, garlaikoto izteiksmi. Reiz, kad Trebonijs viņam paziņoja, ka licis kādā neuzticamā karaspēka daļā sodīt ar nāvi katru desmito, viņš pamāja ar masīvo galvu un teica maigi, ar tīksmi:

— To tu esi labi darījis, mīļo Trebonij. Turpini tādā pašā garā! Nosist! Visus kā mušas nosist!

Tad pienāca ziņa, ka arī Sūra atkal pārgājusi Flāviju rokās. Nerons to noklausījās vienā mierā. Bet otrā dienā viņš lika ierasties Līdes kundzei, labākajai lietpratējai indes jautājumos Sīrijā, un pieprasīja pagatavot indi, kas iedarbojas ātri un bez sāpēm. Tā viņam atnesa pulverīti zelta kapsulā; kapsula viņam nepatika, un nācās diezgan ilgi meklēt, līdz atrada tādu, kas atbilstu viņa prasībām.

Arvien biežāk, būdams vienatnē, viņš nodevās Jaunām nojautām. Viņš deklamēja sev Homēra vārsmas, kurās

Ahils pēc nāves Hadesā apraud mirušo likteni:

*

Labāk pie kāda cita man dzīvam par algādzi kalpot, Nekā šeit, lejā, kā ķēniņam valdīt pār mirušo ēnām.

Viņš iegrima smagās pārdomās. Kad īsti bija sākusies viņa nelaime? Ilgi viņam nebija jālauza galva. Viņš pats bija piesaucis savu nelaimi un skaidri apzinājās to brīdi, jā, mirkli, kad tas bija noticis. Tas bija tad, kad viņš paņēma spalvu, lai ierakstītu Kajas vārdu sarakstā. Saraksts bija labs. Bet ar šo briesmīgo kļūdu viņš pats visu samaftāja, sakaitināja dievus un iegrūda pats sevi postā. Šo nelaimes brīdi viņš atcerējās vismazākajos sīkumos: kā viņš savilka ceļgalus, kā Knopss viņam pasniedza paplāti paliktnim, kā viņš vilka spalvu. Ne jau dievi toreiz vadīja viņa roku. Ne jau «oreols» ievietoja sarakstā šo vārdu, to uzrakstīja muļķīgā, neapdāvinātā Terencija roka.

Tagad, kad ļaunums arvien ciešāk ielenca viņu, viņš sāpīgi izjuta, cik nomācoša vientulība viņu apņēma, kopš Kajas vairs nebija pasaulē. Viņas esamība vien bija devusi viņam apziņu par pēdējo patvērumu, kur viņš varētu paglābties, ja viss sabruktu, un no šīs apziņas viņš bija smēlies savu imperatora paļāvību. Bet nu, kad Kaja atradās zemzemē, Nerons pēkšņi pārvērtās atkal Terencijā; tikai Terencijā bez Kajas, nabaga neaizsargātā vergā, kas bija uzkāpis par augstu.

Un, ja kāds podnieks nezin mēra, To izmācīs ņemt visu vērā.

Kaja bija kā vilnas krekls ziemā: grauž, bet silda. Lai cik smieklīgi, bet ar burvības spēku apdvestā paļāvība, kas viņam tādā mierā ļāva iejusties imperatora dzīvē, nāca no Kajas skarbā tuvuma. Un viņš pats, visu nelgu nelga, bija nogrūdis Kaju zemzemē, bija iznīcinājis burvestību.

Viņš aizgāja pie saviem sikspārņiem. Bailīgi pētīja to neglītos purnus. Kurš no tiem būtu Kaja? Viņš mēģināja dzīvniekus noglāstīt, bet tie aizlaidās, pretīgi čiepstēdami. Tie viņu nīst. Kaja tiem izstāstījusi, ko viņš savā ēverģēlībā izdarījis, un tagad tie viņu nīst. Kaja tikmēr nemetis mieru, līdz nebūs arī viņu piespiedusi nokāpt lejā pie sevis, pie viņas, ar ko viņš nesaraujami saistīts. Sikspārņu rejošajās skaņās viņš sadzirdēja spalgo vankšķēšanu, ar kādu Eshila fūrijas trenc Orestu: «Ņem, ņem, ņem, grāb ciet!» — un īsie, aprautie griezīgie iekliedzieni plosīja viņa nervus.

Viņš sajuta pats pret sevi lielu žēlumu. Tomēr visā vainīga bija Kaja. Viņa tam neticēja. Ja viņa būtu ticējusi, nemūžam viņš nebūtu izdarījis tādu aplamību un noziegumu — Kaju nonāvējis. Kāpēc viņa neticēja? Laikam tādēļ, ka viņš, kā vīrietis, bija nespējīgs. Bet nespējīgs viņš bija tāpēc, ka viņam spēks bija vajadzīgs savai mākslai un tautai. Viņš bija savas mākslas un cilvēkmīlestības upuris.

Upuris, jā gan, viņš ir upuris, arī no vēsturiskā viedokļa. Nevis viņš, bet visi pārējie bija nespējīgi. Dievi viņu izraudzījuši, lai viņš spīdētu, teiktu runas, izstarotu «oreolu». Turpretī izdalīt tautai maizi, vīnu, naudu — tas nebija viņa, bet viņa padomnieku uzdevums. Tie nebija tikuši galā; viņš veicis un devis to, ko veikt un dot viņam pienācies pēc stāvokļa.

Tikai vienu kļūdu viņš izdarījis, un par to viņam tagad jācieš: Ķaju nevajadzēja minēt sarakstā.

Dažkārt, īpaši naktīs, kad gulēja gultā pusnomodā, viņu piemeklēja imperatora necienīgas domas un tēli. Viņa tēvs, visai labsirdīgs vīrs, viņu bija drīzāk lutinājis nekā turējis stingri. Tikai vienu viņš tam nepieļāva. Noliktavā, kur bija uzstādītas statujas, mazajam Terencijam bija liegts ieiet vienam, bez pieaugušajiem. Tēvs baidījās, ka tikai zēns nesabojā kādu statuju. Lai cik laipns un maigs citkārt bija tēvs, ja viņš zēnu vienu pašu notvēra statuju telpā, tad bija pēriens kā lietus. Bet mazais Terencijs nevarēja neiezagties atkal un atkal aizliegtajā telpā; viņu interesēja māla tēli, tie viņam bija jāizpēta, pieaugušo netraucētam. Terencijs tēlus aptaustīja, padauzīja tos, lai dzirdētu to tīkamo skaņu, to balsis. Dzirdot šis balsis, viņš daudz ko iztēlojās. Droši vien katrai statujai bija sava balss; un vīriešu statujām citādāka nekā sieviešu. Diemžēl tās bija nostādītas rindās, Mitras blakus Mitrām, Tarātes blakus Tarātēm, tāpēc vīriešu un sieviešu statujas neizdevās citu pēc citas izklauvēt un salīdzināt. Kādudien, atkal nemanot iezadzies noliktavā, mazais Terencijs saņēma dūšu, satvēra Tarātes statuju un mēģināja aizstiept blakus Mitrām. Statujas bija diezgan smagas, un viņam nācās krietni noņemties. Viņš jau gandrīz bija pie mērķa, kad Tarāte pašā pēdējā mirklī, izslīdējusi viņam, nokrita, un roka ar pacelto tamburīnu no- lūza. Mazais Terencijs briesmīgi izbijās. Tūlīt ieradīsies tēvs, pārmācīs viņu, nositīs, tāpēc ka sadauzījis statuju. Viņš izcieta neizsakāmas bailes, iekšas kļuva gluži šjau- ganas, viņš jau izjuta sitienus, ko saņems, un tie bija daudz briesmīgāki nekā īstenībā. Arī tagad Nerons-Terencijs vīzijās, kas viņam parādījās pussnaudā, izjuta nākamo postu, pūli, kas ielauzīsies pilī, metīsies viņam virsū, sitīs viņu, samīs zem kājām. Un viņam bija bailes no nakts, bailes visupirms no tām dažām minūtēm baisās pussnaudas, kas nāca pirms miega.

Bieži viņš vairs nespēja atšķirt, kas viņš bija: Terencijs, kurš gaidīt gaida, lai iemiesotos savā īstajā veidā — Nerona veidā, vai arī Nerons, kurš gaidīt gaida, lai atgrieztos savā īstajā veidā — Kajas aizsargātajā Terencijā. Viņam bija divas ādas — kura no tām būtu īstā?

Sīks, muļķīgs atgadījums parādīja viņam skaidri, kura īstā. Piespieda viņu rīkoties pēc paša iniciatīvas, bez citu padoma, lika ierunāties īstajai, iekšējai balsij, un tā bija Terencija balss, un tas, kurš rīkojās, nebija Nerons.

Notika tā. Garāmgājēji arvien vēl raudzījās uz imperatora milzu bareljefu virs sikspārņa ar bijību un klusām trīsām. Bet kādu dienu vairāki jauni cilvēki sāka skali zoboties par pieminekli. Kad neviens viņiem neko neteica un daudzi ar savu klusēšanu un atzinību sejās izrādīja, ka piekrīt, viņi kļuva arvien pārdrošāki, beidzot viens meta akmeni skulptūrai. Sekoja otrs, sāka lidot arvien vairāk akmeņu. Milzīgajam cilnim lielu ļaunumu tie nenodarīja. Bet kāds jau rāpās augšup ar lauzni rokā. Viņš cirta pa imperatora degunu, atlauza no tā gabalu. Citi rāpās pakaj, arvien vairāk un vairāk, ar niknumu un prieku, ar akmeņiem un dzelzi viņi ņēmās postīt bareljefu. Sevišķu panākumu viņiem nebija. Akmens bija ciets, drīz ieradās Trebonija kareivji un darīja nebūšanām galu.

Dažās pilsētās bija norisušas daudz nopietnākas demonstrācijas, un imperators tās bija uzņēmis nesatricināmā mierā. Bet, dzirdot par bērnišķīgo uzbrukumu viņa piemineklim, viņš negaidot zaudēja jebkuru savaldīšanos. Viņš sabruka, šņukstēja, neapvaldīti iekaucās apjukušo sekretāru, kambarkungu, sulaiņu klātbūtnē.

Beidzot, arvien vēl šņaukādamies, viņš pavēlēja visiem aiziet, atgūlās, ieklausījās savā iekšējā balsī. Tā runāja. Marš, prom — tā teica. Laidies prom! Laukā no Edesas! Laidies lapās! Mūc! Tā ir pēdējā zīme. Marš! Prom! Bet balss runāja Kajas tonī un ar viņas vārdiem; viņš gulēja stingām rokām un kājām un klausījās, kā viņa parupji šķendējās: — Marš! Prom! Laidies lapās! Mūc!

Ilgi viņš tā gulēja, baiļu pilns. Beidzot ar lielām pūlēm viņš saslējās. Sēdēja, pārdomāja. Tad sasita plaukstas, pavēlēja sulainim atsaukt Knopsu.

Iekāms tas ieradās, Nerons staigāja pa istabu smagiem soļiem, savdabā kaut ko murminādams, ļoti rosīgs, pa rei- reiz ieklausīdamies, vērdamies apkārt, it kā tie jau būtu klāt, šie ienaidnieki, lai viņu sagrābtu. Beidzot ieradās Knopss. Un pēkšņi, bez kāda ievada, bez kāda pamatojuma Nerons viņam lika priekšā bēgt — slepeni, pārģērbtiem — vēl šajā pašā naktī uz Ktesifonu pie lielķēniņa Artabana.

Knopss stāvēja kluss un uzmanīgs, kamēr Nerons viņu apbēra steidzīgiem vārdiem, bet visa telpa, visa pasaule sāka ap viņu griezties. Sirds dziļumos viņš, protams, bija nojautis, ka aiz tēva mīlestības palaidis garām īsto brīdi un tagad, kad tronī uzkāpis Domiciāns, viņam vairs nav iespējas izlēkt no Nerona ratiem, kas drāzās lejup no kalna. Bet tagad pats Nerons, kas citkārt iežūžināja sevi ar ārprātīgajam raksturīgo svētlaimīgo paļāvību, atzina, ka visam beigas, un tas Knopsu ķēra kā zibens spēriens.

Nerons pa tam apbēra viņu ar baiļpilniem vārdiem, neatlaidīgi skubinot piedalīties bēgšanā.

— Marš! — viņš teica. — Prom! Mums jālaižas lapās. Mums jāmūk!

Knopss klausījās tikai ar vienu ausi, pilns nicinājuma pret šo stulbeni. Bēgt? Kāda nejēdzība! Ceļš pie Artabana bija tāls, un, ja Nerons atstās Edesu, tad visur uzliesmos atklāts dumpis, un nemūžam viņš nenonāks sveikā līdz dienvidu robežai. Šeit, Edesā, viņam vismaz bija stipra, uzticama gvarde.

Knopsa smadzenes, kamēr Nerons ņēmās viņu apvārdot, darbojās tālāk mehāniski un precīzi. Viens no principiem, ar kura palīdzību viņš cēla savu labklājību, bija tas, ka no otra muļķības vienmēr var iesist pelņu. Kādu labumu viņš varētu iegūt no Terencija aplamībām? Viņš pārdomāja asi, skaidri. Jau uzpeldēja kāds plāns, jau viņš sāka saredzēt ceju.

Jā, viņš pieņems Terencija priekšlikumu, bēgs kopā ar to. Bet ne pie Artabana. Ne vien tāpēc, ka garais ceļš pie partiešiem caur dumpīgo Starpupi pilns briesmu; pat ja izdotos nokjūt līdz Ktesifonai, — kas tad tur viņus sagaida? Nežēlastībā krituša cilvēka nožēlojamā eksistence, tāda cilvēka eksistence, kuru vienīgi cieš; lielākā daļa viņa īpašumu atrodas Romas un Mezopotāmijas te-, ritorijā, nesasniedzami partiešu robežās. Nē, tad jau labāk spert drosmīgu soli, kas sola lielākas izredzes. Viņš savu Neronu nevedīs vis pāri Tigrai pie Artabana, viņš to labāk aizvedīs pa daudz īsāku ceļu pāri Eifratai pie romiešiem, nodos romiešu iestādēm. Tad viņam būs jel kādas cerības uz apžēlošanu.

Visu to Knopss pārlika trakā steigā, kamēr Nerons runāja. Nerona acis, kad viņš apklusa, raudzījās bikli uz Knopsa lūpām, un, acīm redzot, tas viņam bija liels atvieglinājums, kad pēc īsas vilcināšanās Knopss pateica «jā». Viņš ne tikai pateica «jā», bet ar pieredzējuša vīra izveicību un noteiktību nekavējoties ķērās pie bēgšanas plāna īstenošanas. Knopss paskaidroja, ka sagādāšot platu, vienkāršu apmetni ar kapuci, lai tajā ietītu imperatoru no galvas līdz kājām, ceturtdaļstundu pēc pusnakts ieradīšoties pēc viņa un parūpēšoties par to, lai pie dienvidaustrumu vārtiem viņu sagaidītu daži uzticami pavadoņi.

Varbūt parasti tik iejūtīgais Nerons citos apstākļos būtu pamanījis, ka Knopsa vārdi, par spīti enerģiskajam tonim, izskan mazliet apspiesti un mulsuma pilni. Bet, panikas pārņemts, viņš nepamanīja nekā no tā, ko Knopss sevī prātoja. Varbūt arī viņš neko negribēja manīt, negribēja — kad Kajas vairs nebija pasaulē — zaudēt arī šo savu vecāko draugu. Viņš tam pieķērās un aplaimots pateicās.

8.TERENCIJS PARADA SAVU BUTlBU

īsi pirms pusnakts, kā bija norunājuši, Knopss atnāca Terencijam pakaļ, un, ievlstījušies tumšos apmetņos, viņi devās uz patālajiem dienvidaustrumu vārtiem. Ielas bija gandrīz tukšas, tikai retumis parādījās patruļas, no kurām slēpjoties Nerons pieplaka pie sienas.

Spīdēja mēness sirpis, mājas grima trīsošā pienbaltā gaismā, tukšajā laukumā, kuru tiem nācās šķērsot, gulēja suņi; kad viņi tuvojās, suņi sakustējās, ieņurdējās. Nerons baidījās; viņa spīdeklis bija saule, nevis mēness.

Dobji soļi; un kas tur parādās ieliņas galā? Vai šajā pilsētā ir vairs vienīgi kareivji? Knopss velti mēģināja viņam iestāstīt, ka uz gvardi var paļauties. Nerons, panikas pārņemts, neklausījās, ko teica Knopss. Viņu pārņēma tās pašas bailes kā toreiz, bēgot no Palatīna. Ja apbruņotie vīri viņu ieraudzīs, viņš ir pagalam.

Viņi atrodas nabadzīgā ieliņā, kristiešu kvartālā, mazas, nolaistas, šķiet, pamestas mājas priekšā. Nerons atspiežas pret durvīm, tās padodas. Knopss grib viņu atturēt. Nerons izraujas, pamet savu apmetni Knopsa rokās, iespraucas mājā, aizcērt durvis, atslienas ar visu augumu pret tām; tur ir liels koka aizbīdnis, viņš to aizšauj.

Tā, nu viņš ir tumsā, un vismaz dažus mirkļus drošs no bruņotajiem vīriem. Labi, ka izbēdzis no nolādētās mēnesnīcas. Arī par to viņš priecājas, ka ticis vaļā no Knopsa. Viņš iespiežas kaktā, kārotajā tumsā, kur nav ne stariņa gaismas. Sastingst tur ar pukstošu sirdi.

No āra dzirdama ieroču žvadzoņa. Laikam bruņotie vīri runā ar Knopsu. Viņi uzkavējas ilgi, bezgala ilgi. Beidzot soļi attālinās.

Tā. Un tagad var uzelpot. Klusums. Tomēr ne. Kāds grabinās gar durvīm. Māja ir nolaista, pussabrukusi, koka aizbīdnis ilgi neizturēs. Pagaidām aizbīdnis vēl turas, tas tur ārā velti vēl arvien grabinās. Laikam tas ir Knopss. Tagad viņš arī sauc, klusu. Jā, tā ir Knopsa balss. Vai lai viņu ielaiž? Nē. Knopss ir pārāk drošs. Viņa dēj Nerons gandrīz būtu sadūries ar bruņotajiem vīriem, un tad viņš būtu beigts. Viņš zīlēs. Ja Knopss durvis uzlauzīs, tad viņš tam turpmāk uzticēsies; ja ne — viņš viens dosies pie lielķēniņa. No āra vēl arvien atskan klusie, neatlaidīgie saucieni. Vēl ilgi. Beidzot tie apklust. Izlemts. Nerons paliek viens.

Viņš čurnēja savā kaktā. Apmierināts. Bet bija pirmās rudens naktis, un pamazām viņam sāka salt. Viņš piecēlās, sildīdamies izpleta un sakjāva rokas, bet grīda brīkšķēja, un viņam uznāca bailes. Kaktā iečabējās, varbūt — žurka. Viņš atkal notupās, paberzēja nosalušās kājas un rokas, lādēja Knopsu, ka tas paturējis apmetni. Kaja viņam nekad nebūtu apmetni atņēmusi. Ak, ja viņam atkal būtu Kaja!

Kā tā, Kaja? Vai tad viņam Kaja vajadzīga? Viņš taču ir Nerons. Vai arī — ne? Viņš taču toreiz senātā nolasīja manifestu, apdziedāja Apamejas tornī plūdus, lielā runā attaisnoja proskripcijas. Vai tad viņš sapņojis?

Droši ir tas, ka viņš pa reizei bijis Nerons, pa reizei Terencijs. Skaidri un asi atmiņā atausa aina, kur viņš saka runu senātā, savam karaspēkam, podniekcunftei, viņš redzēja, ka pats dižs un varens soļo tautas priekšā, paraksta valdības ziņojumus un kaulējas ap Mitras statujām. Tas viss bijis. Bet tas ir beidzies. Viņa vairs nav. Kas viņš tagad ir? Ne vairs Terencijs, ne vairs Nerons.

Viņš noliekas uz grīdas, saritinās, pievelk cieši kājas. Tagad viņš gulēs. Viņš skaita līdz simt, līdz piecsimt. Mehāniski norunā no galvas iekalti vārsmas. Un pēkšņi viņš ir tas puika, kas iezadzies noliktavā ar māla statujām un sadauzījis Tarāti, un tur, no nakts, iznāk tēvs, lai viņu pērtu, un, ja runa ir par statujām, tad tēvs vairs ne- atskārst, ko dara, tad tas viņu nositīs.

Nē, šajā aukstumā un uz šīs cietās grīdas nevar gulēt. Var tikai sastingt. Var dabūt reimatismu, iesnas, plaušu karsoni, un tas ir viss — nav jāmirst kaunpilnā nāvē.

Viņš par jaunu saberzēja rokas. Un sataustīja kaut ko cietu, stūrainu — kapsulu ar indi. Vai lai ieņem? Zināms, inde jāieņem. Bet kas lai zin, vai tā ir cienīga nāve? Viņš paoda pulverīti, tam nebija nekādas smaržas. Viņš dzirdējis, ka ļaudis, kas ieņēmuši indi, vemjot un mirstot riebīgi, locīdamies krampjos, sazilējuši, paši savos vēmekļos. Tāpēc viņš indi neieņēma, tupēja tālāk kaktā un gaidīja savu likteni.

Viņa liktenis ieradās. Atkal ārā pie durvīm grābstījās kāda roka, šoreiz prasmīga roka. Kas Knopsam pēc ilgiem pūliņiem nebija izdevies, šai rokai izdevās uzreiz. Tā atvēra durvis. Soji noklaudzēja.

Tas, kurš ienāca, acīm redzot, jutās šeit kā mājās. Viņš spēra noteiktus, spēcīgus soļus. Grasījās uzšķilt uguni. Terencijs iespiedās visdziļākajā kaktā, aizturēja elpu, lai nenodotu savu klātbūtni. Pašķīda dzirksteles, uzšāvās liesma. Terencijs blenza, tikko dzīvs aiz bailēm. Viņš ieraudzīja vīrieti platā, dzeltenbaltā tūbas apmetnī, kādus nēsā beduīni. Tad viņš saskatīja daļu sejas, grumbu izvagotas sejas. Sirds viņam sastinga. Viņš pazina šo seju, pirms vēl to pilnībā ieraudzīja. Tā bija seja, ko viņš šobrīd vismazāk vēlējās ieraudzīt, — Patmosas Jāņa seja.

Jo Jānis ir atgriezies. Ilgi viņam nācās samierināties ar to, ka viņa balss skan vienīgi no tāla tuksneša, bet tagad laiks ir pienācis. Antikrista valstība brūk, un viņš, Jānis, ieradies dot tai pēdējo triecienu.

Terencijs no sava kakta blenž uz melnīgsnējo olivkrāsas seju. Bārda vēl mežonīgāka nekā toreiz, mandeļveida acis zem pinkainajām uzacīm vēl draudošākas. Neaprakstāmas bailes pārņem Terenciju, pārcilvēciskas bailes, lidz pašām īkstīm viņš baiļu pārpilns.

Un tad Jānis ierauga viņu. Vienu mirkli tas sastingst, saraujas. Tad ieskatās. Viņš redz šo vīru, Terenciju, Neronu, antikristu, pērtiķi, melu divkājaino iemiesojumu, ļaunuma iemiesojumu. Viņš saspringst. Viņa skaudrām rievām izvagotā bārdainā seja šķiet vīram tur kaktā drausmīgi liela, milzīga. Bet viņš nespēj novērsties, viņam jāieskatās degošajās acīs zem pinkainajām uzacīm, lai gan viņš desmitkārt nomirst, raudzīdamies tajās.

Jānis pieceļas. Viņš nav maza auguma, taču nav ari ārkārtīgi liels, bet Terencijam viņš šķiet milzenis. Viņš paceļ kāju, milža vareno kāju, un nāk pie Terencija, nāk mokoši lēni: no viena soļa līdz otram — vesela mūžība.

Jā gan, Jānis izbauda savus soļus. Tur nu tas nodots viņa rokās, pēkšņi un negaidot, šis antikrists, viņa un visas cilvēces ienaidnieks, kas nogalinājis viņa dēlu. Jānis izjūt milzīgu kāri savukārt nonāvēt, nožņaugt, atriebties ienaidniekam. Un lēnām, lai neļautu šai kārei izplēnēt, viņš liek soli pie soļa.

Bet galu galā tomēr šis garais, šis īsais, šis lieliskais ceļa gabals ir noiets, un viņš stāv pretī savam ienaidniekam. Tas sarāvies tup kaktā. Tuklā, sviedru pārplūdusi seja blenž augšup Jāni bāla, masīva, sastingusi aiz bailēm. Jānis pacel rokas, lielas rokas, brūnas, varenas. Tīkami būs ar tām aizžņaugt tam tur rīkli. Viņa skatiens nomēro trekno kaklu. Visam Jaunajam viņš aizžņaugs rīkli, sažmiedzis šo kaklu, un viņš jau iepriekš izbauda pieskārienu Terencija kaklam.

Pa to laiku šais bezgala garajās sekundēs Terencijs desmitkārt nomirst aiz bailēm. Iekšas kļūst šļauganas, tās nespēj vairs noturēt savu saturu, viņš to nemana; arī viņš jau sajūt šīs rokas ap savu kaklu, reizē izjūtot drausmīgas sāpes un tīksmi. Jā gan, tīksmi, jo viņš jau ilgojas šo desmitkārt izjusto žņaudzienu, nespēj vairs paciest gaidu mokas, ilgojas beigu. Un nu ir tik tālu. Tagad brūnās, varenās rokas vairs tikai olekts attālumā no viņa kakla, nupat, nākamajā mirklī tās viņu sagrābs.

Un tad pēkšņi no viņa rīkles izlaužas skaņa. Balss, kas viņam šķita sastingusi, atskan, runā. Tā nav skaistā, izkoptā Nerona balss, tā ir nožēlojama, stomīga, šļupstoša balss un pret Terencija gribu, pat pret viņa apziņu veido vārdus, murmina:

— Es taču esmu podnieks Terencijs.

Jānis dzird šos nožēlojamos vārdus un apstājas. Saprot. Tas lai būtu antikrists? Tas tur? Tās ir tikai nožēlojamas, drebelīgas miesas. Viņš pateicas dievam, ka tas īstā laikā devis viņam apskaidrību. To tur iemest mēslainē nav varoņdarbs, nav uzvara, tā ir asenizatora daļa, nevis pravieša, nevis svētā aktiera cienīgs uzdevums.

Viņš saprata. Un tagad arī saoda. Viņš nolaida rokas, novērsās no šī cilvēciņa, atkal notupās pie savas uguns. Palūkojās uz Terenciju. To, kas tur čurnēja kaktā, šo niecību, šo nožēlojamo, pliko zvirbuli, viņš bija uzskatījis par lielo Ļauno, pftsaule to bija noturējusi par ērgli. Viņš papurināja vareno galvu. Lūpas zem sapinkotās bārdas savilkās. Viņš iesmējās. Smēja skaļus, dziļus, gandrīz labsirdīgus smieklus — aiz nicinājuma.

Terencijs savās bailēs neko nesaprata. Šī seja, tā nebija tikai Jāņa seja, tajā bija sakopoti visi to cilvēku vaibsti, kuri kādreiz viņam iedvesuši bailes — tēva, Kajas, Nerona, Varrona. Bezgalīgs izbrīns pārņēma viņu, kad šī seja atvirzījās, kļuva mazāka, attālinājās. Tā jau sen bija prom, un viņš arvien vēl tajā blenza, neizpratnē, nespējot novērst skatienu.

Pagāja bezgalīgi ilgs laiks, pirms viņš iedrošinājās pakustēties. Seja, acīm redzot, atstājusi viņu mierā, neaiz- klāja vairs viņam pasauli, viņš drīkstēja iznākt no pazemes cietuma. Viņš piecēlās, likās, it kā jānokrata neizsakāms smagums, viņš stāvēja grīļodamies, brīnīdamies, ka stāv. Viņš zagās uz durvīm, saliecies, ar pūlēm vilkdams kājas, neatraudams skatienu no briesmīgā cilvēka sejas. Visļaunākais bija — kā paiet viņam garām? Tomēr izdevās, viņš aizzagās garām, galvu ierāvis, vēl arvien ar nāves bailēm acīs. Tad strauji drāzās atlikušo gabaliņu uz durvīm, pilns baiļu, ka nupat, nupat Jāņa dūres zvels viņam pa pakausi vai vēl ļaunāk — sagrābs aiz sprandas, nožņaugs.

Bet nekas nenotika. Nebija ne dūres, ne grābiena, ne sitiena, ne skaņas. Tikai smiekli, Jāņa dobjie, nicinošie, paklusie smiekli. Un Terencijs bija bezgala izbrīnījies, kad sveiks un vesels atradās viņpus durvīm, Jāņa smiekliem vēl arvien skanot ausis.

9 TAUTAS BALSS

Nerona neprātīgā bēgšana no Edesas kaitēja viņa stāvoklim vairāk nekā vissmagākā sakāve. Viņa piekritēji šķita paši sev smieklīgi, piekrāpti, jutās nekaunīgi pievilti, viņu entuziasms vērtās niknumā. Viņi norāva no postamentiem Nerona statujas, sasita druskās. Vairāku tūkstošu liels pūlis devās pie klints Šķirtas upes krastā, lai nopostītu jātnieka reljefu uz sikspārņa. Ļauni joki, negausīgi smiekli pavadīja šo iznīcināšanas darbu, un, kad krītošie bluķi dažus cilvēkus nosita, tas drīzāk palielināja līksmību, nevis to traucēja. Reljefa nopostīšana izvērtās orģijā. Cilvēki apskāvās, svinēja atbrīvošanos no sveša despota jūga, dziedāja, gavilēja, piesūcās par godu jaunajai brīvībai.

Tad bez garām runām, gluži kā pēc pavēles, visi devās uz Knopsa māju. Tikpat «zibenīgi», kā bija radusies viņa popularitāte, tagad tā pagaisa, un tauta redzēja viņā tikai Nerona un tā pasākuma ļauno garu.

Ieraudzījis satraukto, bīstamo pūli pulcējamies pie savas mājas, Knopss aizsūtīja pēc palīdzības pie drauga Trebonija. Taču, iekāms tā ieradās, durvju sargi jau bija pievārēti. Knopss sprieda, ka būs labāk, ja parādīsies iebrucējiem. Viņš tos sagaidīja ar draudzīgiem jokiem, lai vestu pie prāta, apvaldītu. Sirds dziļumos viņš drebēja aiz bailēm. Viņš jau bija gribējis aizlaisties tai naktī, kad viņa stiķis ar Terencija izdošanu nebija izdevies; bet Jalta, būdama grūtniecības pēdējās dienās, jutās ļoti slikti, un ārsti stingri iebilda pret ceļošanu; Knopss vilcinājās, un tieši tagad, kad viņš gribēja doties ceļā, pūlis jau bija klāt un aizkavēja viņu sasniegt pelnīto drošību. Viņš uzsāka sarunas ar ļaudīm, noskatījās labvēlīgā vienaldzībā, kā tie ņēmās laupīt, deva tiem iedzert. Paļāvīgs, gandrīz uzjautrināts, viņš klīda starp tiem. Bet sirdī viņam bija tumsa. Ak vai, arī uz draugu Treboniju nevarēja paļauties. Tas varbūt tīri labprāt redzētu, ka pūlis labā noskaņā un jokodamies saplosa Knopsu gabalos.

Tomēr viņš bijis netaisns pret Treboniju. Atskan ieroču žvadzoņa, ierodas kareivji, policija. Tomēr diemžēl Knopss nav bijis netaisns. Tā nav Trebonija policija, tā ir apšaubāma palīdzība, tie ir ķēniņa Malluka karavīri. Viņi gan izrauj Knopsu no pūla rokām un aizsargā viņu, bet vienīgi tādēļ, lai paši viņu sagrābtu un ņemtu savā apsardzībā.

Knopsa nojautas bija pareizas. Viņa draugs Trebonijs nesteidzās sūtīt palīdzību; Trebonijam nebūtu netīkami, ja palīdzība ierastos vēlu vai pārāk vēlu. Bet ka iejaucās Malluka ļaudis, tas mainīja visu situāciju. Tas bija par daudz. Ja vietējie karavīri uzdrošinās pacelt roku pret Nerona augstmaņiem, kādu galu tas var ņemt? Ka tauta taisīs pekstiņus, tas bija paredzams. Sados tai pa galvu — un būs atkal miers, fiet, ja karavīri, ja Malluka dienderi sāk spirināties pretī, tad nav vairs ko skatīties, tad tūliņ jāiejaucas. Viņš aizmirsa, ka pats pieļāvis nonākt tik tālu, un izjuta solidaritāti ar Knopsu. Nikns un žvadzošs viņš devās saukt pie kārtības ķēniņu Malluku.

Pie Malluka viņš sastapa virspriesteri Šarbilu. Kad pēdējās nedēļās Nerona vara tik skaidri redzami sagrīļojās, tas nebija aprobežojies tikai ar dažiem mājieniem ķēniņam, bet nepārprotamos vārdos licis saprast, ka pienācis laiks piedāvāt Cejonam tā dēvētā Nerona izdošanu un pieprasīt par to «Status quo» garantiju. Taču Mallukam, arābam, bija savi nesatricināmi uzskati par viesmīlību, un viņš palaida gar ausīm sava kanclera skaidros vārdus tikpat cieņas pilns un nekustīgs kā neskaidros mājienus naktī uz piecpadsmito maiju. Starp citu, šais pēdējās nedēļās šķita, ka viņa godīgā spēle atmaksātos arī politiski. No tālajiem Austrumiem bija pienākušas ticamas ziņas, ka Artabans ieguvis izšķirošus militārus panākumus pār savu pretinieku Pakoru. Bet, ja lielķēniņš varēs atkal pārsviest pietiekamā daudzumā karaspēku pie savam rietumu robežām, tad romiešu ģenerāļi, pat pēc Domiciāna uzkāpšanas troni, divreiz apdomāsies, pirms pāries Eifratu. Tātad labi vien bija, ka turējās pie Nerona un nespēra pārsteidzīgus soļus. Tagad gan Nerona neapdomīgā bēgšana iznīcinājusi šīs cerības uz visiem laikiem. Pēc tāda stihiska tautas dusmu izvirduma viņu vairs nevarēja turēt Starp- upē.

Kaut kādu labumu šis lautas dusmu izvirdums tomēr bija atnesis. Ar to, ka tas vērsās vispirms pret Knopsu, Mallukam un Sarbilam radās cerētā izdevība pievākt šo cilvēku sev. Rokā viņš ir, un tas ir iepriecinoši. Jo, ja Artabans, kā tagad redzams, gūs galīgo uzvaru tālajos Austrumos, Roma katrā ziņā ievadīs sarunas, pirms iesāks kara operācijas, un tad, lai pierādītu savu labo gribu, varēs vismaz piedāvāt Nerona kanclera izdošanu. Ja runa bija par pretīgo vergu Knopsu, tad ķēniņam Mallukam nebija iebildumu, lai arī cik stingri būtu viņa uzskati par viesmīlību.

To visu patlaban ķēniņš ar virspriesteri pārsprieda, kad žvadzēdams ieradās Trebonijs. Pēc viltvārža gļēvulīgās bēgšanas viņi sajutās daudzkārt pārāki par tā pakalpiņiem un izturējās pret skaļo, dusmīgo kapteini vēl stīvāk un cienīgāk nekā citkārt.

Uz Trebonija sūdzībām Šarbils atbildēja, ka virsnieks, kas apcietinājis Knopsu, nav pārkāpis savas pilnvaras, bet rīkojies ar valdības ziņu un tās uzdevumā. Esot saprotams, ka Edesas tauta sadumpojusies pret Knopsa alkatību un daudzajām patvarībām un neļauj vairs sev darīt pāri, pēc tam kad imperators Nerons pats aizbēgdams pametis savus ierēdņus likteņa ziņā.

Tagad tikai Trebonijam atvērās acis, cik ļoti Nerona bēgšana viņu pašu apdraud. Viņš bija karstas dabas vīrs, bet pietiekamā mērā karavīrs, lai ātri pārskatītu militārās perspektīvas, un zināja, ka ielu cīņas gadījumā pret Edesas iedzīvotājiem un ķēniņa Malluka karaspēku viņam nav ne mazāko izredžu.

—     Ja jūs tā domājat, — viņš teica izaicinoši, tomēr sirds dziļumos gatavs piekāpties, — tad galu galā arī mani jūs varētu apcietināt.

Sirmgalvis klusēja un, kā Trebonijam šķita, ņirgājās, piebāzis savu putna galvu ķēniņam. Bet tas, pirmo reizi kopš Trebonijs bija ienācis, atvēra muti un teica:

—     Nebaidies, kapteini Mēs tevi nearestēsim.

Viņš pateica to savā dobjajā balsī mierīgi, bez izsmiekla. Bet Trebonijam šķita, ka saņēmis belzienu pa pieri. Visvairāk viņu skāra tas, ka ķēniņš viņu vairs ne- dēvēja par «maršalu», bet par «kapteini». Tas bija visvienkāršākais un iespaidīgākais veids, lai nostādītu visas lietas atkal savās vietās. Trebonijs tajā mirklī, kad ķēniņš Malluks viņu nosauca par kapteini, pārvērtās atkal necilā provinces virsnieciņā, tāpat kā imperators Nerons ar savu bēgšanu pārvērtās atkal vergā, par kādu bija piedzimis; turpretī Malluks bija dzimis ķēniņš. Trebonijs neuzdrošinājās protestēt un gandrīz būtu pateicies; viņš klusēja.

Pēc brīža Šarbils paskaidroja tuvāk Malluka vārdus. Edesas ķēniņš, viņš klāstīja, atļaujot kapteinim Trebonijam ar saviem ļaudīm atgriezties citadelē, un viņam tiekot dots trīs stundas laika. Ķēniņš nevēloties, lai tauta viņam lemtu tādu pašu likteni kā Knopsam. Kapteinim tāpēc ja- izmantojot viņam atvēlētais laika sprīdis.

Sadudzis, apjucis, neticēdams 'vairs pasaules kārtībai, lādēdamies un pakļaudamies Trebonijs devās prom.

10 ARDIEVAS EDESAI

Vienīgais cilvēks Edesā, kas Nerona bēgšanu neuzskatīja par sava režīma katastrofu, bija senators Varrons. Artabana panākumi tālajos Austrumos par jaunu bija uzkurinājuši viņa gandrīz izdzisušās cerības, un viņš nevēlējās saprast, ka «radījuma» muļķīgais izlēciens iznīcinājis visas priekšrocības, ko viņu pasākumam deva Artabana uzvara. Gluži otrādi, viņš uzskatīja par izdevīgu

Nerona īslaicīgu nozušanu, jo Knopss ar Treboniju līdz ar to bija nolikvidēti uz visiem laikiem.

Viņam pat prātā nenāca uzņemt nopietni Edesas iedzīvotāju dumpi. Tikko Artabana uzvara būs galīgi noskaidrota, varēs viegli pārliecināt masas, ka Nerons nemaz nav bēdzis, bet gribējis tikai apmeklēt lielķēniņu, lai ar to apspriestos, kā lielo uzvaru Austrumos izmantot tikpat izšķirošam triecienam Rietumos.

Skaji prātodams, viņš Marsijas klātbūtnē soļoja šurp un turp. Viņš piegāja tai cieši klāt, saņēma tuklajās rokās tās gaišo galvu, saudzīgi atlieca to atpakaļ un pats atmeta galvu, lai labāk meitu redzētu.

— Tas nebija velti, ka tu atdevi sevi «radījumam», — viņš tai apgalvoja. — Tagad notiks tā, kā es tev solīju: tu uzkāpsi Palatīnā.

Piemērojoties jaunajiem apstākļiem, viņš domās jau bija pārcēlis sava pasākuma centru no Edesas uz Ktesi- fonu, Artabana galvaspilsētu, un, no Ktesifonas skatoties, viņa pasākums likās jauns, varens un ziedošs.

Jā, Varrons prātoja Marsijas klātbūtnē, viņš tagad pametīs šo nožēlojamo Edesu un pārcels savu rezidenci uz Ktesifonu. Ne jau tāpēc, ka viņš Edesā justos apdraudēts kā Knopss vai Trebonijs, bet pienācis laiks, kad beidzot viņam jāstrādā kopā ar pašu Artabanu. Būtībā tā bijusi nolaidība, ka viņš tik ilgi kavējies ar ķēniņu aprunāties aci pret aci. Sarunas vestas ar sūtņiem, ar ministriem, bet par lielķēniņu pašu pārāk maz kas dzirdēts, nav zināms, kāds viņš izskatās. Šo seju Varrons grib ieraudzīt. Viņš cer, ka iespēs lielķēniņam šo to apgaismot un arī sniegt dažus derīgus mājienus.

Kas attiecas uz «radījumu», tad tas, šķiet, kaut kur blandās pa stepi. Neko tuvāk uzzināt nav iespējams, bet tāds zellis kā Terencijs bojā neaizies, tam viņš par sīku; par tādiem sīkaliem dievi neliekas zinis, un Varrons pārāk pārliecināts par savu zvaigzni, lai kaut uz mirkli pieļautu «radījuma» bojā eju. Droši vien mūsu Terencijs pēc ilgākas maldīšanās atlingos sveiks un vesels lielķēniņa galmā. Būtu labi, ja Varrons viņu tur personīgi sagaidīs un atkal drusku nopietnāk ņems savā uzraudzībā.

Jā, Nerona bēgšana, kas visos citos tā piekritējos viesa paniku, deva viņam, Varronam, jaunu impulsu. Viņš nekavējoties ķērās pie darba, lai sagatavotu savu pārcelšanos uz lielķēniņa galmu. Bet viņš gribēja novērst, ka viņa aizceļošanu no Edesas iztulkotu kā bēgšanu. Tādēļ viņš lika sevi pieteikt ķēniņam Mallukam, lai pirms aizbraukšanas no Edesas atklāti un mierīgi ar viņu izrunātos.

Tas bija pārdroši. Lai cik optimistiski Varrons raudzījās uz savu pasākumu, viņš tomēr saskatīja briesmas, kas slēpās atsevišķos momentos. Iespējams, ka ķēniņš Malluks lūkos viņu aizturēt kā maiņas objektu sarunām ar Romu. Bet šis risks Varronam bija jāuzņemas. Viņš nevarēja Artabana galmā ierasties kā bēglis. Edesā bija jābūt skaidrai situācijai.

Tā nu atkal viņi sēdēja trijatā — Malluks, Šarbils un viņš — telpā ar strūklaku. Runāja, kā jau pienācās, par vienaldzīgām lietām, un ne Varrons, ne Austrumu augstmaņi ne ar vārdiņu neieminējās par to, kas visiem dega sirdī un uz mēles, — par Nerona bēgšanu. Beidzot, kad pietiekams laiks bija pagājis, Varrons iesāka:

—     Es lūdzu savu brālēnu un lielķēniņu piešķirt man atvaļinājumu. Imperatora aizceļošana spiež ari mani uz laiku atstāt Edesu.

Iestājās ilgs klusums. Šarbils lūkojās uz ķēniņu, gaidot, ka tas runās. Beidzot Malluks teica, un tas skanēja drīzāk skumji nekā ironiski:

—     Tu to sauc par aizceļošanu, brālēn?

Un Šarbils savā smalkajā, Jaunajā veča balsī piebilda:

—    Mēs gan būtu gauži vēlējušies, lai šī aizceļošana nenotiktu tik pēkšņi un lai mums, kas tik ilgi sniedza imperatoram viesmīlību un aizsardzību, laikus par to būtu paziņots. Būs labi, ja turpmāk nodrošināsimies, lai mūs vairs nepārsteidz Rietumu vīru pēkšņie lēmumi.

Un viņa viltīgā, kaulainā galva pieliecās draudīgi tuvu Varronam. Tas neatkāpās.

—    Vai tas nozīmē, — viņš jautāja, — ka jūs mani gribat šeit aizturēt? — Viņš lēnām pievērsa skatienu ķēniņam. Bet tas noskumis un ar tikko manāmu izsmieklu atbildēja:

—    Tu maldies, rietumniek un ciemiņ!

Un Šarbilam, kas, acīm redzot, gribēja ko citu, nācās sava pavēlnieka ♦ārdus izskaidrot:

—    Tu pārproti lielo ķēniņu. Tas, ko tev teicu, nenozīmē, ka mēs tevi turam. Pavisam otrādi, tas nozīmēja atvainošanos, ka mēs stiprāk nepretojamies ciemiņa vēlmei šķirties no mums. Jo neslēpšu tev, ka mēs pat mazliet priecājāmies par tavu aizbraukšanu. Pēc tam kad Nerons «aizceļojis», kā tu to saki, lielajam ķēniņam turpmāk nenāktos viegli galvot par to, lai tavs miegs būtu netraucēts. Mums nenāk prātā tevi salīdzināt ar tik tumšām personām kā Knopss un Trebonijs. Bet pūlim trulas acis, un viena rietumnieka seja tam liekas tāda pati kā otra. Nekad ķēniņš tevi nebūtu raidījis prom no sava pavarda, bet, tā kā tu to prasi pats, viņš tevi neaiztur.

—    Nē, es tevi neaizturu, — ķēniņš piebilda savā dobjajā balsī klusi un nopietni, gandrīz bēdīgi.

Kamēr Malluks to teica, Varronam kļuva pilnīgi skaidrs, ka, no Edesas valdnieka viedokļa raugoties, viņa pasākums ar Neronu cietis nožēlojamu neveiksmi un tiem būtu pilnīgas tiesības aizturēt ar varu viņu, kas ielaidies šai dēkā. Bet tie viņam ļāva iet un vēl lūdza piedošanu par to, ka nebija pietiekami pieklājīgi. Vai šādu augstsirdību varētu atrast kur citur kā šajos neizprotamajos Austrumos? Varrons nebija sentimentāls, bet tas viņu aizkustināja, un viņš paklanījās dziji un pateicīgi, rokas pēc austrumnieku paražas uz krūtīm sakrustojis.

Pēc ilgas klusēšanas Šarbils sāka par jaunu:

—    Kurp gan tu dosies, mīļo Varron? Daudz vairs nav to ceļu, kas tev atvērti.

—     Tā kā mans imperators Nerons atrodas ceļā pie lielķēniņa Artabana, — Varrons atbildēja, — tad arī es uzskatu par pareizu doties uz Austrumiem.

—    Viņš atrodas šai ceļā? — zobgalīgi vaicāja virspriesteris; viņa dzeltenā, kā pergaments sažuvusi piere sakro- kojās vēl vairāk nekā parasti, melnā, krāsotā, trīsstūrainā bārda nokarājās kā nedzīva ap izkaltušajām lūpām un apzeltītajiem zobiem. Bet ķēniņš Malluks teica:

—     Tu dari gudri, dodoties uz Austrumiem. Būs labāk tev un laikam arī man, ja imperators Domiciāns griezīsies pie Artabana, nevis pie mums ar pieprasījumu tevi izdot; jo lielķēniņa rezidence atrodas tālāk no Antiohijas nekā mana, un viņam ir biezāks aizkars, aiz kura tevi paslēpt, nekā man. Došu tev pavadoņus un aizsardzību, lai tu droši nokļūtu lielķēniņa galmā. Varbūt tavs ceļš ir bīstamāks, nekā tev šķiet.

Klausoties ķēniņā, Varronu pārņēma tādas jūtas, kādas sen nebija pazinis, kaut kas līdzīgs svētbijībai. Cik diženas un cieņas pilnas šis Austrumu ķēniņš sarīkoja viņam atvadības, kuras viņš, Varrons, pieprasīja aiz tīra aprēķina. Austrumnieki bija labāki par romiešiem, cilvēciskāki, kulturālāki. Varrons pakāpās mazliet atpakaļ un pilnībā aplūkoja ķēniņu un virspriesteri, Malluka rāmo seju ar maigajām, izvelbtajām acīm un kumpo, prāvo degunu, un Sarbila krunkaino galvu, kas likās saaugusi ar priestera smailo cepuri.

—     Pateicos tev, brālēn un lielo ķēniņ, — viņš sacīja patiesīgi, sirsnīgi, — un tev, virspriesteri, ka jūs nedusmojaties uz mani par padomu Nerona lietā.

Bet Malluks skaidru skatu atbildēja:

—     Es nedusmojos uz tevi.

Un godbijīgi, pacejot abas plaukstas pret Varronu, viņš un Šarbils sveica savu viesi, Rietumu vīru, kas tagad šķīrās no viņiem varbūt uz visiem laikiem.

Bet Varrons paņēma šķirstiņu ar dokumentiem un meitu Marsiju un devās uz dienvidaustrumiem, lai nokļūtu Artabana galmā.

11 LIelķēniņs

Ktesifonā, partiešu rietumu galvaspilsētā, tālāk ceļot viņam neļāva, bet lika uzgaidīt, līdz lielķēniņš pēc uzvaras karagājiena atgriezīsies.

Un Varrons gaidīja. Sēdēja pie ministriem, runāja par savu Neronu, rādīja mirušā partiešu valdnieka lielā Volo- gēza rakstu, kurā tas izteica savu apbrīnu un pateicību par Varrona gudrību, kas bija palīdzējusi izbeigt karu starp Romu un partiešiem. Bet ministri, lai gan ļoti pieklājīgi, tomēr neņēma visu tik nopietni, kā viņš bija cerējis. Vienīgi pamazām Varrons izprata, ka viņa pasākums, ja to aplūkoja no Ktesifonas, zaudēja savu nozīmību. Viņš bija pieradis pie Romas tautu jūkļa, bet Ktesifonā pasaule izskatījās plašāka, partiešiem bija sakari ar tautām, kuru vārdus Varrons tik tikko zināja un kurus izrunāt nekad neiemācīsies. Skitu, alānu, pat ķīniešu sūtņi gaidīja, lai izteiktu lielķēniņam savas vajadzības. Varrons saprata, ka pat īstā Roma Ktesifonas galmam nebija pasaules centrs, nerunājot jau par Nerona mākslīgo Romu. Dažu labu brīdi viņš sev likās sīks un provinciāls, un viņa nodomi šajā galmā šķita bez izredzēm.

Bet, kad lielķēniņš atgriezās, Varrons saņēma izlūgto audienci negaidīti ātri.

Ceremonijas bija stingras. Daļu varenās troņa zāles aizsedza priekškars. Gar sienām stāvēja ķēniņa gvardi, augstmaņi ar sejām pret priekškaru izveidoja lielu pusapli. Tad atskanēja balss:

— Viņa majestāte ķēniņu ķēniņš apsēdies tronī.

Priekškars atvērās, ķēniņš kļuva redzams.

Viņš sēdēja zeltā un dārgakmeņos mirdzošā tronī, priesteru ielenkts; blakus viņam dega svētā uguns. Smagās, stīvās krokās krita viņa ornāts. Kronis šūpojās virs viņa galvas, resnām auklām piestiprināts griestiem. Ķēniņa sejas lielāko daļu aizsedza varena, mākslīgi sacirtota bārda, pārkaisīta ar zelta putekļiem.

Kad atskanēja vēstījums, augstmaņi nometās zemē, pierēm skarot grīdu, arī Varrons nometās uz ceļiem. Viņš nodeva savu rakstu. Artabans to lika nolasīt un atbildēja, ka par saturu žēlīgi padomāšot. Tad priekškars atkal aizvērās, un Austrumu majestātes zeltītā parādība pazuda, iekāms Varrons bija ieklausījies viņa balsī. Likās, audience beigusies.

Bet tā nebija. Varronu, kurš bija ļoti vīlies, ka lielķēniņš viņam personīgi nav veltījis pat pāris vārdu, patīkami pārsteidza vēsts, ka majestāte tūliņ viņu pieņemšot otrā, privātā audiencē.

Galms un gvardi pazuda. Varrons palika viens milzīgajā zālē.

Negaidīti aiz priekškara parādījās neliela auguma vīrs. Viņam bija apaļa galva; bezbārdainā seja zem ogļmelna- jiem matiem šķita pārsteidzoši bāla. Vienīgi pēc ornāta Varrons pazina lielķēniņu.

Līdz ar kroni un bārdu tas bija atmetis ceremoniālu un valdnieka majestātiskumu un šķita ļoti pieklājīgs un laipns. Nekavējoties viņš pārgāja tūliņ pie tēmas, pie «eksperimenta», kā viņš dēvēja Nerona ideju. Viņa grieķu valoda kliboja, bieži vien viņš meklēja īstos vārdus, un tomēr viņš izteica visas savas domas nianses. «Eksperimenta» neveiksmē galvenokārt vainojams bija, viņaprāt,

Nerona «oreols», uz kuru, acīm redzot, ne vienmēr varēja pajauties.

— Šis. «oreols», — viņš teica ar vieglu ironiju, — šķiet, reizēm atsakās darboties. Mans galma māgs gan apgalvo, ka tas neesot iespējams. Bet viņam nav taisnība. To liecina jūsu Nerona piemērs. Kad jūsu Nerons izšķīrās par asins- nakti vai arj par savu bēgšanu, tad, acīm redzot, viņa «oreols» bija pārstājis darboties. Jums, mīļo Varron, kā pieredzējušam valstsvīram būtu bijis jāgādā, lai jūsu Nerons tādos «oreola» aptumsuma brīžos nepieņem nekādus lēmumus.

Klausoties šajos oriģinālajos politiskajos un teoloģiskajos pārspriedumos, Varronam kļuva nelāgi ap dūšu; viņš sajuta aiz šiem vārdiem tāda cilvēka slēptu izsmieklu, kurš apzinās savu pārākumu. Nepatikā viņš saprata, ka šis ķēniņš, lai cik tālu būdams no visa notikušā, tomēr uztvēris galveno kļūdu, ko viņš, Varrons, pieļāvis un pats neparko negribēja atzīt. Savā sīkajā personiskajā naidā pret Knopsu un Treboniju viņš bija izlaidis no acīm vissvarīgāko: pašu «radījumu», tā pārvērtības un izjūtas. Neizprotamā aklumā nebija uztvēris, ka pat cilvēks bez patstāvīgām idejām un personības tajā brīdī, kad viņam nodod varu, iegūst jēgu un saturu. Varas izlietošanas funkcijas maina varas nesēja būtību. Vara, kredīts, slava piešķir personību un savu seju pat tiem, kuriem daba tās nav devusi. Tas viņam būtu bijis jāzina, tas viņam sev bija jāatgādina. Bet to viņš nebija zinājis vai arī nav gribējis zināt. Lai cik vēlīgi laipni, lai cik puķaini teoloģiski būtu lielķēniņa prātojumi, tie rāda, ka lielķēniņš viņa — Varrona kļūdu un nepiedodamo nolaidību skaidri saskatījis.

Bet viņš, iedomīgs un lielīgs, bija cerējis, ka partiešu galmā gaidīt gaida uz viņa pamācībām. Šo ķēniņu, kuram uz cilvēkiem un politisko īstenību bija daudz asāks skats nekā viņam pašam, šo ķēniņu viņš bija gribējis «pamācīt», «apskaidrot viņu un dot dažus derīgus mājienus».

Bet Varrons vismaz bija vīrs, kas ilgi netūļājās, ja pieļāvis kļūdu. Nebija nekādas jēgas tukši tarkšķēt, meklēt muļķīgus attaisnojumus. Vīrišķīgi un tieši, bez izskaistināšanas mēģinājumiem, viņš piekrita:

-- Jums taisnība, majestāte. Jūsu nopēlums ir vietā.

Likās, Artabanam patika šī godīgā atzīšanās. Viņš novirzījās no nepatīkamā temata un laipni uzaicināja:

—     Tā, mīļo Varron, un tagad pasakiet man — kādas ir jūsu Nerona izredzes, pēc tam kad viņš no Edesas laidies lapās?

Viņš teica «laidies lapās», viņš lietoja šo tautisko izteicienu, un tas skanēja tik dīvaini viņa neveiklajā grieķu valodā.

No šī «laidies lapās» Varrons pavisam sašļuka. Kādā idiotiskā situācijā viņš bija iemanevrējis. Tur nu viņš sēž, pārgudrais, nez kādu vēju atpūstais romietis, un grib šim lietpratējam ķēniņam iestāstīt, ka partiešu valsts nokļūs briesmās, ja neuzņemsies milzīgus naudas un asiņu upurus, lai noturētu Neronu. Kā to izdarīt? Tas ir vienkārši muļķīgi un bez kādām izredzēm. Bet — «šeit ir Roda, un šeit jālec».

Viņš sevi pārvarēja un pateica, ko bija sagatavojis un daudzos memorandos izklāstījis partiešu galmam. Nerons un viņa Roma pretstatā Flāviju imperatoriem godīgi pildīšot draudzības līgumu ar partiešiem aiz labi saprotamiem iekšējiem un ārējiem iemesliem. Viņi zinot, ka civilizāciju tikai savienībā ar partiešiem varēs sekmīgi aizstāvēt pret ziemeļu barbariem. Viņš runāja bez spara; viņam bija neērti malt ķēniņam tik lētas frāzes.

Artabans arī pārtrauca viņa pļāpāšanu jau pēc dažiem teikumiem ar pieklājīgu, tomēr noteiktu rokas mājienu.

—     Mīļo Varron, — viņš teica, — šie vispārējie viedokļi man ir diezgan pazīstami. Man zināms arī tas, kas runā pretī projektam: pēc visām kļūdām, ko pieļāvuši jūsu Nerona «oreola» darbības pārtraukumi, vēl ieguldīt naudu un karaspēku jūsu pasākumā. Vēl tikai neesmu skaidrībā par vienu: kādi apstākļi šodien vēl runā par labu tam, ka es jūsu pasākumu arī turpmāk atbalstītu. Par to es no jums kā Nerona pārstāvja vēlētos dzirdēt tuvākus paskaidrojumus.

Dzirdot šādu lietišķu jautājumu, Varrons sajutās kā skolas zēns, kas nav veicis savus mājas darbus, un lielķēniņa saudzīgais aizrādījums uz viņa kļūdām nepadarīja viņa uzdevumu vieglāku. Līdzēt varēja tikai godīgums, lietišķums. Sausi un neizpušķoti viņš atzinās, ka pēc tam, kad pieļāvis sava imperatora bēgšanu, viņš atmetis sākotnējo domu, ka Nerona valdīšanas joma varētu izplesties līdz Palatīnam. Tomēr vēl šodien viņš esot tanīs domās, ka ir iespējams sakausēt mazās valstiņas starp Tigru un Eifratu un pat krietnu dalu viņpus Eifratas lielā bufervalslī, ko pārvaldītu tāds valdnieks, kas ar Nerona vārda prestižu apvienotu sirsnīgas padevības jūtas lielķēniņam.

—     Jā, — atbildēja Artabans. — Tieši tā arī es uztveru situāciju. Labākajā gadījumā es varētu pastiprināt savu iespaidu Mezopotāmijā. Tas ir, — viņš paskaidroja, vārdu asumu mīkstinot ar laipnu balss intonāciju, — es varētu, kā jūs to atzīstat, uzņemoties risku un upurus, ko jūsu Nerona ietekmīga atbalstīšana prasītu, iegūt labumus, kam nebūtu nekādas saprātīgas proporcijas ar milzīgajiem izdevumiem.

Varrons neteica neko. Uz šādu konstatējumu nebija ko atbildēt. Viss pareizi. Viņš pazaudējis spēli. Beigas.

—     Vai man tātad jāatgriežas Edesā? — viņš jautāja, un viņa apdzisusī seja dīvaini kontrastēja ar šī secinājuma noteiktību.

—      Netēlojiet man traģisku varoni, — gandrīz vai sapīcis teica lielķēniņš. — Jūs taču labi zināt, ka atgriešanās Edesā nozīmētu jūsu izdošanu Romai un drošu bojā eju. Protams, es priecājos, ka galmā ir vīrs, kurš ieguvis mana lielā priekšgājēja Vologēza pateicību un kurš nostājās manā pusē, kad es vēl biju mazs un neievērojams. Es apsveicu jūs un jūsu Neronu kā savus viesus. Diemžēl šī viesmīlība man jāierobežo no sākta gala. Ja tā apdraudēs manas valsts drošību, es to nevarēšu ievērot.

—     Vai tāds gadījums iespējams? — mazliet naivi vaicāja Varrons.

—      Tas ir visai iespējams, — nopietni atbildēja Artabans. — Ja Domiciāns ir gudrs, tad viņš man piedāvās izdevīgus tirdzniecības līgumus un nepretosies militārā stāvokļa prātīgam noregulējumam Starpupju zemē. Bet, ja viņš turklāt izvirzīs noteikumu, ka man jāatsakās no jums un jūsu Nerona, tad man nav tiesību šo noteikumu atraidīt. Nevar pieļaut, ka tiktu apdraudēts divi simti miljonu cilvēku miers viena cilvēka personīgas labklājības dēļ. Tāds cilvēks kā Lūcijs Terencijs Varrons to sapratīs.

Jā, Varrons to saprata. Lielķēniņa spriedumi bija tikpat tieši un skaidri, cik grumbuļaina viņa grieķu valoda. Un tomēr, Varrons sprieda, šis prātīgais, kārtīgais un humānais ķēniņš prasīja pārāk daudz no viņa saprātīguma.

Artabans ne tikai gribēja izdot viņu romiešiem, bet prasīja, lai viņš, Varrons, pats tam piekristu.

Viņš pūlējās likt ar saviem iespaidiem skaidrībā klusi sēdošās Marsijas klātbūtnē.

—     Man atliek tikai viena cerība, — viņš sacīja ar skumju, ironisku smaidu, — ka Stiepiņš izdarīs muļķības un tā piespiedīs Artabanu atkal uzņemties pasākumu ar mūsu Neronu. Tikai diemžēl es pats esmu daudz darījis,

Tai apskaidrotu Stiepiņu un izdzītu viņam no prāta aplamības.

Tad viņš atminējās, kā tika iecerējis savu pasākumu, savu «eksperimentu», un pārmeta sev, ka to īstenojis pārāk rietumnieciski, kur bija vajadzējis rīkoties austrumnieciski. Viņš, piemēram, vienmēr domājis, ka ir tālredzīgāks nekā citi, un tomēr, kā īsts romietis, nav spējis nekad pamest skatu tālāk par valsts robežām. Galu galā viņš izrādījies nacionālists, augstprātīgi iedomīgs, — pasaulei esot jāpriecājas, ja Roma par to parūpētos. Tagad, pārāk vēlu, viņš izprotot, cik pasaule liela un Roma maza.

Un jau atkal nesalaužamajā, dzīvespriecīgajā vīrā modās rotaļīgās apceres prieks.

—     Cilvēks nekad nepārstāj mācīties, — viņš nobeidza. — Es Stiepiņu pamācīju, tagad viņš pamāca mani. Ja mēs Romā kādu rakstnieku nosūtījām trimdā, piemēram, Mu- zonu vai Lionu no Prūsas, tad šī trimda man bija tikai abstrakts jēdziens. Bet tagad, kad Stiepiņš mani piespiedis emigrēt, es sāku saprast, ka pasaules centrs nav vis tur, kur mēs esam piedzimuši, bet pasaulei tikpat daudz cen- tiu, cik iemītnieku.

12 , BĒGLIS

Tikmēr Nerons-Terencijs, viens no šīs pasaules iemītniekiem un centriem, gāja savu garo ceļu. Viņš bija devies prom tajā pašā naktī pēc satikšanās ar Jāni un nokļuvis dziļi stepē. Dienu viņš slēpās, nākamajā naktī atkal soļoja, vienmēr tikai uz dienvidaustrumiem, ari trešajā naktī tāpat. Viņš bija priecīgs būt vienatnē ar sevi. Tuksneša vientulība viņam palīdzēja atkal salāpīt savu krietni cietušo «oreolu». Trešajā dienā viņš jutās stipri izsalcis un izslāpis, bet šai trešajā dienā ari viņa «oreols» bija pilnīgi atžirdzis, tā ka viņš tajā atkal varēja iespaidīgi ieslēpties. Viņš sev iestāstīja, ka vienīgi mirdzums, kas no viņa izstaro, aizkavējis mežonīgo Jāni viņu aizskart, un liktenis noteikti viņam nejaus iet bojā. Dienu pēc tam, pagalam izvārgušu, viņu notvēra beduīni.

Tie bija īgni ļaudis. Kad viņš paskaidroja, ka gribot nokļūt lielķēniņa galmā, tie viņam aizdomu pilni pajautāja, ko viņš tur meklējot, un, kad viņš gari un miglaini sāka tiem klāstīt, tie viņu noturēja par krāpnieku, izbēgušu vergu vai ko tamlīdzīgu un uzdeva veikt visprastākos un grūtākos darbus. Viņš, apzinādamies savu «oreolu», nepagodināja tos ar iebildumiem, tikai pagriezās, paspēra dažus soļus un notupās. Tie viņu sita, bet viņš joprojām izrādīja tiem pasīvu pretestību. Ar laiku tos tomēr ietekmēja nopietnība un cēlums, ar kādu viņš panesa sitienus un savu postu. Tie gan tikai īsi un nicīgi pasmējās par Terencija apgalvojumiem, ka viņš esot imperators Nerons, bet slepenībā salīdzināja viņa seju ar tā vīra seju, kas attēlots uz monētām, un viņus pārņēma bailes, vai tikai nav izdarīta liela muļķība. Tie pārdeva savu nepatīkamo gūstekni citai ciltij.

Nerons to uzņēma vienaldzīgi. Viņš uzskatīja, ka tieši viņa nelaime liecina: dievi apstiprina viņa pretenzijas. Lai pilnībā izjustu, kas ir imperatora majestātiskums, lai kļūtu līdz beidzamajam sīkumam par Neronu, viņam bija ne tikai jāpiedzīvo Nerona augšupeja un spožums, bet arī kritiens. Tā ļaunums, kas pār viņu nāca, nebija mazāk apsveicams kā labums, un viņš pacieta bez kādas iekšējas pretestības, ka viņam pie šīs otrās beduīnu cilts neklājās labāk kā pie pirmās. Arī viņa jaunos pavēlniekus pamazām ietekmēja viņa klusās, neatslābstošās pretenzijas, un tie sāka viņu uzskatīt drīzāk par plānprātiņu nekā par krāpnieku, un, tā kā plānprātiņi tiem bija reizē nicināmi un svēti, tie viņu vienlaikus ir zaimoja, ir godāja. Tie jutās neomulīgi šī dižā un dīvainā pļāpas klātbūtnē un priecājās, ja varētu to izdevīgā gadījumā pazaudēt, pareizāk sakot, viņi to izmeta ārā.

Sākās Nerona garais sāpju ceļš caur tuksnesi. Vairākkārt viņš nonāca līdz galīgam spēku izsīkumam, bet tieši šī drausmā klaiņošana pabeidza viņa pārvērtību par pilnīgu Neronu. Viņš izbaudīja vislielāko pārgurumu un iznīcības sajūtu un nostiprināja savu ticību, ka «līdz pašām īkstīm» esot cilvēces vispilnīgākais pārstāvis — imperators.

Pēc dažādiem nožēlojamiem un smieklīgiem piedzīvojumiem viņš beidzot pusdžīvs aiz slāpēm nokļuva tuksneša pazemes pilsētā Homā. Viņam ierodoties, tur bija tikai sievietes, bērni un sirmgalvji; vīrieši siroja savās ikgadējās laupītāju gaitās. Šīs nedēļas Homā Neronam neklājās slikti. Arī šeit pusaudži un sievietes nevarēja lāgā izprast, vai lai uzskata viņu par krāpnieku, plānprātiņu vai nelaimē nokļuvušu augstu kungu. Bet viņi to labi ieredzēja; kad viņš klusēdams sēdēja savā pazemes kambarī, no viņa izstaroja cieņa, maigums un majestātiskums. Bērni, sirmgalvji un sievietes sapulcējās viņam apkārt un ilgi aplūkoja viņu biklā ziņkārē. Dažkārt arī, ja viņu ļoti lūdza, viņš atdarīja muti un stāstīja. Viņš stāstīja lieliski, kā vislabākais pasaku teicējs. Homas pilsētas iemītnieki klausījās sava dīvainajā viesī un paturēja viņu labprāt līdz tam laikam, kad ieradīsies vīrieši un izlems viņa turpmāko likteni.

Bet, iekāms vēl vīri atgriezās, ieradās lielķēniņa sūtņi. Pēc tam kad Artabans bija nolēmis pagaidām atzīt Neronu tāpat kā līdz šim, viņš izsūtīja savus veiklākos aģentus un spiegus, lai uzmeklētu pazudušo, un tiem izdevās tas, kas Varrona ļaudīm nebija laimējies — atrast paslēpto. Tā nu viņi bija klāt un, par lielu izbrīnu Homas iedzīvotājiem, nometās svešiniekam pie kājām, skarot ar pieri zemi, un apsveica to kā Rietumu pasaules valdnieku.

Pats Nerons nemaz nejutās pārsteigts, kad lielķēniņa sūtņi, nometušies putekļos, godināja viņu. Vientuļš un nožēlojams viņš bija devies prom no Edesas. Grezni, ķeizariski pavadīts, viņš ieradīsies Ktesifonā. Tā tas pienācās, un tur nebija ko brīnīties. Pasaule bija labi iekārtota, un visam, kas ar viņu noticis, izrādījās, ir sava jēga. Dievi vēlējās, lai dienas gaismu ieraudzītu jauns, līdz šim nezināms Nerons, pilnveidotais Nerons, un tāpēc tas viss bija noticis. Tagad aplis noslēdzies. Nu viņa dvēsele, kā tas pienākas imperatoram, bruņota pret spožuma kārdinājumu un pret postu. Viņš ir mierā ar savu likteni, viņš izpratis tā jēgu, nekas viņu nespēs izsist no līdzsvara.

Aukstasinīgi un lielā mierā viņš ļāva Artabana sūtņiem sevi grezni ietērpt un svinīgi nogādāt Ktesifonā. Visā garajā ceļā viņam iziādīja vislielāko godbijību. Visa tauta izjuta majestātiskuma elpu, ko izstaroja šis vīrs, sevī iegrimis, garlaikots, tomēr cieņas pilns. Neskaitāmi ļaudis krita ceļos, kad viņš devās garām, un dauzīja pieri pret zemi, kā ieraugot lielķēniņu.

Pat Varrons bija pārsteigts, Ktesifonā ieraudzījis savu Neronu. Šis Nerons sakarā ar pēdējo mēnešu iekšējām un ārējām grūtībām bija kļuvis vājāks, viņa seja nebija vairs tik tukla, gaišsarkanajos matos jautās pirmais sirmums, un bieži viņa lūpās pavīdēja maigs, gurds, dievišķa pārākuma pilns smaids. Šim smaidam bija grūti pretoties. Viegls neprāts dvesmoja ap šo vīru, tas apņēma viņu kā bruņas, kas darinātas no gaisa. Tas vairs nebija «radījums», un bija jājautā, cik tālu Varrons spēs pieradināt šo jauno Terenciju, kaut arī pielietotu visu savu gribas spēku un viltību.

Nerons runāja mazāk, runāja lēnāk, viedāk. Reti kad viņš vairs pielika pie acs smaragdu. Viņš vairs nebija ziņkārīgs; viņš bija visu skatījis, ko cilvēks spēj skatīt, un viņam vairs nevajadzēja cieši pētīt, lai kaut ko izprastu. Viņa lepnums bija mazāk īdzīgs, viņa nepieejamība apdvesta ar zināmu labvēlību. Viņu, kas mērojis visus augstumus un dzīles, nekas vairs nespēja pārsteigt vai skart.

Tādējādi tagad viņš bija zaudējis ari jebkādas bailes no tikšanās ar lielķēniņu, no kuras viņš agrāk bija baidījies kā no uguns.

Stāvot Artabana troņa zālē, viņa «oreols» gan mazliet sāka bālēt. Sienu gleznojums, kas stiepās apkārt zālei, attēlojot seno persiešu ķēniņu varoņdarbus, bija, kā to klusībā Nerons jutās spiests atzīties, lai gan milzīgs apjomā, tomēr loti izsmalcināts un karaliskāks par visu, ko viņam līdz šim gadījies redzēt. Vēl vairāk viņam imponēja milzīgais jumols, kura mozaīkā grandiozos apmēros bija attēlots jātnieks — Mitra, pieveicot Jauno dēmonu. Nerons sarāvās pavisam sīciņš zem šā kupola, un viņu krimta savas niecības sajūta, atceroties Mitras statujas, kas savā laikā bija keramiskās fabrikas specialitāte Sarkanajā gālē.

Un tad sākās ilgstošā, lieliskā ceremonija, kuras mērķis bija iedvest ikviena apziņā Austrumu valdnieka vienrei- zīgumu, dievišķību. Priekškars- pašķīrās, virs lielķēniņa galvas šūpojās kronis, svinīgi stāvēja priesteri zelta bār

dām. «Oreola» uguns liesmoja, uz vaiga nokrita greznie augstmaņi. Neronam nenācās viegli palikt kājās galminieku vidū, kuri visi metās zemē, un ausīs viņam iztālēm iedūcās:

Podniekam vieta ir Sarkanā gātē, Lai mālus tur viļā un vārta, Nevis kungu kārtā.

Bet, kad Artabans atļāvās pats atbildēt savam draugam Rietumu valdniekam, nodzisa viss žilbinošais varenums, no kura pat Neronam bija jānolaiž acis. Nē, vīram ar tik lietišķu, nepievilcīgu, sausu balsi trūka majestātiskuma, Dziļi gandarīts, Nerons saprata, ka viņam vienīgajam šajā pasaulē piederēja īstais «oreols».

13 TAISNĪGUMS — VALSTS PAMATS

Cejons staroja. Terencijs un Varrons bija aizbēguši, Filips un Malluks izrādīja «gatavību ielaisties sarunās», proti, viņi piedāvāja aizplīvurotiem, puķainiem vārdiem savu pakļaušanos. Palika gan vēl uzvarām vainagotais Artabans. Bet Cejons sevi pārvarēja un bija ar mieru anulēt savu iepriekšējo lēmumu un atzīt Artabanu. Balstoties uz savu cīņai gatavo armiju, viņš cerēja par šo atzīšanu vēl šo to izspiest no lielķēniņa, starp citu, Varrona un Terencija izdošanu. Viņš priecājās, ka varēs izvilkt šos zeļļus no viņu pēdējās slēptuves. Bet viņš apvaldīja nepacietību, lai savas pozīcijas pēc iespējas nostiprinātu. Tikai tad viņš sāks sarunas ar Artabanu, kad tas zinās, ka Cejonam ir Romas pilnvaras — ņemt palīgā armiju, ja visi striķi trūktu. Laimīgā, zēniskā nepacietībā viņš gaidīja vēsti no Romas.

Vēsts skanēja citādāk, nekā Cejons bija gaidījis. Imperators Domiciāns gan deva viņam norādījumu turēt armiju gatavībā iebrukumam Mezopotāmijā. Bet: «… turpmāki uzdevumi,» rakstā bija tālāk teikts, «Jums nav paredzēti. Toties mēs pavēlam, lai'Jūs, tiklīdz būsit nostādījuši armiju kaujas gatavībā, nododat varas zīmes — cirvjus un rīkstes — jaunajam gubernatoram, ko nosūtīsim, lai pārvaldītu mūsu Sīrijas provinci. Pēc insigniju nodošanas mēs Jūs sagaidām Romā.»

Stiepiņš sabruka vārda tiešajā nozīmē. Bija gaiši mirdzoša pavasara diena, bet viņam pasaule nodzisa. Ja pēdējos mēnešus viņš bija kļuvis par pieciem gadiem jaunāks, tad šai mirklī viņš novecoja par desmit gadiem. Traki plāni brieda viņa galvā. Viņš, šis sausais, apzinīgais ierēdnis, kādu brīdi pat domāja nostāties dumpinieku pusē, pāriet pie Varrona un Nerona. Tomēr jau tad, kad viņā tēlojās šīs fantāzijas, viņš zināja, ka tās tikai tukši murgi, un ilgāku laiku sēdēja pilnīgi salauzts. Griezies, vilciņi Jauns pavēlnieks vedīs armiju, ko viņš tik lieliski izveidojis, viņa armiju, pāri Eifratai un ar triumfu atpakaļ uz Antiohiju. Bet viņš, Cejons, tupēs Romā ar savu aizklāto šķirstu, vecīgs dīkdienis, un viss, kas no viņa Austrumos paliks, būs tikai izsmiekls un iesauka: Stiepiņš.

Cejona* dzīve bija zaudējusi jēgu. Bet viņš bija apzinīgs ierēdnis, viņš veica tālāk savu pienākumu.

Jau pēc dažām nedēļām ieradās jaunais gubernators. Tas bija Rūfs Atils, pajauns cilvēks, kura sejā neko nevarēja izlasīt, ļoti mierīgs, nevainojamām manierēm. Viņš atzina lietišķi un vēsi armijas organizētību un palūdza Cejonu nesteigties ar insigniju — rīkšķu kūļu nodošanu, pirms viņš, Rūfs Atils, nebūs pamatīgi un bez steigas iepazīstināts ar saviem pienākumiem.

Tās bija mokpilnas nedēļas. Tur nu sēdēja Cejons savā pilī, vēl greznots varas zīmēm. Bet imperatora un senāta norādījumi pienāca citam, jaunākajam, šķietami neievērojamam īstajam valdītājam, un visa pasaule zināja, ka Cejons atcelts. Viņš nebija attaisnojis uzticību, bija izraisījis lielo jucekli, un bija jāsūta cits, lai atkal izlabotu, ko viņš samudžinājis un samaitājis. Bet viņam vēl arvien jā reprezentē jas, jāpieņem, jāparaksta.

Viņš ilgojās dienu, kad varēs uzkāpt kuģī, būt uz jūras, atkratīties no Austrumu ņirdzīgajām sejām. Bet viņš bija audzināts stoiķu mācībā, saknieba lūpas un darīja savu darāmo. Rūfs Atils sūtīja uz Romu labvēlīgas atsauksmes: viņš labi saprototies ar Stiepiņu; tas esot ļoti apzinīgs ierēdnis.

Bet kādu dienu šis kārtīgais ierēdnis zaudēja rūpīgi glabāto pašsavaldīšanos. Un šķietami — bez redzama iemesla. Rūfs Atils tikai apjautājās, kā viņš varētu vislabāk nosū-

fīt Varronam senāta paziņojumu, neizraisot diplomātiskus sarežģījumus. Cejons nosarka un jautāja, ar pūlēm savaldījies, vai viņš drīkstot zināt, kas tā par lietu. Protams, viņš to drīkstot, atbildēja Rūfs Atils un pastāstīja. Senāts pieņēmis lēmumu Varrona sūdzībā par it kā nepareizi piedzīto inspekcijas nodokli. Senāts izlēmis, ka sūdzība pamatota, tā esot dubulta aplikšana ar nodokli, un valsts kasei jāatmaksā Varronam nelikumīgi piedzītie seši tūkstoši sesterciju. Romā to uzskatot par svarīgu, Rūfs Atils stāstīja, lai Varronam tiktu šis spriedums paziņots pēc visiem likumiem, tāpat kā viņa notiesāšana par valsts nodevību.

Un te nu notika brīnums. Cejons, stoiķis, par kuru runāja, ka viņš dažu labu likteņa triecienu uzņēmis, acis nepamirkšķinot, vairākkārt norīstījās, dziļi satraukts, pārvilka ar vienas rokas pirkstgaliem pār otras rokas plaukstu un, kad Atils pateica kaut ko nesvarīgu, lai palīdzētu viņam pārvarēt satraukumu, pēkšņi piecēlās, izgrūda: «Atvainojiet!» — un izmetās no istabas.

Galvu kratīdams, Rūfs Atils palika viens. Tātad bija kāds patiesības grauds valodās par to, ka Austrumi galu galā samaļot arī vissausāko ierēdni un laupot tam saprātu.

14 REALPOLITiKA

Vēl iekāms Rūfs Atils pārņēma insignijas, viņš tiecās uzsākt sarunas ar Artabanu. Šaubas par Artabana pretenzijām, Rūfs Atils rakstīja, novērsusi viņa uzvara kā paša dieva lēmums, un Roma esot principā gatava ievadīt sarunas ar viņu, atzīto partiešu valsts pārvaldnieku, par tradicionālā draudzības līguma atjaunošanu. Bet vispirms būtu jālikvidē domstarpības, kas pēdējā laikā izcēlušās starp abām valstīm. Roma sabojājusi abpusējās labās attiecības, atzīstot Pakoru, Artabans — atzīstot viltvārdi Terenciju. Jaunais gubernators sagaidot, ka Artabans tikpat enerģiski atkratīsies no minētā viltvārža kā Roma no pretendenta Pakora. Tāpēc viņš uzaicinot lielķēniņu uzteikt viltvārdim nelietīgi pieprasītās patvēruma tiesības un to kopā ar bijušo senatoru Varronu izdot draudzīgajai Romai.

Artabans atbildēja izvairīgi. Viņš esot ar mieru apsvērt tā vīra izdošanu, ko daudzi uzskatot par likumīgo impera-ļ toru; bet vispirms Roma lai apsoloties nekādi neatriebt tiem Mezopotāmijas valdniekiem un augstmaņiem, kas ir viņa — lielķēniņa sabiedrotie un, sekodami viņa piemē- īam, atzinuši Neronu.

Savstarpēji apmainoties vēstulēm, sākās gara kaulēša-ļ nās. Rūfs Atils bija ar mieru garantēt, ka neatriebs Mezopotāmijas valdniekiem, bet pieprasīja par to tiesības pastiprināt viņu pilsētās romiešu garnizonus. Savukārt Artabans prasīja garantijas savām stratēģiskajām pozīcijām Starpupē. Abas puses zināja, ka neviena no tām nepieļaus sarunu izjukšanu, abas prata mānīties un neiekrita nekādos tīklos, abas prata gaidīt.

Pagāja nedēļas, pirms varēja ķerties pie līguma galīga noformējuma.

Beidzot arī tas bija padarīts, un vajadzēja tikai noteikt dienu, kad jāapmainās līgumiem.

Kad bija tik tālu, Artabans ataicināja Varronu. Varrons zināja — lielķēniņš viņu jau bija laikus darījis uzmanīgu, — ka.Artabans neriskēs sākt karu ar Romu, lai vienīgi paglābtu viņu ar Neronu. Par sarunām viņš, protams, bija informēts un zināja, ka to noslēgums nozīmētu viņa izdošanu Romai. Viņš bija sagatavojies visļaunākajam un nolēmis, ko darīt. Viņš cieši turējās pie dzīves un sevišķi neuztraucās par «cieņu», tomēr ja līgumu ratificētu, viņam neatliktu nekas cits kā norīt zelta plāksnīti vai pārgriezt vēnas. Viņš saprata un attaisnoja lielķēniņa nostāju, tomēr, ierodoties pie Artabana, Varrons lielķēniņā redzēja vienīgi soģi, bendi, ienaidnieku, un smaga nelabuma sajūta sakāpa kaklā šim citkārt drosmīgajam vīram un ceļi kļuva gurdi.

Lielķēniņš, kā parasti, lietišķi pastāstīja par sarunām, iedeva līguma projektu, palūdza to mierīgi izlasīt un tad pateikt savas domas.

Varrons lasīja un — redzēja. Līgumu, kas visās detaļās regulēja militārās, politiskās un saimnieciskās attiecības starp abām valstīm, bija sastādījuši divi vīri, pārliecināti, ka saprašanās ir labāka par karu, abi bija ar mieru šīs saprašanās dēļ dot mazliet vairāk nekā bija spiesti un ņemt mazliet mazāk nekā spētu iegūt. Tas bija gudrs un godīgs nolīgums — tālredzīgs, ne pārāk noteikts un arī ne pārāk elastīgs, un, balstoties uz šī nolīguma, varēja nodrošināt mieru starp Romas un partiešu valstīm uz daudziem gadiem. Protams, šajā saprātīgajā, solīdajā nolīgumā bija arī punkts, ka lielķēniņš apņemas izdot Romai Maksimu Te- renciju un Terenciju Varronu.

Līguma manuskripts bija plašs un ar daudziem pielikumiem. Varrons to lasīja ilgi, lielķēniņš klusēdams sēdēja līdzās un viņu netraucēja. Varrons ņēma lapas citu pēc citas, viņa brūnās, iegarenās acis zem varenās pieres virs palielā, kumpā deguna uzmanīgi slīdēja no kreisās uz labo pusi un tad atkal ātri atpakaļ no labās uz kreiso, rindu pa rindai. Tā viņš sēdēja, ērti atlaidies, pārlicis vienu kāju pār otru, un lasīja. Viņš lasīja, labi uztverdams katru sīkumu. Pats viņš brīnījās par to, jo reizē izdomāja daudz ko citu. Tas nu būtu mans nāves spriedums, viņš, piemēram, domāja. Tas ir ļoti gudri pamatots spriedums, un nebūtu jēgas iebilst pret to. Vai man norīt zelta plāksnītes vai arī pārgriezt vēnas? Cik stipri pukst sirds! Vai ķēniņš to mana? Jāpamēģina elpot dziļi un vienmērīgi, lai viņš to nesadzirdētu. Nav nozīmes viņam izrādīt, cik esmu satraukts; tas man vienīgi kaitētu. Un kāpēc tad īstenībā esmu tik satraukts? To visu es taču jau paredzēju.

Šādas un tamlīdzīgas domas pazibēja viņam prātā, bet viņš bija mācījies savaldīties, un viņam izdevās lietišķi atbildēt:

—     Šis līgums ir visprātīgākais, kāds jebkad noslēgts starp romiešiem un partiešiem, kopš abas šīs tautas sākušas meklēt kopējus ceļus.

—     Jā, — sacīja Artabans, — būtu ārprāts un noziegums, ja es tam pieļautu izjukt.

—     Pareizi, tas būtu neprāts un noziegums, — piekrita Varrons.

Bet Artabans pavērās viņā savām izvelbtajām, domīgajām un viltīgajām acīm un teica:

—     Jūs man palīkat, mīļo Varron, un savā laikā daudz esat darījis, lai nodrošināti! mieru starp Romu un partiešiem. Man ļoti negribētos jūs izdot.

«Kas viņam padomā,» prātoja Varrons. «Vai viņš grib saldināt man nāves spriedumu? Viņš nav no tiem, kas - pļāpā tukšu. Labāk neteikšu neko.» Un Varrons tikai paraustīja plecus.

Iestājās neliels klusuma brīdis. Tad atkal lēnām ierunājās Artabans:

—     Savā laikā jūs man parādījāt dokumentu, kurā mans lielais priekštecis Vologēzs izsaka pateicību par jūsu pūlēm atjaunot mieru starp romiešiem un partiešiem. Es vēlētos šo vēstuli ievietot savā arhīvā. Es ierosinu jums šādu darījumu: jūs atstāsit man šo vēstuli, un es, pirms parakstīšu līgumu, došu jums iespēju pazust no mana galma un doties uz manas valsts Austrumiem.

Varrons bija apķērīgs vīrs. Tomēr šoreiz, lai gan uzmanīgi klausījās, viņš neko nesaprata vai arī baidījās saprast; viss viņā gavilēja — asinis, domas, jūtas. Tad beidzot — varēja būt pagājušas pāris sekundes pēc lielķēniņa vārdiem, bet Varronam tās šķita vesela mūžība — viņš saprata. Viņš jau bija tikpat kā miris, un tagad nāca viens un teica: «Celies augšā un dzīvo!» — viens, kura varā bija teikt tādus vārdus.

Vai tikai tas bija viņa varā? Un vai viņš nesāks svārstīties? Ticība un šaubas Varronu augstu uzsvieda viļņa virsotnē un nogremdēja dziļumos kā kuģi vētrā.

Šoreiz viņam neizdevās mierīgi apvaldīt balsi, tā izskanēja saraustīti un nedroši, kad viņš atbildēja:

—     Piedodiet, majestāte, es jūs īsti labi nesapratu. Ja es pametu jūsu galmu un dodos uz Austrumiem, kā jūsu žēlastība man piedāvā, vai tad būšu ar to ieguvis ko vairāk par mazliet ilgāku laiku?

Un viņš bikli pamēģināja jokot:

—     Jūs pārvērtējat mūs, rietumniekus. Mēs esam ļoti konsekventi, un esam ļoti atriebīgi. Neticu, ka Roma, ja jūs parakstīsit šo dokumentu, atstās mierā jūs un mani, kamēr es vēl skatīšu sauli.

—     Tomēr, mīļo Varron, — ar tikko jaušamu smaidu Austrumu valdnieks atbildēja savā lauzītajā grieķu valodā, — es jus, rietumniekus, pazīstu. Bet jus nepazīstat manus tālos Austrumus. Pie manas valsts robežām, tur, kur sākas Indija, ir svētceļnieki un mūki, kas klaiņo apkārt, neprasīdami pēc dzīves ērtības, izvēlējušies bezpa- jumtes eksistenci. Šiem cilvēkiem nav vārda, viņi nāk un iet, visi līdzīgi cits citam. Ja jūs kļūstat par vienu no viņiem, tad neviens jūs neatradīs, lai arī tas būtu visveiklākais Rietumu aģents.

Varronā drudžaini darbojās domas. Viņš bija dzirdējis par šiem cilvēkiem, par kuriem runāja lielķēniņš. Viņi ģērbās dzeltenos okerkrāsas apmetņos, staigāja basām kājām, rokās turēdami liela izdobta svešzemju augļa čaulu, kurā savāca to, ko viņiem dāvināja iztikai. Vēl Varronā nebija rimis pēkšņā pavērsiena satraukums, vēl viņā viļņoja gaviles: man nebūs jāmirst. Tomēr viņā jau modās dziļš riebums pret šādu ubaga un diedelnieka dzīvi. Taču reizē viņā modās ziņkāre iepazīt tādu dzīvi. Vai tā nebija šo pēdējo nedēļu dziļākā jēga, ka viņam bija ļauts iegūt jaunas atziņas, ieraudzīt pasauli no cita centra? Ja viņu tagad aizskalos vēl dziļāk uz Austrumiem, tad tas būs gluži loģiski. Viņš tik ilgi bija dzīvojis pašā virpulī, bija «darbojies». Ja tagad liktenis viņu pārsviež otrā pusē, pie /apcerīgajiem, tad viņam nav iemesla žēloties, viņš var tikai pateikties. Protams, viņam nenāk ne prātā noslēgt rēķinus ar dzīvi kā okerdzeltenajiem. Viņš neiejuks starp tiem kā tāds, kas stāv ārpus vēlmēm un iegribām, bet gan kā cilvēks, kam ļoti daudz vēlmju un iegribu. Ja raugās tā, tad viņu sagaida nevis atbaidoša, bet ļoti vilinoša dzīve. Stāvēt otrā krastā. Nevis šajā pusē, bet viņā pusē. Nevis augšā, bet apakšā. Viņam tas nāks tikai par labu — kļūt par vienu no tiem, kurus viņš vēl nepazīst, par vienu no tiem, kurus viņš redzējis tikai no augšas.

Artabans pa to laiku runāja tālāk:

— So bezpajumtnieku vidū nav tikai tādi vien, kas nākuši no zemākajiem slāņiem. Gluži otrādi, viņu vidū ir arī tādi, kuriem pirms tam, kad labprātīgi izvēlējušies klejotāju dzīvi, bijis virs galvas ļoti solīds jumts, dažkārt pat zelta, viņu vidū ir arī bijušie prefekti, firsti, karavadoņi, un mūsu nostāsti min, ka tur bijuši arī ķēniņi.

Klausoties Artabanu, Varronā modās citas jūtas, pašam to skaidri neapzinoties. Vēl viņš nav vecs, un dažas labas pārvērtības jau pieredzējis. Dzīve Austrumos, ko lielķēniņš viņam tā slavēja, vēl nebūs viņa pēdējā fāze. Droši vien viņš atkal iznirs no bezpajumtes dzīves un atgriezīsies darbīgajā pasaulē, lai varētu rīkoties pēc savas vēlēšanās, zinot vairāk un labāk nekā līdz šim.

Bet ķēniņš Varrona klusēšanu pārprata un baidījās, ka Varrons varētu pieņemt baismu lēmumu, kas apgrūtinātu ķēniņa sirdsapziņu. Šķietami vieglā tonī, kas tomēr izskanēja mazliet saspringti, viņš turpināja:

•— Esmu dzirdējis un arī pats redzējis, ka romiešu vīri jūsu stāvoklī viegli aizmet dzīvību un izvēlas labprātīgu nāvi. Man būtu žēl un es būtu ļoti vīlies, ja jūs to darītu, mīļo Varron. Esmu vāji informēts par to, kā jūs, romieši, iedomājaties viņpasauli. Bet es pats gan esmu skeptiķis un baidos: tas ir — melnais Nekas.

Un kā cilvēks, kas otru atrunā no nelāga darījuma un ieteic tam kaut ko labāku, viņš turpināja Varronu pierunāt ar vieglu, smaidīgu, neķēnišķīgu nopūtu:

—     Visērtāk jau man būtu, ja es jums pēc jūsu stoiķu mācības ļautu rīkoties un mirt. Bet jums ir lieli nopelni, un jūs man patīkat. Esiet prātīgs, mīļo Varron!

Varrons saausījās. Vai tas nebija gluži jocīgi? Ķēniņš ne vien piedāvāja viņam izdevību izbēgt no nāves, bet pat lūdza šo izdevību izmantot. Jā, vai gan nebija iznācis tā, bez viņa līdzdalības, it kā viņš, Varrons, izdarītu ķēniņam pakalpojumu, palikdams dzīvs? Prieks par šo labvēlīgā likteņa izdevušos joku pacilāja viņu un spārnoja. Bet viņš sargājās izrādīt ķēniņam savas patiesās izjūtas; viņš šo mirkli gribēja pilnīgi izbaudīt. Notika tā, kā viņš vēlējās. Artabans pēc neliela brīža turpināja draudzīgi, gandrīz ar šķelmīgu smaidu:

—     Starp citu, bezpajumtes dzīvei ir visai dažādi veidi. Būt bez pajumtes ķēniņa labvēlības aizsegā, būt bez pajumtes, mazliet «oreola» apspīdētam, tas, piemēram, ir diezgan ērts bezpajumtes dzīves veids.

Varronam bija jāsavaldās, lai skaļi neizpaustu savu lielo prieku, neiegavilētos un neuzsistu sev pa gurniem. Nu viņš bija sasniedzis, ka šis ķēniņš, Austrumu pasaules valdnieks, ne vien neatlaidīgi uzplijās, lai viņš pieņem tā dāvanu, bet arī piedāvājās ķecerīgi atvieglināt viņam nepieciešamo priestera misiju bezpajumtes dzīvē. Varrons pilnīgi atguva savu agrāko pārgalvīgo pašpārliecību un jautāja ar labi tēlotu vilcināšanos un intimitāti, ar kādu pēdējos gados diezin vai kāds būtu uzdrošinājies vērsties pie lielķēniņa:

—     Vai tad ir kāda iespēja darīt zināmu jūsu majestātes iestādēm tālajos Austrumos, ka es, kā jūs izteicāties, esmu mazliet «oreola» apspīdēts?

Un Artabans, priecīgs, ka viņa sarunu biedrs, šķiet, mainījis savus ieskatus, steidzīgi atbildēja:

—     Protams, es došu mājienu savu robežprovinču vadošajiem vīriem, ka viens ubagmūks no Rietumiem nav vienkāršs ubags un mūks, bet ir paša lielķēniņa aizsargāts.

Un tikai tad Varrons nolēma augstsirdīgi pieņemt to, kas viņam pirms stundas bija šķitusi neaptverama laime, un teica bikli, tomēr kā tāds, kas izpilda otra lūgumu:

—    Neuzdrošinos pretoties jūsu majestātes gribai.

Bet Artabans klusā, apburošā laipnībā, kuras dēļ tauta viņu tā mīlēja, sirsnīgi atbildēja:

—     Pateicos par jūsu lēmumu un vienmēr priecāšos, aplūkot vēstuli, ko lielais Vologēzs jums rakstījis un ko jūs man laipni vēlaties nodot. Viesmīlība man ir tīkams pienākums, vēl jo divkārt pret jums, un es to labprāt būtu turējis cieņā. Bet sakiet pats, mīļo Varron, ja jūs nebūtu bijis prātīgs, vai man nebūtu jāpārkāpj viesmīlības likums, kad runa ir par tik cildenu pienākumu kā miera saglabāšanu?

Un Varrons, iekšēji starodams, cēli piekrita:

—     Šajā jautājumā Rietumos un Austrumos var būt tikai viena doma: būtu noziegums tādos apstākļos saudzēt viesi. Apbrīnoju jūsu majestātes laipno gudrību, atrodot izeju.

Ķēniņš nepūlējās slēpt savu gandarījumu.

—     Jā, — viņš jautri nobeidza, — ir ļoti patīkami, ka mēs tomēr izpunktierējām vienu iespēju, kā savienot politiskās gudrības likumus ar viesmīlības likumiem.

Viņš teica «izpunktierējām», un šis tautiskais izteiciens skanēja dīvaini viņa lauzītajā grieķu valodā. Bet Varrons draudzīgi un jautri iesmējās, un daudz netrūka — viņš būtu lielķēniņam uzsitis uz pleca.

15 VARRONS PAZŪD AUSTRUMOS

Otrā dienā pēc šīs sarunas speciālziņnesis nodeva Varronam senāta spriedumu viņa sūdzībā par divkāršo aplikšanu ar nodokļiem. Reizē ar to ziņnesis viņam nodeva aizzīmogotā maisā seši tūkstoši sesterciju, sešdesmit zelta monētas. Varrons lasīja, uzjautrināts līdz sirds dziļumiem, atvēra maisu un ļāva monētām slīdēt caur pirkstiem. Tad viņš pajautāja ziņnesim, vai tas atceļā uz An- tiohiju nepaņemtu līdzi vēstuli gubernatoram Cejonam, un iedeva tam kā dzeramnaudu visu maisu ar monētām.

Viņš apsēdās un uzrakstīja savu pēdējo vēstuli uz Rietumiem:

«Vai gan mēs abi, mīļo Cejon, savā piecdesmit gadu vecumā neesam izrīkojušies kā muļķa puikas? Spēlīte beigusies. Tā bija aplama spēlīte, mums abiem bija jāzaudē. Vinnēja citi.

Es pazudīšu, un Jūs, mīļo Cejon, uz visiem laikiem atbrīvosities no cilvēka, kas Jums izdomāja Stiepiņa vārdu. Man būtu jāmelo, ja teiktu, ka to nožēloju; jā, pat tagad, gatavodamies nozust, es smaida, domādams par Jums un Jūsu iesauku.

Mūsu spēlīte man izmaksāja dārgi. Vēstules pielikumā Jūs atradīsit precīzus datus — cik tieši. Jūs redzat, tas ir gandrīz viss, kas man piederēja. Seit es neatstāju neko vairāk kā vienīgi savu meitu Marsiju. Tāda, kādā stāvoklī es viņu esmu novedis, viņa nav visai patīkama dāma. Bet Austrumus  viņa nekad nemīlēja, un es Jūs ļoti lūdzu, mīļo Cejon, parūpēties par viņu un paņemt sev līdzi uz Itāliju. Man būtu liels mierinājums, ja Jūs to darītu. Galu galā visa spēlīte norisa to seši tūkstoši sesterciju dēļ, un formāli Jūs zaudējāt.

Mīļo Lūcij, es nekad neesmu Jūs ienīdis, un sirds dziļumos arī Jums pret mani atradīsies kāda skripatiņa labu jūtu. Pieņemiet no sava Varrona pēdējo smaidu un sirsnīgus visa laba vēlējumus.»

Vēstulei viņš pievienoja kvīti par sešiem tūkstošiem sesterciju, kur otrā pusē bija atzīmēta peļņa un zaudējumi. Kā pēdējo punktu zaudējumu kontā viņš ierakstīja: «Varrons pazudis.»

Tad viņš saposās, lai dotos klejotāja gaitās.

Pēdējo reizi viņš atklāja sirdi Rietumu cilvēkam — Marsijai. Viņš stāstīja baltajai, taisni sēdošajai Marsijai, ka viņa pie Artabana baudīs drošu un labu patvērumu. Bet, ja viņa vēlētos atgriezties Rietumos, uz Romu, arī to viņa varēšot; par naudu esot gādāts, pie viņas droši vien ieradīšoties, pavaicāšot un viņu aizvedīšot. Tad Varrons viņai nodeva šķirstiņu ar dokumentiem; tas esot viņa dzīves saturs.

— Tā liekas, — viņš turpināja, — ka mana spēlīte gaIlgi zaudēta. Vaina tā, ka nabaga nelga Terencijs vienu vienīgu reizi savā dzīvē sadomāja rīkoties patstāvīgi un, protams, nepareizi. Bet es viņam to ļaunā neņemu, un, ja tev vēl kādreiz iznāk runāt ar viņu, pirms viņš tiek nogādāts uz Antiohiju, tad saki, ka Varrons viņu liek sveicināt un novēl vieglu nāvi.

Ja tev kāds teiktu, ka mana pasākuma iemesls ir ķilda ar Stiepiņu, neatbildi neko. Bet es ceru, tu zini — tās ir muļķības. Neesmu tīrs ideālists, taču bez idejas es nebūtu rīkojies. Biju daļēji pēc savas gribas, daļēji pret savu gribu idejas kalps. Kādam taču bija jānāk un jāmēģina atjaunot Nerona valsti. Ja es šo Neronu nebūtu radījis, tad kāds cits būtu radījis kādu citu Neronu, varbūt vēl palīgāks ķēniņu taisītājs vēl sliktāku Neronu.

— Būtībā, — nobeidza šis vieglprātīgais, optimistiskais vīrs, — lai gan beigas nav slavējamas, esmu pareizi un prātīgi rīkojies. Ideja par Rietumu un Austrumu saliedēšanu tagad ir dziļāk un stiprāk iesakņojusies pasaulē, un tas daļēji ir arī mans nopelns. Ir likumsakarīgi, ka tagad es pilnīgi saplūstu ar Austiumiem. Es to nenožēloju.

Sīs vienpusīgās sarunas laikā Marsijā virmoja juceklīgi tēli un domas. Tas, ka viņas tēvs nogrima nejēdzīgi raibajā Austrumu jūrā, bija viņa aplamās, izlaidīgās dzīves likumsakarīgs nobeigums. Un viņas bezjēdzīgā vientulība bija tikpat loģisks viņas dzīves nobeigums. Tā bija jāiet bojā tai, kuru gatavoja sākumā par vestālieni, vēlāk par pretora, konsula vai gubernatora dzīves biedri, bet kura savu negaro mūžu izšķiedusi starp Austrumu puscilvēkiem pusdzīvniekiem un kļuvusi impotenta krāpnieka un verga sieva. Tik tālu viņa vēl domāja saprātīgi. Bet tad viņas domas un jūtas sajuka neatrisināmā kamolā, kur jaucās priekšstati par dzīvību un nāvi, vestālieni un padauzu, Neronu, Terenciju un Frontonu, un šīs ainas, domu un jūtu lēveri bija caurausti neķītriem vārdiem, kādus Fron- tons baudas brīžos mēdza lietot. Varronam izrunājot pēdējos teikumus, viņa sāka smaidīt savu dīvaino, neprātīgo smaidu un dungot savā nodabā pavisam klusu; kad viņš beidza, Marsija vēl arvien dungoja podnieka dziesmas melodiju, kā Varronam šķita, bet pati saviem nesaprotamiem vārdiem. Šie vārdi viņa meitas dīvainaja_ dziedājumā un dīvaini smaidošais tēls — tas bija pēdējais, ko Varrons paņēma līdzi savā svešatnībā.

Dažas dienas vēlāk lielķēniņš uzvilka smago, mirdzošo ornātu, aplika zeltīto bārdu, apsēdās tronī aiz priekškara, lika virs galvas šūpoties kronim un apmainījās ar romiešu gubernatora sūtni draudzības līgumiem, kuros bija nopamatoti noteikumi pagarinātajam draudzības līgumam starp viņa valsti un romiešiem.

Cejons, jau lasīdams Varrona lūgumu, bija nolēmis to izpildīt. Bet tas nebija tik viegli izdarāms. Marsija atteicās iekāpt kuģī, ja viņai neatjaus ņemt līdzi urnu ar Frontona pelniem. Bet šī urna atradās Edesā un tika turēta lielā godā. Ķēniņš Malluks nevēlējās izdot sava viesa pelnus, kuram viņš bija pateicību parādā. Šarbilam nācās vairākkārt vērst neatlaidīgi uzmanību uz to, cik tas kompromitējoši — vēl šodien aizstāvēt Frontona pelnus, un tikai tad Malluks tos izdeva. Tagad beidzot gubernators Cejons ar Marsiju varēja iekāpt kuģī un doties uz Romu. Rūfs Atils gribēja dīvaino pāri laipni pavadīt līdz kuģim; bet Cejons to ar pateicību noraidīja.

Tikko viņš nokļuva Romā, ķeizars viņam pavēlēja ierasties audiencē. Šajā audiencē neviena nebija klāt, bet ir zināms, ka jaunais valdnieks mīlēja Jauni pazoboties par partneriem, kuri nespēj aizstāvēties. Laikam gan tā nebija patīkama stunda gubernatoram, kam izrādījusies tik nelaimīga roka. Tie, kas viņu pēc gaužām garās audiences bija redzējuši iznākam no imperatora kabineta, stāstīja, ka Cejons grīļojies kā piedzēries.

Par imperatora Sīrijas provinces konsula un ģenerālgubernatora Lūcija Cejona un Marsijas Terencijas, Terencija Maksimusa — kādu laiku saukļa Nerona Klaudija Cēzara — dzīvesbiedres, tālāko likteni nekas nav zināms.

16 DIEVI SKAUž

Visā mūžā Nerons-Terencijs nebija piedzīvojis tik labus laikus kā savā četrdesmit piektajā vasarā. Lielķēniņš nodeva viņam par rezidenci skaisto atpūtas pili Eifratas Jtanāla krastā, stundas brauciena attālumā no Ktesifonas. Artabans nodeva viņa rīcībā arī krietni lielu galmu — kambarkungus, dzērienu pasniedzējus, mantziņus, visādus kalpotājus, un Nerons pielika daudz pūju, lai sakausētu romiski grieķiskās un partiešu galma ceremonijas.

Viņu nenomāca tas, ka zaudējis savu valsti. Tas taču nebija viņa, bet Varrona un Artabana uzdevums — atgūt viņam šo valsti. Ja viņam tā bija tikusi, kad Artabans vēl izcīnīja smagas cīņas ar sāncensi Pakoru, tad divkārt vieglāk nāktos šo valsti atgūt tagad, kad Artabans uzvarējis.

Dažkārt gan viņam pietrūka agrāko padomdevēju, bet viņš ātri samierinājās ar šo zaudējumu. Knopss nebija attaisnojis uzticību naktī, kad viņš atstāja Edesu, un Trebo- nijs bija sācis par viņu šaubīties — to viņš labi nojauta. Lai tad viņi iet, kur gājuši. Pirmajā laikā Ktesifonā Varrons viņu lāgiem apmeklēja; tikai pēdējās nedēļās nerādījās. Tas Neronā izraisīja pārdomas, bet jautāt viņš neko nejautāja. Edesā viņam bija nepieciešami tāda valstsvīra pakalpojumi, kāds bija Varrons, šeit, Ktesifonā, par viņu rūpējās kāds cits, daudz varenāks — pats lielķēniņš. Reizi mēnesī Austrumu pasaules valdnieks un Rietumu pasaules valdnieks apmainījās ar oficiālām vizītēm.

Visumā Nerons bija apmierināts, ka viņa agrāko padomnieku vietā tagad viņu apmeklēja kambarkungs Var- dāns, apmēram reizi divās nedēļās, un nosvērtiem vārdiem lielķēniņa uzdevumā ziņoja viņam par stāvokli. Nerons bija slinks, ja runa bija par reālām lietām; viņam bija patīkami, ja viņu vairs netraucēja ar politiskiem jautājumiem.

So mēnešu gaišajā mierā viņam radās negaidīts panākums. Neronam mūžīgi krimta, ka viņa grieķu un aramiešu «th» izruna bija neskaidra. Gadu desmitiem viņš cīnījās par šī nolādētā «th» nevainojamu izrunu; bieži tas viņam bija izdevies, bet vēl biežāk — nelaimējies, un nekad viņš to nepārvaldīja tā, kā šo abu valodu pārējās skaņas. Ja varētu reiz. mosties šaubas par viņa īstumu, tad tikai šī spītīgā «th» dēļ. Tagad beidzot, šajā vasarā, tas viņam padevās. Viņam bija tikai jāpiedur mēle pie zobiem, un jau tas nozvindzēja, kā to prasīja likums, svārstoties starp t, s un v. Nu viņš varēja būt mierīgs par vārdiem, no kuriem līdz šim cik spēdams bija vairījies, par tādiem kā grieķu vārds — «jūra» un «nāve» — «thalatta» un «thana- tos». «Thalatta», thalatta» — viņš daudzas reizes atkārtoja pie sevis, izbaudīdams šo vārdu skaņu. Ksenofonta desmit tūkstoši karavīru pēc briesmu pilnā klejojuma pa Āzijas vidieni atkal ieraudzījuši dzimto jūru nebūtu varējuši svētlaimlgāk saukt: «Thalatta, thalatta!»

Skaistā vasara tuvojās beigām. Kādudien kambarkungs Vardāns iepina pa starpām savā referātā paziņojumu, kas šķietami iztraucēja imperatora mieru. Romieši, ziņoja viņš, draudēja lielķēniņam ar karu, ja tas nepārstāšot viņiem ūzspiest imperatoru, ko tie nevēloties. Kambarkungs Vardāns ilgi prātoja, pirms atrada šo formulējumu, un tas bija tā aprēķināts, lai Nerons sāktu izprašņāt sīkāk. Viņa nodoms bija — saudzīgiem vārdiem dot Neronam mājienu, lai tas pazūd no Ktesifonas. Artabans, proti, gribēja viņa izdošanu novilcināt un cerēja, ja viņš pazustu, romiešus ilgāku laiku maldināt, pirms tie spertu nopietnus soļus. Cilvēku attiecības ir nepastāvīgas. īsā laikā tās varēja tā izmainīties, ka būtu labi, ja atkal kāds Nerons atrastos pie rokas. Bet lielķēniņš nevēlējās pārkāpt līgumu. Viņš savam kambarkungam bija piekodinājis, ka tas nekādā gadījumā nedrīkst Neronu skaidriem vārdiem uzaicināt bēgt. Gluži otrādi, Vardānam vajadzēja izteikties mīklaini un delikāti, lai Nerons pats saprastu, ka vajag bēgt.

Vardāns bija īstais vīrs šim uzdevumam. Viņš izvēlējās maigas, godbijīgas aplinkus frāzes; bet, kas viņa vārdos meklētu dziļāku jēgu, tas saprastu, ka situācija kļuvusi draudīga. Protams, Nerons aptvēra, ka lielķēniņam radušās grūtības ar Romu un viņš tam iesaka bēgt. Taču Neronam nelabpatikās šīs grūtības uzskatīt par nopietnām. Lai Artabans pats palauza galvu, kā izķepuroties. Viņam, Neronam, bija jāizstaro savs «oreols», gar pārējo viņam nebija dajas. Tā bija nepieklājība, ja lielķēniņš viņam deva mājienu pazust. Viņš ij nedomāja izpatikt tam šajā ziņā.

Nerons mierīgi aizmiga šajā vakarā. Bet naktī redzēja sapni. No pazemes pļavām nāca tēls; spēcīgs, enerģisks tas soļoja pār ēnainajām, bālajām, viļņojošajām pļavām, un aizkustināts, saspringts aiz ziņkāres un uzjautrināts Nerons pazina, ka tā ir Kaja. Viņa runāja ar to tā, kā vienmēr bija runājusi.

— Netaisi muļķības, tu idiot! — viņa uzkliedza tam savā sparīgajā balsī. — Tiklīdz tevi pamet acumirkli vienu, tā tu ievāri putru. Bet nu pietiek. Celies augšā, stūrgalvi, un lasies prom! Ir laiks.

—     Marš, prom! — viņa vēl pateica kā savā laikā Romā un vēlāk Edesā. Runājot viņa kļuva arvien miglaināka, bija ērmoti, ārkārtīgi jocīgi skatīties, kā spēcīgā, kuplā jo kuplā sieviete izplūst miglā, tā bija resna, robusta ēna, milzīgs rēgs, un no resnā rēga trokšņaini, sulīgi atskanēja enerģiskā vulgārā balss:

—     Marš, prom!

Klusītiņām, bet nekaunīgi un draudīgi šo balsi pavadīja stīgu instrumenti un bungas, īstenībā tie bija panti, ko Kaja runāja, un skanēja tā:

Par vēlu tad būs viss, Būs tavs laiciņš pienācis, Un tevi pakārs.

Neronu sapnis nebiedēja, drīzāk gan uzjautrināja. Tātad viņa nebija kļuvusi par sikspārni, bet palikusi viņa vecā, labā Kaja, un viņai tas nebija kaitējis, ka viņš to nogādājis zemzemē. Tas viņam sagādāja prieku, un viņš Kajai neņēma ļaunā, ka arvien vēl tā uzskatīja viņu par nieka vīreli. Tātad apakšzemē cilvēks vis nepieņēmās gudrībā. Pats brīdinājums Neronu tikai sasmīdināja. Vēl tik daudz palika nedarīta, ko dievi viņam uzdevuši: bezgala daudz vēl neteiktu runu, nenotēlotu lomu, neuzbūvētu celtņu gaidīja viņu. Dievi nekad nepieļaus, ka bojā aizietu vīrs, ko viņi svētījuši tādiem darbiem. Viņa Kajas «marš, prom!» bija vienkārši smieklīgs.

Mazāk uzjautrināja podnieka dziesma, kas bija ieradusies kopā ar Kaju. Pēdējā laikā kukainis viņu bija atstājis mierā; viņu kaitināja, ka tas atkal bija klāt. Nikni viņš karoja ar dziesmu, izzoboja to: «Par vēlu tad būs viss» — kādas blēņas! Pirms gadiem, kad viņš vēl atradās Romā, viņam ari bija sprediķojuši, ka nu esot par vēlu izmācīties pareizo «th» izrunu; ja tā nav apgūta bērnībā, tad nekad to neapgūšot. Nu un tad? Vai viņš to ir iemācījies vai ne? Un pilns nikna triumfa, skaļi, tīri un skaisti viņš norunāja naktī: «Thanatos, thanatos.»

Šoreiz kambarkungs Vardāns ieradās ātrāk nekā parasti, jau otrā rītā viņš bija atkal klāt. Atkal viņš runāja par karu, ar ko romieši draudot viņā kungam un ķēniņam, ja tas joprojām atzīšot Neronu. Vardāns runāja laipni, godbijīgi, bet uzstājīgāk nekā vakar. Taču Nerons nelikās dzirdam to, ko nevēlējās dzirdēt.

Dažas dienas vēlāk ieradās lielķēniņa vēstnesis un svinīgi palūdza Neronu ierasties pie Artabana, kurš viņam galma klātbūtnē kaut ko svarīgu paziņošot.

Šis uzaicinājums satrauca Neronu vairāk nekā kambarkunga Vardāna paziņojumi un Kajas brīdinājumi. Pēkšņi viņam visa spēlīte kļuva skaidra. Šķietami draudošais karš ar Romu bija vienīgi iegansts. Patiesībā lielķēniņš gribēja tikt no viņa vajā, jo baidījās, ka viņa — Nerona «oreols» neaptumšo paša Artabana nožēlojamo majestāti. Laikam lielķēniņš palūgs viņu aizvākties uz kādu attālāku rezidenci, uz Sūzu vai kur citur, vai arī piešķirs viņam mazākus galma štatus, vai pat aizgrūdīs viņu uz kādu savu tālo pili Austrumos, kur ap viņu būs tikai krāsainie, nevis civilizēti jaudis. Ja kāds valdnieks ir greizsirdīgs uz otra «oreolu», tad no viņa var visu sagaidīt.

Nerons sāka gudrot, ko darīt, lai lielķēniņu atrunātu no viņa neķēnišķīgā nodoma. Līdzekli viņš atrada. Audience notika visam galmam klātesot. Viņš visu šo dižo augstmaņu klātbūtnē sacīs runu, kas Artabanu piespiedīs atteikties no zemiskā plāna, viņš savaldīgiem, tomēr neatvairāmiem vārdiem atgādinās šim partiešu valdniekam viesmīlības pienākumu.

Viņš ķērās tūliņ pie darba, lai izstrādātu savu runu. Nelabvēlīgi noskaņotu valdnieku atkal pievērst humanitātes dižajiem principiem — tas bija smags, taču cildens uzdevums, kas atrisināms vienīgi Neronam. Viņš strādāja ar kvēlu degsmi. Rakstīja, deklamēja, slīpēja, mācījās no galvas, vingrinājās. «Runa par viesmīlību» izvērtās meistariska. Ja viņš, Nerons, būtu nolēmis kādu nogādāt pie malas un tas viņam teiktu tādu runu, aizkustināts viņš to pievilktu pie krūtīm un lūgtu piedošanu un draudzību. Parka vientulībā, tukšajā audiences zālē viņš izmēģināja savu runu. Tā kļuva arvien gludāka, skanīgāka, nozīmīgāka, aizkustinošāka, brīdinošāka. Viņš izjuta gandrīz pateicību pret Artabanu, ka tas devis viņam ieganstu šādai runai.

Un tad viņš stāvēja Ktesifonā troņa zālē, svinīgi satraukts un tomēr nervozāks nekā citkārt. Frizē, kas ieskāva zāli, viņa meistarisko runu noklausīsies senie persiešu ķēniņi, kā arī Mitra uz zirga jumola mozaīkā.

Priekškars atvērās, kronis šūpojās virs lielķēniņa galvas. Artabana runa nebija gara. Esot radušās atkal šaubas, viņš teica, par tā vīra īstumu, kurš meklējis viņa viesmīlību. Jau agrāk atgadījies šis un tas, k^s pamodinājis tādas šaubas. Ne vien dievi pieļāvuši tā' vīra sakāvi, kurš saucas par Neronu, bet arī viņš pats bez slavas un goda pametis savu rezidenci Edesu. Šos argumentus tomēr atspēkojusi Varrona liecība, tā vīra liecība, kurš savā laikā ieguvis paša lielā Vologēza uzticību un draudzību. Bet tagad Varrons pazudis, laikam aiz bēdām par to, ka kļūdījies šī — tā saucamā Nerona īstumā. Rietumu cilvēki skaidri un gaiši paskaidrojuši, ka tie nemūžam neatzīšot šo Neronu par imperatoru, tie pat draudot viņam, liel- ķēniņam, ar karu, ja viņš vēl turpmāk uzmetīšoties Nero- nam par aizstāvi. Visu šo iemeslu dēļ viņš esot spiests vīru, kas saucoties Nerons, aizgādāt atpakaļ uz viņa robežām. Tālākais lai paliek dievu ziņā. Ja šis vīrs patiesi Nerons, gan dievs par viņu tad došot liecību.

Izdzirdējis pirmos Artabana vārdus, Nerons nopriecājās, cik tie kaili un sausi, labs fons viņa paša runai. Bet, klausoties tālāk, viņam kļuva nelāgi ap dūšu. Tas, ko viņš pats bija sagatavojis, nebija atbilde uz lielķēniņa argumentiem; tie bija vienīgi prātojumi par ētiku, par humanitāti. Pirmām kārtām tas arī bija humanitātes jautājums — vai lielķēniņš drīkst atkratīties no viņa, kurš lūdz aizstāvību. Bet Artabanam, šķiet, nebija par to nekādas sajēgas. Viņš runāja vienīgi par politiku, par to muļķīgo politiku, par kuru viņš, Nerons, vienmēr ļāvis rūpēties saviem padomniekiem, par to zemākās pakāpes disciplīnu, ar kuru valdniekam nav sevi jāapgrūtina.

Tad piepeši — un sirds Neronam pamira — viņam iešāvās prātā, ka viņa izdošana varbūt tiešām ir vienīgi politikas jautājums un Artabans dzīvo īstenības pasaulē, turpretī viņš — ilūziju pasaulē. Viņš tūlīt pat atvairīja šīs domas. Nē, nē! Tā nevarēja būt, tā tas nebija, tā viņi nedrīkstētu runāt, katrs savā valodā. Galu galā Artabans bija dzimis ķēniņš, Austrumu pasaules valdnieks, viņam tātad bija «oreols», viņam jāsaprot viņš, Nerons.

Bet ja tomēr viņš to nesapratīs? Nē, Nerons nedrīkstēja apjukt tādu apsvērumu dēļ. Ar tādām šaubām viņš vēl samaitās savu runu. Viņš vienkārši vairs neklausīsies, ko Artabans saka, visus šos «tātad», «ievērojot to», «tā kā» un «tāpēc ka». Ta ir tīrā loģika, tukša prātošana, bet viņš, Nerons, apelēs pie sirdīm.

Viņš centās vairs neklausīties. Bet gribot negribot viņa ausis dzirdēja Artabana vārdus, un tie ielauzās smadzenēs. Laikam savā runā viņam, Neronam, tomēr bija jāiepin daži lietišķi, prozaiski argumenti. Prusas Dions, Kvintili- āns — visi viņi izmantoja prozaiskas tēzes, ko ievīkstīja retoriskā rotā. Viņš saīga, ka nebija to izdarījis. Slepus viņš aplūkoja augstmaņu sejas. Tie aizrautīgi klausījās lielķēniņa runu, acīm redzot, tās ietekmēti. Šīm sejām, viņam, Neronam, runājot, jāpārvēršas. Vai tas izdosies?

Pēkšņi kā zibens apgaismojumā viņš izprata savu stāvokli. Šie galminieki — tie taču bija ienaidnieki, un lielķēniņš — visniknākais ienaidnieks, un vārdi, ko tas teica, — asas bultas. Turpretī viņš pats, tīrs un bez viltus, bija devies bez aizsargbruņām ienaidnieku vidū, un tagad viņš ir pagalam. Tur nu viņš sēdēja un uzmanīgi klausījās; taču sirds viņam mežonīgi sita, un rokas bija mitras no sviedriem.

Bet nu lielķēniņš bija beidzis savu runu, tagad vārds viņam. «

«Es nezinu,» — tā sākās viņa runas uzmetums, «kā lai tevi uzrunāju, mirdzošais? Vai lai es saku: no putekļiem un pīšļiem pazemīgi skan mana balss, dievu dēls? Jeb vai lai uzdrīkstos vēl teikt: pavērs savu ausi pret mani, brāli?»

Tas bija labs sākums, un viņš pamatīgi bija iestudējis mulso smaidu, ar kādu šie vārdi jāizrunā. Efekts būs nenoliedzams, viņam tikai jākoncentrējas, un nu viņš sāks.

—     Es nezinu, — viņš iesāka. Bet kas tad tas? Vai tas ir viņš, kas to teica? Vai tas viņa kakls, no kura nāk šie aiz- smakušie čuksti, ko aprij lielā troņa zāle, iekāms tos paguvuši sadzirdēt paši tuvākie, kas stāvēja līdzās? Viņš noklepojās, sāka par jaunu, panikas pārņemts.

—     Es nezinu, — viņš teica. Bet iznāca vēl ļaunāk par pirmo reizi, tikai aizsmakusi, neskaidra šņākoņa. Artabans apklusis sēdēja savā tronī klausīdamies, pieklājīgās gaidās. Augstmaņi uzskatīja cits citu, kļuva nemierīgi. Trešo reizi viņš iesāka:

—     Es nezinu … — Ne skaņas, tikai neglīts ķērciens.

Viņš stāvēja kā cilvēks, kuram apkārt viss nogrimst.

Sirdī un galvā viņam skanēja šī nesalīdzināmā runa. Viņš zināja, ja vien izdotos to noturēt, šīs nopietnās, naidīgas sejas ap viņu sāktu starot, šī aukstā, politikā iegrimušā lielķēniņa sirds, visu partiešu sirdis trauktos pretī viņam, un tie tvertu ieročus, lai aizstāvētu viņu. Visos viņa milža četrdesmit piecos gados balss viņu bija piekrāpusi tikai divas reizes, un tieši šo dienu, tieši šo izšķirošo stundu izraudzījās dievi, lai uzsūtītu aizsmakumu, viņu pazudinot. Vienā mirklī viņš no romiešu imperatora bija pārvērties pašā pēdējā cilvēkā, smieklīgākajā no visiem mirstīgajiem.

Tur viņš stāvēja, majestātiski tērpts. Bet šajā tērpā slēpās romiešu iestāžu vajātais, par savu dzīvību drebošais nabaga Terencijs. Un tā vīra sejā, kurš sēdēja tronī, priesteru un augstmaņu sejās viņš lasīja to, ko viņam smadzenēs dūca kukainis:

Podniekam vieta ir Sarkanā gātē, Lai mālus tur viļā un vārta, Nevis kungu kārtā.

17 trīsgalvainais elles suns

Artabans norīkoja greznu karavānu, kas viņa uzdevumā nogādāja Neronu līdz robežai, it kā tas būtu valdnieka ceļojums, nevis apcietinātā transports. Robeža, kur Neronu nodeva romiešu varas iestādēm, gāja pa nelielu augstieni, un no šī pakalna, viņa dzīves priekšpēdējās virsotnes, kamēr romiešu ierēdņi rakstīja pieņemšanas aktu, Terencijs raudzījās lejup uz Eifratu, kas vēl pirms neilga laika bija viņa upe, un uz pilsētu, kura vēl pirms nepilna gada viņam bija uzgavilējusi.

Gubernators Rūfs Atils nebija nežēlīgs, bet viņš uzskatīja par nepieciešamu līdz pēdējam pazemot Teren- ciju, lai nevienam neienāktu prātā, ka varbūt tas tomēr ir imperators Nerons. Tāpēc Terencijam tūdaļ visu acu priekšā norāva greznās drānas, sasēja rokas un kājas un, netīrās skrandās ģērbtu, veda pa gariem apkārtceļiem cauri visai pilsētai, kur viņu izsmēja, apmētāja dubļiem, apspļaudīja un beidzot iegrūda citadeles pagrabā.

Šajā dienā Terencijs vēl bija pietiekami tukls, un starp daudzajiem dubļu piku traipiem tvirta vīdēja viņa blāvi iesārtā āda. Viņa platā seja vēl bija gluda un visai rūpīgi noskūta, un belzieni un grūstīšana daudz neko nebija kaitējusi rūpīgi sakārtotajām un ar labām ziedēm pierei pielipinātajām sprogām. Viss notiekošais modināja viņā drīzāk apdullinošu izbrīnu nekā bailes. Oķis, kurā viņu iegrūda, bija drēgns, tumšs un žurku pilns. Un tomēr viņš pēc šīs uztraucošās dienas aizmiga, un, katrā ziņā, viņa gūstniecības pirmā nakts bija labāka nekā tā, ko viņš pavadīja pēc Nerona nāves vai Tarātes templī, vai arī Jāņa mājā.

Otrā rītā pie viņa ieveda vēl vienu gūstekni, tāpat skrandās, izdilušu, tievu, rētām un brūcēm klātu — Knopsu. Malluks viņu pēc garām sarunām beidzot bija izdevis, bet viņa ceļš līdz romiešu robežām bija mazāk tīkams nekā Terencijam. Sargi bija ļaunprātīgi pielaiduši viņam pūli visai tuvu, un viņš ieradās pie romiešiem diezgan «ap- skādēts», Knopsam deva maz ēst, viņš cieta badu, un ievainojumi sāpēja; tomēr viņš nejutās visai nomākts. Vēl Edesā viņš no drošiem avotiem uzzināja, ka Jalta sveika un vesela izkļuvuši no pilsētas. Protams, vairāk gan neko viņš nedabūja zināt. Dzemdībām vajadzēja būt sen notikušām, bet viņš nebija saņēmis nekādas ziņas. Pats galvenais — sālašņasf nebija notvēruši viņa Jaltu. Nu jau mazais Klaudijs Knopss droši vien sen būs pasaulē, un slikti viņam nekādā ziņā neklājas. Goriona tēvs zina, kur Knopss izklaidus noguldījis savu naudu, un viņš ir īstais vīrs, kas to izmakšķerēs laukā. Viņa dēliņš tātad nebūs pliks un kails pasaulē, bet apgādāts ar labām zelta bruņām. Mazais Klaudijs Knopss ies viņa pēdās, tas augstu kāps, augstāk par krustu, kas būs viņa paša pēdējā virsotne, un radis jaunus Knopsus, viņa sugas cilvēkus, — viltīgus, veiklus, ar stipru gribu un apdāvinātus, spējīgus uz citu muļķības rēķina tikt uz augšu. Knopss nebija drosminieks, viņam drebēja kājas aiz bailēm no tā, kas viņu sagaida. Bet apziņa, ka viss, ko viņš darījis un kas vēl viņam jāpārcieš, notiek viņa mazā dēla un mantinieka labā, tātad cēla mērķa labā, šī apziņa stiprināja viņu, uzturēja možu garu un, tāpat kā agrāk, tieksmi uz veikliem, ļauniem jokiem.

Viņš pazina krēslainajā pazemes cietumā savu bijušo kungu un imperatoru ātrāk nekā tas viņu. Viņš aizvilkas savās važās pie Terencija, apskatīja viņu, aptaustīja, cik tas bija iespējams, konstatēja:

— Nu, Sarkanbārdīt, ar jums vēl nav tik ļauni. Pagaidām jūs vēl neesat izkrities miesās. Bet baidos, ka ilgi vairs jūs nepaturēsit savas patīkamās formas. Vēl jūs daudz kas sagaida. Un galu galā jūsu kuplās miesas jums dārgi maksās. Vai nu jūs piesien pie krusta vai pienaglo, treknajam grūtāk karāties un vairāk jācieš nekā kārnajam. Zināms, nervi viņam stiprāki.

Knopss piegrūda Terencijam ar savām važām pie vēdera. Viņš izjuta negantu naidu pret šo cilvēku, kas, tik ļoti laimes lutināts, ar savu stulbo bēgšanu visu samaitāja sev un saviem biedriem.

Terencijs neko neatbildēja. Viņš gan cieta no bada un vēl vairāk tādēļ, ka trūka vannas un friziera. Tomēr viņu apņēma «oreols». Viņš bija augstu pacēlies pēc sava pirmā kritiena, viņš bija no tuksneša alām atkal iznācis saulē, arī šim kritienam viņš tiks pāri. Tuvā gala skarbā īstenība, kāda izskanēja Knopsa asajos, smalkā balsī teiktajos vārdos, viņam tūliņ pārvērtās par kaut ko augstāku. Viņš sevi redzēja nevis kā nekrietnu, krustā sistu avantūristu, bet gan kā traģēdijas varoni, kuru liktenis izraudzījis sev par pretinieku, un Knopsa valodas viņam nekā nevarēja padarīt.

Vēl dienu vēlāk cietums ieguva trešo viesi. Taču kapteinis Trebonijs ieradās citādi nekā Knopss — važās nesaistīts, stalts, tīrs, labi paēdis un joprojām pilns nikna humora. Viņš līdz pēdējam mirklim bija aizstāvējis Ede- sas citadeli. Īstenībā viņam pirms krišanas gūstā bija jāmetas uz šķēpa. Taču kapteinis Trebonijs uzskatīja, ka viņš pietiekami daudzas reizes pierādījis, ka nav gļēvulis, un virsniekam jābūt varonim, bet nepavisam ne muļķa stoi- ķim. Viņš nebūt nedomāja izpatikt savam ļaunajam ģēnijam un priekšlaikus nolikt karoti. Viņš bija pieredzējis apbrīnojamas pārvērtības, piedalījies kaujās, kurās spēji, brīnumaini notikumi deva glābiņu pašās beigās, kad bojā eja jau šķita neizbēgama. Tas nav īsts karavīrs, kas netic savai laimei; bez tādas ticības neviens karavīrs nedotos kaujā.

Šobrīd tomēr arī viņš bija ūķī un kavēja sev laiku, skaļi zviegdams par abiem pārējiem. Tur tie gulēja važās, pamatīgi apskrambāti, bet viņš, armijas mīlulis, bija populārs pat kā gūsteknis, un ar viņu attiecīgi apgājās. Un pelnīti. Tie tur divi, šie vergi, bija padibenes un pelnīja, ka tos pakar krustā. Bet viņam, brīvdzimušajam, iemīļotajam kapteinim Trebonijam, ir savs sargeņģelis, un tauta un armija vienkārši necietīs, ka viņam ķertos klāt.

Cietuma krēslu piepildīja viņa dārdošā balss, viņa tuklais augums atdzīvināja spokaino puskrēslu, viņa spēcīgā elpa, viņa izgarojumi aizdzina zemzemes tuvumu. Viņš trenkāja žurkas un cauri mūriem vēlīgi un parupji dzina jokus ar sardzi. Tad atkal skaļi, nemuzikāli savā treknajā neizteiksmīgajā balsī dziedāja podniekdziesmu, sizdams takti Neronam pa pleciem, gurniem vai iebikstīdams vēderā. Kā visa tauta, tā arī viņš bija iekritis ar šo viltus imperatoru, un kā visa tauta viņš tagad atriebās par savu lētticību atmaskotajam, nogāztajam.

Arī Knopsam viņš atmaksāja par to, ka. tik ilgi bijis spiests uzskatīt viņu par sev līdzīgu. Bet Knopsa pašapziņa atkal saslējās vecā blēža un pudelesbrāļa klātienē. Lai gan ar Treboniju apgājās labāk un tas Knopsu nesodīts varēja daždažādi ķircināt un mocīt, tomēr tieši tagad Knopss jutās vēl pārāks nekā agrāk. Viņš nav tāds iedomīgs akmens pauris kā Trebonijs, viņš redz lietas, kādas tās ir. Viņi ies bojā, abi ar Treboniju. Tikai ar Treboniju būs beigas uz visiem laikiem, kad tas karāsies krustā, bet viņš, Knopss, dzīvos tālāk savā mazajā dēliņā, tātad viņš ir pārāks par Treboniju.

Protams, gudrāk būtu paturēt šādas jūtas pie sevis. Bet Trebonijs ir pārāk nekaunīgs, Knopsam būs jāuzkāpj viņam uz varžacīm. Un tā kādu dienu, kad Trebonijs lieku reizi visā savā nekaunībā bija viņam uzklupis, Knopss ilgāk nespēja valdīt mēli.

— Nelolo nekādas ilūzijas, vecais puika, — viņš dzēlīgi sacīja. — Tavu feldmaršala sprāgoņu tāpat nometīs izgāztuvē, kā manu — valsts sekretāra, un tie paši suņi apgrauzīs mūsu kaulus. Bet tieši tad atklāsies, kurš no mums gudrākais — tu, kas man ieteici pagaidīt uz Romas senatoru meitām, vai es, kurš savai Jaltai uztaisīju kārtīgu dēlu. No tevis nepaliks nekas, kapteini Trebonij. Bet no manis pasaulē dzīvos tālāk labi padevies Klaudijs Knopss ar mātes veselīgajiem kauliem, tēva gaišo galvu un krietnu čupiņu naudas.

Trebonijs sēdēja uz savas lažas, klausījās, pārdomāja, ņirdza. Viņš labi atcerējās, ka Knopsu apcietināja, kad Jalta vēl bija grūta, Trebonijs pazina Austrumu praksi un zināja, ka apcietinātajiem laupīja jebkādu iespēju sazināties ar ārpasauli. Un tā pēc maza brītiņa viņš ļauni, viltīgi, ar nekrietnu tīksmi pajautāja Knopsam, vai tam esot labas ziņas par Jaltu un savu pēcnācēju. Knopss klusēja, un Trebonijs zināja, ka nekādu ziņu nav. Droši un nekaunīgi viņš sāka par to zoboties:

—     Jā gan, mūsu Knopsam ir galviņa. Tev laikam dievi sapnī atklājuši, kas izlīdis no tavas Jaltas vēdera? Vai arī tu pēc olas vari noteikt, vai tur būs gailis vai vista? Vai tad tev neteica, nožēlojamais kverpi, ka tavai Jaltai atskrējis skuķis, nožēlojama, maza žurka, akurāt pēc tēva?

Knopss sev iestāstīja, ka kapteinis melš uz labu laimi. Tomēr Trebonija vārdi viņu neatstāja vienaldzīgu. Cik reižu arī viņā modās doma, ka Jalta varētu viņam dzemdēt meiteni, taču viņš tūdaļ atvairīja šo domu. Viņš nožēloja, ka zaudējis savaldīšanos un runājis. Jātur mēle aiz zobiem. Nav jāizrāda nekrietnajam sunim, cik viņš ievainots. Bet viņš nevarēja noturēties; bikli, lūdzoši viņam paspruka jautājums:

—    Vai tu zini kaut ko tuvāk, Trebonij? Vai patiesi tu zini ko? Lūdzu, pasaki man, Trebonij!

Bet Trebonijs priecājās. Viņš stāstīja sardzei par Knopsa cerībām un bailēm, un dienu un nakti tie nedeva Knopsam miera ar sulīgiem jokiem par viņa pēcnācēju.

Terencijs maz likās zinis par citu klātbūtni. Ja viņu atstāja mierā, viņš tupēja, ciktāl to važas pieļāva, savā kaktā, iekūņojies sevī. Reiz, abiem par pārsteigumu, viņš teica ļoti laipni:

—     Jūs man darītu patikšanu, ja tā netrokšņotu.

Tāpat kā agrāk, viņš cieta aiz bada un vēl vairāk aiz

netīrības; acīm redzot, tas piedienēja lomai, ko liktenis viņam bija lēmis. Bet nekādā ziņā šajā lomā neiederējās ilgas pēc Kajas, kuras jo dienas jo vairāk viņu mocīja. Ak, kā viņš tagad vēlējās, lai tā nāktu pie viņa naktī sapņos, cik pateicīgs viņš tai būtu par parupjajiem brīdinājumiem un rāšanos. Sirds dziļumos viņš sauca pēc Kajas, vaimanājot lūdzās to, lai tā viņu pabaro un izpeldina.

Vairākas dienas gūstekņi palika savā pazemes cietumā, un nekas sevišķi neizmainījās. Tad lāpu gaismā viņu kamerā ieradās vīrs, kam bija lemts pilnīgi aizpildīt viņu pēdējās nedēļas, pat sapņos nedodot mieru viņu acīm un ausīm, — kapteinis Kvadrāts. Proti, šim kapteinim Kvadrātam gubernators Atils Rūfs bija uzticējis izpildīt nāves sodu, gribēdams viltus Nerona bojā eju pārvērst par izrādi pūlim. Kapteinis bija pazīstams ar savu rupjību un pūļa un karavīru dvēseles izpratni, viņš bija populārs armijā, un viņam pat bija cerības kļūt par Trebonija pēcnācēju.

Kvadrāts nebija liela auguma, toties drukns un muskuļains. Miesa viņam bija varen spalvaina, bet kailo pakausi ieskāva melnu matu kušķi; mazliet groteska izskatījās šī galva ar degunu kā pīles knābi, balstīta uz īsā kakla.

— Esi sveicināts, tu ļoti labais, ļoti dižais imperator Neron, — kapteinis Kvadrāts uzrunāja Terenciju.

Viņš runāja neizteiksmīgā, flegmātiskā balsī, toties ieblieza Terencijam tik pamatīgi pa dibenu, ka tas ievaidējies atsprāga atpakaļ. Pārējos divus viņš apsveica gluži tāpat. Salīdzinājumā ar viņa viltīgo, sauso jovialitāti Knopsa asprātības pārvērtās bērnu jociņos, un Trebonijs līdzās omulīgajam sāncensim drīz zaudēja savu mundrumu.

Kapteinis Kvadrāts vēlējās vispirms, kā viņš izteicās, iegūt priekšstatu par savu «pansionāru» fiziskajām spējām un lika viņiem šajā nolūkā izdarīt vingrinājumus. Knopss mudīgi paklausīja, lēca, pietupās, kā to Kvadrāts pavēlēja. Bet Nerons sava «oreola» apziņā un Trebonijs sava spēka apziņā neklausīja komandai un stūrgalvīgi izrādīja pasīvu pretestību. Tas iepriecināja flegmātisko Kvadrātu. Viņam bija diezgan laika un līdzekļu, lai šo pretestību salauztu. Un viņš to salauza. Vispirms Terencijam, tad Trebonijam. Pēc īsa laiciņa Terencija āda zaudēja savu gludumu, seja aizauga ar savēlušos, krāsu zaudējušu bārdu, un iesauka «Sarkanbārdītis» viņam nemaz vairs nepiederējās. Arī Trebonijs ātri vien zaudēja stalto, vīrišķīgo izskatu, un brūnās spalviņas, kas klāja viņa miesu, drīz vien ieguva netīru, dzeltenīgu nokrāsu. Drīz vien visi trīs kopā nesvēra vairāk nekā agrāk divi.

Pēc tam kad kapteinis Kvadrāts diezgan ilgi bija sev par prieku uzjautrinājies par gūstekņiem, viņš gatavojās sagādāt pūlim to izpriecu, ko gubernators no viņa gaidīja. Kādu dienu visus trīs izveda pagalmā, kur viņus gaidīja vīri ar dēļiem, ēvelēm un zāģiem.

—     Nu, feldmaršal, — Kvadrāts sacīja Trebonijam,

—     diezgan esi lēkājis.

—     Jūs, mīļo valsts sekretār, — viņš vērsās pie Knopsa,

—     varēsit atkal likt lietā vairākkārt izmēģinātās spējas iekvēlināt masu sajūsmu. Un jūs, majestāte, — kapteinis uzrunāja Terenciju, un viņa balss palika tikpat uzbudinoši gausa un sausa, — būsit man katrā ziņā pateicīgs. Jūs iegūsit sevišķi jauku izdevību parādīt tautai savu mākslu.

Un vīri zāģēja, ēvelēja un pielaikoja visiem trim koka apkakli, tā ka pakauši gandrīz sadūrās un sejas raudzījās katra uz savu pusi. Tad visus trīs iesēdināja ķerrā, piekala pie tās, uzmauca viņiem lielo koka apkakli, ķermeņus pārsedza ar koka un ģipša pārklāju, tā ka virs koka apkakles rēgojās tikai galva ar trīs ģīmjiem. Pārklājam bija sēdoša suņa forma, un to tik ilgi prasmīgi aplipināja un apnag- loja ar suņādām, līdz tas viss kļuva par fantastisku un reizē ļoti reālu milzīga trejgalvaina suņa veidolu.

Kvadrātam šo jauko ideju bija ierosinājuši Patmosas Jāņa vārdi par trejgalvaino elles suni, kādā tas kristiešu prāvas laikā nosauca triumvirātu — Terenciju, Knopsu un Trebonij u.

Ieraugot visus trīs koka un ģipša ietērpā, ikviens tūdaļ saprata, kas ar to domāts. Sargi sita sev pa gurniem, visa pilsēta skaļi priecājās un vētraini godināja kapteini Kvadrātu, kam bija iešāvusies prātā šī spožā ideja.

«Trejgalvaino elles suni» — imperatoru, viņa maršalu un kancleru — vadāja ar ķerru pa visu zemi. Kapteinis Kvadrāts neizraudzījās vis taisnu ceļu, viņš brauca ar savu vezumu līču loču pa gariem apkārtceļiem, no austrumiem uz rietumiem, no ziemeļiem uz dienvidiem, cauri visai provincei. Divdesmit gados, kopš armēņu ķēniņš Tiridats bija krāšņi devies cauri šai zemei, citu austrumzemju ķēniņu pavadīts, lai izdarītu vizīti pie romiešu imperatora, Sīrijas province vēl nekad nebija redzējusi tik interesantu skatu. Milzīgi ļaužu pūļi spiedās ap ķerru, tas bija neticams joks, un daži pat neapmierinājās, vienu reizi aplūkojuši trejgalvaino, bet sekoja tam uz nākošo un pat vēl uz tālāko ciemu.

Trejgalvja ierašanās visur pārvērtās par tautas svētkiem. Pilsētas piedāvāja savu stadionu, cirku, vislielāko laukumu šai izrādei, Bija arī ko redzēt. Kapteiņa Kvadrāta trejgalvainais suns bija pavisam citāds, nekā to iedomājās

Patmosas Jānis, daudz uzjautrinošāks un daudz briesmīgāks. Trīs sejas, ar kurām šis elles suns raudzījās uz pūli, bija vecu vīru netīrās, krunkainās, nožēlojamās, spurainu bārdu ietvertās sejas, turklāt tik izmocītas, ļaunas un zvēriskas, ka daudzi neuzdrošinājās tuvoties, lai gan trej- galvis bija važās saistīts un labi apsargāts; bērni izbijušies ieķērās mātēm brunčos, sievietes krita histērijā.

Protams, tie, kas piegāja tuvu klāt, tika gandarīti. Šīs sejas drīkstēja ne vien aptaustīt, raustīt aiz bārdām un iepļaukāt. Kapteinis Kvadrāts bija parūpējies arī par daudzveidību. Koka aptverē bija izzāģēts caurums, un, kas gribēja, varēja trejgalvim pavēlēt dot ķepu. Trejgal- vim bija arī jārej, kad to lika. Ja viņš to nedarīja, tad sardze dūra ar saviem šķēpiem aptveres caurumos.

— Vau, vau! — kliedza pūlis. — Rej, Sarkanbārdīt, rej, feldmaršal, dod ķepu, ūdensmeistar! — Par ūdensmeistaru ļaudis sauca Knopsu Apamejas plūdu piemiņai.

Nerons izturējās klusu, turēja pelēkās, iekaisušās acis lielākoties aizvērtas un maz uzjautrināja skatītājus. Visjocīgākais bija kapteinis Trebonijs. Viņš apmainījās sulīgām zobgalībām ar savu sāncensi un cietumsargu Kvadrātu. Viņa izsmiekla galvenais mērķis bija kapteiņa balss un pīles knābis. Ja kādam esot tik sausa, miegaina balss, viņš ņirgājās, tas nekad neiegūšot īstu autoritāti armijā un pie sievietēm, viņaprāt, ne tik; jo pēc balss varot spriest arī par ko citu. Ja tuvumā bija bērni, tad Trebonijs uzaicināja tos uzsēsties uz Kvadrāta pīļu knābja un pajādelēt. īpaši uzmundrināts Trebonijs jutās, kad viņam joka dēļ deva iedzert. Viņš uzsauca sievietēm sālītas neķītrības, skaļi uzaicināja tās pamēģināt ar trejgalvi, ja tām ir drosme un laba figūra; visapkārt skanēja spiedzieni un smiekli.

Knopss savukārt noņēmās vairāk ar bērniem. Ar savām šaudīgajām acīm viņš tajos cieši noskatījās, sevišķi mazajos, un ar tik kāru maigumu, ka mātes reizēm izbijās un atrāva bērnus nost. Viņš, likās, arī bērniem neņēma ļaunā, ja tie viņu ķircināja, raustīja aiz bārdas vai savām mazajām rociņām bakstīja un knieba sejā. Tomēr reiz, kad kāda sieva pielika viņam savu divus vai trīs gadus veco zēnu tuvu pie sejas, lai tas iebāž viņam mutē kūku, viņš zēnam neviļus iekoda pirkstā.

Daudzas stundas, gandrīz visu dienu, šie trīs tupēja, cieši kopā sakalti savā riebīgajā, ērmotajā masku tērpā. Ja viņi stipri neizslēja galvas, tad koka aptvere berza kaklu. Virves, važas, ģipša un koka ietērps turēja viņu ķermeņus sastingušā stāvoklī un sāpīgi lieca atpakaļ galvu, kaklu un plecus.

Skatītājiem tā likās viena kopēja galva, kas rēgojās virs suņa rumpja. Bet šai galvai bija trīs sejas, tā domāja ar trim smadzenēm un atradās uz trim ķermeņiem. Līdzvainīgie saderēja kopā no tā brīža, kad ieraudzīja cits citu, un no šī brīža viņi bija cits citam ir draugi, ir ienaidnieki. Tagad viņi bija saistīti ciešāk nekā jebkurš cits uz zemes, vienmēr saskarē un tā kopā saauguši, ka ikviens no viņiem mokoši izjuta otra miesas funkcijas, un viņi kļuva cits citam nepanesami.

Viņu sešas nāsis elpoja vienu un to pašu gaisu, viņu sešas acis redzēja vienu un to pašu skatu, viņu sešas ausis dzirdēja vienu un to pašu troksni. Viņu smadzenes neizbēgami domāja vienu un to pašu. «Cik vēl ilgi?» viņi domāja un: «Kad beidzot būsim Antiohijā?» — un: «Ak, šie nolādētie cūkas!» Bet turklāt katrs domāja arī savas paša domas. «Manu dēliņ,» domāja Knopss, «Mana Kaja,» domāja Terencijs. «Mans sargātājs gars un mana laime,» domāja Trebonijs.

Viņi rēja un deva ķepu, viņi nolādēja pasauli un paši sevi, viņi pinkšķēja bezspēcīgās dusmās un mierināja sevi, katrs ienīda otru un grieza aiz naida zobus un tomēr nejutās ne ar vienu citu būtni tā vienots kā ar šiem pārējiem, vienots iekšējā radniecībā, laimē, augšupejā, noziegumā, kritienā un gaidāmajā bojā ejā.

Bet to viņi darīja tikai pirmajās dienās. Tad viņi iekrita apātijā, un viņus vajadzēja uzmundrināt ar dūrieniem, dunkām un sitieniem. Viņi pārstāja arī viens otru mīlēt vai nīst. Viņi gaidīja vairs tikai nakti, lai tā atbrīvotu no važām.

Vairākas nedēļas ilga šis ceļojums caur Sīriju. Dienu pēc dienas Neronu un viņa puišus apsmēja, apspļaudīja, apmētāja ar dubļiem. Viņi to vairs nejuta. Viņi neredzēja vairs pūļa tīksmes un naida pilnās sejas, tik tikko pamanīja kapteini Kvadrātu. Viņi tikko vairs sadzirdēja savu skatītāju gaviles un spiedzienus, pat paši savu riešanu. Vienīgais, kas reizēm nonāca līdz viņu apziņai, bija pod- niekdziesmas melodija, šī vienkāršā un tomēr rafinētā melodija ar savām īsajām, nekaunīgajām, neķītrajām pauzēm, un atgadījās, ka pat nemuzikālais kapteinis Trebonijs tad, kad nācās riet, nevijus aizsmacis rēca:

Un tevi pakārs!

18 ARI VIŅŠ KALPOJA SAPRĀTAM

Antiohijā visi trīs tika apkopti, lai nāves soda izpildīšanas laikā neizskatītos pārāk nelāgi. Pagāja divas nedējas, iekāms vipi atkal atguva spēkus.

Soda dienā agri no rīta viņus vispirms šaustīja ar pātagām tiesas zālē un tad, kā parasti, nodeva skatītāju apsmieklam. Neronam uzvilka valdnieka augstās kurpes, purpura svītras vietā nokrāsoja saplosītās drānas ar asinīm no sitienu brūcēm, uzkāra viņam kaklā plāksnīti ar uzrakstu «Klaudijs Nerons Cēzars Augusts», smaragda vietā iespieda aci stikla gabaliņu, kronēja viņu ar naktspodu un tā nosēdināja viņu augstā krēslā. Knopsam, kura ilgas pēc dēliņa visiem bija zināmas, sargi iespieda rokās salmu lelli un nosēdināja viņu savam Neronam pie kājām. Bet Trebonijam uzšuva uz kailajām krūtīm viņa ordeņu atveidojumus skārdā un nosēdināja viņu otrā pusē pie Nerona kājām. Tad viņi sauca:

— Esi sveicināts, tu ļoti labais, ļoti dižais imperator Neron! — un priecājās.

Vieta, kur Antiohijā sita krustā, atradās ziemeļos, labu gabalu no pilsētas; tas bija kails pakalns, kas noderēja par atkritumu izgāztuvi, saukts Lapsu kalns. Visus trīs veda pa grezno galveno ielu ar tās kolonādēm. Iela bija ļaužu ielenkta, tie stāvēja uz visiem jumtiem un izciļņiem, lai redzētu Neronu un tā puišus, kā tie, noguruši no šaustīšanas un izsmiekla, notraipījušies asinīm, stiepj krustiem nolemtos šķērsbaļķus uz Lapsu kalnu.

Bija skaista diena oktobra sākumā, jau pavēsa, bet tie trīs smagi cieta no karstuma un slāpēm. Labs gājējs varētu šo ceļagabalu noiet krietnā stundā; viņiem, kuriem bija jāstiepj savi krusti, tas prasīja trīs stundas. Vēl pašā pilsētā sajima Knopss, drīz pēc tam Terencijs. Viņus dabūja kājās ar sitieniem un spērieniem un tāpat dzina tālāk. Visapkārt auroja pūlis un dziedāja podniekdziesmu.

Šajā stundā, kad «radījums» gāja savu pēdējo ceļu, Varrons atradās zem tālajām Austrumu debesīm. Bija deviņi no rīta, bet tur, kur atradās viņš, saule stāvēja jau pusdienā. Viņš atpūtās putekļaina ceļa malā kāda koka paēnā un ēda. Viņa maltīte bija bļodiņa rīsa un mazliet sīkstas aitas gaļas. Viņš ēda ar apetīti. Varrons bija mierā ar savu dzīvi. Viņš'bija redzējis daudz ko jaunu un vēl daudz vairāk piedzīvos. Pa ceļu, kura malā viņš sēdēja, ritēja dzīva kustība, un viņam bija daudz laika. Viņš nesteigdamies paēda un palika vēl ilgi sēžam. Garāmgājēji runāja svešās valodas grūti saprotamā izloksnē, viņš uztvēra tikai atsevišķas frāzes un maz ko saprata. Tomēr dzirdētais deva vielu pārdomām. Viņa disciplinētais prāts sakārtoja un savirknēja vārdus. Viņš prātoja par to, kā ar kāda vārda svešo skaņu izmainās arī tā jēga, un domas ne mirkli viņam nepakavējās pagātnē šajā stundā, kad Antio- hijā pavilka svītru zem viņa «eksperimenta».

Ja viņš arī būtu zinājis un iedomājies par to, ka šajā brīdī viņa Neronu kar krustā, tad apmierināts būtu vienīgi nospriedis, ka liktenis licis samaksāt sliktākajam, kaut arī mazāk vainīgajam par labāko, kaut ari vairāk vainīgo, tātad liktenis no augstākā viedokļa bijis taisnīgs.

Ar piespiešanos un pilnīgi bez kādas rotaļīgas ironijas Neronu atcerējās ķēniņš Filips Samosātā. Nelāgā omā viņš nerimtīgi soļoja pa savas bibliotēkas skaistajām zālēm; juceklīgi krustojās jūtas un domas. Viņam nevajadzēja ļauties Varrona pavedinājumam. Viņš nebija dzimis par dumpinieku. Viņš nezināja, vai tas, kas notika, bija labi vai slikti; katrā ziņā šis pasākums bija beidzies citādāk, nekā viņš to iecerējis. Par spīti visām Artabana pūlēm, gubernators Atils Rūfs bija vēl vairāk ierobežojis Koma- gēnas karalistes suverenitāti. Varbūt tas nāca tikai par labu; darbošanās ir pazemojoša, vienīgi apcere ir laba. Sirds dzijumos ķēniņš Filips ilgojās tā brīža, kad rupjā, kundzībai radītā Roma pilnīgi atņems viņam kroni, un viņa galva būs brīva domām un sapņiem, celtnēm un grāmatām.

Arī ķēniņš Malluks domāja šajā stundā par Terenciju. Viņam Nerona atzīšana bija atnesusi daudz labuma. Virspriesteris Šarbils grūtajās sarunās ar Romu izrādījās sīksts un veikls valstsvīrs, un Edesas karaliste, Artabana jūtami atbalstīta, pēc Mezopotāmijas pārorganizēšanas bija kļuvusi stiprāka un neatkarīgāka. Malluks klausījās, kā guldz strūklakas, un nodomāja, ka pasaka par podnieku, kam zvaigžņu dievi bija ļāvuši kādu laiciņu būt par imperatoru, atradusi labu un apmierinošu nobeigumu. Edesa bija lielāka nekā jebkad, un šis Terencijs pazuda no zemes virsas, ķēniņam Mallukam neapgrūtinot savu sirdsapziņu ar viesmīlības likuma pārkāpšanu.

Pa to laiku Nerons un viņa puiši turpināja savu ciešana ceju. Pilsētas nomalē, kur sākās Lapsu kalns, stāvēja sievietes un pasniedza viņiem sāpes remdinošu, apskurbinošu dzērienu. Ja kāds tādu dzērienu ziedoja, tam vajadzēja to pateikt skali un nosaukt savu vārdu. Bet sievietes teica:

— So dzērienu mēs jums pasniedzam Terencija Varrona meitas Marsijas vārdā.

Beidzot viņi nonāca Lapsu kalnā. Visnotaļ gar kalnu, no pašas pakājes līdz virsotnei, stāvēja ļaudis, galva pie galvas. Kapteinis Kvadrāts ilgi prātoja, vai tos trīs piesiet pie krusta vai arī pienaglot. Ja pienagloja, tad mokas bija lielākas, bet īsākas, jo traumatiskais drudzis paātrināja nāvi. Bet, ja kādu tikai piesēja pie krusta, tad reizēm gadījās, ka tas piedzīvoja vēl otru, pat trešo dienu. Kapteinis Kvadrāts nolēma savus «pansionārus» likt piesiet pie krusta. Tad kareivji norāva viņiem drēbes, piesēja izplestās rokas pie šķērsbaļķiem un pienagloja tos krusta stabam. Ļaužu tūkstoši kāri staipīja kaklus un raudzījās, tīkami satraukti, un nošalca vareni kliedzieni un plaukšķināšana, kad beidzot Nerons, viņa kanclers un feldmaršals glīti karājās, kā podniekdziesma bija piavie- tojusi. Bet karavīri pēc veca paraduma meta kauliņus par to, kam kritīs notiesāto drēbes, un daudzi spiedās apkārt laimētājiem, lai iegūtu Nerona pārpalikumu: vai nu aiz kolekcionāru kāres, vai pa jokam, vai aiz māņticības un dažreiz arī aiz pietātes, jo kas lai zina — varbūt tas, kas tur karājās, tomēr ir imperators Nerons.

Tur nu šie trīs karājās. No Lapsu kalna atklājās skaists skats. Pakārtie redzēja pie savām kājām Orontas upi un tās salas, kā arī daudzas pilis, balustrādes, pieminekļus, villas un dārzus skaistajā Antiohijas pilsētā, kur vēl pirms neilga laika tie bija cerējuši ienākt ar triumfu. Tagad par šīm cerībām domāja tikai Trebonijs, vēl pie krusta viņš nezaudēja tās. Kamēr pārējie divi tik tikko reaģēja uz jokiem, ko tiem veltīja kareivji un pūlis, viņš apmainījās ar kapteini Kvadrātu, savu sāncensi, sālītām zobgalībām. Viņam bija milzīga dzīvotgriba, viņš vienkārši negribēja ticēt, ka jāmirst. To, ka viņu nepienagloja, bet tikai piesēja pie krusta, viņš uzskatīja par labu zīmi, jo tā viņam atlika vēl diezgan ilgs laiks. Ņirdzīgais uzraksts, ko tie piestiprināja pie viņa krusta staba — «Feldmaršals Trebonijs», nekaitināja viņu; gan viņš šo uzrakstu vēl attaisnos, un skārda goda zīmes, ko viņam uzšuva uz krūtīm, niezēja un svilināja mazāk, ja viņš domāja par to, ka «Mūra kronis» būs jānopelna trešo reizi. Nē, viņu tie ne- pieveiks. No sava krusta viņš staipīja kaklu un lūkojās lejup uz Lapsu kalnu, vai beidzot neieradīsies ziņnesis, lai armijas uzdevumā noņemtu iemīļoto kapteini no krusta.

Saule kāpa augstāk. Apreibinošais dzēriens zaudēja savu spēku, un drīz pēc piesiešanas visi trīs izjuta locekļos stingumu un krampjus, kas tiem tik labi bija pazīstami kopš Trīsgalvainā suņa laikiem. Drausmīgi ātri pieauga viņu mokas. Vispirms Nerons aizvēra acis un nokāra galvu, tad Knopss un beidzot arī Trebonijs. Tā viņi karājās baltām, sausām lūpām, atļukušiem žokļiem, asinīm notriepti, apātiski. Mušas uzmetās uz neaizsargātajiem. Viņu kājas sazilēja, āda mokoši kņudēja, krampji raustīja muskuļus un nervus, smadzenēs griezās. Slāpes pietūcināja aukslējas un mēli. Reizēm viņi zaudēja samaņu, bet vienmēr tikai uz īsu laiku.

Skatītāju vidū slēdza derības, kurš no trijiem pirmais nosprāgs un vai viņi vispār sagaidīs saules rietu. Vairums uzskatīja, ka Terencijs un Knopss šo dienu nepārdzīvos, bet spēcīgais Trebonijs gan. Daži arvien no jauna mēģināja viņus piedabūt runāt. Ar Treboniju tas dažkārt izdevās, bet pārējie divi palika kaitinoši mēmi.

Saule kāpa, un saule grima, un tie trīs karājās savās virvēs, galvas ar atļukušiem apakšžokļiem noliektas sānis, arvien nekustīgāki. Bet, kad saule bija pavisam tuvu rietam, viņu stingajiem ķermeņiem pārskrēja jaunas trīsas un jauna dzīvība. To lietpratīgais kapteinis Kvadrāts bija sagaidījis. Lai tos vēl vairāk atdzīvinātu, viņš lika pasniegt tiem kārts galā vīnā un ūdenī mērcētu sūkli. Sūkli viņiem turēja pie lūpām, lai viņi iesūktu atspirdzinājumu, un noslaucīja viņu sejas.

Nerons sūca sūkli, paraustīja galvu. Šī galva bija piepildīta ar uguni. Dzīvinošā sūkļa uzmundrināts, viņš izprata, ko tas nozīmē: iziet cauri šai ugunij ar pilnu apziņu — tas bija viņa pēdējais imperatora uzdevums.

Kad kareivji redzēja, cik kāri Terencijs laizīja sūkli, viņi valgmi tam atvilka nost, atkal paturēja pie lūpām, tad atkal atvilka. Viņiem tas bija uzjautrinājums; Neronam — nepārtraukts kritiens no sajūsmas mokās, jauns kāpums, jauns kritiens. Viņš nedrīkstēja aizmirst savu uzdevumu. Viņam jāiet caur uguni, jānorij saule. Viņi to grib aizkavēt, bet viņš tomēr to veiks. Jau saule bija zemu, zemu, jau viņš to lielākoties bija norijis, kā tas Neronam piederējās. Ja tie viņam iedotu sūkli vēl tikai vienu reizīti, tad viņš to iespēs, tad viņš to norīs pavisam.

Tomēr viņi nedeva tam sūkli. «Sūkli!» viņš gribēja teikt un: «Es esmu imperators.» Viņš atvēra lūpas. Bet vārdi pa tam pārvērtās, un viņš bija ar to mierā, jo vārdus, kuros tie pārvērtās, viņš ļoti mīlēja, tie bija viņa vārdi. Viņam likās, ka izrunā savus vārdus ļoti skaļi, bet tie tur lejā dzirdēja tikai klusu sinilkstoņu. Ja kāds gribētu šos vārdus sadzirdēt, tad ļoti tuvu būtu jātur auss pie Nerona lūpām. Bet tad viņš dzirdētu, ka tie bija divi vārdi un ka Nerons tos ļoti skaisti izrunāja, pat jūsmīgi. Tie bija «thanatos» un «thalatta» — grieķiskie vārdi «jūrai» un «nāvei», un, tā kā viņam tagad ilgas un piepildījums bija kļuvis par vienu, tad arī abi vārdi droši vien saplūda vienā jēdzienā. «Thanatos» un «thalatta» nopūtās Nerons, un savu uzdevumu viņš bija izmācījies tik labi, ka pat savā miršanas stundā viņam padevās izrunāt «th».

Jo klusāks bija Nerons, jo skaļāks kļuva Trebonijs, jo viņš drīkstēja palaizīt sūkli. Visiem par prieku, viņš sāka pilnā sparā par jaunu lādēties, nolamāja skatītājus, kareivjus, puišus, kas viņam līdzās karājās krustā. Sardze nosprieda, ka viņš ir brašs zēns un pilnīgi pamatoti pelnījis aimijas atzinību. Tagad bija pavisam droši, ka viņš izturēs visilgāk, ka viņš vēl pārdzīvos nakti, un kurš citādi bija saderējis, varēja iet mājās, tas bija zaudējis.

Visspēcīgāk Trebonijs uzklupa savam sāncensim Kvadrātam.-

— Biedri, — viņš sauca sardzei, — ja jums būtu jāuz- rāpjas kādas aplenktas pilsētas mūri un jūs komandētu

šis Kvadrāts ar savu sarūsējušo, veco dzirnrata balsi, — vai jūs to spētu aiz smiekliem?

Bet Kvadrāts joprojām tikpat sausā un vienaldzīgā balsi atbildēja:

— Klāj tik vaļā, vecīt, izspļauj žulti, pirms tu noliec karoti, lai suņiem tavas iekšas nav tik rūgtas, kad viņi tevi mēslainē aprīs.

Bet Trebonijs saņēmās. Ar lielu piepūli viņš savāca, cik nu vēl viņa izkaltušajā mutē bija siekalu, savilka lūpas un sparīgi un trāpīgi uzspļāva tieši vidū uz Kvadrāta plikā paura.

Atskanēja vētraini piekrišanas saucieni. Pat kareivji smējās, kamēr Kvadrāts noslaucīja spļāvienu no pakauša. Kvadrāts pats priecājās, ka Trebonijs nāves soda skatu atdzīvināja, viņš saprata jokus, kaut ari tie būtu uz viņa rēķina. Trebonijs varēja būt apmierināts ar iespaidu.

Bet vispārējās gavilēs negaidot noslīga viņa lielā galva, un viņš vairs nerunāja un nekustējās.

Kvadrāts jutās vīlies. Vai tiešām Trebonijs jau būtu beigts? Viņš to lika pakutināt ar šķēpa smaili, Trebonijs nekustējās. Viņš lika tam pārlauzt kājas; nekas nelīdzēja, tiešām jau tik tālu, Trebonijs bija miris. Iemīļotais kapteinis, kurš tik vareni un varmācīgi bija staigājis pa pasauli, izrādījās vājāks par kārno Knopsu un šļaugano Neronu un piekrāpa tos, kas uz viņu bija saderējuši. Kvadrāts nožēloja sava sāncenša ātro galu vairāku iemeslu dēļ. Kādreiz viņš pret to, par spīti visam, bija izjutis biedriskumu un cieņu, turklāt bija gaidījis no sāncenša miršanas lielāku baudu sev.

Iestājās dziļa nakts. Spīdēja tikai šaurs mēness sirpis, un tas arī jau rietēja. Kapteinis Kvadrāts lika aizdegt lāpas. Viņš bija apbēdināts, ka Trebonijs sagādājis tādu vilšanos. Varbūt vēl varētu pamudināt vismaz Knopsu izteikt kādu savu slaveno asprātību. Viņš vēlreiz lika pasniegt Knopsam sūkli.

Bet ari Knopss neattaisnoja cerības un palika mēms. Gan viņa galvā vēl bija kādas nekādas domas, bet diezin vai šīs domas būtu sagādājušas Kvadrātam un pārējiem skatītājiem prieku, pat ja tās izteiktu skaļi. «Tagad ir nakts, un es vēl arvien neesmu aizgājis uz viņpasauli. Taisni riebīgi, cik daudz spēka un sīkstuma slēpjas tādā vārgā miesā. Bet labi arī tā. Mans mazais Klaudijs Knopss būs spēcīgs vīrs. Kur tu esi, dēliņ, un vai tu vispār esi? Ak, ja es tevi redzētu, es tūliņ varētu mierīgi mirt.» Un pēkšņi viņā modās naids un niknums pret Treboniju, kurš viņam laupīja drošo ticību dēlam un mantiniekam. Ar bezgala lielām pūlēm viņš lūkoja pagriezt mušām pārklāto galvu uz to pusi, kur karājās Trebonijs, lai iesviestu tam sejā savu niknumu. Bet viņa kakla muskuļi bija pārāk vāji, mēle, zobi un lūpas neklausīja, vienīgi pelēkzaļā, bārdas rugājiem mežonīgi apaugusī seja nožēlojami sarāvās.

Vai tās lai būtu beigas, vai viņa nespēcīgās dusmas pret Treboniju būtu viņa pēdējais jūtu izplūdums? Pēkšņi cauri naktij atskanēja sauciens, ne visai skaļš, bet ļoti skaidrs un saprotams:

— Esi mierīgs, Knops! Mirsti mierā! Tev ir dēls, kas par tevi domās, — veselīgs, dzīvs dēls.

Otrreiz vairs Knopsa seja nenoraustījās, un neviens neuzzināja, vai šī balss vēl sasniegusi viņa apziņu, jo kad kapteinis lika viņam lauzt kājas, izrādījās, ka arī viņš miris. Bet, ja pasaulē bija kāda balss, kas spēja viņam pēdējā brīdī vēl iespiesties ausīs un sirdī, tad tā bija šī, Patmosas Jāņa ievingrinātā, iespaidīgā balss.

Jā, Patmosas Jānis bija devies no Edesas uz Antiohiju, lai noskatītos Terencija un viņa puišu nāvi, un tur nu viņš tupēja Lapsu kalna galā un noskatījās uz trim krustiem. Visu dienu viņš tā bija sēdējis, visu dzirdējis un redzējis. Dažs labs viņu pazina un uzrunāja, bet viņš neatbildēja. Visas šīs stundas viņš klusēja; tikai Knopsam viņš uzsauca šos pāris mierinošos, melīgos vārdus.

Tātad bija nakts, un, tā kā derības par to, kurš mirs pirmais, kurš pēdējais, bija izšķirtas, vairums skatītāju izklīda. Lāpas izplēnēja, mēness norietēja, Kvadrāts un viņa ļaudis gulēja uz zemes, tempa vīnu, meta kauliņus un truli noraudzījās Terencija miršanā.

Jānis, redzot Terencija nāves cīņu pie krusta, izjuta reizē prieku un dziļu līdzcietību. Kļuva auksts. Jānim sala, bet viņš ietinās ciešāk apmetnī, sarāvās kamolā un palika sēžot. Viņš gribēja noskatīties un uzņemt sevī šī nožēlojamā Terencija nāvi pilnīgi un visos sīkumos. Viņš juta, ka ar to bija nonācis tuvāk nekā jebkad sava lielā, mo

košā jautājuma atrisinājumam: kur rodas ciešanas un ļaunums un kāpēc tas ir pasaulē? Ja viņš patiesīgi grib uzrakstīt atklāsmi, kas viņu piemeklējusi, prieces vēsti, ko viņš noskārtis, tad viņam jānoskatās Terencija nāve.

Jo arī šī noziedznieka nāve ir lielo ciešanu daļa.

Vai tā nav dieva zaimošana, ko viņš tur domā? Nē, tā ir daļa no atklāsmes. Viņš skaidri redzēja sevi kā «Piektā zieģeļa laikmeta» cilvēku, nolādētu un apžēlotu — reizē dzīvu un mirušu, un piektais zieģelis, līdz šim viņam slēgts, atvērās. Arī šis nabaga Nerona pērtiķis — tā skanēja vēsts — kalpoja saprātam, arī viņa augšupeja, kalngals un ciešanas tuvināja Labā valstību.

Kā ikvienam jāizbauda Ļaunais, lai patiešām spētu būt labs, tā ari cilvēcei jāiziet caūr Ļaunuma valstību, iekāms var rasties Labā valstība. Bez Sātana, bez Antikrista nav domājams Kristus, bez tūkstoš gadu ļaunuma valsts un bez grēku soda nevar piepildīties solītā pestīšana. Tāpēc Nerona un viņa pērtiķa valstībai ir bijusi sava jēga.

Un Jānim pēkšņi atklājās jūdu rakstumācītāju tumšā un baigā vēsts: «Tev jākalpo dievam arī ar savām ļaunajām tieksmēm.» Viņš nonāca pie atziņas, ka arī ļaunās tieksmes radītas, lai veicinātu Saplātu un Labo.

Tie, kas stāvēja aiz šī bēdīgā Terencija, gribēja savienot pasaules abas daļas saviem nekrietnajiem, zemiskajiem mērķiem. Taču no viņiem un viņu nožēlojamā līdzekļa bija atlikusi vienīgi apvienošanas ideja, nevis Ļaunais, vienīgi Mesiāniskais. Galu galā, no augšienes skatoties, ikviens individuāls neprāts ari kalpo saprātam, kas kārto un virza laikmetu.

Bez tumsas nebūtu gaismas jēdziena. Ja gaisma grib pati sevi izprast, tad tai jāpazīst arī sava antitēze — tumsa.

Jānim veidojās prieces vēsts jēga, kuru sludināt viņš bija aicināts, un viņš atrada tās sākuma teikumus:

«Iesākumā bija Vārds, Svētais Gars, Prāts. Caur viņu viss ir radies, un bez viņa nekas nav radies, kas ir. Viņā ir dzīvība, un dzīvība ir cilvēku gaisma, un gaisma spīd tumsībā, bet tumsība to neuzņēma.»

Terencijs bija dzīvs vēl visu nakti. Tikai kad sāka svīst rīts, nomira Maksims Terencijs, kas vairākus gadus pēc kārtas miljoniem cilvēku bija imperators Nerons.

Par attiecīgu maksu sodīto līķus bija atļauts saņemt un apbedīt. Vēlākie nostāsti min, ka par Terencija līķi romiešu iestādēm tikusi 'samaksāta attiecīgā summa, viņš noņemts no krusta, apmazgāts un sadedzināts. Bet urna nosūtīta uz Romu.

Droši zināms, ka Klaudija Akte savā īpašumā Romā pie Apijas ceļa, kur stāvēja urna ar Nerona pelniem, vēl glabājusi otru urnu un turējusi godā līdz savai nāvei — kāda nezināmā pelnus, bez uzraksta.

Ziņas par Viltus Neronu un norādījumus par viņu var atrast Tacita, Svetonija, Diona Kasija, Zonāra un Ksifilina darbos, turklāt vēl Jāņa Atklāsmē un Sibillas ceturtajā grāmatā.

PĒCVĀRDS

Starp deviņām mūzām, ko senie grieķi godāja, bija ari Klio, vēstures mūza. Un, ja kāds sacerējums par vēsturisku tēmu bija garlaicīgs un vienmuļš, bez poētiskas dzirksts, tā autoram mēdza pārmetoši teikt: «Arī Klio ir mūz^.» 1952. gadā Lions Feihtvangers (pēcvārdā romānam «Lapsas vīna kalnā») deklarēja, ka «ir ar mieru abām rokām parakstīties zem šī izteiciena». Tātad arī mūsdienās vēsture spēj būt un tai arī jābūt par mākslinieciskās iztēles objektu, — tā apgalvo rakstnieks, kurš savas dzīves trīsdesmit gadus veltījis vēsturiskajam romānam un kura pirmie panākumi atdeva šim žanram lasītāju zaudēto mīlestību.

Lielisks erudīts, atiskās drāmas un viduslaiku hroniku pazinējs Feihtvangers atdzīvinājis savos romānos daudzus laikmetus un valstis: mūsu ēras I gadsimts — Roma ar tās provincēm, vācu un spāņu viduslaiki, franču revolūcijas laikmets — tas viss dažādos laikos pievērsa viņa uzmanību. Bet vienmēr viņš vēsturē meklēja atbildi tiem jautājumiem, ko viņam uzdeva tagadne. Par to Feihtvangers pats sīki runāja Parīzē 1935. gadā kultūras aizstāvēšanas kongresā, kur viņš teica runu «Par vēsturiskā romāna jēgu un bezjēgu». Tajā rakstnieks deklarēja: «Bieži es sev jautāju: vai vēsture un mitoloģija bijusi vai nav bijusi lielu mākslas darbu pašmērķis? Vai tikai autorus neiekārdināja greznā vide un tērpi, vai arī šais kostīmos neietērpa sava laika idejas? … Es nevaru iedomāties, ka nopietns romānists, kurš strādā ar vēsturisku materiālu, varētu vēstures faktos saskatīt ko citu, izņemot māksliniecisku tēmu, kas viņam dod iespēju izteikt sevi, savu personisko dzīves izjūtu, savu laikmetu, savu pasaules uztveri.» Reizē ar to Feihtvangers lika noprast, ka, pamatojoties uz vēsturisku materiālu, viņam vieglāk orientēties tajos tagadnes jautājumos, kas viņam vēl nav visai skaidri. Sajā nolūkā viņš centas atrast «spēkus, kas virza tautas», kas «paliek nemainīgi, kopš eksistē rakstītā vēsture», kas «noteic mūsdienu vēsturi tāpat, ka noteica pagātnes vēsturi».

Kas tad tie ir par spēkiem? Jau savos pirmajos romānos «Neglītā hercogiene» un «Ebrejs Zīss» Feihtvangers dod nepārprotamu atbildi uz šo jautājumu. Tādi spēki, pēc rakstnieka domām, ir mūžam pretsta- tīgie saprāts un barbarisms. Viena vai otra uzvara vai zaudējums ir tikai pārejoša parādība: saprāts un barbarisms atiodas mūžīgā līdzsvarā. Tikko Neglītā hercogiene ar saprātīgiem pasākumiem nostiprinājusi savu valsti, tā viņas šķietami skaistajai pretiniecei Agnesei fon Flavonei, kas simbolizē barbarismu un mu|ķību, izdodas atkal sagraut Neglitās veikumu. Tauta šajā ciņā, kā tajos gados domāja Feihtvan- gers, ir pasīva un drizāk pat tiecas uz barbarisma pusi. Tādēļ tas, kas rīkojas saprāta vārdā, ir neizbēgami vientuļš. Tā romānos «Jūdu karš» un «Dēli» viens paliek Jozefs Flāvijs, kurš, izpratis savas tautas vēsturisko misiju — saliedēt Rietumu un Austrumu kultūru, palika šai idejai neuzticīgs un pārgāja romiešu pusē, bet ar! tur neatrada izpratni. Tāpēc visprātīgāk ir — atteikties no cīņas, no darbības, pāriet uz pasivitāti, uz «indiešu pasaules uzskatu», kā jau minētajā runā Feiht- vangers nosauca šo pozīciju, balstoties uz seno budisma mācību par nirvānu. So gudrību ar ciešanām sasniedza Ziss, zaudējis visdārgāko, kas tam bija, — savu meitu, un redzot, ka atriebība hercogam neko nav devusi.

Šajās nevēsturiskajās, sadomātajās idejās — par mūžīgo saprāta un tumsas ciņu, par Austrumu un Rietumu kultūru saliedēšanu, par atteikšanos no cīņas — savas vēsturiskās pieredzes vispārinājumu un pavērsienu atrada humānists inteliģents, kas vēl ļoti tāls jaunajiem, revolucionārajiem spēkiem un vēl nav atbrīvojies no daudzām buržuāziskā racionālisma ilūzijām. Šim idejām Feihtvangers cenšas pakļaut darbojošās personas, viņu rīcību, sižetu. Dažos romānos, piemēram, «Neglītajā hercogienē», tāda shēma skaidri jūtama, par spīti vēsturisko detaļu pārpilnībai un precizitātei. Citos — piemēram, «Ebrejā Zīsā», virsroku gūst dzīvā, pilnasinīgā vēsturiskās pagātnes aina, tēlu psiholoģiskais patiesīgums, shēma kļūst mazāk samanāma. Taču metode paliek tā pati, rakstnieka maldi tie paši.

Bet laiks izvirzīja rakstniekam jaunus jautājumus. Viņa dzimtenē Vācijā nāca pie varas fašisms. Sākās asiņains terors. SA, iebrukuši Amerikā esošā rakstnieka dzīvoklī un izlaupījuši to, iznicināja pabeigtā vēsturiskā romāna «Dēli» manuskriptu. Feihtvangers trimdā atgriezās pie šī romāna un vispār pievērsās vēsturiskajai tematikai tikai pēc tam, kad bija uzrakstījis vienu no saviem spēcīgākajiem un nesaudzīgākajiem antifašistiskajiem darbiem — «Openheimu ģimene». Vēlāk, 1936. gadā, dzīvodams Francijā, viņš atkal pievēršas mūslaiku tematikai, fašisma tematikai, šoreiz balstoties uz vēsturiskā, romiskā materiāla, kas viņam bija kļuvis tuvs, strādājot pie «Judu kara» un «Dēliem», — un sarakstīja romānu «Viltus Nerons».

«Viltus Nerona» darbības laiks nosakāms ļoti precizi: tā notiek mūsu ēras 80.—81. gadā. Pagātnē romiešiem bija aizgājuši pilsoņu kari (1 gads pirms m. ē.), kad vienvaldības pretendenti asiņaini cīnījās ar vecās republikas piekritējiem, kā arī cits ar citu. Pirmā imperatora Cktaviāna Augusta valdīšanu atcerējās kā «laimīgus laikus» — tas centās saglabāt republikāniskās pārvaldes ilūziju. Vēl arvien sāpes un niknumu izraisīja atmiņas par Kaligulas (37.—41. g.), Klaudija (41.—54. g.) un it īpaši Nerona (54. — 68. g.) asiņaino režīmu; tie iznīcināja pat republikāniskas brīvības ēnas un atklāti balstījās uz armiju.

Jau Nerona dzīves laikā neapmierinātie karavadoņi, kuri komandēja provincēs dislocētās armijas, sāka cīņu par varu. Padzīts no Romas, imperators izdara pašnāvību villā, kas piederēja viņa brīvatlaistajam vergam. Tagad visiem kļuva skaidrs, rakstīja vēsturnieks Dions Kasijs, ka «kareivji ieguvuši varu nonāvēt un radīt cēzarus». Divu gadu laikā pēc Nerona nāves valda trīs imperatori, kuri pasludināti gan Romā, gan provincē un zibens ātrumā gāž cits citu; līdz ar viņiem uzpeld šikāka kalibra pretendenti, to skaitā vairāki Viltus Neroni. Tikai pēc divu gadu ilgās cīņas ar Vitelliju, kurš valdīja Romā, tronī uzkāpj parupjais, gudrais Vespaziāns, provinces nodokļu piedzinēja dēls. Ar stingru taupību, nesaudzīgiem nodokļiem, racionālu administrācijas noregulēšanu un nežēlīgu izrēķināšanos ar nepakļāvīgām tautām viņam un viņa dēlam Titam izdodas izglābt romiešu valsti no dziļās krīzes, kur to bija iegrūdusi pēdējo Cēzara un Augusta pēcnācēju patvaldnieciskā valdība un jaunais pilsoņu karš. Tomēi pilnīgu mieru impērija nepazina: turpinājās militāras sadursmes uz ziemeļu un austrumu robežām, parādījās jauns Viltus Nerons.

So epizodi tad arī izlietoja L. Feihtvangers sava romāna fabulai. Romāna beigās viņš balstās uz romiešu vēsturniekiem Tacitu (apm. m. ē. 55.—120. g.), Svetoniju (apm. 75.—160. g.), Dionu Kasiju (apm. 160. — 235. g.) un uz bizantieti Zonāru. Tomēr velti mēs viņu darbos meklētu tā podnieka Terencija dzīves detaļas, kurš sevi pasludināja par Neronu. Tacita «Vēstures» daļā, kas saglabājusies, tiek runāts par kādu cilvēku, kas sevi nosaucis par imperatoru un it kā izglābies no bojā ejas. Sim cilvēkam izdevies savākt ievērojamus spēkus Kitnas salā Egejas jūrā, bet romiešu kuģu komandieri, ar kuru kuģiem viltvārdis gribēja pārcelties uz Āziju, nodevuši viņu varas iestādēm, un viņš ticis nonāvēts. Tiesa gan, Tacits tālāk raksta, ka šis esot bijis tikai pirmais no Viltus Neroniem, un solās pastāstīt par pārējiem; bet šīs darba daļas mums nav. Dions Kasijs tikai dažos vārdos piemin par šķietamo Neronu, kas drīzumā licis notverts un nomocīts. Svetonijs, kurš sastādījis divpadsmit romiešu imperatoru dzīves aprakstus, piemin Nerona biogrālijas beigās kādu viltvārdi, kas atradis patvērumu pie partiešiem, kuri viņu nelabprāt izdevuši romiešiem. Un tikai Jānis Zonārs, XI — XII gadsimta bizantiešu historiogrāfs, kurš rakstīja, balstoties uz antīkiem vēstures avotiem, pastāstīja mazliet sīkāk: «Viņa (Tita) laikā parādījās Viltus Nerons, dzimis Āzijā, vārdā Terencijs Maksims, kurš pēc izskata un balss atgādinājis Neronu un bez tam pratis spēlēt cītaru. Viņš dabūjis savā pusē dažu labu Āzijā un aizgājis līdz Eifratai. Drīzumā viņš ieguvis plašu popularitāti, bet galu galā aizbēdzis pie Artabana, partiešu valdnieka. Tas, dusmodamies uz Titu, pieņēmis viņu un gatavojies atgūt viņam Romu.» Par tālāko Zonārs klusē.

Šīs skopās ziņas noder Feihtvangeram par pamatmateriālu. Ne jau tāpēc viņš raksta romānu par Viltus Neronu, ka viņu interesētu šī neievērojamā epizode viņam labi pazīstamajā Vespaziāna pēcnācēju laikmetā, bet gan tādēļ, ka viņš atkal izjūt «nepieciešamību ietērpt vēsturiskos ģērbos mūsdienu saturu». Bet šis saturs ir — Hitlera nākšana pie varas, viņa augšupeja un toreiz vēl maz nojaušamais kritiens.

Sīks cilvēks negodīgā ceļā nāk pie varas. So cilvēku sauc Terencijs; viņam piemīt pilnīga ārēja līdzība ar Neronu (apraksta detaļas autors aizgūst no Svetonija). Bet vēl spilgtāk šis nožēlojamais komediants līdzinās otram komediantam — Hitleram. Ar vienreizēju psiholoģisku meistarību L. Feihtvangers atklāj sava varoņa pamatpretrunu — pretrunu starp viņa iekšējo nepilnvērtību, garīgo nabadzību un maniakālo pārliecību par paša lielumu, par savu šķietamo «vēsturisko misiju». Poza, meli, drausmīga nežēlība, noziegumi — tie ir šā ignorances, barbarisma, tumsonības visīstākā pārstāvja «sevis apliecināšanas» līdzekļi. Ne velti tikai Labirinta tumsā Terencijs iegūst savu «majestātiskumu», ne velti viņš attēlots paceļamies debesīs uz milzigā sikspārņa — tumsības simbola. Šie drūmie simboli skaidri norāda, kādā polā mūžīgo spēku cīņā L. Feihtvangers nostāda savu varoni un tā vēsturisko prototipu — trako fīreru.

Bet ar saviem spēkiem vien viltvārdis nevarētu izcelties: viņa karjera ir tikai «šīs pasaules vareno» — L. Feihtvangera izdomātā Varrona, Cejona, ķēniņa Fjlipa un Malluka — interešu sarežģītas krustošanās rezultāts. Terencijam pievienojas armija un gudrais kara teorētiķis Frontons, kuru būtībā maz interesē, kā vārdā un par ko karot, bet gan tikai, kā karot (tādi L. Feihtvangeram līkās daudzi Šlifena un Moltkes izaudzinātie vācu ģenerālštāba virsnieki.); Terencijam pievienojas arī rupjais Trebonijs, kam karš ir vienīgais līdzeklis izsisties uz augšu un apmierināt savas zvēriskās tieksmes. Trebonijam L. Feihtvangers skaidri piešķir resnā reihsmaršala Gēringa iezīmes. Pie Viltus Nerona saplūst visādi salašņas, līdzīgi tiem, no kuriem citā laikmetā izveidojās Hitlera SA vīri. Viņus vada Knopss — zināmā mērā bēdigi slavenā «doktora» Gebelsa karikatūra. Viltvārdim sniedz atbalstu no ārienes: par viņu interesējas «kāda lielvalsts». Beidzot īsu laiciņu viņam seko apmuļķotā tauta. Analoģija skaidri jaušama. Tikai nav jāaizmirst, ka

L. Feihtvangers savu romānu velti, kaut arī formāli, tālās pagātnes notikumiem. Tas viņam dod iespēju izvairīties no šīs parādības sociālo cēloņu analīzes. Viņš vienkārši šeit redz savas iemīļotās shēmas apstiprinājumu: tauta likumsakarīgi uz kādu laiku nostājas barbarisma pusē. Tā nav nejaušība, ka Knopsa projekti, kas domāti masu krāpšanai, izmanto «ļaužu muļķību». Ne velti viltus neronisms (lasi: «fašisms») romāna lapas pusēs vairākkārt raksturots kā «skurbulis».

Bet ne tikai vispārējai psiholoģiskai atmosfērai un atsevišķu personu attēlojumiem jārada fašisma varas pirmo gadu aina (kā to subjektīvi uztvēra L. Feihtvangers). Daudz kas to notikumu virknē, kas pavadīja Viltus Nerona augšupeju, ir Hitlera pirmo varas gadu galveno notikumu atainojums. Plūdi Apamejā un vainas uzvelšana kristiešiem -r tā ir pagātnē pārnesta reihstāga provokatoriskā dedzināšana un šī nozieguma uzvelšana komunistiem. Prāva pret kristiešiem un viņu morālā uzvara — Leipcigas prāva un Dimitrova morālā uzvara; Dimitrovu, protams, nekādi nevar sazīmēt kristiešu pravietī Patmosas Jānī. «Nažu un dunču nedēļa» ataino fašistiskos grautiņus, kas vēlās pāri visai Vācijai pēc reihstāga nodedzināšanas; šī aina ir precīza līdz pašiem sīkumiem (piemēram, klasiķu darbu iznīcināšana). Beidzot — slaktiņš starp pašiem piekritējiem, kuru Terencijs izraisīja naktī uz piecpadsmito maiju, — tā ir neapmierināto SA vīru masveida slepkavošana, ar Rēmu priekšgalā, ko Hitlers izdarīja 1934. gada 30. jūnijā. Sajā izrēķināšanās laikā gandrīz aizgāja bojā Gebelss, kas skaitījās Rēma piekritējos (atcerēsimies Knopsa ierakstīšanu proskripcijas sarakstā). Pat nesaskaņas starp Terencija piekritējiem — «aristokrātiem» un padibenēm pārnestas uz seno Edesu un Samosātu no fašistiskās Berlīnes, bet naida izraisītā leitnanta Lūcija nogalināšana norāda uz vācu armijā populārā ģenerāļa Šleihera likvidēšanu.

Neslēpjot sava romāna aktualitāti, L. Feihtvangers bieži izjauc stāstījuma «romisko» kolorītu. Viņš sarežģī varoņu psiholoģiju, apzināti modernizē daudzas romiešu sadzīves detaļas. Piemēram, jātnieku kārta (īomiešiem — otrā pēc senatoriem) tiek nosaukta par muižniecību. Legālu (leģiona komandieru), kara tribūnu un centurionu vietā romānā darbojas pulkveži, kapteiņi, leitnanti tikai tāpēc, lai skaidrāk norādītu uz Gēringu, autors piešķir Trebonijam feldmaršala titulu, lai gan romiešu armijā pat nebija attiecīgas dienesta pakāpes. Provinci pārvalda nevis prokonsuls, bet «gubernators». Bieži L. Feihtvangers lieto mūslaiku politiskus un ētiskus jēdzienus: viņa varoņi runā par «propagandas» efektivitāti, par zemes «ekonomiskām un kulturālām iespējamibām», par «militāro un administratīvo aparātu», strīdas par «šantāžu», «avan- tūrismu», «humānismu».

Cik vien iespējams L. Feihtvangers cenšas savu romānu par tālo pagātni saistīt ar tagadni. Var teikt, ka šeit saskaramies nevis ar vēsturi, bet «vēsturisku maskarādi», romiešu togās pārģērbtiem mūsu gadsimta trīsdesmito gadu sākuma cilvēkiem. Kadam nolūkam rakstniekam ievajadzējās šīs «pārģērbšanās», īpaši pēc tam, kad viņš jau bija radījis divus sociāii precīzi raksturotus, spilgtus romānus ar mūsdienu materiālu — «Panākums» un «Openheimu ģimene»?

Tas tāpēc, ka vēsturiskais, (sevišķi pseidovēsturiskais) materiāls atļauj rakstniekam no jauna sludināt savas iemīļotās idejas — šoreiz sakarā ar fašisma tēmu. Mēs jau tejcām, ka viltus ncronisms, (t. i., fašisms) L. Feihtvangeram šķita kā barbarisma un tumsas pagaidu uzvara; atkal te ieskanējās viņa agrīno vēsturisko romānu vadmotīvs. Bet visspilgtāk vecie maldi parādās to personu zīmējumā, kuras noveda Terenciju pie varas. Ķēniņš Malluks un virspriesteris Šarbils romānā ir kaut kādu konvencionālu, eksotisku, miglainu Austrumu pārstāvji; reizē ar to viņi ir rīcības cilvēki. Viņu pretstats ir ķēniņš Filips, kas sevī jau nes senās helēniskās, t. i., rietumnieciskās, eiropeiskās, — civilizācijas slogu. Tas ir pasīvs humānists, vērotājs, estēts, kam sveša praktiska darbība, apolitisks, par spīti savam valdnieka titulam un pienākumam vadīt valsti. Tieši šis panākums spiež viņu beigt pasīvu vērošanu, sākt darboties un līdz ar to nostāties barbarisma pusē, kas būtībā naidīga viņam pašam. Šī neuzticība pret sevi, atkāpšanās no «pasivitātes lielās gudrības», noved viņu pie sakāves. Bet galvenā persona, kas nodrošina viltvārža augšupeju, ir Terencijs Varrons, Neronam tuvu stāvoša persona, romietis, kas piesavinājies daudzus Austrumu tikumus, paražas, ieradumus. Viss, šķiet, sākas ar sīkumiem, ar mazu pārestību nodokļu lietās, kas izteikta nelielā summā — seštūkstoš sestercijās. L. Feihtvangers meistariski apraksta Varrona intrigas, parāda, kā viņš pats sapinas savos tīklos, kā spiests nest upurus un slēgt kompromisu pats ar sevi . . . Kāda iemesla dēļ? Vai tiešām šo nelaimīgo seši tūkstoši sesterciju dēļ? Protams, ne. Šis spilgtais cilvēks, ko rakstnieks attēlojis ar acīm redzamu simpātiju, lolo tos pašus sapņus kā autors:'sapludināt Austrumus ar Rietumiem. Bet cīņā par šo sapņu īstenošanu viņš liek visas cerības uz barbarisma kārts, uz visu tumšo instinktu atraisīšanas — un zaudē. Un te L. Feihtvangers atkal dod savu iemīļoto atrisinājumu: pasivitāti, atteikšanos no darbības, no cīņas. Līdzīgi Zīsam, Terencijs Varrons pieņem «indiešu pasaules uzskatu» — nirvānu. Sī pāreja romānā parādīta materializētā metaforā: nabaga bramina izskatā Varrons pazūd partiešu valsts austrumos, pie Indijas robežām. Tādējādi L. Feihtvangers uztiepj savam romānam tās pašas vecās shēmas, pārkāpjot gan vēsturisko patiesību par Romu, gan vēsturisko patiesību par tagadni.

«Vēsturiskā maskarāde» bija vajadzīga Feihtvangeram vēl viena iemesla dēļ: tā deva iespēju parādīt Viltus Nerona krišanu. Tomēr šī romāna dala ir visvājākā. Savā runā «Par vēsturiskā romāna jēgu un bezjēgu» rakstnieks teica, ka daži momenti viņa romānos «paliek tikai vēstījums un nekļūst par ainu». Tas tieši noticis ar «Viltus Nerona» pēdējām nodaļām. Mēs neredzam iemeslus, kāpēc tauta zaudē ticību viltvārdim, kāpēc visās malās izplatās zobgalīgā dziesmiņa, kas iznīcina viņa šķietamo dižumu. Daži skopie autora vārdi par tautas materiālā stāvokļa pasliktināšanos neko neglābj. Lasītājs netic atskurbšanai, tāpat kā neredz saprāta pārstāvjus grāmatā. Par tādu, protams, nevar uzskatīt Cejonu ar viņa šauro, sauso prakticismu. Bet arī Patmosas Jānim grūti noticēt. Viņa tēls ir divdabīgs: no vienas puses viņš ir humānists, labākās helēniskās kultūras daļas mantinieks, Helādas gaišās, dzīves apliecinātājas mākslas mantinieks. Tieši kā humānists viņš uzvar prāvā pret kristiešiem. Kā humānists viņš atmasko nicināmus «nabagus, kuri grib kļūt par bagātniekiem, un vergus, kas cenšas kļūt par kungiem,» — tas ir tos, kas sekoja Viltus Neronam. Bet reizē ar to Jānis ir pravietis, mistiķis, drūmās atklāsmes — Apokalipses un tās pasaules gala vīziju leģendārais autors. Rakstniekam neizdodas pārliecināt lasi- tāju, ka šī atklāsme noderēja par saprāta ieroci cīņā pret barbarismu.

Visas šī romāna vājās puses nav nejaušība: 1936. gadā rakstnieks vēl varēja lolot vecās ilūzijas, sludināt saprāta uzvaru bez konkrēta priekšstata, kā šī uzvara notika. Tāpēc romāna pozitīvā puse daudz vājāka par tā kritisko, satīrisko pusi. Vēsture pierādīja, ka fašismu var pieveikt tikai ar kolosālām pūlēm. Visu šo smagumu uzņēmās uz saviem pleciem padomju tauta.

L. Feihtvangera «Viltus Nerons» ir viens no interesantākajiem tās cīņas lieciniekiem, ko izcīnīja pret fašisma skurbuli godīgie saprāta aizstāvji Rietumos.

Sergejs Ošerovs

SATURS

Pirmā grāmata. Augšupeja . ……………………………… 7

Otrā grāmata. Kalngals………………………………………….. 97

Trešā grāmata. Lejupeja………………………………………. 185

Ceturtā grāmata. Kritiens…………………………………….. 261

Sergejs Oierovs. Pēcvārds……………………………… . 341

Роман

Издательство «Лнесма» На латышском языке Художник Г. Элер

Lions Feihtvangers

VILTUS NERONS

Redaktore V, Balode. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn, redaktore V. Blaua. Korektore I. Kopiņa,

Nodota salikšanai 1969. g. 16. maijā. Parak- stila Iespiešanai 1969. g. 17. jūlijā. Tipogrā- lijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 11.0 fiz. iespiedi.; 18,48 uzsk. iespiedi.; 19,51 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 18 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22761-D126. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139, Pašūt. Nr. 269.

Content

Feihtvangers Lions Viltus Nerons

PIRMĀ GRAMATA augšupeja

1.divi politiķi

2 Edesas pilsēta

3 podnieks Terencijs

4 stiepiņš izstiepjas

5 varronam rodas kads plāns

6 terencijs pārvēršas

7 varrons atļaujas izspēlēt joku

8 austrumu valdnieks

9.lēmums

10.pacietību, velreiz pacietību

11 dažreiz līkumots ceļš ir vistaisnākais

12 terencijs parvērsas otrreiz

13 pārģērbtais valdnieks

14 divi aktieri

15 karavīrs, turklāt krietns

16 dievietes tarātes viesis

17 stiepiņš un austrumi

18 varrona spēlīte met lokus

19.romantika un tiesības uz pensiju

varrons pārbauda savu lelli

OTRA GRAMATA kalngals

1.par varu

2 romiešu uzticība

3 frontona šaubas un izredzes

4.terencijs iejutās loma

5 Nerona kāzas

6 viltība

7.saprāts un kaislība

8 vel viens romiešu virsnieks

9 karŠ austrumos

10 pacietības alga

11.frontona kārdināšana

12 radnieciskas dvēseles

13.lielā politika

14 taisa imperatoru

15 lielais noziegums

16.lielo plEdu dziedonis

17.nažu un dunču nedēļa

18.pazemība un lepnums

19.sāncenši

20 jāņa atklāsme

21 visu niecību niecība

22 starpbilance

TREŠA GRAMATA lejupeja

1.saprāts un kara laime

2 neticīgs

3 divi viri no tautas

4 kads mākslinieks!

5 klaudija akte

6 cejons un neaprēķināmi notikumi

7 griezies, vilciņ!

8 neprāts

9 divi vīlusies

10 augšāmcēlies no mirušiem

11 labirints

12 apbedītais

13 radījums saceļas pret savu radītāju

14 «oreols»

15 dievs uz sikspārņa

16.radikāls atrisinājums

17 tris rokas

18 IMPERATORS UN VIŅA DRAUGS

19 NAKTS UZ PIECPADSMITO MAIJU

20.PĀRDOMĀS PAR VARU

CETURTA GRAMATA kritiens

1.nekaunjgā dziesmiņa

2 AIZKLĀTAIS ŠĶIRSTS

3.APZINĪGS TĒVS

4 mirušais biedrs

5 rīkoties un nekrist izmisuma

6 liktenīga pelde

7 «RADĪJUMS» KĻŪST PATSTĀVĪGS

8.TERENCIJS PARADA SAVU BUTlBU

9 TAUTAS BALSS

10 ARDIEVAS EDESAI

11 LIelķēniņs

12 , BĒGLIS

13 TAISNĪGUMS — VALSTS PAMATS

14 REALPOLITiKA

15 VARRONS PAZŪD AUSTRUMOS

16 DIEVI SKAUž

17 trīsgalvainais elles suns

18 ARI VIŅŠ KALPOJA SAPRĀTAM

PĒCVĀRDS

SATURS