Šveikerts Valters Karls

Viņš pasūtīja sarkanvīnu

Valters Karls Šveikerts

Viņš pasūtīja sarkanvīnu

.

RĪT MĒS REDZĒSIM

Vīrs sniedzās pēc slēdža. Nodzisa gaisma stikla bumbās pie griestiem. Tagad dega vēl tikai spuldze virs stāvpults. Aiz zaļā piena stikla kupola viņš to pavilka labu gabaliņu zemāk.

No blakus telpas nepārtraukti plūda šurp dzensiksnu troksnis, kuram pēkšņi pievienojās urbjmašīnas rūkšana. Virs pārlaida ar rādītāja pirkstu pār lielās burtnīcas cieši sarakstītajām skaitļu ailēm un salīdzināja dienā iereģistrēto šauteņu numurus. Viņš bija izklaidīgs. Un saīdzis, jo darbs šodien ieilga vairāk nekā parasti.

Nav arī nekāds brīnums, ja jārūpējas par kaut ko tādu kā man, — viņš nodomāja. Lielajā sienas spogulī atainojās viņa seja. Pelēka, grumbu izvagota, plānie mati vērta pieri augstāku, nekā tā bija īstenībā. Acis slēpās zem niķelētu briļļu stikliem. Tie zibēja, kad viņš laiku pia laikam pacēla galvu un piespieda pie mēles zīmuļa galu, lai to samitrinātu, pirms ievilka grāmatā kāsīti. Tad ari katru reizi no slēgtā, tumšā darba uzvalka izlīda ārā viņa baltā stāvapkakle. Kad diarbs beidzot bija veikts, viņš lapā parakstījās un atzīmēja datumu.

A. Kuniks, 1918. g. 28. X.

Viņš rakstīja lēnām. Rokraksts bija neveikls.

Tad viņš pārlieka melno, saburzīto kopējamo papīru vienu lapu tālāk, pacēla pults vāku, ielika grāmatu, zīmuli un abus skaitju spiedogus un visu ieslēdza.

Viņš izgāja no gaismas loka. Bija dzirdams, ka viņš apgriež durvju atslēgu un nospiež rokturi. Viņš atvēra durvis. Parasti viņš tās aizejot noslēdza. Kad viņš atkal bija redzams spoguli, ko ietvēra plats, zeltīts rāmis, viņam galvā bija tumša, ielocīta platmale un seja bija ēnā. Viņš vēlreiz paskatījās kaktā. Tur atradās viena virs otras sakrautas šauteņu kastes, tā ka grēda bija augstāka nekā vīrieša augums. Viņš tās bija tā salicis, lai kāds, kas aiz tām stāvētu, nebūtu redzams. Šaura spraudziņa acu augstumā atklāja skatienam gaiteni uz otrām durvīm, kas veda 1. montāžas zālē. Tās bija bīdāmās durvis, pa kurām vidējās maiņas laikā veda gatavas šautenes pie viņa uz pieņemšanas telpu.

Kuniks izslēdza spuldzi un izgāja pa šauro eju starp šauteņu statīviem, nekur nepieskaroties. Gaismas svītra viņam tumsā rādīja, kur atrodas durvis uz 1. montāžas zāli. Pie šīm durvīm viņš uz brīdi apstājās un vēlreiz apgriezās, it kā tumsā būtu kaut kas saredzams. Tad viņš atbīdīja atslēgtās durvis.

Viņu apžilbināja spoža gaisma. Naktsmaiņa jau bija sākusies pirms krietnas ceturtdaļstundas. Pie darba galdiem stāvēja vīrieši un sievietes. Četri vīrieši un trīs sievietes.

Viņi pārbaudīja stobrus un mērķēšanas ierīces, pielāgoja aizslēgus, iezieda metaldaļas, tīrīja tās ar pakulām un pulēja šauteņu laides un stobrus ar ādas atvietotāja lupatām. Sievietes valkāja garus, šaurus svārkus un slēgtas kurpes. Bet, kad viņas noliecās, kļuva redzamas melnās adītās zeķes. Galvas lakati sedza sasprausto bižu lielos mezglus.

Kuniks, kā vienmēr, noslēdza durvis uz 1. pieņemšanas telpu un, paiedams pārējiem garām, devās uz izeju. Padusē viņš nesa mazu, nobružātu vaska drānas somu.

Tam jābūt vienam no šiem, viņš nodomāja.

Nokļuvis pie izejas durvīm, viņš padeva «ar labu nakti».

—   Labu nakti, Anton, — kāds, kas stāvēja pret viņu ar muguru, atbildēja. Pārējie klusēja.

Tas nav vainīgais, par to varu likt roku ugunī, — Kuniks nosprieda. Viņš gāja ārējo kāpņu virzienā pa kādreizējo «Vecberlīnes sarīkojumu zāļu» dzeltenām, rievotam flīzēm izklāto gaiteni. Nonācis līdz pieņemšanas telpu durvīm, viņš piepeši apstājās un apsviedās apkārt. Gaitenī nevienu neredzēja. Pie griestiem vienā spuldzē raustījās gaisma, tiklīdz lielā spiede pagrabstāvā smagi uzsita.

—    Ak, es nelga, esmu vēl kaut ko piemirsis! — Kuniks izsaucās un tvēra pie galvas. Šādus vārdus viņš gan teica, taču neko, neko nebija piemirsis un gaitenī nevienu neredzēja. Bet tā bija labāk, varbūt viņu tomēr novēroja. Viņš atrāva vaļā durvis un, žigli iespraucies pa tām, aizvilka atkal ciet. Vienu mirkli viņš nekustīgi stāvēja tumsā. Tad piesardzīgi apgrieza atslēgu un, aiztaustījies garām šauteņu statīviem, devās uz kaktu, kur atradās šauteņu kastes. Viņš skaļi elpoja, it kā gribēdams, ik pa brīdim izgrūžot aizturēto elpu, padarīt savus so]us nedzirdamus. Taču melno, eļļas piesātināto grīdas dēļu čīkstēšanu arī tāpat nevarēja sadzirdēt 1. montāžas zālē. „

Viņa rokas taustījās pēc krēsla. Noliekot somu uz grīdas, viņa platmale skāra sienu. Viņš novilka mēteli un pārlika pār atzveltni. Tad apsēdās. Blakus plakšķēja dzensiksnas. Viens, divi, viens, divi, viens, divi.

Viņš izpūta elpu. Kā pēc piepūles.

«Te nu es sēžu,» viņš domāja. «Sēžu tumsā un gaidu. Varbūt šonakt man kāds iedragās galvaskausu. Man jātiek vīram gluži tuvu klāt, lai tas nevar atvēzēties. Pavisam tuvu. Man tas jānotriec zemē. Ja tas ķersies man pie rīkles, ar abi rokām triekšu tam sejā dzelzs stieni.»

Viņa roka tvēra pēc stieņa, kas bija piesliets kaktā. Tas bija apaļdzelzs gabals, astoņdesmit centimetru garš.

«Bet, ja nav tikai viens, bet ir divi un ja tie abi uzbrūk, tad man jāsit, jāspārdās un jāb]auj, lai pārējie dzirdētu. Labāk gan būtu, ja es šeit nesēdētu viens, ja vēl kāds būtu.» Bet kas? Nevienam vairs nevarēja uzticēties. Heinersdorfā vispār nekādas labas strādāšanas vairs nebija. Špandauā bija citādāk, labāk. Tur pazina visus, ar kuriem kopā strādāja. Bija zināms, ar ko ir darīšana.

Policiju lieliski izgāzās. Pirms četri nedēļām tā te norīkoja vienu darbā. Vienu spiegu. Kamēr tas strādāja I. mantāžā nekas nenotika. It nekas. Nesen tas ienāca pie Kunika.

I montāžā viss kārtībā. Tagad pavērošu atslēdznieku darbnīcu.»

Tur bija atrastas skrejlapas. «Atbrīvojiet Kārli Llbknehtu!» Tagad šis Lībknehts jau atbrīvots. Un kopš sešām dienām policijas spiegs strādā atslēdznieku darbnīca. Droši vien viņš arī tur teic musinošas runas, kā bija teicis blakus 1. zālē. Bet ko tas līdz! Neviens taču neļausies, kā viņi saka, izprovocēties.

Bet tas esot aizdomīgi;, virsinženieris Kespfūls bija teicis Kunikam. Esot aizdomīgi, ka visi to mierīgi uzklausa un neviens nerunā pretī un, kā tas pienāktos, neziņo. Vēl pirms gada neviens nebūtu uzdrīkstējies kaut ko teikt pret ķeizaru un ģenerāļiem. Tā bija tēvijas nodevība!

Kuniks atzvēlās pret sienu. Viņš izstiepa kājas, kas bija notirpušas. Viņa kurpes piegrūdās koka kastēm. Sasodīti tumšs. Nevarēja saredzēt pat aizrestoto logu četrus blāvos četrstūrus, jo kā melna siena tiem priekšā slējās šauteņu kastes. Tā laikam jūtas akls cilvēks, viņš nodomaja. Nakts, nekas cits kā tikai nakts.

Viņš aizvēra acis.

Vakarrīt tīrāmās vilnas kamols bija nobīdīts sāniis pie sienas. Vakarā viņš to bija nolicis blakus bīdāmajām durvīm cieši pie sienas un pats no pieņemšanas telpas izgājis pa gaiteņa durvīm. Tātad durvis kāds bija atvēris naktī. Atkal tas tur ir bijis.

Četrām šautenēm bija sabojāti aizslēgi. Divām aizslēgi iespīlēti. Uz kādas laides stūrainā rakstā steigā ieskrāpēts: «Dariet galu netaisnajam karam! Lai dzīvo I ibknehts!» Turklāt atkal aizziests ar brūno grīda vasku, lai tūlīt nebūtu pamanāms.

Kuniks nemierīgi grozījās uz krēsla.

Varbūt tie tur 1. zālē slēpās zem vienas segas. Kas to lai zina! Nav gan visai iespējams, ka visi septiņi apvienotos šiida lietā. Šindlers tur nepiedalīsies. Vecais Dombrovskis ;in ne Tie bija veci spandauieši. Lāga vīri. Vakar viņam izlīdzēja. Un, kad armijas kontrole nāca, visas

septiņas «pagales» bija alkal kārtībā. Kad kontrole nāca no pašas augšas, visam vajadzēja būt, kā pienākas. Tad nevarēja sacīt, ka naktī šeilt kāds nodarījis bojājumus.

Atlika vēl Gerhards Krancs un Lībrots.

Par Gerhardu Kranču nevar būt runas. Tam karš bija nodarījis pietiekami daudz Jauna. Ļaudis šeit, saucot vai pieminot viņu, teica «Krups». Patiesībā domāja «kroplis». Nē, Gerhards Krancs, tas viņam kaut fav tādu nenodarītu. Tas zina, ka nebūtu šeit pieņemts, ja nebūtu bijis Kunika. Kaimiņu padarīšana. Vienā ielā kopā nodzīvojuši gandrīz divdesmit gadu. Kuniks bija labi pazinis veco Kranču. Jau četri gadi, kopš Oto miris. Jā, laiks rit…

Un Lībrots? To neizprata neviens. Tas gan varēja pastrādāt muļķības. Savā lailkā bija arī iejaukts Spindlera ielas nelikumīgajā lopu kaušanā. Policija.bija tur divi reizes. Taču tā viņam nekā padarīt nevarēja, viņam ne. Bet sabotieris, nē, tas viņš noteikti nebija. Šauteņu bojāšana taču neko neienes. Un Lībrotu valdzināja tikai nauda.

Ari sievietes nevarēja ņemt vērā. Sievietes neprot muti turgt. Kuniiks iedomājās savu sievu!

Nevar turēt muti? Marija varētu. Tai kaut ko tamlīdzīgu varētu uzticēt. Kopš zēns kritis, viņa kļuvusi gluži citāda. Viņas acīs dega uguns, un kļuva baisi, kad viņa vakaros, galvu atbalstījusi rokās, brīžiem stingi lūkojās kaut kur tukšumā.

Tomēr tie trīs sievišķi montāžas nodaļā nebija tādi kā Marija. Lotei, tai bija galvā tikai puiši. Un abas pārējās bija muļķa zostiņas. Tās vēl nezināja, ko grib. Tur klāt viņas pārāk jaunas.

Lībrots, tas gan varētu būt. Tas dažkārt sarunāja blēņas. Tādās reizēs derēja labāk aiziet un neklausīties. Vēlāk viņš smējās un runāja atkal pavisam citādil, it kā karš vēl nemaz nebūtu zaudēts. Var būt, ka tas piar šauteņu bojāšanu saņēma naudu. No frančiem. Tas tik būtu lieliski noķert tādu! Franču aģentu! Tad viņam apbalvojums kā likts un pat ģīmetne parādītos avīzē «Morgenpost», un paaugstinājums neizpaliktu. Virsmeistars Kuniks …

«Man ir kaut kas pret Lībrotu, tā, lūk, ir visa vaina,»-

viņš domāja. Kas tad zina, ka tas ir tieši no 1. montāžas Varbūt nelietis nāk no virpotavas. Ielavījās šeit, kamēr pārējie atradās ēdnīcā. Naktī, starp pulksten desmitiem un ceturksni uz vienpadsmitiem. Tad vienmēr tika sacūkātas turpat vai desmit šautenes. Pārtraukuma brīdī nebija vairāk laika. Ja būtu pietiekoši laika, tas sabojātu, visas šautenes. Tāds tas bija. Un vienmēr šautenes durvju tuvumā. Lai varētu žigli izkļūt ārā.

Gaiss bija smacīgs, pieelpots, piesātināts ar eļļas, ādas, kodnes un svaiga koka smaržu. Bija silts. Platmales sviedru lenta lipa pie pieres.

Kuniks piecēlās un nolika platmali uz šauteņu kastēm. Tas neiet, viņš attapās. Tur tā ir redzama, jānoliek uz grīdas.

Viņš noņēma brilles un ar īkšķi un rādītāja pirkstu izberzēja acis.

«Sabotāža! Un tieši manā nodaļā, 1. pieņemšanas nodaļā. Es varu zaudēt vietu! mani var ieslodzīt! Es esmu atbildīgs, atbildīgs.

Ja nedrīkst kustēties, tumsā grūti nosēdēt uz krēsla,» viņš domāja. «Un aiz šādas kastu sienas ir tik šauri. Kā zārkā, kā pieslietā zārkā.» Nesen žurnālā «Woche» viņš bija redzējis kādu attēlu. Tur pie kāda mūra arī stāvēja zārki. Stāvus pieslieti, cits citam blakus. To priekšā stā vēja sievas melnos lakatos un kauca, turot mutautiņu pie deguna. Apakšā bija rakstīts «Raktuvju katastrofa Bulgārijā».

Viņa pirksti slīdēja pa' kastu dēļiem. īkšķis meklēja zem krāsas skrambas. Tās bija viegli sataustāmas.

«Ko tad tu ar kastēm darīsi?» Lībrots bija jautājis, kad atnesa pēcpusdienā šautenes. Tad tās vēl stāvēja blakus pultij. iKuniks bijia izlicies jautājumu nedzirdam un sācis runāt par kaut ko citu.

Šauteņu kastēm te patiešām nebija vietas. Viņš tās lika atnest, jo citur nekur noslēpties nevarēja. Šeit. 1. pieņemšanas telpā, šautenes tikai pieņēma. Divi simti maiņā, seši simti divdesmit četrās stundās, astoņpadsmiit tūkstoši mēnesī, divsimt tūkstošu gadā. Un no šejienes 1ās sūtīja uz Apbruņojuma pārvaldi Nr. IV Berlīnē. Un šautenēm bija jābūt kārtībā. Par to viņš bija atbildīgs kā pieņemšanas un ieroču meistars. Viņš, Antons Kuniks.

Nav brīnums, ka fronte vairs nevirzījās uz priekšu. Ja jmu šeit iet juku jukām! Karš bija iestrēdzis. Bet vai tas zaudēts? — Ja skatījās īstenībai sejā, tad tas bija zaudēts.

«Mēs esam pagalam,» viņš domāja. «Un kaut šeit gatavotu piecsimt tūkstošus šauteņu gadā. Un tie citi ari: franči, angļi, neuzticamie itālieši. Bet krievi, tie karu pieveica. Iztaisīja beigas, beigas …»

Hindenburgs, Ludendorfs, Makenzens nevarēja tur nekā grozīt. Vilhelms II klusēja.

«Es nepazīstu vairs nevienu partiju. Es pazīstu tikai vēl vāciešus!» — tā viņš teica 1914. gadā no pils balkona. Kreiso roku uz muguras. Ļaudīm nebija jāredz, ka viņam ir kaut kas ar roku. Ķeizaram nedrīkst būt trūkumu. Ķeizars drīkst tikai kļūdīties. 'Karot divās frontēs un pārvērst vilšu pasauli mums par ienaidniekiem. Un kroņprincis, tas ir gatavais lops. Tam galvā tikai sievišķi un rokā vienmēr jājampātaga, īsts etapu ērzelis. Kādas tam tievas kājas! Ja tas kādreiz būs ķeizars, ķeizars Vilhelms Trešais, tad ar labu nakti, Vācija! Un kaut arī tas desmitkārt izskatītos kā Vecais Fricis īsts vējgrābslisl

«Laikis rit gausi,» domāja iKuniks. «Laikam pagājusi tikai viena stunda. Vēl stunda, tad pulkstenis būs desmit. Pēc pārtraukuma es nozudīšu. Droši vien sēžu šeit velti. Bet man jārāda tiem tur kantori, ka es uz to raugos nopietni. Leitnants gaidīs. Cerēsim, ka viņš nav izpļāpājies. Tas arī ir tikai tāds slīmests. Cik skaļi pie sienas tikšķ pulkstenis. Tik skaidri dzirdams.»

Tas tikšķ arī citkārt, bet tad to nedzird. Pat visu troksni nedzird. It kā dzird, it kā nedzird.

Viņam ienāca prātā, ka jau divi • nedēļas mazais stundu rādītājs karājas nekustīgs. Tas vairs negriežas, nepiedalās kopējā darbā un vienmēr rāda seši. Agrāk Kuniks bija uzkāpis uz krēsla un piespiedis rādītāju stingrāk uz ass. Tagad viņam bija vienalga. «Laikmeta noskaņojums pielīp arī iman,» viņš domāja. Viņam nevajag šī pulksteņa. īsts meistars neskatās uz pulksteņa rādītājiem. Bet arī neļauj rādītājam karāties lejup. Tā bija nolaidība. Agrāk viņš ari katru sestdienu lika kādai

1 Vecais Fricis — domāts Fridrihs Lielais. (Tulk.)

no sievietēm notīrīt lielo spoguli zeltītajā rāmī. Tas tepat vēl karājās no seniem laikiem, kad šeit bija «Vecberlīnes sarīkojumu zāles». Liels lokāls ar daudzām telpām. Toreiz šeit pieņemšanas nodaļā bija garderobe. Tad šeit uz pakaramiem karājās mēteļi, spieķi un lietussargi. Jiauni švīti — priekšpilsētu kavalieri — spoguļa priekšā skrullēja augšup ūsas, valša un polkas sakarsētas virējas un kalpones, uz dārzu ejot, ātri iemeta tajā skatienu. Vienu vai divi reizes arī Kuniks ar Mariju šeit bija bijis. Tas bijia sen. Pirms tfairak nekā divdesmit gadiem. Bet kopš gada šeit ražo šautenes. Seši simti dienā.

Viņš tvēra aiz sevis pēc dzelzs stieņa. iKas ar to dabūs pa galvu, tam pietiks. Viņš atvēzējās kā sitienam un stienis skrāpēdams piegrūdās sienai.

—   Suns! — viņš draudēja un sakoda zobus. It kā gribēdams iedvest sev drosmi.

«Ja tas turpināsies, kantorī domās, ka es pats to daru. Tā jau gandrīz izskatās. Te nevienam nav atļauts nākt, tikai man. Varbūt tam visam nebija pat nekāda sakara ar karu un Lībknehtu. Kaut arī uz šauteņu laidēm bija Lībknehta teiktie vārdi. Šīs vietas tīkotāju bija pietiekami. Ne tikai Līske vien. Varbūt tieši tas slēpjas aiz šīs jezgas. Viens otru uzpiircis. Viņš pats to nedarītu, šis laipotājs bija pārāk gļēvs. Ja tas tiek par pieņemšanas meistaru, tam nav jāiet karā, to tas zina. Tāds jauns tēvainis, vesels kā rutks, liela auguma. Mūsu Verneram arī bija jāiet uz fronti. Kas tad mums ko prasīja? Neviens!»

Kunikis nelabprāt atminējās, ka viņam tomēr prasīja. Toreiz Špandaā Dr. Ceidlers biļja viņu atsaucis uz biroju. «Mēs varam jūsu dēlu atbrīvot un novietot šeit darbā.»

Kuniks uzreiiz nezināja, ko atbildēt. Taču tikai vienu mirkli. Tad viņš saslējās un skatījās doktora kungam cieši acīs.

«Nē, šef! Zēns pieteicās brīvprātīgi. Un cīņā pret ienaidnieku viņš noderēs tēvzemei labāk nekā šeit.»

Tā viņš bija atbildējis. Tei'cis tēvzeme. Tēvzeme, tā parasti runāja tikai birģeļi. Tā rakstīja visas iavīzes. Arī «Vorvuārts». Ko citu lai atbild kungam ar cirtienu rētām sejā, kungam virsleitnanta dienesta pakāpē. Kaut ko tam-

līdzīgu tie taču vēlējās dzirdēt no sava meistara, tas atstaja iespaidu. Un bez tam viņš toreiz bija godīgi sajūsmināts, kara sajūsmināts. Ari kā sociāldemokrāts. Tā varēja parādīt, kas tu par cilvēku esi. Ne sarkanais, ne radikālis. Un toreiz viņš domāja: karš, uzvara pāris mēnešos.

Tad Dr. Ceidlers piecēlies un spiedis viņam roku. Tas parasti nevienam nesniedza roku. Nevienam meistaram.

«Biedri Kunik, jūs esat patiess vācietis.»

Viņš teica — biedrs. iKā svētku runā. Tas bija tik svinīgi. To nekad neaizmirst.

Notika citādi, nekā domāja. Tagad jau klāt 1918. gada oktobris, salts oktobris. Un karš vēl nebijia beidzies. Un Verners bija kritis pie Sommas. Mājās augstajā greznumskapī glabājās vēstule.

«īsi pirms savas paaugstināšanas jefreitora pakāpē, ienaidnieka lodes ķerts, kaujas laukā drosmīga kareivja nāvē mira jūsu dēls Verners …»

«Ja es toreiz nebūtu teicis nē,» domāja iKuniks, «ja es toreiz būtu teicis jā, mans zēns vēl dzīvotu. Par to, ka es biju «patiess vācietis», mans zēns samaksāja ar savu dzīvību.» Kuniks pamanīja, ka uz ceļgala uzliktā rokā vēl joprojām ir brilles. Viņš paberzēja stiklus mutautiņā un brilles atkal uzlika.

Nedomāt par to. Varbūt nav labi, ja mazs vīrs ir patiess vācietis …

Kas vispār bija labi? Vai tas, ka viņš 1908. gadā iestājās VSP? Jaunam cilvēkam gribas apgriezt pasauli otrādi. Vēlāk viss izskatās citādi. Meistars nevar dejot vienlaicīgi divās kāzās. Jāstāv par šefa interesēm. Kas to nedara, par meistaru netiek. Strādniecības intereses ir citādas. Tā griib lielāku algu, labāku dzīvi.

No partijas izstāties nevarēja. To biedri uzskatītu par nodevību. Dažreiz viņi bija vajadzīgi. Un tā viņš vēl skrēja uz sapulcēm. Kopš sācies karš, tur nekā sevišķa nebija. Viss bija kļuvis citāds. Un arī tā dzīvoja.

Partija bija balsojusi par kara kredītiem. Izņemot Lībknehtu. Tas tikai ir vīrs, šis Lībknehts. Tam nav baiļu no cietuma. Tas nedod mieru. Karstgalvis. Viņš saka, ka visi strādnieki ir brāļi, vācieši, itālieši, krievi un

angļi. Tic nevar būt ienaidnieki savā starpā, tas apgalvo. Tie nedrīkst Jauties, ka viņus sakūda citu pret cilu, tie nedrīkst cits citu nonāvēt, tas saka. Strādnieki mirst kapitālistu pelņas kāres dēļ. Šai karā necīnās ne par ko citu kā par noieta tirgiem, par mantkārīgu izmantošanu un par jūru pārvaldīšanu. Proletariātam ir citas intereses. Tas cīnās par labāku dzīvi! Lūk, par ko, Lībknehts saka.

'Kad tā pārdomāja, kaut kas tur ir. Siava patiesība Taču partijas vīri runā citādi. Tie ienīst Lībknehtu. Viņš saka, tie nodevuši proletariātu.

«Internacionāle ir mirusi! Tagad valda Marss!» vēl 1915. gadā rakstīja <rVormārts».

Jā, internacionāle bija mirusi. Kauju laukos strādnieki šāva cits citu. Franči, vācieši, angļi, itālieši. Internacionāle, tā var mirt, — Kuniks domāja. Ja ir karš, tad tā var .mirt. Tad tā ir prom, kā noslaucīta. Kā vārds uz tāfeles. Un karš, tas bija slaucītājs.

Marija par visu to nekā negribēja zināt.

«Tagad viss ir citādi,» viņš tai teica.

«Kas ir cMādi?» skanēja viņas atbilde. «Strādniekiem un kalpotājiem atņemtas tiesības, — tas ir citādi. Visur, kur nolaupītas mazā cilvēka tiesības, tur jo labāk dzīvo lielie, ar nolaupītām mazā cilvēka tiesībām lielie var dzīvot labāk. Tiem nekas nav pasliktinājies, tiem tāda peļņa kā vēl nekad! Katru rītu es tos redzu Tīrgartenā. Jāšus. Dāmas sēž zirgā šķērsām. Smalkas dāmas, augsti virsnieki, baņķieri, fabrikanti. Aizej reiz un paskaties! Ai'z tiem auļo raitnieki, kalpi. Pat zirgus izved pastaigāties, vienus pašus. iKoptus un sukātus. Smalkādas izstrādājumos. Mūsu kurpēm ir koka zole. Bet Adlonā vakar ieveduši 6000 pudeļu šampanieša, man stāstīja Pētersone. Viņai tur taču iir brālis. Seši tūkstoši pudeļu! Tas arī ir karš!»

Marijai taisnība, Kuniks domāja. Nav labi, ka viņai taisnība. Šie vienkārši pateica, ka tēvzeme ir briesmās, un līdz ar to atcēla visu, ko strādnieki bija izcīnījuši. Pēkšņi vairs nebija nekādas šķiru cīņas. Bija tikai valsts nodevība. Streiki, algas paaugstinājuma prasības, demonstrācijas, astoņu stundu darba dienas — tas viss bija tēvzemes nodevība.

Viņš sajuta izsalkumu, tvēra zem krēsla un izvilka no vaska drānas somas .maizes kārbu. Iztina maizes šķēles no čaukstošā papira. Skābena smarža. Marija uzziedusi aknu desu. Nav jāskatās, nav pat jāiekož, to var saost. Maizi viņš sagrieza mazos gabaliņos. Zobi jau sen vairs nebija kārtībā.

Viņš košļāja lēnām.

Marija gaidīs ar vakariņām. Tagad tā sēž virtuvē un ada man apročus. Viņa vienmer kaut ko dara. Nevar mierīgi nosēdēt un rokas salikt klcpī. Tikai toreiz, kad pienāca ziņa par Verneru, viņa dienām ilgi sēdēja un nekā nedarīja. Negatavoja ēdienu un nesakārtoja gultas. Un neiznēsāja laikrakstus. Un skatījās viņam garām, it kā viiņš būtu vainīgs. Veca viņa bija kļuvusi pēdējos četri gados. Veca un kaulaina. Kopš zēna nāves viņas mute bija pavisam šaura svītra.

Kad viņš janvārī virtuvē zem dīvāna atrada skrejlapas, ne vienu, ne divi, bet veselu žūksni, vēl gluži valgas pēc novilkuma, viņš tai uzkliedza:

«Vai tu arī padomāji, ko tu dari?»

Viiņa nekā neteica, tikai skatījās viņā.

«Atbitdi!»

Tad Marija pienāca viņam pavisam klāt.

«Jā,» viņa teica, «jā, padomāju.»

«Nē! To tu nedarīji. Es varu zaudēt savu vietu.»

Tad viņa aizsvilās.

«Tavu vietu! Tev prātā vienmēr tikai tava vieta. Visu mūžu — tava vieta! Galvenais taču nav tava vieta! Vai tu to vēl joprojām nesaproti? Cīņa iet par mums visiem!»

Kopš tā brīža viiņš pie tās nekā vairs nebija uzgājis. Tikai reiz šujmašīnas kastē kādu Klāras Cetkinas runu, ar roku pārrakstītu. Apdilušas, jau apsmulētas lapas, varēja redzēt, ka tās bijušas daudzu rokās. Viņš tās iebāza krāsnī un neteica ne vārda. Arī Marija nekā neteica. Kas to lai zina, kur atradās viņas slēptuve. Viņš to vairs nemeklēja. Nebija nozīmes, ja viņa kaut ko bija ieņēmusii galvā … Skrejlapas Kuniks pie viņas vairs neatrada, toties viņa vārdoja pie katras izdevības. Kad viņi bija divatā vien, tad vēl varēja izturēt. Tad viņš vienkārši izgāja no istabas. Ar Mariju nevarēja tikt galā. Ja bija viesi, tad kļuva bīstami. Šķita, ka viņai gluži

vienalga. Bija ļaudis, kuriem viņš vēlāk, viņai klāt neesot, teica:

«Viņa tāda kļuvusi, kopš krita mūsu Verners. Tas viņai sakāpis galvā. Jūs nedrīkstat to ņemt nopietni.»

Kuniikam uzmācās nogurums. Galva lēnām slīdēja lejup, arvien zemāk. Viņš snauda. Un katru reizi, kad gāmurs atdūrās pret stīvās apkaklītes malu, galva mazliet pacēlās, lai atkal lēnām noslīdētu lejup. Pēkšņi viņš uztrūkās. Likās, it kā rīklei būtu pieskāries nazis. Tas "bija apkakles spiediens. Viņš vēl to juta.

«Es nedrīkstu iemigt, tūlīt būs laiks klāt,» viņš nodomāja. Un saslējās.

Apkaklīte vienmēr bijusi tā, kas viņam līdzējusi izcelties. Kad viņu iesvētīja, pirmā apkaklīte novilka robežu starp viņu un jaunākajiem. Kā jauns revolucionārs strādnieks viņš apkaklīti noraidīja. Kā priekšstrādnieks viņš to noņēma pirms darba sākuma. Kā meistars paturēja darba laikā.

Reiz viņš rādīja Marijai uzņēmuma — jubilejas fotoattēlu. Toreiz fotografēja visas nodaļas. Viņš stāvēja blakus 250 t spiedei.

«Tu taču valkā darbā apkaklīti, kā tie tur kantori,» viņa teica .. . Pārsteigti un zobgalīgi. Un smējās. Nonāca pat līdz mazam strīdam.

«Un, kaut ari tu sev ik stundu apliktu jaunu apkaklīti1 un kaut ari desmitreiiz būtu meistars, tu tomēr paliec, kas tu biji un kas esi: strādnieks. Un mūsu zēns ir strādnieku zēns.»

Zināmu taisnību viņa toreiz pateica. Strādnieks viņš nu gan vairs nebija. iKā meistaram, nevajadzēja notraipīt rokas. Bija sava teikšana un pavēlēšana. Un strādniekiem vajadzēja rēķināties ar viņu. Kantora ļaudis aprunājās ar viņu. Un daži no tiem sveicināja uz ielas. Taču īsts pilsoniskās kārtas cilvēks viņš tādēļ vēl nebija. Bija kaut kas vidējs. Ne gaļa, ne zivs. Paredzams, ka uz Ziemsvētkiem kļūs par virsmeistaru. Tad ciilvēks bija kaut kas. «Strēlnieku namā» virsmeistari spēlēja skatu ar inženieriem. Tad cilvēks bija īsts pilsonis. Viens kas tiesa: kara laikā tiek ātrāk uz priekšu. Trūka darbaspēka. Viņam nebūtu iebildumu, ja pēc Ziemsvētkiem karu izbeigtu, ja tam būtu beigas.

Ko gan Marija zināja? Apkaklītes skapī, apkaklītes, kuras uzlika tikai svētdienās, taču nebiia nekas sevišķs. Apkaklīte bija jāvalkā darbā. Tad kaut kas sasniegts. Tā tas nu reiz bija, un tā būs arvien, kamēr vien zeme griezīsies. Posts tikai, ka Marija neprata būt īsti lepna. Tā kā citu meistaru sievas. Tās to prata. To varēja redzēt.

Viņš juta, ka atkal aizlīp acu plaksti. Tad viņš izvilka cigareti no skārda kārbas kabatā. Sērkociņš negribēja aizdegties un nolūza. Sērkociņam uzliesmojot, laistījās svaigi krāsoto šauteņu kastu krāsa. Viņš aizdedza cigareti un turēja sērkociņu rokā, kamēr sajuta karstumu starp pirkstgaliem. Nometis sērkociņu uz grīdas, kur tas lēnām izkvēloja, viņš tumsu izjuta vēl necaurredzamāku nekā pirms tam. Viņš kāri sūca cigareti. Pēc pāris vilcieniem viņš ar īkšķi un rādītājpirkstu notrauca kvēlojošo oglīti. Tā nokrita uz grīdas. Viņš to samina ar kurpi.

«Ko os daru,» viņš domāja. «To taču saož.»

Viņš iebāza cigaretes galiņu vestes kabatā pie pārējiem.

Pulksteņa zvians gaitenī viņam bija kā sitiens sejā. Pārāk lielā steigā tverot pēc dzelzs stieņa, tvēriens neizdevās. Stienis apgāzās, atsitoties pret krēslu. Viņš uzcēlās un juta, ka trīc ceļi1 .

«Es kļūstu vecs un stīvs,» 'Kuniks nodomāja. Viņš negribēja atzīties, ka tās bija bailes.

Blakus telpā dzensiksnu plaukšķiem kļuva lēnāki. Motoru troksnis atslāba. Tikai pagrabstāva spiede turpināja nikni strādāt. Tās sitieni smagi un dārdoši dragāja klusumu, tricinot grīdu un sienas. Viņš dzirdēja vīru balsis blakus telpā.

Kuniks piespieda pieri pie kastēm. Viņš saoda svaigo krāsu.

Viņā galā aizcirtās kādas durvis. Tagad uz ēdnīcu aizgājis pēdējais, viņš nodomāja.

Bija pavisam klusu.

Kas tad noticies spiedei? Arī tā apstājas. Kopš kura laika tad tiem tur pārtraukums? Tas taču bija stingri aizliegts. Droši vien simulē bojājumu. Tieši pārtraukumā.

.Jūtot, ka piere pielīp pie nokrāsoto kastu sienas, Kuniks to mazliet atvelk no spraugas.

Tai pašā brīdī viņam šķita, ka sirds apstājas. Kāds darbojas pie durvīm!

'Kuniks sasprindzināti raugās pa spraugu starp kastēm. Kaklā sakāpj viegls nelabums.

Viņš sadzird spraugā savu ātro elpu un aizver muti,

«Esmu uzbudimāts,» Kuniks domā. Tavu brīnumu! Kā tā var uzbudināties! Tagad, kad viss izšķiras, kad jābūt pavisam mierīgam, pavisam mierigam. Noknakšķ, it kā būtu atlauzta bīdāmo durvju atslēga. Čīkst ritenlši virs durvīm. Šaura gaismas svītra pārslīd pāri sienai, kļūst platāka. Tagad gaišumā parādās ēna! Durvis aizcertas, un atkal viss tumšs. Tumšs un kluss kā kapā. Un tad … tad dzirdama elpa. Kāds elpo.

Kuniks stāv kā sastindzis. Uzliesmo kabatas baterija. Gaisma pavērsta tieši pret spraugu šauteņu kastēs. Kuniks apžilbināts atlec. 'Kad viņš atkal atpleš acis, redz virs kastu malas pie griestiem trīcam gaismas apli, tad gaisma nozūd aiz kastēm. Šautenes, kas pa šķirbu saskatāmas, pustumsā spīd un vizuļo.

«Nejēdzīgi, ka kastes noliktas tā. Es nekā nevaru redzēt,» Kuniks domā. «Es nevaru palikt šeit.» Viņš jut, ka uzkāpis virsū savai platmalei. Viņš dzird divi trīs soļus. Steidzīgus soļus Šautenes aizslēga atraušanu. Klakt-klakt. Skrāpēšanu uz metala. Tad šauteni iekar statīvā. Atkal divi trīs soļi.

Kunikam jādomā. par zirnekli, kas izbiedēts paskrien pāris soļu un tad atkal sastingst pie sienas kā beigts.

Viņš piesardzīgi pasper soli. Tikai vienu soli. Tad paliek stāvam. Viņa roka sažņaudz dzelzs stieni. Tā trīc. «Man gan derēja novilkt kurpes,» viņš domā. Kurpes.

Viņš pasper vēl soli uz priekšu. Vēl vienu. Un vēl vienu. Viņa roka atbalstās pret sienu. Viņš izliecas tālu uz priekšu.

Ienācējs stāv starp pirmo un otro statīvu rindu. •Kuniks saskata starp šautenēm tā jaku, pogas, rokas. Kuniks neredz galvu. Ienācējs ir noliecies. Atbalsta šauteni pret pavēderi un ar irbuli ieskrāpē kaut ko laidē. Kabatas lukturi1 tas tur zobos. Šādi galva ir tumsā. Gerhards Krancs, iKunikam pēkšņi1 iešaujas prātā. Viņš

to pazīst pēc paņēmiena turēt elkoņus atstatu no ķermeņa.

Gerhards Krancs! Gerhards Krancs!

tagad tas paceļ galvu. Tā seja piepūlē sašķobīta. Tas redzams, lai gan tā ir ēnā. Zobi spīd kā plēsīgam zvēram.

Kuniks grib izlēkt ārā. Bet jūtas kā pamiris. «Varbūt mani ķērusi trieka,» viņš domā. Aiz bailēm paralizēts.

—   Stāt! Rokas augšā! — viņš izkliedz savās bailēs.

Kropļa galva strauji apsviežas. Taču ne pavisam, tikai mazliet. Tas nekad nespēj pagriezt kaklu pilnīgi: Tas stingi raugās pults virzienā uz sienu. Kabatas baterijas gaisma uzzibsnī spogulī. Kuniks vēl vilcinās. Tad lukturītis nokrīt uz grīdas. Pār gridu un sienu tas met lauztu elipsi.

Kuniks atkāpjas vienu soli.

—    Stāvēt! — viņš aizsmacis sēc. Vai tā vēl mana balss, — viņš domā. Viņš tver aiz sevis. Roka, nedroši drebēdama, meklē slēdzi pie sienas.

Te piepeši ienācējs aizsper ar kāju bateriju. Tā šļūc pa grīdu, atsitas blarkšķēdama pret kājlīsli un nodziest.

Tumsa ir šausmu pilna. Kuniks iekliedzas. Viņa rokas taustās gar sienu un atrod slēdzi.

Pie griestiem iedegas gaisma.

Kroplis stāv vēl joprojām tai pašā vietā. Kāja pēc spēriena izstiepta uz priekšu. Tas stingām acīm raugās savā allēlii spogulī. II kā Kunika nebūtu telpā.

Kuniks beidzot sadūšojas un trokšņaini un apņēmīgi iet tam virsū.

Tas vēl arvien nekustas.

—   Gerhard, — Kuniks saka. — Gerhard! — It kā

gribēdams to atmodināt no sastinguma.

—   Tu tas esi, tu?

Viņa balss ir naida un baiļu pilna. Viņš pieiet tam cieši klāt un negaidītā kustībā izrauj no rokas šauteni. Viņš nesamana gaidīto pretestību, un liekas, it kā šautene būtu brīvi karājusies statīvā. Kuniks uzelpo.

—    Un tu tas esi, — viņš saka, — tieši tu man to nodari. tieši man!

Kroplis paceļ acis un pirmo reizi veras viņā.

Kuniks tver dzelzs stieni1 . Viņam gribas sist. Sist!

Viņš ļauj rokai atkal noslīgt. «Man nav ko baidīties,» viņš sevi mierina. «Tas man nekā nedarīs. Tas ne. Tas pats tūliņ nogāzīsies. Cerams, ka neuznāks lēkme,» Kuniks domā. Viņš zināja, kā tās sākās. Ar labās acs plakstiņa raustīšanos, pēc tam mute savelkas tik greizi, ka top red'zamii zobi un smaganas. Tad labā roka drebēdama mētājas augšup un lejup. Pirksti krampjaini izplešas un saraujas.

Kroplis skalās Kunikā, Kunikā, kurš bezpalīdzīgs stāv un nezina, ko darīt.

Tad gaitenī ieskanas zvans. Sāpīgi un atpestījoši. Tas bija kā ass grieziens strutojošā augoni.

Kuniks rādīja uz bīdāmām durvīm.

—   Vācies prom tu! Vācies! — Viņš to izgrūda draudoši, Viņa balss bija atkal cieta.

Kraņcs nekustējās. Tad Kuniks to sagrāba aiz rokas.

—   Vācies prom!

Viņš niknumā kratīja galvu.

—    Tas vēl nav viss! Rit mēs redzēsim! — Bija noprotams, ka ēdnīcas durvis ir vaļā. Balsu čala un-trauku šķindoņa plūda šurp.

Kuniks izbīdīja Kranču ārā.

—    Rīt mēs redzēsim! — viņš vēlreiz draudīgi teica un aizcirta durvis. Atslēga noskrapstēja.

Pie pults stāvēdams, viņš atģidās, ka vēl aizvien tur rokā šauteni. Viņš ieslēdza spuldzi un pacēla šauteni pret gaismu. Aizslēgs un stobrs nebija bojāti. Laidē bija ieskrāpēts: «Dariet galu.» Pie «u» burta irbulis bija izslīdējis. Pār koku aizvilkās slīpa švīka.

Kad Kuniks pacēla galvu un ieraudzīja spoguli savu seju, viņš izbijās.

«Es izskatos kā nāve.»

Kas viss gan nav jāpiedzīvo, viņš prātoja. BriesmīgiL Tad viņš izvilka no kabatas skārda kārbiņu un aizsmēķēja cigareti.

Viņš stingi lūkojās kārbas krāsainajā vāciņā.

Tur ulāns ar pīķi valdīja trakojošu zirgu.

Zem tā rakstīts «Ķeizara lepnums — Orients».

Viņš kārii sūca papes iemutni.

«Ko lai daru,» viņš, gudroja. «Es pazinu viņa tēvu. Vecais Krancs bija goda vīrs. Mēs abi bijām strādnieku

riteņbraucēju sporta biedrības «Solidaritāte» valdē.» Un senak Gerhards bija labs zēns; vienmēr jautrs. Vai tādu var nodot? Tādu nabaga kropli. Vai to var? Nogādāt lādu pārmācības namā, varbūt pat uz ešafotu! Vai to drīkst nodarīt mātei? Tā bija toreiz atnākusi pie viņa uz dzīvokli un lūgusies: «Pieņemiet zēnu darbā! Pie jums taču ir arī viegli darbi.»

Kuniks iebāza kabatā kārbu ar ulānu.

«Tie rādīs uz mani ar pirkstiem: «Lūk, viņš! Viņš to nodeva! Nabaga kropli, kam Brīvprātīgo I pakāpes dzelzs krusts. Jaunu biedru. Tas būs uz viņa sirdsapziņas …»»

Toreiz, kad Verners devās uz fronti, bija jāiet arī Gerhardam Krancam. Nelaime viņam uzbruka Beļģijā. Viņu apraka. 'Kamēr nogādāja slimnīcā, viņš bija zaudējis valodu un mati nosirmojuši, mali nosirmojuši. Sirmums tagad bija izzudis, izņemot dažas cirtas. Pēc pusgada viņš varēja atkal runāt. Bet viiņš bija sabeigts. Uz visu mūžu. Epileptiķis, kurš dažreiz pakrita uz ielas, kuram sekoja bērni un smējās. Kuniks pats reiz redzēja, kā viņš izrāvās no puiku bandas un aizskrēja. Tie meta viņam ar zirga mēsliem.

«Bet "kāda man tur daļa? Vai viņš jautāja, kas notiek ar mani? Viņš nejautāja. Kādēļ man jābūt saudzīgam? Man jāziņo. Tas ir mans pienākums.»

Cigaretes dūmi, vērpetē vijoties, peldēja kā mazs, zils mākonītis zem zaļā spuldzes kupola. 'Kuniks to redzēja spogulī.

«Ko es te nokaujos ar domām. Nav labi domāt. Jāpaklauaa. Nē, nav labi domāt, to redzēju pie Marijas.» Citas sievas neapgrūtināja sevi ar domāšanu. Un dzīvoja zaļu dienu.

Tvaika caurulēs pie griestiem klaudzināja ūdens.

Viens, divii, viens, divi, viens, divi. 1. montāžā spiede atkal dunēja. «Kādēļ es viņu vispār palaidu vaļā? Vajadzēja satvert aiz apkakles, izvazāt pa visu uzņēmumu! Stumt sev pa priekšu, pie apkakles turot, lai visi redz.»

Kuniks nostājās pie spoguļa un ar# delnas virsu noslaucīja sviedrus no pieres un kakla.

Viņā galā smilkstēja urbis.

Kuniks, pagājis garām šautenēm, devās pie bīdāmājām durvīm. Viņš ieklausījās. Dzirdēja tikai dzensiksnu troksni un urbjmašīnu.

Viņš tvēra pēc durvīm. Tās bija ciet. Atslēga kārtībā. Tad viņš gāja starp pirmo un otro statīvu rindu un izņēma tās šautenes, kuņas nekarājās taisni. Viņš neatrada nevienu bojātu. Rīt jāpārbauda visas pēc kārtas. Gan jau kādai atradīsies vaina.

iKuniks devās atpakaļ pie pults.

Noņēma no tās šauteni un metala irbulī. Kabatas bateriju viņš gribēja atstāt turpat, taču tad padomāja un to tomēr pievāca. «Man tā jāparāda leitnantam, jāatdarina, kā viss notika.» Viņš izslēdza gaismu un aizslēdza durvis uz gaiteni. Gaitenī nebija neviena cilvēka, kā jau vienmēr naktī.

Kuniks kāpa lejup pa platajām akmens kāpnēm. Roka slīdēja pa margām. Tās bija lipīgas. Riebuma pārmākts, viņš noņēma roku. Šautene rokā piepeši šķita smaga kā svins.

«Tā Krancam lauzīs sprandu,» Kuniks nodomāja. «Šautene un mana liecība. Leitnants iepletīs acis. Sākumā nekā pat dzirdēt negribēja par to, tad piekrita novērošanai' no slēpņa. Un nu tas ir atmaksājies! Spiegs nebija notvēris nevienu.»

Slēgtas izejas durvis aizcirtās aiz viņa. Galvenie vārti nakts laikā bija slēgti. Bija kļuvis atkal vēsāks. Pēc pāris soļiem nosvīda viņa acenes. Viņš tās noņēma un iebāza kabatā.

Vēsais nakts gaiss patīkami veldzēja. Mana apkaklīte ir slapja, kā no ūdens izvilkta, — viņš nodomāja.

Kuniks gāja gar augsto dēļu žogu, aiz kura kailie skābarži salīgi stiepa nakts tumsā zarus. Iegriežoties ap stūri, viņš redzēja leitnantu stāvam pie vārtsarga mājiņas zem loka lampas. Tas bija uzsitis mēteļa apkakli un klamzāja lēniem soļiem šurp turp.

«Viņš gaida mani,» Kuniks domāja. «Viņš man atzinīgi uzsitīs uz pleca un atkal sāks runāt par kara nopelnu krustu. Un rīt citu priekšā dižosies, it kā viņš butu tas, kas notvēris Kranču. It kā tas būtu bijis viņa plāns.»

Kunika soļi kļuva lēnāki.

«Tur bija leitnants un gaidīja. Augšā bija Gerhards Krancs. Un es esmu starp tiem,» viņš domāja. «Vēl nekā

nav Es varu paiet leitnantam garām un sacīt: nekā neKo tas līdzēs, ja es ziņošu Kropli iespundes. Un leitnantu paaugstinās. Kas man daļas gar leitnantu! Un jezga ar šautenēm… tā nu ir beigusies. Uz visiem laikiem Vēl neviens nekā nezina. Neviens cilvēks. Un, ja es pievaldu mēli, neviens neko neuzzinās. Bet es turu rokā šauteni!

Man tā jāaiznes atpakaļ. Turp, kur tai jābūt. Uz 1. pieņemšanas nodaļu.»

Bet šeit šurp turp soļo leitnants. Vairs nevarēja izvairīties. Tagad leitnants apgriezās un blenza šurp.

Kuniks piepLaka pie žoga. «Varbūt tas mani vēl nav redzējis.» Viņš atslēja šauteni pret žogu un darbojās ap mēteļa pogām, it kā viņam būtu kas kārtojams.

Kuniks pašķielēja uz vārtsarga mājiņu un redzēja, ka leitnants pastiepj galvu.

—   Hallo! Kas tur?

Kuniks neatbildēja. Viņš redzeja, ka leitnants lielmanīgi satvēra pistoli. Kuniks pazina šo kustību, un tā viņu nemaz neuztrauca. Viņš zināja, ka leitnants tver pēc pistoles katrā gadijumā, ja tam kas nepatīk. Tas visur redzēja spokus.

Tad uzzibsnīja leitnanta kabatas baterija.

—   Kas tur ir? — viņš atkārtoja tik skaļi, ka postenis no ielas parādījās vārtos un norāva no pleca šauteni. -

—   Meistars Kuniks, leitnanta kungs!

—   Ak Kunik! Es jūs gaidu!

—   Tūliņ nākšu, leitnanta kungs!

Kabatas liaternīte nodzisa. Leitnants lēnām nāca tuvāk. «Par vēlu, es vairs nevaru atkāpties,» nodomāja Kuniks. «Bet par šauteni es viņam ari neko citu stāstīt nevaru. Bija noliegts šeit staigāt apkārt ar šauteni.»

—    Kunik, tikai neapplūdiniet man žogu! — leitnants smējās. «Nu viņš man tuvojas,» baiļojās Kuniks. «Vēl pāris soļu, un būs par vēlu.» Viņš satvēra šauteni, žoga ēnā žigli pacēla to un pabīdīja zem dzeloņstieplēm dēļiem pāri. Viņš skaļi klepoja, atlaižot vienu un pēc tam ari otru roku. Šautene noplaukšķēja uz sasalušās zemes viņpus žoga. Kuniks vēl izlikās darbojamies ap mēteļa pogām un gāja leitnantam pretī.

—   Nu? — sasprindzināti un klusi jautāja leitnants.

—   Nekas! — Kuniks pacēla roku un ļāva tai noslīgt.

—   Es jau tā domāju. Banda kļuvusi piesardzīgāka, — leitnants noteica,

Abi aizstaigāja už vārtsarga mājiņu.

Leitnanta zābaku pieši šķindēja.

Ja priekšnieka nav tuvumā, viņš valkā piešus, Kuniks nodomāja.

Piešus, bet uz zirga nekad nav redzēts. Viņa zirgs laikam ir gaišmate kantorī. Leitnants oda pēc lavandas.

Karavīrs un smaržas, cik pretīgi, nodomāja Kuniks. Tas ir tikpat kā zaudēts karš. Tas ir kauns.

Pie vārtsarga mājiņas leitnants apstājās. Spuldzes gaismā kkiva redzama viņa šaurā, glītā seja. Uz īsi apcirptajiem matiem bija mazliet greizi piešķiebta cepure. Tās virsa bija priekšā iespiesta un nebēdīgi atbīdīta pakausī.

—   Man nekas cits neatliek kā likt novietot jūsu pieņemšanas nodjjjā saliekamo gultu. Tur ieguldīt kādu vīru, lai šīs cūcības reiz beidzot mitētos. Varbūt jūs zināt ko labāku, Kunik?

Kuniks lūkojās uz zemii. Leitnanta pirksti raustīja Kunika mēteļa pogu. Tas nebija nepatīkami.

«Viņš man uzticas,» domāja Kuniks.

Leitnants atlaida mēteļpogu un savilka roku dūrē.

—    Katram strādniekam vajadzētu norīkot uzmanītāju. Lūk, cik tālu mēs esam nonākuši, iKunik, — viņš nikni teica, apsviedās apkārt un gāja uz vārtsarga mājiņu. Durvju priekšā viiņš vēlreiz apgriezās.

—   Šīs jūsu nodaļas cūcības dēļ es nesaņemu pelnīto paaugstinājumu.

Viņš neatsveicinoties iegāja pa durvīm.

«Pamet mani vienu,» Kuniks domāja. «Un tāda dēļ es sēdēju tur augšā tumsā.»

Viņš pastiepa vārtsargam aiz bīdāmā lodziņa savu apliecību un izgāja uz ielas. Postenis stāvēja pie sardzes būdiņas. Kuniks mazliet pacēla pie cepures rādītājpirkstu un pagāja sargkareivim garām.

Vientuļo gāzes laternu nespodrajā gaismā garā priekšpilsētas iela izskatījās bēdīga un atstāta. Pa labi un pa kreisi kā sastinguši rēgojās lielie koki. Viņpus dārzu žogiem nebija jūtama ne vismazākā ku-stība.

Kunikā uzbangoja netīksme.

«Nu gan esmu savārījis ziepes,» viņš nodomāja. «Nebūtu gadījies šis sasodītais tips, es būtu varējis «pagali» aiznest atkal vietā. Rīt pielikt eitu laidi, un viss būtu kārtībā.» Tagad šautene bija tīrumā. Tur palikt tā nedrīkstēja. To tur atrastu un tūlīt zinātu, ka tā ir šautene, par kuru atbild Kuniks. Nodotu sasodītais numurs.

Kunikam iešāvās prātā, ka ap fabriku pastāvīgi patrulē otrs postenis.

Ja tas atrod šauteni, tad ir beigas. Tad man gals klāt. Man šautene jāaiznes, man tā tūliņ jāaiznes. Bet ja tās tur vairs nav? Ko tad? …

Viņš gāja kāda nama sienas ēnā. Viņa soļi kļuva lēnāki. Tur, no stūra, veda ceļš uz šauteņu fabrikas aizmuguri. Viņš paskatījās debesīs. Mēness lēnām izpeldēja no klejojošiem mākoņiem. Tā tikai vēl trūka, Kuniks nodomāja.

Viņš negāja taisni, bet iegriezās šaurā takā starp diviem gariem augļu dārziem, kuru galā augstā loka lampa raidīja naktī spilgtu gaismu. Loka lampa stāvēja tur kopš «Vecberlīnes sarīkojumu zālēs» sāka ražot šautenes. Šādas lampas dega visapkārt fabrikai jaunuzstādītos stabos.

Nekā nelīdz, jāiet cauri gaismai, 'Kuniks nodomāja.

Viņam pārskrēja aukstas tirpas.

«Būtu es jaunāks pārkāptu pāri dārza sētai un caur sakņu dārzu nokļūtu ārā, viņā pusē, kur tumšāk.» Viņš apstājās un izmēģinājās gar latām. Tās bija augšā un apakšā stingri pienaglotas, un tās nevarēja izkustināt. Vārti, kuriem viņš gāja garām, bija aizslēgti un nodrošināti ar ķēdi. Ja es izlauzīšu vai izsperšu latas, būs brīkšķis, to dzirdēs. Tas neiet. Un es nedrīkstu zaudēt laiku.

Šauteņu fabrikas aizrestotajos logos mirdzēja gaisma. Fabrika izskatījās kā cietums. Sen jau vairs neaptumšo, nodomāja Kuniks. Kam to arī vajadzēja, Berlīnei tuvumā taču netika neviens ienaidnieka lidotājs. Tuvojoties apgaismojuma stabam, viņš cieši pievirzījās sētai un žigli šķērsoja gaismas loku.

Tad Kuniks' uzelpoja, jo šeit gaismu uztvēra lielie koki un Latu sēta meta uz tīrumu garas ēnas. Viņš ap

stājās un klausījās. Posteni neredzēja un nedzirdēja. Dunēja tikai lielā štance un spiedes. Tās bija dzirdamas pa! jau šeit. Viņš gāja pāri tīrumam. Zeme bija sasalusi un nepiemērota iešanai. 'Klaudz katrs solis. «Es nedrīkstu skriet un nedrīkstu ātri iet, varbūt postenis novēro mani Man jāiet lēnām, jaiet droši. Tiklīdz būšu pie žoga, būšu atkal ēnā. Ir jau likai vēl pāris «oļu. Turpat jābūt šautenei, mazlietiņ tālāk.» Kuniks sasniedza žogu bez starpgadījuma.

Nu tā, viņš nodomāja.

Kunika labā roka atbalstīdamās slīdēja gar dēļu žogu. Viņa mētelis aizķērās krūmājos, kad viņš, šauteni ieraudzījis, metās tai klāt.

Pieliecies viņš to satvēra un pabīdīja zem atvērtā mēteļa. Stobrs bija auksts. Atliecoties viņš izdziirda troksni. Pavisam tuvu. Viņam aizrāvās elpa, jo dažus solus no žoga atdalījās kāds stāvs: sargpostenis.

Kuniks nekustējās, viņa sirds dauzījās pret šautenes stobru zem mēteļa, acis bailēs iepletās. Postenis atkāpās no žoga divi trīs soļi.

«Tagad viņš naks man virsū,» domāja Kuniks. «Man jāpaliek stāvam uz vietas. Nevaru nekur aizskriet. Jia bēgšu, viņš šaus. Man jāizņem šautene no mēteļa. Es to nedrīkstu slēpt, man jāsaka, ka to meklēju, ka tā tur augšā trūkst, ka pirmīt dzirdēju to krītam, ka esmu pieņemšanas nodaļas meistars Kuniks.»

Postenis apgriezās un lēnā gailā devās projām. Viņš aizgāja, aizgāja. Un nu viņš sāka svilpot: «Rīta blāzma, rīta blāzma».

Kuniks to redzēja un samulsis stāvēja. Nespējīgs vispār domāt. Viņš redzēja tikai, ka postenis aiziet. Aiziet! …

Kuniks skrēja prom. Paslīdēja uz sasaluša kukuržņa un paklupa. Viņa soļi čirkstēja.

«Sargs to dzird,» domāja Kuniks. «Tam jādzird. Tas redz mani. Tam mani jāredz. Un nekas nenotiek. Tas nesauc: «Stāt!» Ļauj man aizbēgt ar šauteni. Varbūt tikai gaida, ka būšu gaismā zem lampas. Tad pacels ieroci un šaus.»

Vēl pāris soļu, un tad Kuniiks elsdams izsteidzām cauri gaismas lokam. Viņš skrēja pa šauro dārza celiņu.

Atģidās tikai, kad ieraudzīja ielu Pārguris apstājās. Viņš atbalstījās pret latu sētu, elpoja aizgūtnēm. Pie mutes bija redzama dvaša. Tiklīdz tā parādījās, tūliņ nakts gaisā izzuda. Līdz ar viņa elpas vilcieniem cilājās šautene.

«Man jātiek tālāk,» Kuniks domāja. «Tālāk, tikai tālāk.»

Roka mētelī satvēra šauteni stingrāk. Viņš izgāja u/. ielas. Tā bija tukša. Viņā pusē atradās ielu dzelzceļa pietura. Viņš negāja turp, viņš gāja tālāk Ar katru soli kļuva mierīgāks, izgaisa bailes un nospiestība. Tikai elpa bija vēl strauja. Tur vainīga stiprā smēķēšana, — viņš nodomāja. Pie katra soļa viņš juta šauteni Mazs, balts šunelis izbiedēts blandījās pa ielu, paskrēja gabaliņu viņam nopakaļus un tad apstājās pie kāda nama stūra.

—   Mollij, nāc! — sauca Kuniks kā cilvēks labā ornā. Bet suns pārskrēja ielas otrā pusē. Tagad nami kļuva lielāki un nabadzīgāki, tie vairs neatradas koptos dārzos ar grantētiem celiņiem; logi mirguļoja laternu gaismā. Šur tur aiz logu aizkariem vēl dega gaisma. Stūra dzertuvei, nākošās ielu dzelzceļa pieturas tuvumā, jau bija nolaisjas logu aizlaides.

Kuniks izdzirda aiz sevis tramvaju un apstājās. Labā roka pārslīdēja pār mēteli. Ja taustīja, šautene bija manāma. Taču tumsā redzēt to nevarēja.

Paldies dievam, tramvaja vadītājas vieta bija aptumšota. Kuniks izgāja ielas vidū, un 47. tramvajs pieturēja. Viņš iekāpa. Nenogaidot zvana signālu, tramvajs brauca tālāk. Vadītājai galvā bija apaļa cepure ar nagu, viņa? roka turēja kloķi. Kuniks apgriezās un pa ztli krāsoto stiklu ieskatījās vagonā. Vecs laulāto pāris klusēdams sēdēja pakaļējās ieejas tuvumā.

«Ja kādam stāstītu, tas neticētu,» Kuniks domāja. «Man neviens neticēs, ka postenis mani neredzēja, ka mani nedzirdēja. Tas bija kā brīnums. Vai tas bija dievs?» viņš domāja. «Dievs?» Viņš sen nebija domājis par dievu. Es neiegāzu Gerliardu Kranču nelaimē. Un tāpēc dievs man palīdzēja. Uzsūtīja postenim aklumu. Katrs labs darbs tiek atalgots. Un tas bija labs darbs.

—   Es negribētu leitnantam un tiem tur kantorī jautāt, vai tas bija labs darbs, — Kuniks murmināja. — Tie

mani tūliņ ieslodzītu. Bet visi cili — strādnieki un arī Tecners kantorī, tie mani neieslodzītu.

Iekāpa jauns pārītis. Rokās saķērušies, tie nostājās viņam priekšā, tik cieši piekļāvušies, kā gribēdami ielīst viens otrā. Tik jauniņi, viņš nodomāja. Abus vajadzētu iepļaukāt. Kopš Verners bija kritis, viņā vienmēr uzvirda naids un skaudība, redzot laimīgus jauniešus. «Ja visi būtu frontē, uzvara sen būtu mūsu,» Kuniks domāja.

Vadītāja stāvēja nekustīga savā vietā. Viņa valkāja filca zābakus ar biezu koka zoli. Bija dzirdams, kad viņa piemina zvana pedāli. Tramvajs brauca ātri. Arī vadītāja grib tikt mājās, Kuniks domāja. Arī viņas vīrs droši vien ir frontē.

Kuniks atbalstījās kaktā blakus durvīm, kur bija vistumšāks, un, kad konduktore nolaida kasiera lodziņu, viņš neatgriezies uzrādīja mēneša kartīti. Lodziņš ptkal aizcirtās.

Kuniks samanīja šautenes laidi pie sava ceļgala. Viņš pavilka šauteni gabaliņu augstāk.

Tas bija brīnums, viņš domāja. Bet brīnumu vispār nebija. Tā arī nebija nejaušība. Postenis ir dzirdējis šautenes kritienu, droši vien dzirdējis. Kāpēc gan citādi viņš stāvēja pie žoga pāris soļu no šautenes. Viņš tur noteikti nav stāvējis, citādi es būtu viņu redzējis. Tas noteikti sēdēja sakņupis aiz krūmāja. Viņš nav gulējis. Tādā aukstumā nevar gulēt. Viņš tikai negribēja neko redzēt. Viņam nebija iebildumu, ka šauteni pārsviež pār žogu, pacel un aiznes. Tā tas bija. Tam nav nekāda sakara ar brīnumu. Ta's bija ar nolūku!

Pārītis skūpstījās, un jaunais puisis turēja meitenes galvu abām rokām. Tad zēns izlēca un pamāja viņai. Meitenei izliecoties ārā, Kuniks redzēja viņas seju. Šauru, bālu seju ar lielām, tumšām acīm. Meitene atkāpās no izejas un stāvēja Kunikam cieši priekšā. Viņas mētelis oda pēc kožu. pulvera. Tas ir viņas svētdienas mētelis, viņš nosprieda. Viņa to valkā šodien — ceturtdienā. Tēvs ir frontē, māte naktsmaiņā vai arī glužii bezpalīdzīga kā daža laba sieva šais gados bez vīra. Tad jaunatnei jāpaklīst, Kuniks domāja.

«Es negribu nosodīt. Kad man bija sešpadsmit, es draudzējos ar Elfrīdu. Bet ļaužu priekšā skūpstīties, to

mēs gan nedarījām. Toreiz tomēr bija citi laiki.» Elfrīda apprecējās ar kādu Magdeburgas virpotāju. Kuniks Elfrīdu nekad vairs netika redzējis.

Reklāmas pulkstenis pie kāda pulksteņtaisītāja veikala rādija nedaudz pirms vienpadsmitiem Kuniks atkal domāja par posteni un par to, ka nav ziņojis par Gerhardu Kranču.

Un kopš ilga laika viņš pirmo reizi atkal izjuta kaut ko līdzīgu spēka un laimes pārdzīvojumam, kas agrāk viņu vienmēr sagrāba, kad viņš, kā jauns puisis, kopā ar citiem piedalījās demonstrācijās, kad viņi uzstādīja prasības, sagatavot rezolūcijas un balsoja paceltām rokām, kad viņi gāja pa ielām, sekodami plīvojošiem sarkaniem karogiem.

—   Solidaritāte, — viņš noteica gluži nevilšus, un meitene pārsteigta apgriezās un tad paspēra soli uz priekšu. «Viņa laikam domā, ka gribu ar to palakstoties,» Kuniks nodomāja. Pavērsis skatienu naksnīgajā ielā, viņš visā pilnībā ļāvās spēka izjūtai, vienotības izjūtai, ko sauc par solidaritāti un ko viņš ilgus gadus bija pazaudējis. Viņš juta, ka tā izdzēsa šaubas, kas atkal un atkal iezagās viņā. Apziņa, ka mums visiem viens mērķis, ka mums pieder nākotne un, ja esam vienprātīgi un gribam, arī jau tagadne, ka palīdzam cits citam. Tāda apziņa atceļ visus likumus. Nav nekā stiprāka kā biedram būt. Tas pasauli noceļ no ass.

Ir jau lieliski, ja mazais cilvēks mazajam cilvēkam nedara pāri, ja viņš ir vienis pratīs, vienis prātis ar sev līdzīgajiem. Bet tad ir karš, 'Kuniks domāja. Un mazais cilvēks mirst kauju laukos, tup strēlnieku ierakumos un ar durkli uzbrūk cits citam, kaujas par Krupu, Tisenu, par Vācijas firstiem un baroniem un par pāris citiem ar angļu, franču un itāliešu vārdiem citās zemēs. Un amerikāņi, tie tagad taisa vislielāko biznesu. Tā apgalvoja Lībknehts.

Kuniks atminējās, ka nesen kāds no «Dzimtenes melnbaltsarkanā kara karoga biedrības» vīriem bija uzņēmumā teicis runu strādniekiem.

«Tēvzemei mums jāupurē visdārgākā no visām man lām — dzīvība!» Kādēļ tad viņš negāja uz fronti, bļauris

tāds Tēvzemei, protams, Kuniks domāja. Katrā laikā’ Bet Krups, ķeizars un prinči, vai tie bija tēvzeme? Un karš, tas bija viņu karš.

Aiz lielā ielu krustojuma tramvajs iegriezās pa labi. Kuniks izkāpa, kad tas atkal pieturēja. Izkāpjot viņš ar labo roku zem mēteļa pieturēja šauteni!.

Līdz Kvanta ielai bija tikai pāris soļu. iKuniks gāja pa apstādījumiem, garām piemineklim. Vientulīgie soli vizuļoja mēness gaismā, kas spiedās cauri kailajiem zariem un meta ķēmīgas ēnas uz smilšainā ceļa.

Viņš šķērsoja Kvanta ielu un tuvojās vienam no lielajiem četrstāvu īres namiem.

Vārtu velvē, slēdzot vaļā nama durvis, yiiņš skatījās pa ielu lejup. Tur dzīvoja Gerhards Krancs.

Kāpņu telpās nebija gaismas, viņš uzkāpa augšā tumsā. Ja cilvēks divdesmit gadu diendienā pa šādām trepēm kāpj augšā un lejā, tad vairs nav vajadzīga gaisma, Kuniks domāja.

Šauteni viņš nesa rokā. Pie dzīvokļa durvīm viņš to pieslēja pie sienas. Un viņam bija tāda sajūta, it kā tā piederētu viņam, it kā tā būtu viņa šautene.

Viņš atslēdza. Priekšnamā juta gāzes smaku, tā nāca no virtuves. Viņš nospieda slēdzi. Tumšs un tumšs. Dažreiz tika izslēgta strāva. Viņš tumsā skāra drēbju pakarināmo un gāja uz virtuvi. Durvis bija vaļā.

Marija guļ, viņš nodomāja un meklēja sveci. Tā vienmēr atradās uz virtuves skapja vecā glāzē.

iKuniks nolika šauteni uz galda, aizdedza sveci un tvēra pēc gāzes krāna. Tas bija noslēgts. Līdz nāvei noguris, viņš atkrita uz dīvāna.

Pavarda durvis labi nenoslēdzās, un viņš redzēja, ka pavards vēl kvēloja. Tad viņa skatiens pievērsās šautenei. Viņš turēja sveci virs laides.

«Dariet galu,» viņš lasīja.

Kuniks jau tramvajā bija izdomājiis, kur noslēpt šauteni, un tagad piecēlās. Sveces gaisma meta ēnu uz sienas. Šautene izskatījās kā karogs. Viesu istaba, kā jau vienmēr, bija noslēgta. Viņš apgrieza atslēgu divi reizes un atvēra durvis. Smaržoja pēc tīras veļas. Vēl negludināta tā atradās uz galda. Viņš atslēdza lielo skapi, kur vienmēr karājās apģērbi. Apakšā bija salikti ielāpu

so

atlikumi, atārdīts oderes zīds un audumu gabaliņi, kā jau tas taupīgā mājsaimniecībā mēdz sakrāties gadu gaitā.

Viņš nolika šauteni uz skapja grīdas un rūpīgi nosedza.

Kad viņš, skapi noslēdzis, pagriezās, durvīs, kā no gultas izkāpusi, stāvēja Marija.

—   Ko tad tu meklē? — viņa jautāja.

—    Neko, — Kuniks sacīja. Viņš domāja, ka viņa ir visu redzējusi.

—   Esmu izsalcis.

Marija gāja viņam pa priekšu un priekšnamā uzviilka virs krekla veco mēteli. Viņš apsēdās uz dīvāna virtuvē. Šeit vismaz-bija silts.

Sieva rīkojās ar aizdedzinātāju pie gāzes plītiņas. Aj) degli uzblakšķēja zilganas liesmiņas. Naktī gāzei bija spiediens.

Viņa noņēma podu no pavarda un uzlika uz gāzes plītiņas. — Pārnāci visai vēlu.

—   Atkal nosūtījām, šodien rausies visu cauru nakti, — Kuniks teica un tvēra pēc laikraksta, bet tūliņ nolika to uz krēsla.

Vitjia maisīja mazajā podā. Ēdiens mutuļoja, un viņa ielēja ūdeni. Tad viņa noņēma slaukāmo lupatu, kas karājās uz auklas virs pavarda un pārslaucīja uz galda uzklāto vaska drānas galdautu, kurā zilās rūtis un holandiešu vējdzirnavas bija jau paguvušas nodilt.

—    Ko tu tur slauki, ir taču tīrs, — viņš aizsvilās. Viņu patiešām mocīja izsalkums. Piepeši.

Viņa piegāja pie pavarda, iekratīja ēdienu šķīvī un nolika viņam priekšā.

—   Karsts, — viņš teica pēc pirmās karotes.

—   Jāpagaida, kamēr atdziest, — viņa sacīja un gāja uz guļamistabu.

Viņš pūta šķīvī un paņēma pilnu karoti.

«Nav nemaz tik karsts,» viņš domāja. «Viņa ceļas augšā manis dēļ, un es tā izturos pret viņu. Cik smagu var padarīt dzīvi! Neviens nebilst otram kādu labu vārdu. Un turklāt mēs abi saderam kopā. Mēs visi saderam kopā. Vainīgs ir laiks,» viņš domāja, «šis sasodītais posta laiks.»

Paēdis viņš pārguris atbalstīja galvu pret rokām. Viņš juta, ka acis aizveras. «Ja es tagad necelšos, tepat iemigšu,» viņš nodomāja un piecēlās. Viņa krekls atradās uz krēsla blakus pavardam. Krekls bija pavarda sasildīts. Ziemā viņš vienmēr izģērbās virtuvē. Apģērbu nolika pāri krēslam, ar pirkstiem nospieda liesmu pie sveces degļa un devās uz guļamistabu.

Gultā guļot, viņš dzirdēja Marijas elpu.

—   Ar labu nakti, — viņš teitea.

Viņa neatbildēja. Citiem vakariem viņš nesaka «ar. labu nakti», viņa domāja. Jau kopš daudziem gadiem viņš vairs nekā nesaka.

'Kuniks pagriezās uz sāniem, kā vienmēr, kad gribēja iemigt, un gandrīz jau laidās miegā; ainas lēkāja bez jebkādas jēgas juku jukām gar acīm, kad viņš izdzirda uz ielas automašīnu. Tā taurēja vairākkārt.

Nez kāpēc tie taurē, viņš domāja. Šai laikā iela taču tukša. Droši vien iereibuši virsnieki. Kopīgi ar draugiem atveduši no laukiem rijamo. Tie vēl to varēja, tos neaiztur neviens policists. Trūcīgiem ļaudīm lielie muižu īpašnieki noņēma pēdējo zelta gabalu par savu ūdeņaino un pārsālīto sviestu un maisu kartupeļu. Tie kopīgi ar virsniekiem tempa. Virsniekiem taču bija degvīns.

Un šampanietis no Francijas.

«Man jāguļ,» viņš domāja, kad ārā apklusa auto troksnis. «Man vajadzīgs miegs, vajag daudz miega. Esmu beiigts, beigts.» Viņš kunkstēja un izstiepa kājas. «Drīz uzkritīs sniegs,» viņš nodomāja.

Būs bada ziema, runāja ļaudis.

Marija ieklepojās. Baznīcas tornī nosita pusi. Jeb vai jau bija viens?

Arī viņa vēl neguļ, viņš nodomāja.

—   Marij, — viņš ierunājās, — šodien kaut kas notika.

Tā neatbildēja, bet viņš dzirdēja to pagriežamies uz viņa pusi. Viņš tai visu izstāstīja. Par Gerhardu Kranču, par postenii un to, ka šautene atrodas otrā istabā uz skapja grīdas zem ielāpiem.

—   Jālūko, kā to atkal aiznest uz fabriku.

Apklusis viņš piepeši sajuta Marijas roku. Tā zem

segas glāstīja viņa pirkstus. Turēja tos ciet.

—   Tas bija pareizi, ka tu nenodevi viņu.

Vienu acumirkli telpā valdīja pilnīgs klusums.

—   Un tu to spēji izdarīt!

Šaubas, atzinība un siltums vibrēja viņas balsī.

Viņam bija labi, ka sieva tā teica un turēja viņa roku. Tas bija ļoti sen, kad Marija gultā bija tā turējusi viņa roku.

—   Ja tas nāks gaismā, mani izmetīs un ieslodzīs, — viņš sacīja.

—   Tas nenāks gaismā, tev jātur mēle aiz zobiem, iKrancam tāpat, jums jāturas kopā. Postenis, tas nekā nesacīs, — viņa atbildēja.

—   Postenis, — viņš atkārtoja un klusējia.

Varbūt tā bija tikai iedoma, varbūt tur posteņa nemaz nebija. Bija taču dzirdēts, ka cilvēks sajūk prātā. Kā Vīsners 1912. gadā; tas fabrikas sētā piepeši kādam uzbruka. Tas arī bija kaut ko iedomājies. Tā ir vajāšanas manija.

—   Visu mūžu esmu pildījis savu pienākumu, un tas, kas pašreiz noticis, mani nomāc, Marij.

Viņa neatbildēja tūlīt.

—   Pienākums, — viņa teica un atvērtām acīm stingi vērās tumšajos griestos. — Ir arī cilvēka pienākums. Tu vienmēr skatījies tikai augšup, uz saviem priekšniekiem, uz priekšrakstiem. Lejup tu nepaskatījies, nedz ari uz tiem, kas tev blakus ir.

—   Es gribēju tikt uz priekšu, — viņš teica.

Viņš juta, ka sieva gultā pieceļas sēdus.

—   Anton, tu pasaulē nedzīvo viens. Visi grib tikt uz priekšu, ne tikai dažil

Viņš viņai klusībā piekrita. Viņai vienmēr ir taisnība, ja tā runā. Bet citādi viņa ir gluži parasta sieviete. Ne tik gudra kā ļaudis kantorī. Nav jābūt gudram, lai pasacītu patiesību. Ja cilvēks pareizi spriež, tad tas prot uz visu atbildēt.

iKuniks atcerējās, ka reiz atrada pie Marijas kādu Celkinas runu. Tur bija runa par Kārli Marksu.

—   Šautene jādabū prom no mājām, — viņa teica.

—   Tas ir bīstami! Tu zini, ka man jāuzmanās!

—   Man, — viņa sacīja. Jā, viņš zināja, viņai jā' būt piesardzīgai. Dažreiz pie viņas ieradās ciemiņi.

Sievietes. Un, kad viņš ienāca virtuvē, tās apklusa un sāka runāt par kaut ko citu. Var būt, ka viņa vairs nenodarbojas ar skrejlapu izplatīšanu. Taču bīstamo politiku viņa nav atmetusī. Viņa saka, man jābūt uzmanīgai, un viņam, vai viņam nav jābūt piesardzīgam? «.Es jāvu nest visu viņai vienai,» viņš domāja. «Es negribēju nekā ne redzēt, ne zināt. Tagad laiks pienācis ari man.»

—    Jāpalūko kā šauteni aizgādāt uz Heinersdorfu. Tas nav tik vienkārši.

Marija atkal satvēra viņa roku.

—   To vairs nedrīkst nest uz fabriku. Es to aiznesīšu prom. Gan to izdarīšu. Neviens neredzēs.

Viņa juta vīra pretestību, pirms tas paguva ko papateikt.

—   Ar šo šauteni neviens neiedzīvosies, — viņa strauji iebilda.

—          Kas tad nu liels, viena šautene. — viņš teica.

—   Nekas. Ja būtu tūkstoš šauteņu!

—    Un kaut arī viena. Tā var nonāvēt cilvēku… Viena šautene nonāvēja arī mūsu zēnu. Viena šautene ir daudz, ja tā kādam trāpa.

—   Nonāvēt ir kaut kas cits nekā iedzīvoties, — viņš teica pēc brīža. Un viņa pamanīja, ka vīrs to nesaprot.

—    Nonāvēt vai iedzīvoties kara laikā ir viens un tas pats, — viņa lēnām teica. — Ir tādi, kuri vienmēr grib pelnīt. Uz dzīvo rēķina tie nopelna atliku likām un arī tad, ja cilvēks mirst. Tam reiz jākļūst citādi. Vairs nedrīkst iedzīvoties, tā ne, vai tu saproti, un tas atkarīgs no mums.

—    Kā tad tas varētu kļūt citādi?

«Nav nozīmes ar viņu runāt,» Marija nosprieda. «Es negribu viņu uztraukt nakts vidū.»

—    Tagad guli, Anton, — viņa teica. — Rīt no rīta nakts būs pārlaista. — Viņš dzirdēja, ka viņa pagriezās uz otriem sāniem un sakārtoja gultas segu. Viņa iemiga ātri. Elpas vilcieni kļuva gausāki, un pagāja ilgs laiks, līdz izelpošanai sekoja ieelpošana.

'Kuniks vēl ilgi bija nomodā.

«Marijai šķiet, ka es nezinu, ko viņa domā. Nav arī brīnums, divdesmit trīs, nē, divdesmit četrus gadus mēs

dzīvojam kopā, un es vienmēr esmu skatījies tikai uz priekšniekiem un stīvajām apkaklītēm. Un ne uz viņu.

Kā es ienīdu francūzi, kas nošāva mūsu Verneru! Un lagad es to pēkšņi vairs neienīstu! Tas tur nekā nevareja darīt. Arī tam tie iespieda tikai vienu šauteni rokā. Varbūt ari tam pašam jau gals pienācis. Jāienīst tie, kurus karš nekad neskar, kuri karus kurina, lādei, ka tas tiem ir labs veikals, tāpēc, ka grib iedzīvoties.

Kopš šīs nakts es vairs nenīstu frančus. Bet kopš šīs nakts es nīstu tādu vīru kā iKrups. Un karš jāizbeidz. Krievijā to izbeidza. Ļeņins un tauta.»

Ļeņins, viņš domāja.

Nākamajā rītā, Kunikam mostoties, sieva jau sen bija prom. Viņš nomazgājās pie izlietnes un virtuvē apģērbās. Uz galda viss bija uzlikts. Kafija ar sildāmo nosegtajā skārda kannā, glāze ar sīrupu, rupjmaize un margarīns. Bija kā ik rītus. Uz dēlīša viņš sagrieza maizi kubveid'i gabaliņos, ar smailo kabatas nazi iemērca tos sīrupa glāzē un tad kafijas tasē. Tā bija liela tase bez osas. Zaļš lauru vainags vijās ap dzelzs krustu. Zem tā puslokā uzrakstīts — «Dievs ar mums».

«Vakar vakarā es baidījos iet šodien uz fabriku. Šodien ir pavisam citādi1 ,» viņš domāja. «Es turp eju tāpat kā citi. Esmu viens no viņiem. Un ienīstu šo darbu. Tas ir netīrs darbs.»

—    Es vakar pielaidu kļūdu, — viņš sev teica un domāja par Gerhardu Kranču. — Man vajadzēja pateikt, ka nenodošu viņu. Kāda gan nakts viņam bija jāpārlaiž un lagad vēl visa garā diena līdz nakts maiņai. Man jāiegriežas viņa dzīvoklī un jāpasaka.

Viņš paskatījās virtuves, pulkstenī. Bija par vēlu. Viņš vairs nepaspēja tikt 'Kranča dzīvoklī. Ja viņam laimējas, tad pagūs tikai vēl notvert tramvaju. «Ko es uztraucos,» viņš nodomāja. «Es viņam to nemaz nevarēju pasacīt, es taču gribēju viņu nodot, par viņu ziņot.

Bet man vajadzēja uzcelties agrāk. Man šautene jāaizvieto ar citu. Ci'k labi, ka tādiem gadījumiem skapītī slepeni glabājās rezerves šaulenc. Tā tas bija jau Špandauā, visās pieņemšanas nodaļās, lai1 gan tas ļoti stingri aizliegts.

Man jāpārbauda arī citas šautenes,» viņš domāja, noslēdzot dzīvokļa durvis.

Viņam laimējās: tikko viņš nokļuva pieturas vielā, tramvajs iegriezās ap slūri. Bet ceļā gadījās kavēklis. Tika laboti .gaisa vadii.

Ar dažu minūšu nosebošanos viņš iegāja pa Heiners’ dorfas fabrikas vārtiem.

iKunikam likās, it kā vārtsargs noskatītos viņam nopakaļus. Kad viņš vēlreiz pagriezās, vārtsargs runāja pa tālruni. «Mani vēl vienmēr tirda sirdsapziņa,» Kuniks domāja. «Kas zina, kādēļ viņš telefonē.

Vai sirdsapziņa tirda arī tos, kam uz apziņas ir mans zēns un simtiem tūkstošu citu? Un cilvēks taču ir vairāk vērts nekā šautene.»

Viņš žigli uzsteidzās pa kāpnēm un gaitenī atslēdza pieņemšanas telpas durvis.

Gaiss bija sasmacis. Viņš pakāra mēteli un platmali uz pakarināmā pie durvīm un atvēra divus logus. Viņš redzēja pāri žogam tīrumu. «Tur es skrēju,» viņš atcerējās. Pagriežoties viņš pamanīja kaktā kastu grēdu. iKastes jādabū prom, tās man vairs nav vajadzīgas. Statīvos karājās šautenes. Otrā ri: ndā vienas trūka. Viņš atnesa no skapja rezerves šauteni. SKG — «šauteni katram gadījumam», to bija iesaukuši ieroču meistari. Viņš noņēma labojuma zīmi ar uzrakstu «Bojājuma pavadzīme Nr. 1878», iebāza to kabatā un pakāra šauteni statīvā.

Tā, tagad viss bija kārtībā. Viņam kļuva vieglāk.

«Tagad man vēl tikai jāpārbauda šautenes,» viņš domāja un atslēdza 1. montāžas durvis.

Varbūt kāds zināja, vai Krancam nakti nav bijusi lēkme.

—   Labrīt! — viņš teioa.

Neviens neatbildēja.

—    Labrīt! — viņš skaļi un draudzīgi atkārtoja.

iKāda paveca sieva viņa tuvumā nedroši atbildēja:

—   Labrīt!

Kuniks nojauta, ka šeit kaut kas nebija kartībā. Neviens neskatījās viņā. Kas tad nolicis?

Viņš norādīja uz ratiņiem ar naktī saražotajām-šautenēm.

—   Vediet tos krāmus šurp! Arī šauteņu kastes kādam jāaizved atpakaļ uz noliktavu.

Viņš aizgāja līdz pēdējam logam pie Šnābela.

Arī Šnābels bija vecs špandauietis.

—   Labdien, Rihard, — Kuniks teica un uzsita tam uz pleca.

—   Labdien, — tas bailīgi atbildēja un slepus skatījās līdzās stāvošajā strādniekā, it kā tas kaunētos stāvēt Kunikam blakus.

—    Kas tad šeit noticis? — Kuniks jautāja saīdzis un nedrošs.

—    Kas šeit noticis? — atkārtoja vecā Šnābela darba biedrs. Tas bija gados jauns vīrietis, liels tēvainis ar melnām acīm. Kuniks zināja, ka tas sastāv partijā.

—   iKas šeit noticis? — tas rupji atkārtoja. — Jūs taču to zināt labāk nekā mēs!

«Jūs,» Kuniks domāja. «Kopš kura laika tad tas man saka «jūs»?»

Melnais izslēja dūri, bet puspacēlis ļāva tai atkal noslīgt, apgriezās un iz-gāja ārā. 'Durvis vien noblaukstēja.

—    Saki jel vienam cilvēkam, jūs laikam visi kopā esat sajukuši prātā! — Kuniks kliedzia. — Es gribu zināt, kas tie par kumēdiņiem! — Viņš nikni lūkojās Šnābelā.

—    Ko tu tur esi savārījis, Anton, — Šnābels meklēja īstos vārdus. — Tādu cilvēku kā Gerhards taču nenodod. To mēs, strādnieki, taču varējām nokārtot paši savā starpā.

Kuniks nesaprata, par ko tas runā.

—   Kuru tad es esmu nodevis? — viņš jautāja, un viņa balss aizrāvās.

Šai mirklī atvērās durvis uz gaiteni. Parādījās kāds no kantora. -

—   Meitetar Kunik, tūliņ pie šefa!

Kuniks vēl gribēja ko sacīt. Bet klusēja. Tiem tur kantorī nav viss jāzina.

Viņš noslēdza pieņemšanas nodaļas durvis un sekoja rakstvedim uz pārvaldes ēku.

—   Kur tad deg? — viņš ejot jautāja.

Rakstvedis paraustīja plecus zem baltā mēteļa.

Viņi gāja pia galvenās grāmatvedības garajām

telpām. Kuniks bija noliecis galvu un neredzēja, ka pārējo skatieni sekoja viņam.

Pavadonis pieklauvēja pie šefa kabineta durvīm un, Kunikam ieejot, palika ārp;tsē.

Šefs, diplomētais inženieris Hikings, vestfālietis, sēdēja pie sava rakstāmgalda. Pie mazā apmeklētāju galda, pie kura Kuniks dažreiz bija redzējis sēžam ari sekretāri ar stenogramu bloku, stāvēja leitnants, kāds majors un vēl kāds civiltērpā.

'Kunikam ieejot, tie kā pēc pavēles izbeidza sarunu un, sekodami majora priekšzīmei, atkrita dziļajos, melnajos ādas sēdekļos.

Viņu klātbūtne nenozīmēja neko labu.

Šefa kabinetā viss bija melns, rakstāmgalds, mazais, apaļais galdiņš, pārsegts ar garbārkstainu, zaļu galdautu, sēdekļi, panelis gar sienām.

—   Tas ir meistars Kuniks no 1. pieņemšanas nodaļas, — Hikings teica majoram.

Majoru Kuniks jau bija redzējis pāris reižu. Tas bija no Priz, t. i., pretizlūkošanas daļas. Nepatīkams tips, to viņš zināja. Majors pacēla galvu un pāri degunkniebim pētoši nolūkojās Kunikā.

—   Meistar iKuniik! — Tad ieturēja īsu pauzi. — 'Kas tad pagājušajā naktī notika I. pieņemšanas nodaļā?

Kuniks vairījās majora nepatīkamā skatiena. Viņš lūkojās zaļajā galdautā. Uz tā atradās biezi, dzelteni aktu vāki, kas bija saburzījuši galdautu.

—   Vai jūs nesapratāt manu jautājumu?

Kuniks paskatījās viņā.

—   Jā …

—   Ko nozīme — jā? Lūdzu, atbildiet!

Tā ir nopratināšana, Kuniks nodomāja. Hikings nesaka ne vārda. Tie pat nepiedāvā man krēslu.

—   Es vakar strādāju līdz ceturksnim pāri desmitiem un dežurēju.

Majors pacēla galvu.

.. — Un?

—   Tad es gāju mājas.

—   Tātad nekas nenotika, it nekas, ko?

—   Nē, majora kungs. Sevišķu notikumu nebija.

—   Sevišķu nolikumu nebija, — majors sacīja un

gavilējošu skatienu lūkojās apkārtējos. Viņa roka noplakšķēja uz ādas polstējuma.

—   Tā! Un tagad es jums gribu pasacīt ko citu. Es jums pateikšu, kas nolika. Jūs…

Leitnants majora rokai uzlika savējo. Viņš paliecās tālu uz priekšu. Viņi sačukstējās. Kuniks nesaprata, par ko. «Kā es pateicu, tā nebija pareizi,» viņš domāja. «Tie taču zina, ka kaul kas nolicis, cikādi nebūtu likuši mani atsaukt.»

Sarunājoties ar leitnantu, majors neizlaida no acīm Kuniku. Kuniks skatījās sienā.

«Kaut majors tikai nejautātu tūliņ, kas nolicis,» Kuniks domāja. «Varbūt postenis mani pazinis.»

Majors atvairoši pamāja ar roku, un leitnants apklusa. Majors brītiņu padomāja, tad atlaidās pret atzveltni.

—   Naktsmaiņas pārtraukuma laikā jūs pārsteidzāt palīgmehāniķi Gerhardu Kranču sabotāžas aktā, notvērāt un palaidāt. Kāpēc jūs to noklusējāt?

Viņš ātri bēra vārdus. Pie pēdējā teikuma balss aizmetās.

—   Tas pēc jūsu domām nav nekāds «sevišķs notikums», — vai ne? — viņš nicīgi noprasīja.

«Tie zina, visu, visu,» (Kuniks domāja. «Liegties nav nozīmes.»

—   Saskaņā ar rīkojumu man šādi gadījumi jātur stingrā slepenībā un jāziņo tikai leitnantam Merkelam.

Leitnants dzīrās uzlēkt kājās, taču atkrita atpakaļ dziļajā sēdeklī.

—    Bet jūs neteicāt ne vārda. Vakar es jums taču jautāju.

Sāda atbilde bija sagaidāma. Kuniks pacēla roku.

—   Es gribēju to ziņot šodien, leitnanta kungs. Vakar jutos, ka būtu dabūjis triecienu pa galvu. Es nezinu, kā las notika, tas bija briesmīgi.

Majors pavīpsnāja.

—   Vai jūs nezināt priekšrakstus? Kā jums jāizturas gadījumā? — viņš jautāja. Majors skaitās, ka Ku-

lilks atbildot neietur pamatstāju. Sim vīrelim derēja valkai uniformu, tad viņš ar to izdarītos pavisam citādi.

Kuniks vilcinājās. — Es ziņošu par notikumu tūlīt.

—   Tūlīt! — majors atkārtoja liekuļoti laipni.

—    Un ko jūs darījāt? Vienkārši aiizskrējāt mājās un gluži vienkārši liekaties gultā. Tā ir pareizi!

Majors lūkojās Hikingā.

—   Tādi ir jūsu meistari, diplomētais inženiera kungs. Es atļaušos vēlreiz pārbaudīt visu jūsu personālu.

Diplomētais inženieris Hikings sakārtoja taisni parakstāmo papīru vākus. — Kuniks citādi ir uzticams, ilgi pārbaudīts lietpratējs.

—    Gerhards Krancs, tas taču ir kroplis. Viņš to izdarīja lēkmes laikā, tas patiešām bija prātā jucis, ārprātīgs! Un viņš jau nekā nedarīja, bija tikāt ielauzies pieņemšanas nodaļā.

Majors pārtrauc Kuniku.

—   Nekā nedarīja, jūs sakāt! Un tāpēc, ka nekā nedarīja, naktī vēl atzinās leitnantam Merkelam un pats atbildēja par sekām, — majors teica. — Jums nav neviens jāaizistāv. Par vēlu! Šim zellim, kam nebija tēvzemes, sirdī tomēr kvēloja godkārības dzirksts. Viņš atzinās savos noziegumos. Bet jūs mēģināt mums šeit mānīties. Jūsu palīgs pats sevi tiesāja. Un tas runā viņam par labu.

Kuniks nesaprata. Ļaunām acīm majors blenza viņā.

—   Tur jums ne silts, ne auksts, ko? Jūsu līdzdalībnieks pēc labprātīgas atzīšanās nogāzies kāpņu telpās, skaidrs?

iKuniks nodomāja, ko viņš tur runā! Kāpņu telpās?

Majors neatlaidās.

—    Cik ilgi jūs jau tā kopīgi darbojaties? Kā uzdevumā strādājat! Atbildi! Krancs atzinās pilnīgi.

Kuniks vairs nespēja noslēpt satraukumu.

—   'Ko tad kopīgi? Nekā nedarām kopīgi. Pajautājiet taču Gerhardam Krancam. Es pieprasu konfrontēšanu.

—   Paskaties tikai, izliekas par muļķīti, — leitnants sacīja civilistam, kas līdz šim nebija bildis ne vārda.

Diplomētais inženieris Hikings raudzījās Kunikā.

—   Jūsu klaigāšanai nav nekādai nozīmes, Kunik, — viņš sacīja mierīgi un izlīdzinoši. — Krančs pēc atzīšanās kāpņu telpās… — Hikings kļuva nedrošs un vērās galdā.

Tas, ko viņam togad majora uzdevumā vajadzēja sacīt, bija meli. Kad Hikings vilcinājās, majors iejaucās:

—  Krancs izdarīja pašnāvību! Viņš ir miris!

Kuniks pamazām apjēdza. Pirmīt taču kāds jau kaut ko tamlīdzīgu teioa. Ko? Pašnāvību? Viņš jutās, it kā būtu saņēmis briesmīgu sitienu pa krūtīm.

—   Pašnāvību?

Tagad viņš paliek mīksts, majors apmierināti nodomāja. Šis «trieciens» bija majora ieplānots. Tagad gan Kuniks nāks klajā ar visu. Mirušo žēlot viņam nevajadzēja! Un, kad šādi godīga rakstura cilvēki kā šis Kuniks izdzird kaut ko par nāvi, tad viņi sašļūk kā tukši maisi. Jābūt psihologam, tas ir galvenais! Galu galā nevarēja taču atklāt, kas bija noticis patiesībā: ka šis sasodītais Krancs aizlaidies.

Trieciens bija izdevies. To varēja redzēt ikviens. Tagad nedrīkstēja ļaut Kunikam laiku pārdomām. Vēl uzbrukums jāturpina, un majors nebija drošs, kādā tonī tagad runāt: skarbā vai miermīlīgā, liekuļoti sagrauztā.

Viņa vārdos ieskanējās abi:

—   Tā ir aplamība, ja gribat saudzēt mironi. Tāpēc runājiet! Jums vairs nav jārēķinās ne ar vienu. — Visi sasprindzināti noraudzījās Kunikā. Civilista zīmulis pilnā gatavībā jau atbalstījās pret papīru.

—    Vai nepiedāvāsim viņam krēslu? — Hikings jautāja.

—    Manis dēļ divus, — majors skaizdamies teioa. Kā tagad varēja ierunāties par krēslu! Kuniks apgriezās un aizgāja pie sienas. Tur bija trīs krēsli. Viņš apsēdās. Teipā valdīja stings klusums. Viņš dzirdēja, ka civilists kaut ko rakstīja. It kā vairs nespēdams gaidīt.

—   Tā, Kunik? Izstāstiet visu kā vīrs! Izkratiet savu sirdi! — majors mudināja. Viņš gribēja sakrustot kājas, bet, kad redzēja, ka Kuniiks grib atbildēt, uztraukumā to aizmirsa, un viņa labā zābaka papēdis dauzīja linoleju-

—   Es, es nezinu, nekā nebija. Krancam taču uznaca lēkme. — Kuniks saknieba lūpas.

—   Labi! Kad ne, tad ne! — Majora sejā redzēja vilšanos. Viņš izskatījās kā skolas zēns, kam ausīs zvana negaidītas pļaukas dēļ.

Tāds idiots, domāja kriminālierēdnis. Ja Kuniks zina,

ka Krancs vairs nevar runāt, tieši tad viņš neatplētīs žaunas. Bet majora kungu nevarēja pārliecināt.

—    Lai nu tad pagaidām būtu kā būdams, — majors novērsās, — gadījums skaidrs kā diena! Slēpšana, veicināšana, dienesta priekšrakstu neievērošana, varbūtēja līdzdalība! Pietiek! — Viņš pamāja ar mazo pirkstiņu 'Klīnikām.

—   Panāciet taču tuvāk! Krēslu paņemiet mierīgi līdz. — Kuniks tuvojās bez krēsla.

—   Kur ir šautene? — Jautājums nāca kā zibens spēriens.

—    Kāda šautene, majora kungs? — No Kunika sejas nekas nebija nolasāms.

—   Trūkst viena šautene, — majors pacēla balsi.

—   Un, ja jūs pavisam noteikti gribat zināt, — viņš skatījās papīra lapā, ko leitnants viņam turēja priekšā,

—   trūkst šautene Nr. 25262!

—   Netrūkst nevienas šautenes. Es taču būtu pamanījis iztrūkumu, — Kuniks skaji sacīja.

—   Nu, to mēs tūliņ pierādīsim, — majors noteica un piecēlās. Pārējie sekoja viņa piemēram. Arf diplomētais inženieris ITikings bija piecēlies. Majors pamāja viņam ar galvu. — Apskaļīsim to lietu tūliņ.

. Pārvaldes ēku viņi atstāja pa sānizeju. Kad viņi izgāja ārā, leitnants parādīja ar zīmi uz vārtsarga mājiņas pusi. Tās dibentelpā atradās sardze. Iznāca kareivis un viņiem pievienojās. Viņš gāja Kunikam blakus.

«Tas ir tikpat kā apcietināts,» 'Kuniks domāja. «Postenis mani pazinis un nodevis. Tātad beigas. Visam beigas!»

Viņa domas aizklīda pie Lībknehta. Un kavējās pie sava dēla. Un pie Marijas. Nekas nav beidzies! Jācīnās! Jāaizstāvas! Ienaidnieks, tas ir šeit. Marijai ir taisnība, kamēr tiem kalpo, tikmēr viss ir labi. Un vienas nakts laikā viss var mainīties. Tad nekas vairs nav labi.

Pieņemšanas telpā vēl aizvien bija atvērti abi logi. Tas bija aizliegts, lai gan tiem priekšā restes. Bet kungi laikam to neredzēja.

Majors stūrēja prom uz šauteņu statīviem 1. montāžas bīdāmo durvju tuvumā. Viņš pēkšņi apstājās.

—   Ko tu neteiksi! Tas taču par traku!

Viņš rādīja uz otro rindu.

—   Ko jūs nu teiksiet, mani kungi? Otrā rinda, septītais statīvs! Šautenes ir pilnā skaitā!

Civilists piegāja un izņēma septīto šauteni. Viņš to ziņkārīgi 'apskatīja. Aiz ādas siksnas turēja uzmanīgi paceltu

«Vēlāk viņi meklēs pirkstu nospiedumus,» Kunikam iešāvās prātā. «Manis dēļ, uz visām šautenēm ir manu pirkstu nospiedumi.»

—    Padodiet šurp! — majors pavēlēja un satvēra šauteni. Viņš skatījās numuru. Viņa roka nervozi stumdīja degunkniebi. '

—    Seit notiek brīnumi1 , mani kungi! Naktī visu uzņēmumu apgriež otrādi. Meistars Kuniks iet mājās un guj, vēl pirms stundas šeit trūka viena šautene, un proti, šautene 25 …

—   25 262, — leitnants papildināja.

—    Un tagad «kramenīca» pēkšņi ir atkal šeit. īsta burvestība! Šai tikai cits numurs.

Civilists noliecās. — 43 561, — viņš nolasīja.

Majors šauteni arvien vēl turēja rokās.

Kā šis tips tur šauteni, Kuniks nodomāja. Ja kareivis tā tur, "to iebāž karcerī.

—    Šeit laikam tirgojas ar šautenēm kā ar malku, vai ne?

—   A^ajora kungs! Es tomēr lūgtu … — diplomētais inženieris Hikings teica.

—    Nu, tā taču ir patiesība, — majors atbildēja. — Pie sienas būtu jānostāda visa šī banda.

Viņš tuvredzīgi samiedza acis un skatījās Kunikā.

—   Kā šautene nokļuva šeit, iKunik?

—    Kā visas šautenes, no montāžas, — Kuniks atbildēja.

Majors noskaitās.

—    Nerunājiet blēņas! Jūs laikam turat mani1 par muļķi, ko?

Kā nu derētu skaļi pateikt «jā», Kuniks nodomāja

—   Numurē taču tekoši1 , — majors sacīja. — Un starp šautenēm, — viņš nostājās starp 1. un 2. rindu, — 25 261 un 25 263 tātad jābūt šautenei 25 262. Un nevis četrdesmit I rīs tūkstoši tik un tik!

—    Kā šautenes ienāk, tā es tās iekarinu, — Kuniks mierīgi sacīja.

—    Te tomēr kaut kas nav kārtībā — 43 561, tagad mums taču ir gluži citas sērijas, — diplomētais inženieris Hikings teica un kratīja galvu.

—   Vai jūs šautenes iereģistrējat? — majors jautāja.

—   Jā gan, — Kuniks atbildēja.

—   Nu, tad parādiet man taču numuru 43 5611

Viņi piegāja pie pults. iKuniks izņēma burtnīcu. Šķirstīdams viņš to atvēra.

«Man gan vajadzēja veco numuru izsvītrot,» viņš nodomāja. „

Majors pienāca pie pults. Diplomētais inženieris Hikings skatījās pāri tā plecam. Viņš rādīja uz kādu skaitli.

—          Tepat jau ir, — majors sacīja un nolasīja.

—   25 262!

Viņa labā roka bungoja uz pults.

—    Gadījums pilnīgi skaidrs! Armijas īpašuma zagšana! Vācu armijas ieroču krājumu apdraudēšana!

Mulss klusums.

Kuniks skatījās uz savām kurpēm. «Postenis gan nav mani nodevis,» viņš domāja. «Citādi majors to tagad paziņotu!» Var arī būt, ka viņš nezina nekā. Nezina nekā. Lai nedomā ķert muļķi.

Majors nodeva šauteni leitnantam.

—    So vīru pakļaus tālākai nopratināšanai; to uzņemsieties jūs, Merkel!

Viņš pavērsās, lai aizietu.

—    Un mēs pa to laiku paraudzīsimies, kur slēpjas šautenīte. Saderam, ka atradīsim, kaut arī tā būtu tik

maziņa!

Majors izstiepa roku pret Kuniku. īkšķis un rādītāja pirksts bija salikti gandrīz vai kopā.

Visi devās uz vārtsarga mājiņu. Tagad Kuniks soļoja ar paceltu galvu. «Dzīvoklī tie visu apgriezīs otrādi,» viņš gudroja. «Tur es nekā nevaru darīt. Marija šauteni gribēja aiznest.

Es negribēju.

Vēl tikai trūkst, ka atrod pie Marijas skrejlapas.»

Viņš dzirdēja, kā tie aizmugurē runāja.

—   Man tas ir neizprotami, šis cilvēks ir viens no

maniem vislabākajiem strādniekiem, — diplomētais inženieris Hikings sacīja.

—   Ticēt vairs nevar nevienam, — leitnants noteica.

Viņi stāvēja pie vārtsarga mājiņas loga. Strādnieki

pagalmā apstājās.

«Drīz vien viņi zinās, ka es neesmu nodevējs,» Kuniks domāja. «Viņi uzskatīja mani par nelieti. Vēl pirms stundas.» Leitnants pirmais iegāja sarga mājiņā. 'Kareivis turējās aiz Kunika.

Majors un kriminālierēdnis noskatījās nopakaļ.

Tad majors pasauca sargkareivi.

Tas stāvēja pamatstājā. Bija vīrs krietni gados.

—   Manu auto!

—    Majora kunga auto, — kareivi's atkārtoja, pagrieziens apkārt neizdevās pēc reglamenta, un viņš izsteidzās uz ielas. Mašīna gaidīja aiz stūra. Apaļvaidzim šoferim, kam varēja būt ap trīsdesmit gadu, blakus sēdēja jauns kareivis.

Mašīna vienmēr gaidīja kādus piecdesmit metrus atstatu. Tāds bija priekšraksts pretizlūkošanas dienesta mašīnām. Kur tās apstājās, arvien kaut kas notika. Piecdesmit metru attālumā.

Ceturtdaļstundu vēlāk vaļēja automašīna ar pilngumijas riepām savus lielos spieķu riteņus apturēja Kvanta ielas 134. numura tuvumā. Pie gaļas veikala rindā stāvošās sievas un vīri1 ziņkārīgi skatījās šurp.

No mašīnas izlēca trīs uniformētie un viens civilists. Majors uztraukti vicināja rokas un steidzināja pārējos. Abi kareivji drāzta šurp un turp, meklēdami nama numuru. Pa to laiku kriminālierēdnis 134. numuru bija pamanījis ielas otrā pusē un ar roku māja abiem. Tie skrēja pāri ielai un iegāja pa vārtiem 134. namā.

—   Tiem nu gan ir jāsteidzas, — kāda rindā stāvētāja piezīmēja.

—    Tā bija militārā policija un kriminālists! Droši vien kādu meklē, — kāds vīrietis svarīgi teica.

Un sievas un vīri pēkšņii apklusa.

Marija gan dzirdēja soļu troksni! kāpņu telpās, bet nepievērsa tam nekādu uzmanību. Viņa virtuvē mazgāja traukus, kad zvana poga noknikšķēja durvīs. Zvanīšanu nedzirdēja, jo vēl joprojām nebija strāvas. Bet, kad

ni

virtuves durvis bija atvērtas, varēja dzirdēt, ja durvju zvana poga atšāvās atpakaļ. Marija nosusināja rokas un pameta skatienu gaiteni. Pa dzīvokļa durvju piena stikla kvadrātu viņa saskatīja klusējošo viru izplūdušās ēnas Ja kāds no viņiem teiktu kaut vārdu, to dzirdētu.

—   «Kruķi»! — Marija čukstēja. Viņa stāvēja kā pienaglota, un pār muguru pārskrēja aukstas tirpas.

Brošūras! Viņa izrāva žūksni burtnīcu, ko glabāja aiz virtuves skapja, turēja to rokās un nezināja, kur noslēpt.

Zvana poga noraustījās vēlreiz. Dzīvokļa durvju vēstuļu spraugas aizlaidni ātri mētāja augšup, un tas skaļi klabināja.

Marija ieskrēja atejā un visu iemeta klozetpodā. Kamēr viņa pievilka rokturi un ūdens šņāoa, pie ārdurvīm kāds dauzīja ar dūri pa piena stikla rūti.

—   Jā jel! — viņa sauca un augošā izmisumā ievēroja, ka papīrs iesprūda notekā. Viņa izrāva ārā, kas bija palicis pāri un ieskrēja virtuvē.

iKo lai es daru, ko lai es daru, Marija nervozēja, pasvieda slapjās burtnīcas zem dīvāna, uzlika virsū papes kārbu ar sienamo auklu, bet, apjēgusi, ka tā nav nekāda slēptuve, visu atkal izņēma.

Ārpusē kāds nikni dauzīja ar zābaku durvis.

—   Atvērt! — sauca vīrieša balss.

—   Vienu acumirkli! Man vispirms jāapģērbjas! — Marija atsaucās.

Viņa vēlreiz pārlaida acis virtuvei. Pavardā nedega uguns, tieši šodien pavardā nedega uguns.

Viņa izdzirda, ka ārpusē kāds sāk darboties ap atslēgu. Viņas skatiens pievērsās podam uz gāzes liesmas. Viņa norāva tam vāku. Tas noblaukstēja uz grīdas. Steidzīgi viņa iegrūda pirkstus verdošajā ūdeni, izrāva pāris kartupeļu un pabīdīja brošūras zem kartupeļiem pie poda dibena. Tad pacēla vāku un uzlika to podam virsū, pagrieza mazāku gāzi un izskrēja gaitenī.

Viņa gribēja atvērt durvis, taču tās nepadevās.

—   Acumirkli, — kāds sacīja ārpusē.

Viņa dzirdēja, ka tas izvilka no slēdzenes atslēgu vai mūķīzeri. Durvis atsprāga vaļā.

Policija, — civilists sacīja, aši paceldams svārku atloku. Viņš valkāja zaļu mednieka cepuri.

Marija stāvēja durvīs un nedeva ceļu. Viņa pārlaida roku kleitai un matiem, it kā būtu nupat uzcēlusies.

—   Es brīnos, kas tur klauvē! Poli'cija!? — viņa sacīja. •

Kriminālierēdnis un trīs karavīri iespraucās pa durvīm. Viņa pakāpās sānis.

«Nu, nu, nu,» viņa gribēja sacit. Bet viņai aizrāvās elpa.

—   Kas tad noticis? — viņa jautāja tēlotā pārsteigumā.

Viņa manīja, ka balss skan bažīgi.

Majors atgrūda durvis uz guļamistabu un iemeta tur skatienu. Citi iegāja virtuvē, un kāds atslēdza viesistabas durvis. Viņi pārliecinājās, vai nav vēl kāds dzīvoklī bez Marijas, un tad atgriezās gaitenī.

Marija domāja, ka šūniņa izputējusi. Uzieta spiestuve. Es nekā nezinu, nekā nezinu, itin nekā, ja tie man jautās.

—   Vai jūs vienmēr liekat saviem viesiem stāvēt gaitenī? —»majors ironiski jautāja.

Viņam nepatika, ka tā stāvēja durvju tuvumā. Viņam bija līdz kaklam šī mūžīgā pratināšana, dnvokļu kratīšana, apcietināšana. Tas viss taču bija veltīgi. Viss kļuva arvien jaunāk. Iestādē droši vien jau gaidīja jauna notikumu kaudze. Viņš savu darbu dēvēja par «namu cīņu». Sī cīņa vienmēr norisinājās sētas namos, īres kazarmas, fabrikās un ģimeņu dārziņu rajonu būdelēs. Visur, kur valdīja'nabadzība un posts. Tā bija cīņa ar hidru. Vienu galvu nocirta, desmit citas izauga tās vietā. Un cilvēki tur bija stūrgalvīgi, nikni un nerunīgi. No viņiem plūda apņēmība. Ar nekaunībām tos vajadzēja izaicināt, j-<j gribēja tiem atraisīt mēli. Marija grasījās iet viesistabā.

—   Iesim šeit, gaitenī nekā neredzam, — majors sacīja un devās guļamistabā. Marija un pārējie tam sekoja: tie apskatīja guļamistabu. iKriminālierēdnis paskatījas aiz skapja.

Majors uzlika kāju uz krēsla pie Antona gultas. Viņš i'lgi vērās Marijā.

—   Kur jums ir šautene?

Marijai novēlās akmens no krūtīm. Tātad ne skrejlapu dēļ, viņa domāja. Bet tad viņa apjuka. Viņa iedomājās šauteni, kas atradās viesistabas skapja dibenā.

—   Šautene? — viņa jautāja, lai iegūtu laikfi.

—   Nejautājiet tik muļķīgi! — kriminālierēdnis viņai nopakaļ noburkšķēja.

—   Šautene, ko jūsu vīrs vakar paņēma līdz, lai salabotu. Viņš sacīja, jūs to izsniegšot.

Marija salika rokas zem priekšauta.

—    Mans vīrs neko neatnesa. Es neko nezinu par šauteni.

Viņa saprata, ka bija neprāts tā runāt. Bet viņai bija jāiegūst laiks, laiks.

—    Tā, — majors sacīja un nocēla zābaku no krēsla. Viņš uzsita sev pa kabatu bikšu mugurpusē.

—   Tad atļaujiet, ka mēs šeit mazliet apskatīsimies.

Viņš pamāja ar galvu pārējiem.

—   Manis dēļ meklējiet, cik jums tīk, — Marija sacīja.

Bailes viņai paralizēja balss saites.

Majors izplestiem pirkstiem pacēla sedzamo pēli.

—    Šeit i'zskalās tik… — Marija iesāka, it kā būtu jāatvainojas nesakārtoto gultu dēļ. — Es pirmīt tieši gribēju saklāt gultas. Es no rītiem iznēsāju laikrakstus.

Aiz viņas muguras kāds atvēra skapja durvis. Viņa dzirdēja, kā tas izņom no plaukta veļu un noliek uz grīdas.

Viņa skatījās majorā.

—    «Lokalanzeiger», — viņa sacīja. Varbūt tas noskaņotu viņu miermīlīgāk.

Majors iztaustīja matraci!. Viņš pacēla apaļo galvu un rauca degunu.

—   Atveriet taču logu! — viņš sacīja šoferim. ,

Tas pamela naktsskapīti un raustīja aizkarus.

Marija satvēra viņa roku.

—   Tā neiet! Šeit ir aukliņa! Jūs man jaunus nepirksiet.

Kareivis pārsteigts raudzījās viņā un kāpās sānis.

—   Nāciet šurp! — sacīja majors, kam nepatika šāda noteiktība.

—   Atstājiet tūliņ istabu!

Viņš pievērsās otram kareivim, jaunākajam, kas vēl aizvien stāvēja pie durvīm.

—   Un jūs neizlaidiet dāmu no acīm, tā gan!

—   (Klausos! — kareivis sacīja un sasila papēžus.

—   Nāciet līdz! — viņš teica Marijai.

Kareivis aizvēra aiz viņas durvis.

Gaiteņa pustumsā viņi stāvēja viens otram blakus.

«Tie atradīs šauteni,» Marija domāja. «Tiem tā jāatrod. Ko lai es tad saku? Es to nevaru uzņemties, es nevaru Antonam palīdzēt, nevaru palīdzēt. Šautene taču nākusi no fabrikas. Es nevaru sacīt, ka atradu to apstādījumos »

Viņa dzirdēja, kā istabā atvelk un aizbīda atvilktnes. Tagad viņi pavirzīja pat skapi sānis.

Viņas acis meklēja jaunā kareivja seju. Tas sajuta viņas skatienu.

«Man jāizvelk no skapja slēdzene,» viņa domāja. «Tas varbūt palīdzēs, vienu minūti palīdzēs, un kaut arī tā būtu tikai minūte.»

—   Vai jūs varat pateikt pareizu laiku? — viņa jautāja kareivim.

Viņš neatbildēja.

Marija norādīja uz viņa rokas pulksteni. Tas bija kabatas pulkstenis platā ādas siksnā.

Kareivis nepakustējās.

«Viņš nedrīkst ar mani runāt vai arī negrib. Viņš nicina mani; būtu spējīgs man sejā iespļaut, tas ir tāds. Viņš nesaprot, ko mēs gribam. Kā to vēl daudzi nesaprot un vairās no manis un līdzīgiem. Viņa nicīgais skatiens pirmīt pie durvīm izteica visu.» Marija salika rokas uz vēdera un juta, ka uz pirkstiem un plaukstām ir apdeguma tulznas. Tās sāpēja. «Biju tik satraukta, ka nepamanīju,» viņa nodomāja.

Viņa izdzirda, ka guļamistabā tie izjauc gultas. Tad durvis atvērās, un apaļvaidzis kareivis nolika gaitenī pie sienas matraci. Istabā laikam kļuvis par šauru.

Marija gāja uz viesistabu.

—   Jūs paliekat šeit, — jaunais kareivis teica.

—   Es gribu paņemt tikai mutautiņu, — viņa lūdzoši sacīja.

Tas viņai sekoja istabā.

Viņa atvēra skapi. No durvīm pazagšus paskatījās uz ielāpu lupatiņām. Šautene nebija redzama. Savā mēteli Marija atrada mutautiņu. Viņa noslēdza skapi un mazo atslēdziņu paturēja rokā. Tumšajā gaitenī viņa to iebāza priekšauta kabatā.

Tagad civilists ienesa matraci.

—    Gultas atkal tā, kā bija! — viņa dzirdēja majoru komandējam.

«Es to nevaru aizkavēt,» viņa domāja. «Es nekā nevaru darīt, it nekā. Tik bezpalīdzīgs var būt cilvēks, ja tam uzbrūk nelaime. Jāstāv gaitenī, bet rokas deig, ka jākliedz. Un blakus stāv cits, gluži mierīgs, bez bailēm, aukstasinīgs. Un palīdz tuvoties nelaimei.»

'Kareivis pārlaida roku pār pieri. Marija redzēja, ka tā ir liela, raupja roka. Roka ar darbā nodeldētiem nagiem. Strādnieku zēns, viņa nodomāja.

Kareivis manīja, ka Marija neatlaidīgi raugās tā sejā.

Viņa tam tuvojās.

—    Kas tad vispār noticis? — viņa klusi jautāja..

Viņš lūkojās taisni uz priekšu un klusēja.

Trīs pārējie iznāca no guļamistabas un iegāja virtuvē. Atstāja durvis vaļā. Gaitenī ieplūda gaisma. Varēja saskatīt meteli un cepuri uz drēbju pakaramā. Varēja pat saskatīt, ka mētelis labots, iešujot auduma gabalu.

Viņa dzirdēja virtuvē trauku šķindoņu.

Varbūt tie nemaz nemeklē šauteni, varbūt tas bija tikai jegansts, varbūt tomēr meklē skrejlapas un brošūras. Viņa domāja par podu ar kartupeļiem.

—   Lūdzu, pasakiet taču, kas ir noticis! Vai kaut kas ar manu vīru? — viņa čukstēja pavisam tuvu kareivja sejai. Tā acis kļuva cietas, vairs nemirkšķināja, šķita, il kā zēns skatītos Marijai cauri, it kā viņas nemaz nebūtu, it kā viņa nekā nebūtu sacījusi.

—   Nu, tad ne, — Marija sacīja un novērsa seju.

Virtuvē pacēla dīvānu. Viņa to redzēja pa durvīm.

Majors sēdēja uz virtuves galda. Viņa zābaki šūpojās šurp un turp.

—   Ar vecu sievu nav ko runāt, — viņa sacīja, it kā sarunādamās pati ar sevi.

Jaunais kareivis sakārtoja savu ieroča siksnu, lai gan tur nebija ko kārtot.

Viņas vārdi krita kā smagi pilieni.

Vai tev nav māte? Man arī bija zēns… tik jauns ka tu… arī viņam bija labsirdīgas acis… to nošāva Francijā …

'Kā viņa runā, kareivis domāja. Pavisam klusi. Gribētos aizbēgt, būt tālu prom, mājās. Kad viņa nolieca !;alvu, kareivis redzēja kaulainu, un nepievilcīgu kaklu.

'Kāds klauvējot pārbaudīja virtuves sienu Tā rokā droši vien āmuriņš, mazs āmuriņš, viņa nodomāja.

Majors iznāca no virtuves. Viņš gribēja nokļūt viesistabā.

—    Nu, vai esat pārdomājusi? Kur ir šautenīte? — viņš jautāja un ar abām rokām satvēra mēteli, to paceldams, it kā tur noslēpta karātos šautene.

Kad Marija neatbildēja, viņš iegāja viesistabā. Ar elkoni atgrūda durvis, it kā viņam rokturis riebtos.

Marija raudzījās jaunā kareivja sejā.

—   Vai tev nav māte? Varbūt arī tava māte ir strādnieka sieva, vienkārša, nabadzīga sieva … vai tu arī ar viņu nerunā… vai arī pie viņas nāk policija?… Vai ir jau tik tālu, ka cilvēki cils ar citu vairs nerunā …

Kareivis klusēja. Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

Viņam nav sirds, viņa domāja. Nē, tam nav sirds.

—   Šurp, mani kungi! — majors sauca no viesistabas. Vīri virtuvē salika atkal atpakaļ traukus.

Viņa norādīja uz atvērtajām guļamistabas durvīm.

—    Vai es tagad drīkstu tur ieiet?

Kareivis palocīja galvu.

Viņš sekoja tai uz guļamistabu. Nav nemaz tik ļauni, Marija nodomāja. Viņa bija sagaidijusi, ka te izskatīsies ļaunāk. Viņa sakārtoja veļu skapī.

—    Panāciet taču šurp, kundze, — kriminālierēdnis un majors stāvēja guļamistabas durvīs.

Viņa sekoja tiem viesistabā.

Tā cilvēkam jājūtas, kad to ved uz ešafotu, viņa domāja.

Majors rādija uz skapi.

—   Slēdzeni?

—    Pirmīt es taču to redzēju, — viņa sacīja. — Vai durvīs nav?

Viņa manīja, ka majors kļūst nepacietīgs, un izlikās, it kā meklētu slēdzeni, pacilāja pāris vēstuļu, kas atradās stikla traukā uz galda, aizgāja viņā pusē — pie augstā greznumskapja un paraudzījās mazajā, zilajā kārbā, kur glabājas kniepadatas.

«Puisis nekā nesaka,» Marija domāja. «Viņš taču bija klāt, kad es atvēru skapi. Viņam tagad būtu kas jāsaka. Varbūt viņš ir muļķis, tad neņemšu ļaunā, ka viņš gaitenī neteica ne vārda, šis jaunais kareivis.»

—    Graihen, — majors sacīja un palocīja galvu brūnā skapja virzienā. Kriminālierēdnis iesteidzās virtuvē un atnesa mazu ādasdarba riku somiņu. Viņš to atvēra uz galda. Marija ieraudzīja mūķīzerus, visdažādāko izmēru mūķīzerus.

iKriminālierēdnis piegāja pie skapja un ar mūķīzeriem darbojās ap atslēgu.

Pie sienas slipi piekārtajā spogulī Marija redzēja, ka vļpias rokas ir nemierīgas. Viņa ļāva tām noslīdēt gar sāniem un centās nepakustināt sāpīgos pirkstus.

Pēc pāris mēģinājumiem mūķīzeri's ieķērās atslēgā. Kā pašas no sevis atvērās skapja durvis.

—   Nu, tātad, — majors noteica un piegāja pie skapja.

Viņš skatījās Marijā.

—   Jums laimējies, mazas atslēgas lielākoties aiziet pie velna.

Viņš abi rokām tvēra skapja plauktā un sajauca cepures juku jukām. To darīdams, viņš stāvēja uz pirkstgaliem.

Tad viņš satvēra drēbju pakaramos un pēc kārtas bīdīja sānis, lēnām un rūpīgi aptaustīdams mēteļus un pārējos apģērba gabalus.

Zilā vasaras kleita ar balto lentu nokrita no pakaramā skapī.

Majors gribēja noliekties, taču tūliņ atkal saslējās. Viņš skatījās jaunajā kareivī, kas stāvēja aiz Marijas.

—    Vai tad beidzot jūs arī negribat piedalīties! Mīņājas apkārt un nepakustina ne pirkstu! — majors nievājoši teica.

Viņš rādīja lejup skapī.

'Kareivis pacēla nokritušo kleitu un grāba ielāpu kaudzē.

Tikai ar pūlēm Marija valdīja milzīgo satraukumu. Viņa neskatījās uz skapi, viņa skatījās logā, vēroja aizkaru rakstu, citu neko. Tur atkārtojās cits citā iepīti trīs apļi. «Aizkari sāk šķīst,» viņa nodomāja. «Vienu reizi es vēl varēšu mazgāt. Ja mazgāšanas pulveri nebūtu tik slikti, aizkari turētu pāris gadu ilgāk.»

«Jocīgi',» viņa domāja, «kā tagad var domāt par aizkariem. Par aizkariem, un tur ir šautene. Un tur viens rakņājas pa skapī. Tas nemaz nesteidzas,» viņa domāja un pēkšņi ienīda to. «Puika uzjautrinās par mani. Vilcina, cik ilgi vien iespējams. Viņš šauteni ir jau redzējis un tai pieskāries ar rokām, viņš zina, ka es te stāvu, bailēs drebēdama.»

—    Kur tad ir šoferis? — majors pēkšņi iejautājās.

—    Pārmeklē pagrabu, majora kungs, — atbildēja kriminālierēdnis, nometās ceļos pie dīvāna un aptaustīja spraugu aiz atzveltnes un sēdekļa.

Jaunais kareivis bīdīja ielāpus šurp un turp. Viņa .galva bija nozudusi starp pakārtajām drēbēm, pelēkais audums virs zābakiem izstiepās gluds.

«Gardienis!» nodomāja majors. «Es no skapja šai laikā izcdtu desmit šauteņu. Laiks viņam atgriezties atpakaļ frontē.» Majors staigāja šurpu turpu pa istabu. Viņam uznāca kāre uzjautrināties ar pļaukāšanu pa dibenu. Kā vēlā nakts stundā virsnieku klubā. Ja nebūtu šeit sieviete, viņš būtu atļāvies kareivim skanīgi uzšaut.

Jaunais kareivis uzslējās.

—    Nav nekā, majora kungs, — viņš ziņoja.

Viņa seja no ilgas noliekšanās vēl bija sārta.

Majors stāvēja pie augstā greznumskapja. Viņa laba

roka bungoja pa pulēto, svēdraino koku.

—    Uz skapja, zem skapja, aiz skapja, aiz krāsns, — majors monotonā balsī skandēt skandēja. — Jūs taču, puis, nepiedalāties mājas kratīšanā pirmo reizi!

'Kareivis žigli nometās ceļos un skatījās zem skapja.

Marija neaptvēra, kā tas nolika. Viņa redzēja, ka majors noņēma no augstā greznumskapja gliemežnīcu ar uzrakstu «Sveiciens no Helgolandes» un paturēja pi-e auss.

—   Nav?

—   Nav, majora kungs! It nekā! Nevienas šautenes!

Bailes, kas visu laiku viņu žņaudza kā melns lakats,

izgaisa. Antons to šorīt paņēmis līdz: viņš baidījās, ka es to varētu aiznest. Bet es šeit stāvu un raizējos par šauteni, kuras §eit nepavisam nav. Viņa jukt, ka briesmīgais lietuvēns bija prom. Viņa atviegloti uzelpoja. Juta, ka pēkšņi atdzīvojas. Kļūst gandrīz vai jautra. Majors aplūkoja greznuma figūriņas un mazo sedziņu.

Visur viens un tas pats tā sauktajās labajās istabās, viņš domāja. Visādi nieciņi, papīra rozes pārlieku mazās imitēta kristālā vāzēs, dīvāns, uz kura neviens nedrīkst sēdēt, nepraktiski krēsli ar tievām koka kājām un pedantiska tīrība. Kam šāda istaba vispār vajadzīga mazajiem ļaudīm? Viņi visu saudzē, šais istabās nedzīvo, viņiem nemaz nav laika šeit kavēties un priecāties par dzīvi. Un, kad viņi nomirst, viss kļuvis nemoderns un aizceļo uz krāmu veikaliem.

Majons apskatīja zem spoguļa pakārto, sēru plīvurā ietverto ģīmetni.

Viņš paņēma to rokā.

—   Jūsu dēls?

—   Jā, — atbildēja Marija.

—    Tā, — viņš teica un atlika ģīmetni vietā. Un viņa citādi tik nepatīkamajā balsī ieviesās pirmo reizi kaut kas miermīlīgs. «Tagad es esmu viņa acīs cēlusies cieņā,» Marija domāja. «Tā ir ar tādiem, jāupurē, tad ir labi. Ja šautene šeit būtu bijusi, tad viņa balss tagad skanētu gluži citāda.»

Istabas kratīšana likās pabeigta, kriminālierēdnis sakārtoja mūķīzerus ādas etvijā. Majors pienāca pie galda.

—    Nu, kā tad ir? — viņš laipni jautāja. — Kur ir šautene?

Tagad sāksies viss vēlreiz, Marija īgni nodomāja. Viņai vairs nebija baiļu, arī brošūras dēj ne; tie taču meklēja šauteni.

—   Man nav šautenes, esmu to jau pietiekami atkārtojusi, — viņa dumpīgi teica.

—   Jūs pie tā paliekat?

—   Jā, — Marija sacīja. — Man nav šautenes un nav arī bijusi!

Pie dzīvok]a durvīm klauvēja.

Kriminālierēdnis ielaida šoferi.

—   Pagrabā viss kārtībā! — tas ziņoja.

—   Labi, — majors sacīja.

Uzrakstīsim protokolu. Ierosinu atgriezties virtuvē: šeit ir pārāk auksts un viesistabā arī.

Viņi gāja uz virtuvi. Marija atnesa vēl vienu krēslu.

Viņai bija jāpaklaujas vēl īsai nopratināšanai, jautājumu krustugunīm.

Kaut jel tas būtu j.au garām, viņa domāja un sargājas skatilies uz kartupeļu podu. Kad viņi iegāja virtuvē, Marija nogrieza gāzi.

Ko tikai visu tie negribēja zināt. Vai viņiem esot ģimenes dārziņš, vai vīram esot draugi, kā tos saucot, kādā sabiedrībā apgrozoties, vai esot bijuši ārzemēs, vai esot jau kādreiz dzirdējuši runājam Lībknehtu un tā viena laidā.

Tad viņai bija jāparakstās ar tinti, ka dzīvokja kratīšana noritējusi saskaņā ar noteikumiem, viņas klātbūtnē.

—   Tā, viss pabeigts, — majors sacīja un piecelās.

Tas pēkšņi kļuvis pavisam laipns, viņa nodomāja.

—    Redziet, nemaz jau nebija tik ļauni, — kriminālierēdnis sacīja un uzlika cepuri galvā.

—    Izņemot aizkarus, — majors piezīmēja un jautri mirkšķināja acis.

Marija izskatījās nogurusi. Sejā bija dziļas ēnas, vēl viņa pavadīja tos līdz durvīm.

Kāda roka pieskārās viņas plecam. Viņa apgriezās. Tas bija jaunais kārei vils. Viņa atvirzījās un ļauni paskatījās kareivī. īsu mirkli'.

Viņš sajuta nicinājumu, kas dega šai skatienā.

Pirmīt viņš neatdarīja muti, viņa domāja. Pēkšņi protas. Tagad arī viņš ir laipns. Kāds kungs, tāds kalps. «Pirmīt tev vajadzēja uzsist man uz pleca, tad man tas būtu noderējis »

Viņa noskatījās, kā tie nokāpj pa kāpnēm. Majora kungam ļāva iet pa priekšu.

Un pēkšņi Marija juta, ka spēki izsīkuši, galīgi izsīkuši. Acu priekšā viss ņirbēja. Viņa aizcirta durvis un atbalstījās pret sienu. Tā viņa stāvēja labu laiku. Tad iegāja virtuvē un apgāza podu virs izlietnes. Izbira

kartupeli, un brošūras noplakšķēja uz kartupeļiem. Apakšējās lapas vēl lipa pie poda dibena. Viņa tās noņēma un slapjās lapas uzlika uz skapja.

«Esmu vieglprātīga,» viņa domāja. Tagad tiem tikai' jāatgriežas; varbūt kāds kaut ko aizmirsa.

Lapas viņa apklāja ar dvieli.

«Visu darbaļaužu brīvības cīņa» — varēja lasīt uz skrandiņas, kas bija pielipusi pie izlietnes malas. Viņa paņēma to rokā kā dārgumu, tā, kā dažas sievietes ņem rokā rotas lietas.

Tad viņa uzposa virtuvi. Trauki bija sajaukti juku jukām. Zem dīvāna viss sagrūsts krustām šķērsām.

Kad viņa gribēja ieiet viesistabā, viņai iešāvās prātā, ka šodien veikalā izziņota gaļas pārdošana. Viņa paskatījās pulkstenī. Bija pēdējais laiks. Viņa uzvilka mēteli un gāja lejup.

Nama priekšā stāvēja sievas un bērni.

Tiem tagad ir atkal ko stāstīt, Marija nodomāja.

Kad viņa iznāca uz ielas, sarunas norima.

Visi viņā ziņkārīgi skatījās. Marija gāja tiem garām.

—   Nu, Marij, — kāda no sievietēm ierunājās, — pieņēmi viesus?

Marija palocīja galvu. — Un turklāt kādus! Bija mans svainis!

—   Kurš tad? — jautāja kāda paveca sieva. Viņa valkāja «trejmeitiņu» cepuri.

—   iKurš tad? — AAarija mēdīja. — Mazais resnais, protams, majors! — Sievas smējās. Viņas zināja, ka Marijai nav tik smalka svaiņa. Viņai! sekoja apbrīnas pilni skatieni.

—   Marija, tā tikai ir sieva! — kāds vīrs teica. — Tā taču piedalījās, kad tie… — Viņš redzēja tuvumā bērnus un apklusa. Tad viņu saruna pievērsās Gerhardam Krancam. Zibeņātri pa 'Kvanta ielu bija izplatījusies ziņa: šauteņu fabrikā Kranča kundzes dēls esot kaut ko pastrādājis. Kaut ko nelāgu, kaut ko vēl nelāgāku par majestātes apvainojumu. Viens strādnieks esot miris. Naktī iKrancs esot pārnācis mājās un tad pazudis, aizlaidies. Un Kuniks taču esot meistars fabrikā. Un dzīvokļa kratīšana esot kaut kādā sakarā ar Kranču, tā runāja.

—   Man tikai gribētos zināt, kāds tam sakars ar Ku-

nīku! Kuniks, tas taču tāds, kas nekad nenoziegsies! sacīja Širmers, koloniālpreču tirgotājs.

'Kad Marija pēc ilgas stāvēšanas atgriezās mājās no gajas veikala, arī viņa jau zināja, ka tiek meklēts Gerhards Krancs. Naktī dzīvokļa kratīšana notikusi ari tur, un kopš tā brīža namu novērojot.

Antons taču sacīja, ka viņš nav nodevis Gerhardu Kranču, viņa domāja. Ja viņš tomēr to darījis, tad jo ļaunāk. Visa iela bija satraukta. Bet neviens nebija ieminējies, ka Antons būtu vainīgs. Ja tie to uzzinās! — viņa nodomāja.

Pie nama neviens vairs nestāvēja. Viņa bija priecīga, redzot, ka ļaudis ir izklīduši.

Atslēdzot dzīvokļa durvis, viņa ievēroja, ka tās nav aizslēgtas divreiz.

Antons sēdēja virtuvē.

—   Kāds tu izskaties! — viņa teica.

Viņš gurdi piecēlās un nāca viņai pretī. Tomēr tad pagāja garām un apstājās pie virtuves skapja.

—    Beigas. Gerharda Kranča nervi nav izturējuši… Viņš kolēģiem izstāstījis, ka esmu viņu notvēris un nodošu . .* — iKuniks apklusa. — Mani pratināja, nejautā, kā! Vispirms man sacīja, ka Gerhards esot miris, izdarījis pašnāvību kāpņu telpās! Bet tā nebija patiesība. To viņi tikai gluži vienkārši pasaka. Ledus auksti! — Viņš klusēja atkal.

Marijai bija daudz ko jautāt, bet viņa nekā neteica. Viņa zināja, ka viņas klusēšana ir stiprāka par katru vārdu. Un Antonam bija jārunā, bija jāizkrata sirds.

Un viņš pastāstīja, ka darba biedri palīdzējuši Gerhardam bēgt.

—   Es tagad pats zinu, kur viņš ir.

—   Tas ir labi, — Marija sacīja. — To tu man pateiksi! Es varu viņu novietot drošā vietā! Mums viņam jāpalīdz!

Kuniks palocīja galvu, bet nenosauca darba biedra vārdu. Viņš pastāstīja, ko bija pārdzīvojis. Pagaidām esot atvaļināts; btedri, kas sākumā esot bijuši pret viņu, jo domājuši, ka viņš nodevis Kranču, tagad stāvot par viņu. Viņi izdibinājuši, ka šo lietu atklājis atslēdznieku nodaļas spiegs.

«Viņi nedrīkst tevi atlaist, mēs par to rūpēsimies!» viņi saukuši, kad viņš šķērsojis pagalmu. Bet, ko tas līdz, Kuniks tai pašā mirklī domāja. Tagad šeit skapī atrasta šautene, un neviens nevar līdzēt. Viņš paskatījās Marijā.

—   Kratītāji bija arī pie tevis?

Viņa palocīja galvu. — Visu dzīvokli apgrieza otrādi, pārmeklēja visu, katru kaktu, pat traukus šeit izcilāja, pa vienam!

—    KādēJ tad tie nepaņēma līdzi šo nolādēto šauteni? — viņš pārtrauca Mariju.

—   Šauteni? — viņa jautāja un skatījās viņā platām acīm.

—   Tu taču to …

Viņa atstāja Antonu vienu un ieskrēja viesistabā

Viņš dzirdēja, kā viņa atvēra skapja durvis.

Tad dzīvoklī vienu mirkli valdīja pilnīgs klusums

Kad Marija atkal ienāca mazajā virtuvē, viņš redzēja, ka viņas acis ir valgas un staro.

—    Zēns nav nodevis mani! Viņš to redzēja un tomēr sacīja: «Nav! Majora kungs!» — viņa sauca laimes pilna. Kuniks tikai stingi lūkojās sievā. Viņš nesaprata.

Viņa visu izstāstīja.

Kad viņa beidza, viņš kratīja galvu.

Un viņš viņai sacīja, ka vēl arvien nevarot īsti ticēt, kā tas bijis ar sargposteni un kareivi, kas klusēja, lai gan šautene bijusi viņa rokā.

—   Tie ir brīnumi, — viņš teica. — Brinumi! Dieva pirksts!

Marija raudzījās viņā ilgi.

—   Tie nav ne brīnumi, ne dieva pirksts! — viņa teica.

—   Tie ir cilvēki! Cilvēki, tāpat kā mēs! Divi no daudzajiem!

Viņš neatbildēja.

Viņa piegāja pie loga un raudzījās lejup uz ielu. Marija domāja, ka viņai jāaiznes šautene, un viņš tikai redzeja, ka viņas vecīgā seja jau apņēmības un paļāvības pilna.

Ķeizariskā apbruņojuma pārvalde Nr. VI Berlīnē

■I nodaļa (Iekšzeme)

ZUDUMA PAZIŅOJUMS MEKLESANAS

PAVADZĪME PASAKUMI

Datums (pirmizgatavojuma): 1918 g. 3. novembri

Attiecas uz: zudums

Priekšmets: šautene

Sīkāks apzīmējums: karabine

Sevišķas pazīmes: Nr. 25262

Gabalu skaits: 1 (viens)

Stāvoklis: ļauna

Zuduma, zaudējuma vai notikuma vieta: šauteņu fabriku Nr. VI lleinersdorjā pie Berlīnes.

Notikuma^praksts: nav aprakstāms. jo nav bijis uzzinām?,.

Cēlonis: a) negadījums, b) nolaidība, c) sabotāža, d) dezertēšana, e) brāķis: pēc ziņām domājams

Uzziņa ierosinātājs: majora Reinsbergu kontrol komandas 1918. g. 30. X ziņojums.

Aizdomās turētais vai konstatētais vainīgais: Kraties Gerhards, dzimis 1900 g. 24. VII, pēdējā dzīves vieta Berlīnē, Kvanta ielā 178. 3. slāvā pa kreisi, pašreizējā uzturēšanās vieta nav zināma

Norādījumi: visas dienestoietas, uz kurām attiecas 136. paragrafa 4. nodaļa, informējamas par nozudušo šauteni Nr. 25262, un tām jāsniedz ziņojumi resp. ziņojumu grozījumi attiecīgajai dienesta vietai.

Pielikumu skaits: 3 (Iris)

NVvajadzigo svītroti

Blzels, kancelejas darbinieks.

Roka, kas glīti izpildīja formulāru, bija ietērpta zaļā piedurkņu saudzētājā. Tā vilka gar tintes trauciņa malu mitro spalvu, nolika spalvaskātu melnā muldiņā un sniedzās pēc apaļraksta spalvas. Tad tā uz zila reģistratūras aktu vāka rakstīja: AKTS B 24/19 Z.

Grozāmais krēsls čīkstēja. Virs plaukta pie sienas karājās Vilhelma II ģīmetne. Viņa līsas bija vidčji garas, uz augšu uzskrullēlas.

NODEVĪBA BRAUC II KLASĒ…

Vilciens atkal pieturēja. Keils uztrūkās no miega. Viņš pabīdīja mazliet sānis zirgu segu, kas nokarājās pāri bagāžžfS tīklam, un noslaucīja ar elkoni1 nosvīdušo loga rūti. Logi un katra sprauga kupejā bija ar dēļiem aiznagloti un ar segām aizsegti. Pa plaisām un sasisto stiklu pārpildītajā II klases kupejā plūda mikls aukstums. Oda pēc sviedriem, degvīna, tabakas un ādas izstrādājumiem.

—   Ir nu gan tumšs! — teica Keils ar augstu, jauneklīgu balsi. Tad viņš ieraudzīja ārā namus. Pavisam tuvu.

Čirkstēja soļi pa uzbēruma granti. Pēdējā no vilciena pieciem vagoniem uzzibsnīja kabatas spuldze. Tās blāvais staru kūlis šķita aizķeramies miglas vālā un zemāk nospiestajos lokomotīves dūmos un, ātri šurp un turp šaudoties, meklēja kādu plaisu un tad lielā lokā nedroši taustījās pa kādu tuvu, augstu ugunsdrošības mūri bez logiem.

—   Ej, okšķeri! — kliedza nikna, aizsmakusi balss. Gaisma nodzisa, un piepeši viss atkal nogrima tumsā, kas bija noraidoša un sveša, naidīga kā lielie, tumšie mūri, kam nebija neviena loga.

—   Tai jābūt Berlīnei! — teica 'Keils uztraukts. Pārējie neatbildēja. iKāds pārtrauca krākt. Tas bija viss. Blakām uzliesmoja sērkociņš, un īsu mirkli varēja saskatīt šautenes, mugursomas, rokas granātas un tērauda ķiveres, kas nokarājās no pārpildīto bagāžas tīklu saplēstā pinuma.

Pirms sērkociņš nodzisa, īsu brīdi bija redzami aizmigušo cilvēku ķermeņi.

Šnellera IV pagaidu brīvprātīgo rotas vīri sēdēja mīkstajos sēdekļos, viens pret otru atbalstīdamies, tālu uz priekšu noliekušies, kā noslēpušies savos pelēkajos šineļos. Noguruši; no garā brauciena, no aukstuma, no biežās, dažreiz vairāku stundu ilgās stāvēšanas tukšajā dzelzceļa līnijā pie stacijām un dzelzceļa atzarojumiem un no slikti rektificētā degvīna plakanajās blašķēs un vārāmos traukos.

«Es laikam esmu saaukstējis vēderu,» domāja Keils. Viņš juta, ka spiediens uz pūsli kļuva neciešams, bet vēl aizvien vilcinājās uzcelties. Biedru izstieptās kājas krustām šķērsām aizsprostoja ceļu uz gaileni, kas bija pieblīvēts ar ceļa somām un kastēm. Pirms divām stundām viņš uzmina kādam uz rokām, jo nebija viņu pamanījis sēžam gaitenī uz grīdas. Spēriens pa pacelēm bija atmaksa. Pretī sēdošā Zeiferta zābakus Keils piesardzīgi pabīdīja sānis, lai varētu piecelties, un nospieda durvju rokturi. Kupejā ievēlās migla, kas oda pēc lokomotīves dūmiem.

—   Taisi ciet, dullais! — kāds šķendējās.

—   Tūliņ! — iKeils turējās ar vienu roku pie bagāžas novietnes tīkla un noliecās tālu uz priekšu.

Tā ir Berlīne, viņš domāja. Lieli nami, viss gluži kluss; miglains, auksts, slapjš …

Iesvilpās trilleru svilpe.

—    Braucam tālāk. Visiem iekāpt! Neaizdegt gaismu, biedri! — kliedza aizsmakusi balss. Tas bija Hemerlings, feldfēbelis. 'Keils dzirdēja ātrus soļus pa uzbēruma šķembām, un vilciens ar grūdienu uzņēma gailu. Vīrus visās kupejās sakratīja juku jukām, un tie lādējās. Keils ar roku uztvēra durvis, kas sitās atpakaļ, un spēji atsēdās savā vietā. Vilciens brauca lēniĻ it kā gribētu izvairīties no katra trokšņa. Asis nodārdēja pāri tiltam, un Keils pirmo

reizi mūžā redzēja vienu no Berlīnes ielām. 'Kaut kur dziļi apakšā kanālam līdzīgu, slapju, spīdigu un bezcerīgu. Divas trīs nespodras gāzes laternas nevienmērīgos atstatumos. Augstus, tumšus namus ar akliem logu četrstūriem. Tālu aiz tiem kaut kur gaismu trešā vai ceturtajā stāvā. Neviena cilvēka. Atkal parādījās tuvo pretuguns mūru ēnas braucošā vilciena priekšā.

Tad, lūk, tāda ir Berlīne, Kei'ls domāja un berzēja sastingušās rokas miklajos adītajos cimdos. Viņš priecājās un bija gaidu pilns. Gan jau viņa ceļu krustos kāda kalpone, kāda īsta berlīniete. Te esot trakas sievietes, pavisam citādas nekā mājās Elbersbahā. Berlīne, tas tikav ir kaut kas! Neviens no Elbersbahas, vismaz neviens no gados jaunajiem vīriešiem nekad vēl nav bijite Berlīnē. Bet viņš — Keils brauc II klasē, un tas nemaksā ne feniņa …

Georgs Keils strādāja Apvienoto dzirnavu sabiedrības ar ierobežotu atbildību Elbersbahas filiāles kantori. Viņa vecāki dzfvoja tuvējā Veimārā. Viņam bija divdesmit divi gadi1 . Karadienestā viņu iesauca 1918. gada 14. maijā. Īstā karā viņš netika. 'Kad viņa rezerves bataljonam „bija jādodas uz fronti, karaspēka virspavēlniecība paziņoja, ka tā par armiju nevar vairs ilgāk «galvot», un 28. septembrī Hindenburgs un Ludendorfs uzaicināja valdību pieņemt miera piedāvājumu saskaņā ar Vilsona

14  punktiem. Tā iKeils kopā ar pēdējā iesaukuma vienībām nokļuva atkāpšanās galvenajā mutuli, kas virmoja uz Ziemeļfrancijas un Beļģijas šosejām, pa kurām plūda cilvēku straume austrumu virzienā. Uz buferiem, kāpšļiem un vagonu jumtiem visi brauca uz Reinzemi.

Ķelnē gāja juku jukām. Kazarmā neviens nezināja, kas īsti notiek. Pēkšņi ieradās nepazīstami cilvēki, uzmetās par noteicējiem, tad atkal nozuda un nekad vairs netika redzēti. Viņii nēsāja baltas, sarkanas un melnsarkanas rokas lentas, dēvējās par tautas pilnvarotiem I padomē, par delegātiem, par anarhosindikālistiom vai par aizsargdienesta ļaudīm. Ķeizars bija dezertējis uz Holandi. Tas bija neapšaubāmi. Ziemeļjūras un Baltijas jūras ostu garnizonu sarkanie matroži esot ieņēmuši pili Berlīnē. Brēmenē, Hanoverā, Hamburgā e^ut izcēlusies revolūcija. Virs Vilhelmshāfenas un Ķī Ies riņķojot

bumbvedēji iar gariem, sarkaniem vimpeļiem pie spārniem. Arī Ludendorfs esot pazudis. «Dabūja zilu .aci,» smējās viņi. Virsnieki kazarmās nenēsāja vairs uzplečus. Vienreiz viņi runāja tā, otreiz — cMādi. Strādnieku un kareivju padomēs nebija vienprātības. Vaiirākuma sociālisti Eberta, Landsberga, Seidemana vadībā un neatkarīgie sociālisti Ilāzes un Ditmana vadībā veidoja tautas pilnvaroto I padomi. Vārdu Noske minēja arvien biežāk. Ķīlē viņš esot visu nokārtojis. 1918. gada 16. decembrī Berlīnē sanāca I strādnieku un kareivju padomju kongress. 500 delegātu sanāca kopā.

«Tas bija īstais vācu revolūcijas parlamentsl Lai dzīvo Padomju republika!» pēc atgriešanās Ķelnē kazarmu sētā sauca kāds delegāts, un kareivji uzgavilēja. Bet nākošajā dienā viņi ar ieročiem rokās liedza ieiet Spartaka pārstāvjiem kazarmā.

Keils domāja par Ziemsvētkiem Ķelnes kazarmā. Tie bija Ziemsvētki1 , kādi vēl nekad nebija bijuši! Degvīns trakā daudzumā, konservu gaļa, cik tik gribēja, cigaretes pa simt gabaliem, pārtikas preces, viss uzreiz bija klāt. Pirmajā svētku dienā virsnieki piepeši atkal nēsāja uzplečus. Viņi stāstīja, ka sarkanie matroži izkūpināti ar gāzes granātām no ķeizariskās manēžas un pils Berlīnē. Iedzerot varēja pieskandināt viņu glāzītēm: «Atļaujiet, leitnanta kungs!»

«Ko nozīmē šeit leitnants, tas ir pagājis! Mēs visi esam biedri! Siauc mani par biedru! Mans vārds ir Rihards! Un kā sauc tevi?» — Viņi aplika roku tev ap kaklu un pasniedza tev degošu cigareti, ja bija vajadzīga uguns.

«Mēs visi esam vācieši! Vācija nedrīkst iet bojā! Lai dzīvo vācu tēvzeme! Lai dzīvo viņa majestāte ķeizars Vilhelms II!» Tā tas bija toreiz. Kad leitnants Šnellers meklēja brīvprātīgos gājienam uz Berlīni, Georgs Keils bija viens no tiem, kas pieteicās. Viņi sastādīja Šnellera IV rotu. Strādnieku šķira, strādnieku padomes, gar tām viņam nebija daļas! Viņš bija grāmatvedis un gribēja kļūt reiz prokūrists.

Bija lieliska dzīve! Virsnieki bija pārvērtušies par īstiem biedriem. Viņi tikai pazobojās, ja kāds nebija aizpogājis kādu pogu. Ko ievajadzējās, to paņēma. Smalkie

ļaudis vasarnīcās krita karavīriem gandrīz vai ap kaklu aiz tīrās mīlestības. Viņi iznesa savus nobēdzinātos krājumus no pagrabiem, klāja galdus un pakalpībā līda vai no ādas ārā, ja pie vi! ņiem apmetās un vasarnīcu un fabriku vārtu priekšā nostādīja sardzi. Bija ko redzēt, kad spartakiešus izcēla no viņu midzeņiem un ar šauteņu laidēm sadzina kravas automobiļos, kad pēc nabadzības smakojošos sētas namus izsukāja kā Loreleja siavus zeltainos matus! Viens kas tiesa, tā bija dzīve, kas atmaksājas. Gan jau Berlīnē tiks galā ar sasodīto Lībknehtu un Spartaku. Georgs Keils meklēja savu vidusjostu, kas atradās starp polstējumu, un sapņoja, kā tas būtu, ja viņa majestāte ķeizars vai kroņprincis ar uzvaru atgrieztos pilī.

«Kas ir šis vīrs?»

Leitnants Georgs 'Keils no dižkareivja paaugstināts par leitnantu! Lieliski parādīja sevi spartakiešu izkūpināšanā! Vācu jauneklis, īsts vācu goda vīrs, jūsu majestāte!

Ķeizaram roku spiest, ak, kas par prieku!

Un varbūt ordenis Pour le merile 1 pie kakla un dejot ar smalkam dāmām, tērptām ar kažokādu rotātā apģērbā, leitnant iKeil, leitnant Georg Keila kungs! Vizītkartes no drukāt…

Vilciens brauca tik lēni, ka varētu domāt, tas stāv, ja nebūtu jūtama klusā čīkstēšana un drebēšana.

Tagad tas apstājās ar grūdienu, kas izskrēja cauri visiem vagoniem.

—    Neizkāpt! — sauca kāds ārpusē. Kaut kur tika atrautas vaļā durvis. — Palikt sēžot! Nepieļaut gaismu! Neaizdegt cigaretes!

Durvis atkal aizcirtās. Kaut kur rēja ložmetējs: tak, tak.

—    Es jau teicu: šeit ož pēc pulvera! — noteica Zeiferls. Viņi klausījās un nerunāja. Bet viss noklusa. Bija dzirdami tikai stāvošās lokomotīves trokšņi.

—   Šnellcrs taču teica, ka Noske ir Berlīnē, — ierunājās kāds otrajā kupejā.

—   Lieci* mani mierā ar Šnelleru! — atsaucās kāds

1 Par nopelniem (Franc.) Tulk.

cits. — Ķelnē viņš noslēdza ar mani tudraudzību… Uz dzīvību un nāvi, viņš tcica … bet vakar mani izbāra, kad jautāju: «Rihard, ko darīsim ar ložmetēju lentām? …» Viņš saka: «Jums es vēl arvien esmu leitnants Šnellers.» Tas piederoties pie disciplīnas! … Es saku: «Mēs taču noslēdzām tudraudzību!» Viņš saka, tas bijis dzērumā, esot samainījis mani ar majoru … un tas neskaitoties, — Meške nicīgi smēja.

Kāds sauca: — Ar mani viņš arī noslēdza tudraudzību!

—   Nu tad saki viņam «tu».

Viņi izdzirda balsis un izturējās mierīgi. Gar vilcienu aizskanēja soļi, tad atkal viss bija kluss.

«Ar mani viņš ari noslēdza tudraudzību,» domāja Keils. «Es sargāšos viņam teikt «tu». Labi, ka es to zinu. Es teikšu «jūs», tas man nāks par labu.»

—   Visu sagatavot! Nostāties ierindā pie vilciena! — ārā kliedza Hemerlings.

Viiņi uzcēlās, aizpogāja mēteļus, aplika vidusjostas ar patronu somām, aizbāza rokas granātu kātus aiz siksnām un zābakiem un tumsā taustījās pa bagāžas tīkliem un zem mīkstajiem sēdekļiem, lai sameklētu šautenes, mugursomas, munīcijas kasies un visu citu.

—    Te būs suta! Pirmajā vagonā ir divdesmit tādas nīlzirgu pātagas, Ceizigs viņas sadziinis Brīla ielā Leipcigā, ar tērauda sliepules iepinumu, saproli! — teica Vinters, ļauns puisis, kuru neviens neieredzēja. Keils domāja par Ķelni. Delbrikā strādniekus piesēja pie kokiem un nopātagoja. Vispirms viņi vienmēr rēc, tad tas pāriet,, viņi sabrūk, un izskatās, it kā pātagas pirms katra sitiena būtu izvilktas cauri sarkanam virumam, viņš domāja un ar vienu rāvienu uzmeta šauteni plecā.

—   Ragulops! — Bonvāgners kliedza. — Vai tu nevari pagaidīt, kamēr mēs tiekam ārā!

—   Atvaino, biedri!

—   Turii žaunas!

Viļņi kāpa ārā un i'zstiepa no gaiteņiem ceļa somas un kastes. Viņi bija Anhaltes stacijā. Tā nakti izskatījās kā liels cepclīnu angārs. Nekur nevienas gaismas.

Priekšgalā pie lokomotīves strīdējās. Viņi dzirdēja leitnantu Sne!leru kliedzam. Viņš runāja ar dažiem

Anhaltes stacijā novietotās karaspēka diaļas karavīriem un tad pieprasīja satikšanos ar komandantu. Viņš aizgāja kopā ar kādu jiaunāku kareivi, kam bija pārgalvīga, vieglprātīga seja ar mazu bārdiņu. Feldfēbelis Hemerlings pazuda kādas uzgaidāmās telpas durvīs. Kad viņš tās atvēra un parāva sānis aiz tām esošo priekškaru, vienu acumirkli varēja redzēt kareivju muguras; tie stāvēja zālē, smējās un trokšņoja. Šnellera IV pagaidu brīvprātīgās rotas vīri stāvēja rieziņā. Tā tātad iir Berlīne, domāja 'Keils. Tātad …

Atkal atvērās uzgaidāmās telpas durvis un izlaida ārā gaismas stariņu. Šnellers un Hemerlings atgriezās.

Ejot pa peronu, Šnellers klusi teica Hemerlingam, bet Keils tomēr dzirdēja: — Izskatās čābīgi! Pāri pre:ī viesnīcā «Esplanāde» un visapkārt uz jumtiem ir Spartaka snaiperi un ložmetēji. Noske sēž Dālernā. Lībknehts ir vīrā. Nu, gan jau mēs redzēsim. Komandants nedabū savienojumu ar Reihstāgu Kurjers ir ceļā. — Pāris īsu komandu, un Šnellera IV rotas vīri streipuļoja pāri sliedēm. Gandrīz pie paša dzelzceļa uzbēruma malas no kādas alas izlēca divi posteņi1 , knakšķināja ar šautenes drošinātājiem un pieprasīja paroli'. — Sarnhorst! — sauca viens no pavadoņiem, kas viņiem rādīja ceļu. Viņi sameklēja mazas, stāvas akmeņu kāpnes, viens pēc otra nolēca lejā pāri kādām zemām dzelzs margām, pārcēla pāri divus ložmetējus, lādes un kastes, saformējās uz tumšās ielas, izvairoties pēc iespējas no katra trokšņa. Pārbaudot skaitu, trūka sešpadsmit vīru. Ilemerlings lādējās.

—   Jūs vienus nevar atstāt pat uz piecām minūtēm.

iKad viņš kopā ar Keilu noskaidroja vārdus, kāds no posma teica: — Visi berhnieši!

-TTie cūkas gribēja tikai ātrāk nokļūt mājās! — lamājās Hemerlings. — Mani kungi, es varu dziedāt citu dziesmu arī. Tas nav nekāds ķegļotāju biedrības izbraukums!

Viņš lika vēlrete skaitīt. Bet sešpadsmit vīri kā trūka, tā trūka, un Šnellera IV rota bija sarukusi līdz 87 vīriem. Viņš izmeklēja piecus uzticamus cilvēkus; tiem bija jāsameklē transporta līdzeklis smagajiem ieročiem, munīcijai un bagāžai. Viņi pārskrēja pie pretējās puses

namiem, un varēja dzirdēt, kā viņi1 kratīja durvju rokturus un sita ar šauteņu laidēm pret vārtiem. Kāds kliedza: — Hei! Atdarīt! — un izsita logu. Rūtis šķindēdamas sabira uz ietves.

—   Tā arī neiet! — teitea Šnellers Hemerlingatn un tvēra signālsvilpi. Automašīna nebija sagādājama.

—    Mums viss jāstiepj! Nav tālu, biedri! Stūris ienaidniekam pārredzams! Apšaudīšanas gadījumā iet aizsegā! Turēties cieši pie namiem! Ja paliek par karstu, izklīst, bet uzturēt sakarus!

So paroli nodeva Šnellers, un tā gāja no mutes mutē. Brīvprātīgie bija nemierā, ka nebija transportlīdzekļa. Viņi bija citādu iztēlojušies savu ieiešanu Berlīnē. — Berlīnieši un berlīnietes met puķes saviem atbrīvotājiem! — bija sacījis Šnellers vēl vilcienā pie Vi'tenbergas.

—    Kājnieki bez bagāžas gājiena priekšā un beigās! Ložmetēji, granātmetēji un bagāža vidū! — komandēja Hemerlings pusbalsī. Pagāja laiciņš, līdz rota bija no jauna sastājusies.

—    Veiklāk! Veiklāk! — mudināja Šnellers un mīņājās, lai sasiltu kājas. Kāds no Anhaltes stacijas cīņas grupas stāvēja viņam blakus: tam bija jābūt vedējam.

—   Pa labi! Brīvsolī, marš! — Hemerlings stāvēja ielas vidū un ar izstieptām rokām šķīra gājienu divās rindās.

Viņi gāja cits aiz cita gar abām ielas malām. Nesēju muguras bija līkas. iKeils gājienā bi'ja diezgan tuvu priekšgalam. Viņi soļoja pa šauru ielu. Pa kreisi no viņiem rēgojās Anhaltes stacijas milzīgā ēna. Gājiens apstājās. Šnellers un Hemerlings pārbaudīja apkārtni, laukumu stacijas priekšā. Viņi vērīgi nopētīja pretī esošo viesnīcu «Esplanāde». Tur nekas nepakustējās. Šnellers skatījās uz jumtiem, rokas sakrustojis.

—          Spartakieši sēž uz jumtiem, — sacīja pavadonis.

—   Mums jāgaida, līdz nāks kāds tramvajs. Tas novērš uzmanību, un nekas nav dzirdams! Bez tam tādā gadījumā viņi nešauj!… Tikai tad jāskrien žigli! — Leitnants Šnellers piekrītoši palocīja galvu.

—   Vai vēl tālu? — viņš jautāja.

Pavadonis pakratīja galvu. — Kad tiekam garām šai vietai, vairāk nekā bīstama nav. — Viņi gaidīja vai-

rāk nekā ceturtdaļstundu. Šnellera IV rotas vīri saldami balstījās pie namiem. Daži sēdēja uz savām kastēm. Garastāvoklis bija nokrities līdz nullei.

—   Sagatavoties! — komanda aizvijās pa rindām. Viņi savstarpēji' izpalīdzējās, kamēr no Potsdamas laukuma puses tuvojās tramvaja troksnis. Nepieturot, sliedēs šurp un turp lēkādams, aptumšotais tramvajs ķērkdams pārtrauca pār laukumu. Skrējiena solī vīri metās pāri laukumam. Kāda kaste ar troksni nokrita aiz Keila zemē. Noblarkšķēja lāpstas, šautenes un vārāmtrauki. Viņi bez starpgadījuma sasniedza Anhaltes ielu, sapulcējās tur pie kāda mūra un gāja Koha ielas virzienā. Hemerlilngs stāvēja kāda nama pavārtē un laida sev garām smagi elsojošos vīrus, kuriem sejas priekšā virpuļoja dvaša. Tad viņš sekoja gājiena beigās. Viņam bija bailes, ka viņi apmetnē nenonāk tikai piecdesmit vīru sastāvā. Gājiena beigas ņudzēja no «kājslimniekiem», tā tos dēvēja Hemerlings, jo tos ne mirkli nevarēja atstāt bez uzraudzības. Viņi redzeja, ka viņš tur rokā savu nesamērīgi lielo armijas pistoli.

Hemerlings pēc amata bija mūrnieks. Viņam padotie bija lielāko tiesu jaunāki nekā trīsdesmit piecus gadus vecais feldfēbelis. Ar maz izņēmumiem tā ap divdesmit gadiem. Jauni strādnieki, kalpotāji, studenti. Bija arī pāris zemniekpuiku. Viņu slāvi i'zplūda miglā un nagloto zābaku troksnis jaucās ar ieroču un rīku žvadzēšanu. Netika runāts ne vārds.

Berlīne, domāja Keils. Berlīne! … Viņš piegrūda priekšējā mugurai. — Nu, Konecki, rīt tu iepazīstināsi mani ar savu līgavu. — Priekšējais pa pusei pagriezās.

—   Kaut kas traks!

Tas nebija Koneckis. Tas bija kāds no «Studentiem». Tātad berlīnietis Koneckis arī bija aizlaidies. Žēl, bija lielisks zellis. Mazliet liela mute, bet vienmēr biedrisks. Bija īsts filozofs. Tas runāja bez aplinkiem. Viņam tikai viens bija galvā: mājup pie memmes!

«Es nezinu, ko jūs meklējat Berlīnē. Jūsu domas nekam neder! Zināms, Berlīne, tā tikai ir pilsēta, tur Parīze un Roma netiek līdzi! Bet esiet taču reiz godīgi! Jūs gribat tikai ko piedzīvot! Dēkaiņi jūs esat! Manis dēļ esiet! Galvenais, lai jums nebūtu jānožēlo savi pūliņi! Manu

prāt, jūs tur netiksiet! Jūs negribat ticēt, .ka karš zaudēts. Strādāt jūs esat aizmirsuši, tā, lūk, jūs protat vēl tikai pakļausit. Un tas ir nelāgi! Jūs pat izpārdošanas bridi gribat vēl sev ko izplēst. Zināms, jums nav ko zaudēt. Ja jūs un ari leitnants uzmestu savus pāri's grašus uz galda — tad tur nepietiktu pat pirmai iemaksai par jauno Marsa motociklu!» Tā runāja Koneckis berliniešu izloksnē Tā nav gluži tukša runa, domāja Keils. Bet kas man par daļu. Leitnants Šnellers saka: «Tēvzeme ir briesmās!» un tas izgaisina visas šaubas. Tēvzeme!

Keila tērauda ķivere pie katra soļa slīdēja uz galvas šurp un turp. Tā bija par lielu un aizprostoja viņam skatu. Nebija jau ari daudz ko redzēt. Nami, vārti, asfalts. Un vajadzēja uzmanities. Bija salis un tādēļ slidens. Kaut kur baznīcas torņa pulkstenis sita divpadsmit. Keils skaitīja sitienus. Viņš bija domājis, ka ir daudz .vēlāks. Aiz aptumšotiem pagraba logiem vēl tikai retos gadījumos bija gaisma. Grabēdamas nokrita kāda stūra kroga žalūzijas, un Keils sabijās. Tie ir dzirdējuši mūs nākam. Logiem ir acis! Krogam garām ejot, kāds sita ar šautenes laidi pret logu aizlaidņiem, ka brīkšķēja vien.

—   Tiem ir bailes, — sacīja Zeiferts. Kad neviens nekā neteica, Zeiferls turpināja: — Nu jā, tie nezina, ka mēs tie esam! Varēja būt arī Spartaks!

Tikai retumis viņi satika kādu cilvēku tumšajās ielās. Garāmgājēji pa lielākai daļai zagās tik cieši gar namiem, ka viņus pamanīja tikai pēdējā acumirklī, kad viņi izvairoties meta lielu līkumu, pārskrēja pāri ielai vai iespiedās namu vārtos.

Kāds iereibušais meimuroja viņiem pretī.

—    Kas jūs tādi esat? — viņš divreiz jautāja un pacēla platmali.

—   Spartaks! — kāds sauca.

—    Lai dzīvo Lībknehts! Nost ar Ebertu un Šeidemanu! — vīrietis sauca un vilcināja platmali!. Tad kāds viņam deva tādu belzienu, ka viņš aizlidoja un palika nekustīgi guļam visā garumā.

Pēc desmit minūtēm viņi sasniedza savu apmešanās vietu, mazu viesnīcu Dēnhofa laukuma tuvumā. Viņiem atkal ilgi bija jāgailda, līdz leitnants Šnellers, kas iekšā veda sarunas par apmešanos, parādījās uz akmens kāp

nēm un māja viņiem ar roku. Viņi grūstīdamies gāja garām mazajai, tā saucamajai brokastu istabai, kur stāvēja no gultām izceltie pārīši, kas centās par kaut ko pārliecināt viesmīli un saimnieci. Divas akvifolijas stāvēja lielos podos blakus augstajai šveicara pultij. Atslēgas ar numuru plāksnītēm karājās pie melna dēļa.

Kāds atnesa no tualetes istabas ekstratelegramu. Viņš to vicināja gaisā. — Liela uzvara pie Verdenas! *10000 gūstekņu! — viņš nopietnu seju kliedza.

—   Ko? Patiesi? — kāds priecīgi jautāja un gribēja saņemt lapu

—   Cilvēks, kāds tu muļķis! — Zeiferts pieskārās viņam pie pieres un spēji atrāvās, izlikdamies, it kā būtu pirkstu apdedzinājis. Visi smējās.

—   Nu jā! — otrs aizstāvējās. — Kā lai šeit zinām, kas notiek! Vēl nav visu dienu vakars!

—   Neiet istabās! — sauca Hemerlings, kas stāvēja apakšā priekšnamā un skaitīja vīrus. Tā viņi stāvēja koka kāpnēs, līdz pat trešajam stāvam. Misiņa stieņi un kaktā iebīdītais veltnils liecināja, ka citkārt kāpnes klāja sarkans grīdceliņš. Viņiem pagāja garām melnā kažokjakā tērpusies meitene. Viņai sekoja izsalkušas acis. iKacf viņa reiz bez jebkāda īsta iemesla pavilka mazliet uz augšu brunčus, karavīri redzēja virspus aizpogātajām augstajām kurpēm viņas melnās zīda zeķes.

—   Kas vēl nebūs! — viņa teica niknā, no lielas smēķēšanas un dzeršanas aizsmakusi balsī, kad viņai kāds mēģināja aizlikt priekšā kāju.

Kāpņu telpās un priekšnamos nebija diez cik silti, bet Šnellera IV rotas vīri vilsi jutās priecīgi, ka viņi beidzot tikuši pajumtē.

18. istabā tika Keils ar studentu Spengleru, Heinoldu un Sarfu, kura arodu Keils nezināja. Te, tāpat kā visā mājā, oda pēc pelējuma, un Keils gribēja atvilkt no loga biezos, sarkanos aizkarus un logu atgrūst vaļā.

—   Tas ir aizliegts! — teica Heinolds un nometa savu mugursomu uz vienīgo gultu, it kā gribētu tādējādi iegūt savā valdījumā matraci un ķirmju saēsto rāmi. Tad Spenglers tūliņ ātri nosēdās uz dīvāna pie pretējās sienas, un Sarfs stāvēja vidū pie ovālā galda un bezpalīdzīgi skatījās uz Keilu.

Keils kavējās pie kādas krāsainas litogrāfijas. — Leda un gulbis, — viņš lasīja.

Heinolds izvilka naktsgaldiņa atvilktni un sarauca degunu. — Es gribētu zināt, cik šeit jau … — Viņš izdarīja rokas kustību un gribēja kļut saprotamāks, bet, pamanījis, ka pārējie neskatījās šurp, jo bija aizņemti paši ar sevii, vairāk nekā neteica. Viņš gāja pie skapja. Vidējās durvis bija aizslēgtas. Viņš paņēma divus durkļus un piespieda augšā un apakšā.

—    Kārli! — students brīdināja. Durvis atlēca, nemaz neieplaisājot.

—   Redzi! —Veļas plauktā atradās pārvilkts spilvens un divi pagalvji.

Heinolds uzmeta tos uz gultas. Students tos satvēra.

—   iKo tu neteiksi! Pirmklasīgi! — Tad Heinolds knibinājās ap naktsgaldiņa lampu. Tā nedega.

—   Strāva tur ir! — viņš teica. — Kad ar pirkstiem šeit pāri! brauc, vibrē.

—   Gulta stāv nepareizi! — Sarfs rādīja uz sienu.

—   Tur ir ziemeļi! Gulta jāpārvielo. Guļot galvai jābūt uz ziemeļiem, citādi saslimsi!

—   Tu ar saviem mēsliem! — Keils sacīja. Bet Sarfs neļāvās sevi traucēt.

—   Ko tu saproti no zemes stariem un polarizācijas. Es negribu saķert Berlīnē vēzi!

—   Vēzi! Neaizmirsti tikai higiēnu, Franci! Tas ir svarīgāk! — ņurdēja (Keils. Viņš pievilka krēslu pie krāsns, kuras durvis viņš bija atgrūdiis ar zābakiem. Krāsns mute bija piebāzta ar papīriem. Viņš izvilka papīrus ar durkli un bikstīja viņus.

Pārējie lamājās: — Cūka!

iKeils atklāja starp tukšām cigarešu kastītēm, ietinamo papīru, sacirtotiem, izsukātiem sieviešu matiem un avīžu atlikumiem kādu saplēstu vēstuli. Viņš pacēla to. Viisu pārējo viņš ar durkli sameta atpakaļ krāsnī. Tad uz»vilka sērkociņu un visu aizdedzināja. Kūpēja, un Keils ar blaukšķi aizcitta krāsns durtiņas. Tad viņš mēģināja salikt vēstuli.

—    Nezinu, kurp, nevaru atpakaļ, viņš nevar man to piedot, un, ja Vilis .piekrīt, man atliek tikai viens ceļš, — IKeils burtoja, bet tad atmeta.

—   To droši vien rakstījusi sieviete.

Tad Keils teica Heinoldam: — Tu, Kārli, gulēsi uz galda, bet es zem dīvāna! — 'Keils smējās: — Tā ta.s neiet, mani kungii! — Tad viņi lozēja ar desmit feniņu gabalu, kairi tiks gulta un dīvāns. Spenigleram un Heilnoldam krita skaitlis, tātad gulta. iKeils atteicāsno dīvāna un nolika uz grīdas mugursomuun savas divi segas. Viņi iekārtojās, cik vien labi varēja. Heinolds sāka ēst.

Spenglers noņēma no sienas gleznu un turēja to zem spuldzes. Tad viņš atvirzīja spoguli. Oda pēc petrolejas.

—    Šeit jābut blaktīm! — viņš noteica un piedāvāja Keilam savu vietu gultā. Izdzirdis par blaktīm, Keils atteicās. Spenglers turpināja izmeklešanu un neļāvās sevi traucēt arī tad, kad svilpes signāls viņus sauca pie uzturziņa, kas virtuvē grieza porcijās maizi un konservu desu. Viņam piepalīdzēja saimniecē, kurai viņš skatījās stingri uz pirkstiem. Varbūt pāris kārbu Cortied Beef1 pazustu viņas istabā, ja viņa būtu jaunāka. Viņa tāda nebija, turklāt viņa tam bija par smulīgu, un tā nenotika neplānota izmaiņa Šnellera IV rotas pārgājiena uztura krājumos. Pie bīdāmā lodziņa drūzmējās brīvprātīgie. Katrs saņēma malku siltas kafijas īstās tasēs, un puslīdz vēlu leitnants Šnellers nolēma atļaut uzlauzt vienu no priekšnamā esošām vīna kastēm un sadalīt uz katriem 4 vīriem pa pudelei burgundieša.

Pusstundu vēlāk priekšnams un kāpņu telpas bija atkal tumsā.

Viesnīcā «Komēta» valdīja klusums, un aiz tumši brūnajām durvīm krāca kareivji. Feldfēbelis Hemerlings gāja vēlreiz no istabas uz istabu, uz brīdi ieslēdza gaismu, ieskatījās iekšā un tad klusi aizvēra durvis. Kur bija ieslēgušies bailīgie, viiņš klauvēja tik ilgi, līdz tie atvēra.

—    Kopš kura laika tad tā dara? — viņš bārās un (apskatījās, vai kāds netrūkst. 21. istabas iemītnieki zabakuis bija izlikuši aiz durvīm. Hemerlings gribēja tos aizsviest ar kājas spērienu, taču tad pamodas viņa vēl palikušais humors, viiņš šo zābaku lietu uztvēra kā kaut

1 Liellopu gaļas konservi. (Angl ) Tulk.

ko tik jocīgu, ka gribēja to pastāstīt apakšā leitnantam šnelleram. Tie bija studenti, nekas cits, viņš domāja un beidzot kontrolēja alejas. Tad viņš atkal pa_čīkstošajiem kāpieniem gāja lejā. Ja priekšnams nebūtu līdz pat pagraba kāpnēm pilns ar kastēm un paunām, nekas neliecinātu, ka šeit novietojusies pagaidu brīvprātīgo rota. Hemerlings bija pārdomājis, ka nav labi ļaut postenim ārpusē soļot. Viņš runāja ar Šnelleru, un posteni atsauca. Feldfēbelis atvēra kāpņu telpu logu. Arā bija gluži tumšs un miglains. Viņš spļāva lejup sētā un drebinādamies aizcirta logu. Kad Hemerlioigs gribēja ieiet brokastu istabā, viņš redzēja, ka Šnellers nav viens. Leitnants Milke no pulka «Reihstāgs» sēdēja viņam pretī. Milke bija jauns virsnieks. Hemerlings dzirdēja viņu runājam. Auslrumprūsis, nodomāja Hemerlings un apgriezās. Viņa istaba atradās blakām. Viņš gulēja saimnieces dzīvojamā istabā, kas bija pilna dažādu nieciņu un kaķu smakas.

Milke iepazīstināja Šnelleru ar stāvokli. Uz galda bija vīna pudele, un viņi smēķēja Brazīlijas cigārus.

—   Dienu pirms Ziemsvētkiem tautas juras divīzija apcietinājia komandantūras vadītāju Velsu un ieslodzīja valsts kanclera pilī visus tautas pilnvarotos! Tad gan gāja vaļā, biedri Šneller, to es jums varu sacīt! Ziemsvētki, slapjdraņķis, dubļi, tad mēs izvērsāmies pretsitienam un ar lodēm neskopojāmies. — Milke pūta pelnus nogaida. Tie nokrita uz viņa jātnieka biksēm. Ar ātriem sitieniem viņš tās notīrīja.

—   27. decembrī Fberts un Seidemans sauca palīgā šo Noski. Tagad viņš sagatavo finālu, ap viņu ir vesels ģenerālštābs. Jocīgs skats, biedri Šneller! Biju divreiz Dālemā, Luīzes Namā! Tā sacīt galvenā štāba mītnē! Jocīga galvenā mītne! Sarkans dūzis, vai jūs pazīstat šo Noski? Liels, kalsns, īsi saru mati, sirmas ūsas; dažreiz nēsā raga brilles! Nekad mūžā nav bijis kareivis, kara laikā braukājis apkārt aizmugurē kā civilists un ar patosu teicis patriotiskas runas, tagad virspavēlnieks un nākošais aizsardzības ministrs! — Milke pacēla savu glāzi. Viņš ar Šnelleru saskandināja. — Par vācu tēvzemi!

—   Tātad šis Noske! Jums vajadzētu redzēt, kā viss

notiek Luizes patversmē! Kā šo smieklīgo civilfstu Noskl ņem uz zoba; kā gan var saukties par Noski, — vai: jums neliekas, ka tas skan pavisam proletāriski? Pavisam neiederas šādā būšanā. Visapkārt viņam ekselences, — leitnants Milke pacēla pirkstus, it kā turētu cukurstandziņas, — ģenerāli ar augstu dienesta pakāpi, lakādas zābakos, sarkanām svītrām, ordeņu lentām, veca muižniecība, ar koptiem nagiem un turpat šis tūļa no vairākuma sociālistiem ar savām čīkstošajām kurpēm. Ir jau diezgan labi piesavinājies uzvešanos! Bet ko lai dara? Tas virs ir zeltā vērts. L)od šurp savu proletārisko vārdu un vienkārši sedz visu, visu! Jūs saprotat, ko tas nozimē! Strādnieku niknums izlādējas aplamā virziena. Kā Noske atnāca, neatkarīgie izstājās no tautas pilnvaroto padomes!

Leitnants Šnellers noguris palocīja galvu. — Kāds ir militārais stāvoklis, biedri? — Kafija man noderētu labāk nekā šis vīns,»' viņš domāja un nolēma vairāk nedzert.

—    MilitaVais stāvoklis? Nu… sarežģīts… Sis Lībknehts sagādā mums sasodīti daudz darba! … Aiz viņa ir apaļi simt tūkstoši vīru… ja ar to pietiek. Tēvaiņi, S> rtaks, Sarkanā gvarde gaida Tīrgartenā, kad varēs sākt kauties! Viņiem ir ieroči … Šautenes! Vairumā! Un, kad salašņām ir šautenes, tad, kā zināms, smird. Libknehts vilcinās, viņš patiesi ir no pasaules lāpītāju sugas. Prot runāt! Nav muļķis šis tips, kas ir, tas ir! Aiz viņa ir masas!… Tad tur vēl ir Luksemburga un kāds ar viltotiem dokumentiem, arī tāds sasodīts kūdītājs. kāds Vilhelms Piks un vēl citi! … Karavīri no gvardes kavalērijas divīzijas, Reinharda pulks… Ēdenē… grib nopelnīt simttūkstoš zelta markas, tie ir izsolīti par Lībknehta un to citu galvām! Bet tas lai paliek starp mums, biedri Šneller. Jūs piedzīvosiet, ka nākošajās dienās kaut kas notiks! Un, kad galva nocirsta, tad uzvara droša!

—   Un kas notiks ar mums? .— Šnellers jautāja.

—   Nu, gan jau mēs atradīsim patīkamu posteni jaunajā Noskes armijā . .. Virsnieki vienmēr vajadzīgi… tas jau ir tas labums, ka sociāldemokrātiem mēs esam vajad7T gi. ka viņi. tā sakot, valda pret tautu… un,

kad tas neizdodas, nu tad rūpniecībā vēl arvien mums gadīsies vietiņa!

Leitnants Šnellers ieminējās: — Jūs mani pārpratāt! Es domāju savu rotu!

—    Ak tā! Nu, kā jau teicu, «Reihstāga» pulks tur cieši savās rokās reihstāgu! Mēs zēvelējām virsū, kad brāli «Unter den Lindensāk pārāk plātīties! Vispirms jūs nākat ar saviem vīriem pie mums! Un, kad ģenerālis Merkers maršē, mēs piedalāmies. Starp cilu, vai zināt, kā Noski sauc Dālemā?

—   Par asinssuni!

Milke purināja galvu ar īsi apgrieztiem matiem, kam pa vidu bija celiņš.

—    Es nerunāju par strādniekiem, es domāju virsniekus!

Šnellers paraustīja plecus. Milke smējās jau iepriekš.

—           Virs-lempīb-nieks! — Milke ņirdza pār visu seju.

—   Pats dzirdēju no ziņnešiem!

Tad viņi runāja par leitnanta Šnellera IV rotas «apaļi» 100 vīriem, par ko leitnants Šnellers gribēja ietirgot virsleitnanta dienesta pakāpi un vēl šo to ciiu taustāmu. Viņam beidzot taču bija jādomā arī par savu nākolni. Citi darīja tāpat.

Kad viņi ap pulksten trijiem no rīta šķīrās, viņi teica viens otram «lu» un Milke vēlreiz nopietni brīdināja Šnelleru no sievietēm.

Tūliņ pēc pulksten astoņiem Aleksandra ielas 44b nama priekšā apturēja motocikls, uz kura sēdēja divi vīri pelēkos šineļos. Viņi abi kopā nostādīja motociklu uz atbalsta. 'Kad tas neturēja, motociklists, kas valkāja šāvēju aizsargacenes, «atslēja motociklu pie nama sienas. Viņi pagrieza cepures uz priekšu, jo brauciena laikā tās valkāja ar nagu pakausī, un tagad varēja redzēt, ka motociklista līdzbraucējs ir plikgalvis. Bija auksts, un viņu sejas bija sārtas. Kad viņi atradās pie vārtiem, motociklists teica: — Nav izkārtnes! — un vēlreiz paskatījās uz nama'numuru.

1 Berlīnē plaši pazīstams bulvāris. (Tulk.)

—   Bet nesen vēl izkārtne bija, — teica otrs. Viņš paskatījās uz nama sienu. Tur bija gaišs plankums, tāpat kā pie abu viru cepurēm, kurām bija noņemtas kokardes.

Viņi iegāja pa vārtiem pagalmā. Tur atradās masīvs šķūnis ar aizrestotiem stiepujstikla logiem cieši blakām sarkanam ķieģeļu mūrim, kas veda uz nākamā pagalma māju, pie kuras durvīm vēl nesen droši vien būs bijusi izkārtne..

—    Tagad mēs pamēģināsim! — teica Tomala motocikleta vadītājam. Viņii nāca 4. .strādnieku un kareivju padomes uzdevumā; padomes sēdeklis bija kafejnīcā pie Halles vārtiem. Tomala nospieda durvju rokturi, un viņi iegāja. «Nepiederošiem ieeja stingri aizliegta» — brīdināja uzraksts pie nākamajām durvīm, un pie sienas ibija zvans. Tomala mēģināja, un arī šīs durvis padevās. Firmas «Smalkmehāniskā darbnīca. Ēvalds B. Zībenhārs» darbnīca sastāvēja no vienas vienīgas apmēram

15   metru garas un 6 metri platas telpas, kuras viena daļa pie pretējās sienas bija nodalīta ar brūni krāsotu dēļu sienu. Tur bija kantoris. Pa aizbīdamo logu bija redzams senatnīgs rakstāmgalds. Ar muguru pret darbnīcu uz'grozāma krēsla sēdēja vīrs ar kupliem, baltiem matiem. Deviņi strādnieki rosījās pie darbgaldiem, kas atradās pie'-sienas, kurā bija logi; pār darbgaldiem, tāpat kā pār /nazajām virpām, urbjmašīnām un slīpmaSīnām, karājās lampas ar degošām spuldzēm. Šaura dzensiksna skrēja gar griestiem. Pie dibensienas stāvēja augsti; plaukti ar spožiem lodīšu gultņiem, blīvgredzeniem, skrūvēm un skrūvītēm, metala atsperēm, cauruļu galiem un citām rezerves daļām. Kāda elektromotora dūkšanā jaucās vīļu, āmuru un dzirkstis šķiļošo slīpriipu troksnis.

Kurts Ertels vēl neredzēja, ka durvīs stāvēja abi vīri no 4. strādnieku un kareivju padomes. Viņš sūknēja spiedienu lodēšanas aparātam, un viņa acis aizklāja zilas acenes.

Karbīda smaka sakāpa viņam degunā. Ertels ar saviem deviņpadsmit gadiem bija jaunākai's strādnieks. Pie kāda pulksteņtaisītāja Liepu ielā viņš izmācījās pulksteņtaisītāja amatu un pirms pusgada bija nozīmēts

darbadione'slā Ēvalda B. Zībenhāra smalkmehāniskajā darbnīcā. Īstenībā Ertels bija par to priecīgs. Viņš nopelnīja vairāk, un viņu nevarēja iesaukt karadienestā, jo darbnīca izgatavoja speciālpicderumus zemūdenēm. Meistars jau bija ,pamanījis abus vīrus. Viņam bija mērcirkulis rokā, un viņš stāvēja zem sevišķi gaišas lampas. Meistara kustības bija nedrošas, un viņš pārdomāja, kā izturēties. Viņš to bija paredzējis un nebija ari bez vainas, ka vēl joprojām ražoja flotei speciālžiroskopus MK.

—    Tie neko tamlīdzīgu nedara, — noteica motocikla vadītājs. Viņš bija noņēmiis cepuri. Tā bija bijusi uzvilkta galvā cieši, ka vēl tagad varēja redzēt sarkanu svītru uz viņa pieres. Tomala piekrītoši pamāja ar galvu. Viņam cepure vēl bija galvā, un viņš pat pabīdīja to vēl vairāk pakausī. Viņš zināja, ka tā viņš izskatās pārdrošāks. Bez cepures Tomala izskatījās pārak labsirdīgs, un katrs no pirmā acu uzmetiena redzēja, ka viņš īr miermīlīgs, varbūt mazliet pārāk miermīlīgs cilvēks.

—   Vili, netaisi tik niknu seju!

Motocikla vadītājs ņirdza.

—          Galvenais, ka tas iespaido, — atbildēja Tomala.

—   Tu jau zini, Tomala vēl nevienu nav noēdis! … Bet ar pieklājību mēs tālāk netiekam!… To mēs jau esam piedzīvojuši neskaitāmas reiizes! — Viņš zināja: bija tūkstoš pretestību. Kopš novembra beigām pacēla galvu kontrrevolūcija. Virsnieku korpusi, baņķieri, rūpnieki, kuru neredzamie pavedieni sniedzās līdz uzvarētāju valstīm, pūlējās, lai sasistu revolūciju. Līdz šim viņi aprobežojās ar juku un ķildu izraisīšanu revolucionārās masās. Tad tie uzpirka vairākuma sociālistus citu pēc cita. Un tagad tie pārgāja uz atklātu pretestību. Lika maršēt…

Tomiala noklepojās un piegāja pie meistara. Tas, tēlojot pārsteigumu, apgriezās mazlietiņ par ātru.

—   Kas ir?

—   Vai šeit ir smalkm.ehāniskā darbnīca? — Tomala skatījās zīmītē, ko viņš turēja rokā, — Ēvalds B. Zībenhārs?

Meistars pamāja ar galvu. — Jā!

—    Ko jūs šeit ražojat?

Meistars atmeta bezpalīdzīgi ar roku un neuzticīgi skatījās Tornalā — To, kas jāražo! . .. Tvaika mašīnu manometrus, spiediena vārstuļus, ko un kā pasūta.

—    Un speciālžiroskopus, vai?

—   'Kā, lūdzu? Es ar kreiso ausii mazliet sliktāk dzirdu! — Viņš pagrieza galvu. Tomala izbrīnījies skatījās meistarā. Vai tam biija jābūt jokam? Bet meistaram nebija priecīgs prāts.

—   Speciālžiroskopus zemūdenēm! — Tomala teica skaļi un sataisīja niknu seju.

—   Tā gan, — vilcinādamās nāca atbilde.

—   Tātad tomēr! — Tomala skatījās uz motocikla vadītāju, it kā gribētu teikt: te tev nu bija!

—   Ar ko es runāju? — meistars nedroši jautāja.

—    To es gribēju jautāt tieši jums, — noteica Tomala un pa mēteļa iešķēlumu tvēra aizmugurē savā bikšu kabatā Viņš izvilka kabatas portfeli un atvēra to. Meistars lasīja, ka Tomala ir strādnieku un kareivju padomes pilnvarots kontrolēt produkciju un uzņēmumus, kur strādnieku skaits nepārsniedz trīsdesmit. Divi zīmogi bija uzspiesti slīpi zem teksta. Zern tiem bija četri paraksti. piektais bija malā pa kreisi. Izskatījās, ka šo vārdu starpā nebūtu vienprātības, it kā katrs gribētu kaut ko citu.

Meistars palocīja galvu. Viņš neuzdrošinājās prasīt apliecību ar ģīmetni. «Tas ir spējīgs triekt man ar dūri sejā,» viņš nodomāja.

—    Kas jums prātā, 1919. gada janvārī vēl ražot rezerves daļas zemūdenēm? — Tomala runāja skaļi, lai pārējie to dzirdētu. Jaunais Ertels paskatījās uz runātāju. Pārējie turpināja darbu, kā parasts.

—    Karš ir beidzies! Ir pamiers! Revolūcija! Vai jiis šeit par to vēl nekā neesat dzirdējuši?

Neviens neatbildēja. Viņiem visiem bija slikta sirdsapziņa. To varēja redzēt pēc viņu sejām.

—    Ir labāk, ja jūs runājat ar Zībenliāra kungu! Arī es tur nekā nevaru teikt, — sacīja meistars un pamāja Ertelam.

—   Kurt! Lai atnāk šefs!

Kurts Ertels gāja uz kantori un pirms durvju atvēršanas pieklauvēja.

—    Ar jums man jārunā! Jūs taču esat strādnieki! Bez jums taču nevar strādāt! — Tomala sauca. Strādnieki cits pēc cita pārstāja strādāt. Viņi skatījās uz Tomalu un nekā neteica.

Pa dēļu sienas logu Tomala redzēja, ka vīrs pie rakstāmgalda piecēlās un palika stāvam.

Ēvalds B. Zībenhārs bija ap septiņdesmit gadu vecs. Varbūt arī vecāks. Viņš bija pietiekami uzpūtīgs, lai no visiem attiecīgajiem jautājumiem izvairītos ar laipnu galvas mājienu. Viņam bija balta, kopta ķīļbārdiņa, tomēr īsta prieka par to vairs nebija, kopš viņš bija redzējis Seidemana ģīmetni. Tas ari nēsāja tādu bārdu, un Ēvalds Zībenhārs tikai negribīgi atzinās, ka izskatās līdzīgs Šeidemanam. Dažreiz pretimnācēji uz ielas pat apgriezās.

—   Tas taču bija Šeidemans! — viņi teica, un bērni skrēja viņam līdzās un blenza viņā.

—   Nelietis! — viņam pavisam nesen nopakaļus bija saukusi kāda strādnieka sieva Kepenika ielā.

Tad viņu tomēr bija sagrābis niknums, viņš apgriezies un parādījis sievai savu pasii. Atvadoties viņš teicis: — Nē, godātā kundze, Zībenhārs ir ķeizaram uzticīgs!

—    Bet tad jau tas tā ir! — sieva atbildējusi un skatījusies apkārtstāvošiem sejās. — Manās acīs Šeidemans ir nelietis, un, kas sevi saukā par ķeizaram uzticīgu, ir tāds pats! — Ēvalds B. Zībenhārs satriekts gājis tālāk. Viņam nebija prieka diskutēt. Sais dienās visur uz ielām pulcējās cilvēki un strīdējās. Zībenhārs labprātāk diskutēja ar neesošiem pretiniekiem. Un tā viņš, sevī murminādams, dedzīgi strostējis strādnieku sievu, sākot no Kepenika ielas līdz pat Grīnauas ielai pie Gerlicas stacijas. Tur viņš āzīvoja augšparterā kopīgi ar savu māsu atraitni.

—    Kas noticis? Strādnieku un… — jautāja viņš Kurtam Erlelam un skatījās viņā pāri acenēm. iKopš novembra dienām viņš valkāja niķeļa acenes. Zībenhārs bija dzirdējis, ka zelta acenes spartakieši noraujot cilvēkiem pat no sejas. Viņš savas zelta acenes nolika mājās perlamutra kastītē uz augstā greznumskapīša. Tā no viņa puses bija vienīgā j>aunā laika atzīšana.

Ar augsti paceltu galvu un lēniem soļiem viņš aiz Ertela iznāca no kantora un devās pie Tomala. Ar skadru skatienu Zībehārs to uzlukoja un nosauca savu vārdu.

—   Zībehārs.

Tomala palocīja galvu. — Es nāku no 4. strādnieku un kareivju padomes, no Halles vārtiem, lai kontrolētu uzņēmumu. — Viņš noņēma cepuri. Tas ies ar labu. Tas ir miermīlīgs ķīlbārdis, Bet drīz viņš ievēroja, ka ir maldījies. Tad viņš uzlika atkal cepuri, lai saviem vārdiem piedotu vairāk svarīguma.

—   Vai atļausiet jusu apliecību redzēt? — Zībehārs braši noprasīja. Viņš gri'bēja saviem ļaudim parādīt, kā ar šādiem brāļiem apietas.

Tomala iedeva viņam apliecību.

—   Sāds papīrs man neder, kungs! — Zībehārs atdeva apliecību Tomala redzēja, ka tam trīcēja roka.

—   Tā! — Tomala sacīja. — Kā tad tas ir, jūs šeit strādājat flotei?

Zībehārs cīnījās pēc gaisa. Izskatījās, it kā viņa smailbārdas spuras paceltos gaisā. — Kas to teica? Mani neviens nav pilnvarojis jums vai jums līdzīgiem, vai jebkādam citam dot par to izziņu! — Viņš svarīgi pamāja un paskatījās uz saviem darbiniekiem. — Tā, lūk!

—   Nu, mums ari nav nekādas vajadzības runāt par to gari un plašil — Tomala turpināja pilnīgi mierīgi. Viņš to bija mācījies daudzajās sarunās. — Mēs jau redzam, kas šeit notiek! Es lietišķi konstatēju, ka šeit producē kara materiālus! Lai gan …

Zībehārs pacēla roku, kas līdz šim nervozi knibinājās ap pelēki zilo pulksteņa saiti ar uzrakstu «Zeltu atdevu pret dzelzi», un kratīja izstiepto rādītājpirkstu šurp un turp, pats visdziļākā uztraukumā runādams: — Jā gan! Es strādāju mūsu lepnajai flotei! Un es strādāšu tālāk! Un neviens mani un manus krietnos ļaudis no tā neatturēs! — Viņa acis zibsnīja aiz aceņu stikliem. Rādītājpirksts kratījās vēl ilgi, kratījās, kad viņš jau bija beidzis runāt, tad palika vēl brīdi gaisā un krita lejup tikai tad, kad Tomala it nemaz neizrādīja vēlēšanos atbildēt

«Redz, cik skarbs,» nodomāja motocikla vadītājs.

«Pie tā es negribētu strādāt. Nav nekāda brīnuma, ka neviens no ļaudīm neuzdrošinās kaut ko sacīt.»

—    Vai jūs nezināt, ka karš beidzies? Ķeizars ir aizjozis prom.

—   Kā jūs, kungs, runājat par viņa majestāti!

—    Nepārtrauciet mani vienā laidā! Jūs zināt tikpat labi kā es, ka flote guļ ostās, ka karam ir beigas! Es runāju kā strādnieku un kareivju padomes pilnvarotais un darba tautas uzdevumā aizliedzu jebkuru galīgu vai daļēju kara materiālu tālāku izgatavošanu. Pret darbiem civilsaimniecībai neviens neko neiebildīs!

Zībenhārs skrēja uz kantori. — Vienu mirkli! — Viņš atkal parādījās ar kādu rakstu rokā.

—   Seii! Lasiet! Bet lasiet rūpīgi!

Tomala pārlaida acis rakstam.

—   Tas laikam gan būs no autoritatīvas iestādes, no visaugstākās iestādes, mans kungs! Un tas neapšaubāmi atceļ to, ko jūs uzdrošinājāties sacīt.

Tomala lasīja mierīgi tālāk. Motocikla vadītājs pārliecās pār Tomalas plecu.

—    Kara ministrijas Baltijas jūras flotes iestāde neeksistē vairs kopš mēnešiem. Aizejiet taču uz Vilhelma ielu, vai tur sēž vēl kāds, — viņš izlasīja vēlreiz vārdu zem rakstītā, — kāds fon Stolcenbergs. Klausieties, karš taču ir beidzies! 'Ko tad jūs gribat ar saviem žiroskopiem? No jums taču vairs neviena cūka tos nepieņemsi

Zībenhārs atkal pacēla rādītājpirkstu. Viņam tas nebija jākustina. Pirksts trīcēja pats no sevis šurp un turp.

—   No ministrijas savā rīcībā esmu saņēmis avansu, man ir šeit ilzejvielia, kas pieder vācu valstij; te strādās tikmēr, kamēr nauda būs izlietota. Un izejviela arī Esmu devis zvērestu, mans kungs! Es neesmu krāpnieks.

Tomala sadusmojās. Viņš saplēsa rakstu četri daļās un uzmeta papīru gaisā.

—    Tā! Tik daudz šis papīrs vērts! Seit jums ir mana atbilde!

—    Jūs nonāksiet kara tiesā! Par to es parūpēšos! — Zībenhārs kliedza, un Tomalam bija viņa žēl. Viņš nomierinoši uzlika roku uz Zībenhāra pleca un smējās.

—    Bet, mans mīļais Zībenhāra kungs, kā jūs to iedomājaties?

Zībenhārs atlēca atpakaļ. — Nepieskarieties maut Jūs … jus bezdzi.mtenes tips!

—   Ko jūs sakāt? Bezdzimtenes tips?! — Tomala atrāva mēteli. Viņš bija bāls aiz niknuma. Zlbenhāru sagrāba briesmīgas bailes.

—   Šaujiet! Lūdzu, šaujiet mierīgi! — viņš spalgi kliedza. •

Bet Tomala tikai parāva uz augšu kreklu un rādīja trīs briesmīgas rēlas gurnā, vienu tik dziļu, ka tur varēja iebāzt dūri.

—   Vai jūs tagad vēl joprojām sakāt «bezdzimtenes tips»?

Zībenhārs stingi lūkojās rētās. No šī skata viņš dabūja vēdersāpes.

—   Briesmīgi! — viņš izelsa, apgriezās un iegāja savā kantorī.

—   Kurš no jums organizēts? — Tomalia jautāja, aizpogājot savu jaku. Motocikla vadītājs viņam palīdzēja, un pārējie pamanīja, ka kaut kam jābūt arī ar Tomalas kreiso roku. Viņš nevarēja to pareizi saliekt. Neviens nepieteicās, lai gan tur bija četri vairākuma sociālisti un viens neatkarīgais sociālists.

Kurts Ertels gribēja kaut ko teikt, bet meistars rādīja viņam zīmi.

—    Nav jābrīnās, ka jūs vēl tik cītīgi gatavojaties karam, — Tomala noteica. — Biedri! Kolēģi! Tik daudz vesela cilvēka saprāta jums taču ir, lai saredzētu, ka piedalāties cūcībā. Nauda un materiāls, ko šeit pie jums bez jēgas izšķiež, pieder darba tautai. Jums tagad jāstrādā mienam! Arā notiek cīņa: būt vai nebūt. Lībknehts runā šodien Luslgartenā, ielas ir pilnas ar cilvēkiem, un jūs, jūs gatavojat speciālpiederumus zemūdeņu ierocim. Ja jūsu uzņēmējs, Zībenhāra kungs, putro tikai tālāk, tad taču jums viņš no tā jāattur. Sādi elementi negrib iet līdzi laikam. Viņi iedomājas, ka viss, kā bijis, ripo tālāk. Ka pa to laiku pasaule pārmainās, daži pamana par veļu. Bet neviens Zībenhārs un neviens Krups vai Stiness nespēj tur kaut ko grozīt. Viņi var sagādāt grūtības, tas ir viss. Bet laika riteni pagriezt atpakaļ, to viņi ilgstoši nevar. Es uzaicinu jūs radīt šeit, jūsu uzņēmumā, kārtību. Izstrādājiet plānu: ko varat ražot! Kaut ko derīgu!

Kaut vai kopīgi ar Zībenhāra kungu! Izvēliet uzticības vīru. Un tad nāciet ar savu priekšlikumu pie mums uz Halles vārtiem.

Meistars atrada, ka ir pienācis laiks iejaukties.

—   Es ierosinu ievēlēt Kurtu Ertelu, — viņš sacīja, kad neviens nekā neteica. Ertels bija jauns un nepiedzīvojis. Ar viņu jau tiks galā.

Jaunais pulksteņtaisītājs bija pārsteigts.

—   Es taču esmu tikai kopš pusgada …

—   iKas ir par šo ierosinājumu? — meistars viņu pārtrauca.

—   Ertels var to darīt, — kāds ieminējās, un pārējie piebalsoja. Ertels varēja apspiest savu prieku tikai ar pūlēm, lai1 gan viņam nebija ne nojautais, ko tāds tamats nozīmēja.

—   Vai tu gribi pieņemt vecākā posteni? — Tomala jautāja. Kurts Ertels gan vēlreiz teica, ka cits taču veiktu to daudz labāk; bet viņam it nemaz nepatiktu, ja tagad tomēr ievēlētu kādu cilu.

—   Atnāc šodien pēcpusdienā pie mums pēc pulksten sešiem! — Tomala iespieda viņam rokā mazu zīmīti, atvadījās un izgāja kopā ar motociklistu ārā.

—   Es laižos prom, — kāds noteica un lika savus darba rīkus kastē. — Tas nāks pēc stundas atkal, un tad ir velns vaļā!

—   Es jau to vienmēr teicu, — sacīja vecais Keilbars.

—   Ko jūs teicāt? — Zībenhārs, rokas sakrustojis, stāvēja kantora durvju priekšā.

—   Ka nav pareizi, ja mēs šeit žiroskopus …

—   Tā! Nav pareizi! Piepeši tas nav pareizi! Ko es teicu, tas bija pareizi divdesmit gadus! — vaimanāja Zībenhārs. — Naudu jūs vienmēr saņēmāt, labu naudu! To es nebūtu par jums domājis, Oskar! Tieši par jums ne. — Viņš gāja pie strādniekiem. Paceltais rādītājpirksts liecināja, ka tagad nāca kaut kas 6varīgs. Strādnieki pirkstu sauca par «barometru». Zībenhārs pacēla balsi: — Lai arī tagadne ir pilna kauna un negoda! Es, Ēvalds Bernhards Zībenhārs, šodien jums pareģoju: ķeizars, viņa majestāte Vilhelms II, nāks atkal atpakaļ. Vai arī uzkāps tronī viņa dēls, mūsu kroņprincis. Kļūs atkal citādi! Un nodevības kaunu, citādi to nemaz nevar

nosaukt, mūsu uzvarām bagāto karapulku sakāvi izpirks jauns, uzvarām bagāts karš. iKļūs atkal citādi! Tik tiešām, kā es saucos Zībenhārs!

Viņš pagriezās, atstāja viņus stāvam un aizcirta aiz sevis durvis.

—    Dariet, kā gribat. Bet es iesaku katram visu labi prātīgi apsvērt un no vieglprātības sargāties. Pēdējais vārds vēl nav teikts! — viņš kliedza aiz dēļu sienas.

Deviņi strādnieki pakvernēja vēl kādu ceturtdaļstundu, šo to pārrunādami. 'Kad Zībenhārs uzrāva bīdāmo logu un viņiem uzbļāva, vai viņi strādās vai ne, viņi kā stāvēja, tā tūliņ aizgāja. Tikai meistars palika un uzkopa telpas. Viņš gaidīja šefu. Tas tomēr neiznāca.

Ap pulksten septiņiem rītā pie viesnīcas «Komēta» piebrauca trīs kravas automašīnas. Hemerlings atrāva vaļā visas durvis un ar īsiem pārtraukumiem raidīja savas silgnālsvilpes spalgos svilpienus pa visu namu.

—  Trauksme! — viņš atkal un atkal kliedza, Lai rotas vīri sakārtotos veiklāk.

Vīri iekrāva vispirms smagos ieročus un paunas, tad iekāpa paši, un trīs mašīnas aizbrauca. Viņi bija pārsegti ar brezentu, un Keils, kurš stāvēja aizmugurē pie pēdējās mašīnas*gala dēļa un kuram bija dots slepens uzdevums gādāt, lai brauciena laikā neviens nenolēktu, nekā daudz neredzēja. Bija vēl tumšs. Ielas bija kā izmirušas.

Trīs kravas automašīnas brauca ātri un skaņas signālu pielietoja reti. Izskatās, it kā ielu dzelzceļa sliedes skrietu prom, domāja Keils. Reiz kādi rati ar piena kannām aizsprostoja ceļu pēdējai automašīnai. Tai bija jābremzē, bet paunas un vīrus sakratīja juku jukām. Kāds baiļu pilns kliedza: — Aizsegā! — un viņi noliecās un tvēra pēc savām šautenēm; Keils, kas vienīgais redzēja notiekošo, saglabāja mieru.

—    Ir taču tikai piena rati! — viņš uzsauca pārējiem un jutās, kā izturējis pirmās ugunskristības. Važonis ka traks sita mazajam, liesajam zirgam, un vīri cits pēc cita pacēla galvu, dzirdot šķindam piena kannas. OKravas automašīna palielināja ātrumu, lai atkal pievienotos pārējām. Likās, ka šoferis stūrē tikai ar vienu roku. Ar otru viņš nepārtraukti spieda uz trīsskaņu auto taures

gumijas bumbas. Brauca pret kalnu. Keils redzēja augstus, velvētus logus, un auto spēji apstājās. Kareivji atrāva gala dēli un palīdzēja IV rotas vīriem nolēkt un izkraut paunas. Starp piecām augstām kolonam veda augšup akmens kāpnes. Aiz durvīm stāvēja posteņi ar šautenēm. Visi soļi! skaļi atbalsojās.

—   Veiklāk! Veiklāk! — mudināja kāda balss. Keils un pārējie uzkāpa pia platām kāpnēm.

—   Tas tātad ir reihstāgs, — viņš domāja. — Marmora pīlāri, paneļu sienas, viss augsts, kā viss atbalsojas.

Rota sapulcējās gaitenī, un viņi ilgi stāvēja priekštelpā, līdz beidzot Šnellers un Hemerlings nāca pa kāpnēm lejā. Vīri saskatījās. Tad viņi iegāja lielā zālē, kurā citi karavīri jau gulēja uz salmiem, matračiem un segām un nelikās ne zinis par jaunicnācējiem.

—   Mieru! — kāds uzkliedza, kad viņam likās, ka troksnis ieilgst.

—   Izslēgt gaismu! — sauca kāds cits.

—   'Ko tad jūs gribat? Pulkstenis tūliņ astoņi! — dežurējošais unteroficieris uzsauca. Viņš sēdēja blakus augstām durvīm pie galda, uz kura patlaban ēdienu neseji lika alumīnija kannas ar kupošu kafiju.

—   Aizveriet taču durvis! — bārās dežurējošais unteroficieris. Viņš bija jau gados un izskatījās negulējis. Viņam bija tukla seja ar uzskrullētām ūsām. Pirms četrpadsmit dienām ūsas vēl nokarājās uz leju. Tad viņš Li'hterfeldes strādnieku un kareivju padomē tēloja revolucionāru. Konfiscējot ordeņus kāda juvelierveikalā stacijas «Veselības avots» tuvumā, viņš aiz pārskatīšanās bija pārcenties un pievācis četrus duču zelta laulības gredzenu. Kad tias kļuva zināms, viņš pazuda bez vēsts, un kopš piecām dienām viņš ir «Reihistāga» pulka karavīrs. «Lībes» pulkā vicām neuzticējās. Starplaikā viņa naudas makā jau sen vclrs nesatilpa tās divdesmit mārku zīmes un tie četrpadsmit zelta gabaliņi', kas pēdējās dienās bija mainījuši savus īpašniekus. Vērle, tā viņu sauca, bija cēlies no Karlsrūes apkārtnes, un viņam karavīra baīgāžā bija ne tikail papes kastīte ar zīdpapīrā ietītiem pirmās un otrās šķiras dzelzs krustiem. Viņam piederēja vēl

kaut kas cits: bataljona zīmogs un skaists rokraksts. Apakšvirsnieks Vērle sāka darījumu tā, kā katram jāsāk, ja viņš grib tikt uz priekšu, — .ar mazumiņu. Vispirms viņš sevi apbalvoja ar otrās pakāpes dzelzs krustu un tad ari ar pirmās, noformējot apbalvojumus savos karaklausības papīros ar datumiem: 1916. gadia 24. jūlijā un 1917. gada 7. septembrī un apzīmogojot. Tagad katrs maksātspējīgais varēja saņemt no Veries apbalvojumu pret krūšu sāpēm: par astoņdesmit markām dzelzs krusta otro pakāpi un par simt astoņdesmit markām pirmo pakāpi, līdz ar visiem piederumiem un noformējumiem. Vēriem netrūka maksātspējīgu noņēmēju, viņam pat virsnieki pasūtīja sev apbalvojumu, un «Reilislāga» pulkā veseli sešpadsmit biedri lepojās ar ordeņiem, kuri bija saņemti no Vēries. Viņš bija pietiekami piesardzīgs, lai uz brīdi darbību pārtrauktu. — Inventūras dēļ slēgts, — viņš teica kopš vakardienas, ja kāds no jaunajiem ienāca un tielējās.

Pirmajās dienās Vērle savā brīvajā laikā skraidīja apkārt ar ūsu apsēju. Nekoptās, nokārušās ūsas nebija nemaz tik vienkārši dabūt atkal vecajā «ir veikls» izskatā, kurš atbilstu tagadējai pārliecības un dieneslvietas maiņai. *

Un arī pašreiz viņš virpināja tumšās ūsas. Keils piegāja pie galda un sasita kopā papēžus.

—   Ko t’ igri'bi?

—   Tas tur aizmugurē sakrāvis trīs matračus citu uz cita un nevienu neizdod! — Keils norādīja uz kaktu, kur pie gāzes lampas karājās petrolejas lampa.

—   Kas tu osi? — Vērle jautāja.

—   Dižkareivis 'Keils no Šnellera IV rotas.

—   Ak tu esi viens no tiem jaunajiem …

Ar to gadījums likās izšķirts. Vērle bakstīja ar sērkociņu zobus un stīvi lūkojās sev priekšā.

—    Biedrs prasa nomu — vienu kārbu cigarešu, tad viņš izdod matraci. Tas taču neiet, apakšvirsniek! Mēs taču esam biedri! — -Keils bija satraukts.

—    Steinhauer! — unteroficieris Vērle sauca. — Izdod matraci! Bet veikli! Citādi būs darīšanas ar mani! Mēs esam biedri' un ne plukatas!

—   Matračus es organizēju sev! Tie ir mani! Tas ir

privātīpašums, apakšvirsnieka kungs! — Steinhauers sauca no pustumsas.

—   Tam nav nozīmes! Jaunpienākušie biedri ir līdz nāvei noguruši!

Daži lamājās, un beidzot Steinhauers, kas, starp citu, ne tikai tā saucās, bet ari bijia akmeņkalis 1 kādā Berlīnes kapu pieminekļu firmā, izdeva vienu no matračiem. Viņš nevarēja atturēties neizteicis piezīmi: — Mēs jau laikam arī esam spartakieši, ko! Es domāju, ka pulks aizsarga privātīpašumu! Tomēr tā viss neliekas!

Keils pārvilka mēteli pāri galvai.

Viņš gulēja līdz pusdienai.

Tad viņi ieēda pusdienas ejā blakus apkures pagrabam. Tūliņ pēc tam Šnellera vārdā nosaukto IV rotu sadalīja. Keils piederēja tagad pie I nodaļas un bija pārcelts citās telpās. Līdz ar viņu I nodaļā ieskaitīja sešpadsmit vīrus, pa lielākai daļai gados jaunākus cilvēkus.

Strādnieki bija noslēguši elektrisko strāvu reihstāga ēkai'. Tagad arī dienā visur karājās degošas petrolejas lampas: zālēs, istabās un gaiteņos. Keiils garlaikots vēroja pastāvīgo nākšanu un iešanu. Katru reizi, kad posteņi apakšā atvēra lielās, stiklotās durvis, pār kāpnēm pārbrāza vējš. iKeils, tāpat kā citi, bija mētelī, un apaļā cepurīte bija taisni un dziļi uzvilkta uz pieres.

Namā dzirdēja āmuru sitienu dārdus. Augšā otrajā stāvā aiznagloja izsisto kāpņu logu. Keils starplaikā bija apskatījies lielajā namā. Pie durvīm karājās «Reihstāga» pulka izkārtnes. Dažas durvis bija aizslēgtas. Kad pārējie, kas kopā ār viņu sēdēja uz kāpnēm, klabināja ar kājām, iKeils klabināja līdz. Viņš nejutās īsti omulīgi! lielajā namā.

Viss bija tik augsts, un visur tā atbalsojās. Tas bija nams skaļiem vārdiem, un katram solim, katram durvju piesitienam, katram saucienam šeit bija daudzkārtīga atbalss. : Krūšu tēli stāvēja uz augstām pamatnēm. Viņš lasīja vārdus, bet tie viņam nekā neizteica. Visiem ir skaistas bārdas, vilņš nodomāja. Bet acu tiem nav. Redzams tikai baltums. Kā akliem. Lielajās zālēs un frakciju telpās visur bija runātāju pultis, un pagrabā Keils

1 Steinhauer (vāc.) — akmeņkalis. Tulk.

atklāja veselu noliktavu, pilnu ar runātāju podijiem. Sākumā bija patīkami pajokot: nostāties pie šādas pults un teikt runu tukšajiem krēsliem, galdiem un soliem.

—    Biedri! Vācu tautas deputāti! Es tagad sacīšu runu. Mūsu karogs i'r un paliek melnbaltsarkans. Mums karogs jātur augsti', jau vecais Bismarks to turēja augsti, un kad es iesološu Elbersbahā, — tā izmēģinājās kā runātājs arī Keils, tad viņam pārtrūka runas pavediens, un viņš nokāpa no runātāja podija. Arhīvā bija dokumentu sējumi. Visa grīda bija pilna. Tikai runas, stenogramas, sēžu ziņojumi. Garlaicīgas grabažas. Tās bija uztvērušas katru starpsaucienu.

—    Tu, man liekas, ja kāds tā skaļāk palaida smaku, tad arī to viņi «protokolierēja», jeb kā to citādi saka, — kāds teica Keilam. Lieli vārdi, daudz papīra, garas runas, 'Keils nodomāja. Un kas no tā bija iznācis? Zaudēts karš! Nekāds brīnums! Pašķirstot šādu krāmu, varēja redzēt, kā deputāti uzjautrinājušies. Kādas blēņas samuldētas! Laikrakstos kaut kas tamlīdzīgs nekad nebija lasāms. Pie sienām visur karājās ģīmetnes. Melnajos rāmjos ietvertiem kungu attēliem visiem bija skaistas bārdas kā Tirpicam, un kā viņi, acis izpletuši, bramanīgi raudzījās'pasaulē: cik tad maksā šī pasaule? Tagad no deputātu kungiem neviens vairs nebija redzams. Tikai daži lodena mēteļi, spieķi un lietussargi karājās vai stāvēja sienas skapjos. Palikuši bija tikai nama pārzinis un apkopējas. Sīs desmit sievas ieradās katru pēcpusdienu precīzi pulksten divos, kā vienmēr, gads gadā. Viņām nekas nebija mainījies. Tagad viņas algu saņēma no pulka kases, agrāk no nama pārvaldnieka. Keils ar kādu aprunājās.

—   Nu, māmiņ, kā tad šeit bija agrāk?

—   Ak dievs, kā nu varēja būt? Visi deputāti bija smalki kungi!

—   Sociķi arī?

—   Skaidrs! Vai zināt, runāja un runāja visi, un dažreiz tie arī rēca. Bet vēlāk lokālā … viņi sēdēja atkal kopā un bija pavisam miermīlīgi. Kad visu to kādus gadus tā noskatās kā es, tad jau jūt, kas tiek spēlēts aii kulisēm.

—   Un ka ir tagad? Puiši no pulka taču ir pirmklasīgi, vai ne?

—   Jūs esat šausmīgi netīrīgi! Agrāk lā nebija. Viens kas tiesa: netīrumus kungi netaisīja. Tikai troksni! Nu, un to arī jūs taisāt.

Viņa pagrieza Keilam muguru un turpināja strādāt.

Par daudz šiem brāļiem taču nedrīkst teikt, viņa nodomāja un bija priecīga, kad 'Keils svilpodams pazuda pretējā istabā.

Pie pils tilta stāvēja jauni strādnieki ar šautenēm. Divi turēja lielu plakātu: «Jaunie strādnieki! Pieteicieties Jaunajā gvardē! Ņemiet šauteni! Cīnieties par īsto revolūciju!»

Kurts Ertels apstājās pie viņiem. Viens viņam teica, ka Jaunā gvarde apbruņojoties viņā pusē Doma baznīcas priekšā. Kurts Ertels gribēja nokļūt tur. Nebija tomēr iespējams virzīties pret masu vareno straumi. Tā viņš nogaidīja gandrīz veselu stundu, līdz norima milzīgās manifestācijas drūzma, un kopīgi ar Jaunās gvardes locekļiem izdalīja skrejlapas. Tad Ertels gāja uz Doma baznīcu. Tur jaunie strādnieki un kareivji stāvēja divi trīs garās rindās. No kāda kravas auto sniedza lejup šautenes un patronu somas. Tās padeva no rokas rokā, līdz novietoja uz izklāta brezenta. Aiz galdiem sēdēja Jaunās gvardes locekļi ar sarkanu lentu ap roku. Starp viņiem bija dažas meitenes. Viņu priekšā bija saraksti, un katru izsniegto šauteni ieveda sarakstos.

Ertela priekšā rindā iespraucās kāda vecāka sieva.

—   Man nav daudz laika, — viņa sacīja un uzsmaidīja Ertelam. Viņš pamanīja, ka viņa sev blakām tur šauteni. Ko tad šī grib, viņš nodomāja. Viņai taču matii jau sirmi.

—   iKas ir saņēmis šauteni, nostājas tur, viņā pusē! — sauca kāds kārtībnieks.

—   Es gribu tikaii nodot šauteni, — sieva teica, un kārtībnieks gāja tālāk. Visi, kas bija saņēmuši šautenes, nostājās pa kreisi. Instruktori gāja starp viņu rindām un pārbaudīja šautenes un dokumentus.

—   Es gribu nodot šeit šauteni. Jūs taču varat to lietot, — sieva teica.

—   Vai tā ir kārtībā? — vīrietis aiz galda jautāja un paņēma šauteni.

—   Tā ir kārtībā, — sieva sacīja. — Mans virs taču strādā Heinersdorfas šauteņu darbnīcā.

—   Vēl arvien? — vīrietis aiz galda jautāja un smējās.

—    Nē! Tagad viņi baisa arklus, tādus apkalumus

Ertels dzirdēja, kā viņa nosauca savu vārdu:

—  iKuriika Marija, Kvanta ielā 134, — tad bija viņa kārta

Viņš nolika savus papirus uz galda «

—    Viņš taču var tūliņ ņemt šo šauteni, — pie blakus galda kāds, kam bija jāreģistrē šauteņu numuri, teica, un meitene, kas ar abām rokārn Ertelam sniedza kādu šauteni, atvilka to atpakaļ. Tā Kurts Ertels saņēma šauteni, ko sieviete bija nodevusi!.

—    Parādi vēlreiz! — kāds aiz galda sacīja. Viņš paskatījās uz numuru. — 25 262, — viņš teica un ierakstīja skaitli sarakstā.

•Kad Ertels dzīrās pāriet apbruņoto pusē, sieviete viņu uzrunāja.

—    Tā ir laba šautene, — viņa sacīja. — Es speciāli gaidīju, jo gribējās tev to pateikt, zēn. Mans vīrs to paņēma līdzi no darbnīcas; tā nebija karā… es to paslēpu … pie biedriem. Ja mans zēns būtu pārnācis, es tagad iespiestu to viņam rokā Viņš bija tavā vecumā. Turieties kopā! Palieciet uzticīgi tauta® lietai. — Viņa tvēra pēc viņa rokas un cieši lūkojās viņam acīs. Ertels juta viņas rokas spiedienu, redzēja izdēdējušo seju un samulsa. «Ja nu viņa zinātu, ka es tikai pirms divām stundām atradu ceļu uz mūsu karogu,» viņš nodomāja.

—    Uzticīgs, — viņš teica un palocīja galvu. Viņas vecās acis staroja. Viņš noskatījās, kā viņa ātriem soļiem aizgāja. Ejot pie apbruņotām Jaunās gvardes grupām, Ertels turēja ar abām rokām šauteni 25 262. Viņu ierindoja nodaļā, kur vēl neprata apieties ar šautenēm.

Četras kravas mašīnas aizveda viņus uz Frīdrihshainas militāro šaujlaukumu Jauni kareivji parādīja viņiem, kā apieties ar šauteni, kā to tur, kā tēmē un trāpa. Kurts Ertels redzēja, ka pārējie bija tādi paši kā viņš. Jauni strādnieki, atslēdznieki, mūrnieki, rakstveži, studenti. Starp viņiem bija arī kāds jauns katoļu priesteris. Pēc

trīs stundu ilgas apmācības kravas mašīnas ar Jauno gvardi brauca uz Urbāna ielu. Tur kādā skolā bija iekārtota jauna revolucionāru mītne. Pie Vasertora laukuma viena grupa izkāpa. Kurts Ertels gribēja nokļūt Halles vārtu strādnieku un kareivju padomē, tādēļ soļoja ar pārējiem kopā līdz patentu valdei un tad šķīrās no viņiem. Kāds gribēja Ertela šauteni paņemt līdz uz mītni. Bet Ertels kratīja galvu. Viņš negribēja šauteni izlaist no rokām.

—    Neej viens! — kāds uzsauca. Kurts Ertels pamāja ar roku un smaidīja. Viņš gāja pa Gičinera ielu, turēdamies blakus ietvei1 . Viņš vairs nebija viens. Viņš nesa šauteni. Tas darīja stipru. Un viņš zināja, ka simt tūkstoši domāja tāpat kā viņš. Pilns lepnuma Ertels juta uz sevis vērstus garāmgājēju skatienus. Strādnieku un kareivju padomē biedri izpletīs aciis, kad darbnīcas vecākais ienāks ar šauteni.

Tālāk ejot, Ertels vēlreiz pārdomāja šīsdienas notikumus. Ko fabrikas mājup viņš bija gājis vienu gabalu kopā ar Keilbaru.

—    Ir labi, ka tu uzņēmies vecākā pienākumu, — Keilbans teicis. — Tu zini, mēs visi' jau esam tik ilgi pie Zībenhāra, ka bīstami izteikt pat vārdu. Galvenais, neļauj meistaram sevi apmuļķot un Zībenliāram arī ne. Tev jāturas pie mums un jāuzklausa mūs. — Ertels to apsolīja ar rokas spiedienu.

Tad 'Keilbars bija teicis vēl kaut ko: — Protams, var jau gadīties, ka viņš tevi izmet uz ielas. Bet tad taču mēs arī šeit vēl esam. Un tagad viņam nav vairs Ostermeijera.

Ostermeijers bija kāds vīrs no ministrijas, tāds, kas bija atbilldīgs par produkcijas pieņemšanu. Kad viņi 1916. gada maijā atklāja, ka Zībenhārs maksā viņiem mazāk, nekā paredz tarifs, Zībenhārs bija saucis sev palīgā Ostermeijeru.

—   Jūs esat pakļauti karaklausības likumam. Prasīt lielāku algu ir tikpat kā dzimtenes nodevība. Tagad, kad tēvzeme ir briesmās! Padomājiet par karavīriem frontēs! — tā Ostermeijers viņus iebiedējils, un viss paliciis pa vecam.

Ertels bija dzirdējis, ka strādnieki dažreiz par to ierunājās. Līdz šton viņu tas neinteresēja. Viņš bija apmierināts ar algu. Pie pulksteņlaisītāja viņš nopelnīja mazāk. Tagad viņam bija skaidrs, ka jārūpējas arī par šo jautājumu.

—    Tagad tev jāiekustina arī šī lieta. Lai Zībenhārs maksā. Un kāds stāvoklis ir «ttiecībā uz speciālām piemaksām bruņošanās uzņēmumos? Mēs tajā ziņā maz ko redzējām. Arī tas jānoskaidro, — vecais Keilbars teicis.

Viņam esot mājās rakstil. — Ari Spartaka vēstules, — teica viņš klusi. — Tās tev reiz jālasa, zēn!

Kurts Ertels domāja par šo sarunu. Mājās viņš pierakstīja, ko ar Keilharu bija norunājis.

1.  Inventarizēt krājumus.

2.  iKādi ir Grīnauera ielas slepenās noliktavas krājumi?

Viņš zināja, ka šefa pagrabā bija četras lielas kastes ar misiņu un varu. Ertels pats bija piedalījies nokraušanā un nosedzis visu ar oglēm.

3.   Miera laika produkcija! Kādi pasūtījumi ir saņemti?

4.   Zetnfldcņu materiālu krājumi; kas no tiem izlietojams?

5.   Algu tarifi! Piemaksas!!!

6.   Pārrunas ar biedriem un ar strādnieku un kareivju padomi.

Vārdu «biedriem» viņš tad bija pārstrīpojis un virs tā uzrakstījis «kolēģiem». Taču tad viņš zem vārda «biedriem» salika punktiņus. Abi bija pareizi, viņš izlēma.

Tad pie durvīm zvanīja un māte stāvēja uz sliekšņa

—   Kurt! Tu?

—   Māt, es esmu vecakais! Mēs streikojam! — priekā starojot, viņš saucis.

Viņa nesaprata.

—   Es sabijos, kad slēdzene…

—   Nu, nāc taču iekšā!

Viņas iepi'rkumu soma bija pārpildīta. Seja viņai kvēloja no aukstuma un uztraukuma, viņa elpoja aizgūtnēm, kā vienmēr pēdējā laikā, ja bija uzkāpusi pa četru stāvu kāpnēm.

—    Puika, — viņa teica un nolika iepirkumu somu uz galda. Skrejlapas papīrs bijia taukains. Viņa tvēra ar abām rokām somā un izcēla lielu piku sviesta.

—   Sviests! Pilna soma ar sviestu! Padod taču šķīvi un bļodu — Viņa smējās

—    Nu saki vienam cilvēkam, — 'Kurts teica un atnesa no skapja divus šķīvjus. Viņi allipināja sviestam pielipušo papīru.

—    Cerēsim, ka mani neredzēja kāds pazīstams, — viņa noteica.

—    Pie formu drēbnieka Cengendorfa Orānijas laukumā tika atklāta slepena noliktave. Visu iznesa un izdalīja ļaudīm uz ielas. Strādniekiem un kareivjiem.

Kamēr viņi ēda, viņš mātei visu izskaidroja.

—          Mani ievēlēja par vecāko, — viņš teica ēzdams.

—   Es starp viņiem esmu jaunākais! — Kurts pastāstīja, kas bija norisinājies pie Zībenhāra.

—    Ka viņi tevi tur pieņēma, — viņa teica izbrīnīta, un viņas balsī ieskanējās bažas.

—    Meistars mani izvirzīja. Viņš par mani ir ļoti labās domās.

Viņš rādīja viņai1 savas piezīmes.

—    Tagad viss būs citādi. Tagad arī mēs, strādnieki, varam līdzi runāt. Strādnieku un kareivju padomes pārstāvis sadeva Zībenliāram pa krietnam, tu redzēsi, tagad viss būs citādi.

Māte teica: — Lai dievs dod! — Viņa gan tam neticēja. Viņa bija pārāk daudz piedzīvojusi, lai tam noticētu. Kad tēvs bez vēsts pazuda, viņai vienai vajadzēja cīnīties par ģimenes eksistenci. Kāršu licēja gan sacīja, ka viņš vēl dzīvs un esot gūstā, tomēr šī cerība bija jau ļoti vāja un nereāla.

Tad 'Kurts izvilka no ogļu kastes kādu no saburzītajām skrejlapām.

«Piedalieties lielajā masu demonstrācijā! Uzsaukums visiem proletāriešiem! Kārlis Lībknehls runā parkā «Luslgarten»'!»

—   Šodien runā Lībknehts, — Kurts teica. — Varbūt man aiziet turp?

1 Populārs Berlīnes parks. Tulk.

—   Tas tev pašam jāzina, — māte atbildēja. — Labāk butu, jiči tu .. . tu jau zini ka šauj . ..

—   Ak, — viņš atteica — Tu ar savam bailēm …

—   Es vairs nevaru dienas palaist tā dīkā, — Kurts noteica un sagatavojās iešanai. — >Kā darbnīcas vecākajam man jāzina, kas notiek.

—   Vecākais, — viņa noteica tin tad klusēja.

—   Nav ko bīties, māt! 'Kad rībēs, Kurtiņš dos kājām ziņu, — viņš teica smaidīdams un, uzvilcis labo mēteli, atvadījās no mātes.

Tad viņš bija lēnām gājis pa Zirgu ielu. Bija apmācies un migliains, un namu jumti Vaļņu ielas krustojumā pazuda dūmakā.

Bija pāri vienpadsmitiem un iela bez dzīvības. Sievas nāca ar iepirkumu somām no veikaliem. Vienā smagajā mašīnā iekrāva mēbeles. Kāda koloniālpreču veikala skatlogā karājās laikraksta «Vorwārts» krīzes apstākļos iespiesta lappuse.

«Berlīne pēdējās dienās notikušo nikno ciņu smaguma punkts tagad pārvietojies no Vilhelma ielas un (Jnter den Lirtden uz ārējiem iecirkņiem, bet jo sevišķi uz laikrakstu kvartālu, kur cīņa par ieņemtajām redakcijām kļuvusi ārkārtīgi sīva. Neraugoties uz lielajām pūlēm, piektdien neizdevās atgūt Berliner Tageblalt. lai gan cīņa no priekšpusdienas ievilkās līdz vēlai naktij. Moses izdevniecības nams līdzinās aplenktam cietoksnim, kam grūti piekļūt un kas tāpēc ir gandrīz vai neieņemams. Lai novērstu lielāku asins izliešanu, valdības karaspēks vakardien, ceturtdienā, zaudēja 11 vīrus, tika nolemts izkūpināt tur esošos spartakiešus. No Dēnhofa laukuma vēl pēc pusnakts pret Berliner Tageblalt raidīja gāzes granātas, kas gan stipri iedarbojās, tomēr līdz šim nebija spējīgas izsist no ieri'ndas neatlaidīgo pretestību.» Zem šī raksta bija īss ziņojums par masveida kratīšanām Kēnigsgrāces, Mekernas un Kleinbērenas ielās, kur uz Askanijias ģimnāzijas jumta Spartaks turēja svarīgas ložmetēju pozicijas.

Jo tuvāk Ertels nāca Spiteltirgum, jo dzīvāka kļuva kustība Vaļņu ielā. No kāda afišu staba nokarājās sadriskāts plakāts: «Biedri, cīņas dalībnieki! Pieteicieties

brīvprātīgajā SP palīgdienestā reihstāgā! Kareivji, biedri! Republikāniskā aizsarggrupa vēl pieņem biedrus dienestam ārpus Berlīnes. Lai valdība netraucēti varētu darboties, ir svarīgi nodibilnāt mieru un kārtību. Tādēļ iestājieties Republikāniskajā aizsarggrupā! Noteikumi ir izdevīgi! Atalgojums, ietērps, uzturs garantēts. Pieņemšanas birojs reihstāgā, portāls V.» Visāda lieluma plakāti aicināja uz masu demonstiācijām. «Socializācija ir klāt!», «Kalnrūpniecības sociializācija!» «Demonstrējiet par tautas republiku!», «Nosargiet mieru un kārtību!» — tā un tamlīdzīgi skanēja treknie virsraksti, un s'tarp tiem firmas aģitēja par iesala kafiju un mākslīgo medu, bet kāds lokāls pieteica «mierlaika ēdienus». Uz zila plakāta zem pazīstamas konditorejas nosaukuma bija uzlīmēta balta strēmele. Bet aizlīmētie vārdi «ķeizara un ķēniņa galma piegādātājs» bija redzami cauri līmējumam.

Spiteltirgus bija cilvēku pilns. Mudžēt mudžēja no karavīriem un civilajiem. Tie stāvēja pulciņos, un tur, kur bija sevišķi skaļi, pieskrēja klāt citi, un tā veidojās arvien lielākii pūļi. Kāds stāstīja par lokālu Kūrfirsta ielā.

—    Tie tur sēž, rij un žūpo un runā par veikalnieciskiem darījumiem. Tiem nav revolūcijas. Cīnīsimies pret to! Tu nemaz netiec iekšā! Bez caurlaides netiec!

Arī Kurts Ertels skrēja pa kreisi, kurp daudzi skrēja. Skrējienā viņš redzēja kādu karavīru, kas bija pakāpies stipri augstāk par pūli.

Karavīrs stāvēja ratos vesela blāķa pelēku formas bikšu saiņu vidū. Ap ratiem un zirgu drūzmējās pūlis.

—    Biedri! Karš ir beidzies! Bet tādēļ mēs nevaram skraidīt bez biksēm pāri Aleksandra laukumam. To var atļauties vecas sievas, ne mēs, biedri! — Viņš pārrāva kāda saiņa auklu un pacēla augsti gaisā pa biksēm katrā rokā. — Sešas markas vai sešsimt vācu reihsfeniņu gabalā! Darījums jānokārto ātri1 un lēti! — Daudzas rokas izstiepās pret viņu. Izcēlās liela burzma, un Ertelu aizgrūda līdz pašiem ratiem. Kareivim bija darba pilnas rokas. — Naudu es nemainu! Pērciet, ļaudis! Tas nekad vairs neatkārtosies. Vilhelma laikā šādas bikses maksāja varoņa nāvi! Pie manis sešsimt vācu reihsfeniiņu! — Viņš meta naudas zīmes kādā kastitē.

—   Do’ šurp! — ļaudis nepacietīgi sauca, kad kfids nopirka uzreiz piecas bikses. Ertelaiu blakus stāvošais paņēma no ratiem bikses un naudu uzsvieda uz bikšu saiņa.

—   Tā neiet! — kareivis sauca.

Viss turpmākais norisinājās vienā mirkli. Bikšu saiņus norāva no ratiem, un neviens vairs nedomāja par samaksu. Vīrs uz ratiem uzstājās ar olu danci. Kādam no laupītājiem viņš uzmina uz rokas, un viņu tūliņ norāva no ratiem. Ar augstu paceltām rokām, iesprostots tāpat kā citi, viņš stāvēja pūlī, kas ātri izklīda, tiklīdz rati bija tukši. Uz dēļiem gulēja vēl tikai saiņu auklas.

—   Dod šurp bikses!

Viņš turēja kādu ciet. Tas izrāvās.

—   Nerunā daudz, Franci! Citādi tev vēl noņems arī tavu kaulaino kleperi, — sauca kāds cils.

Kurts Ertels laidās prom. Viņš bija sagrābis vienu bikšu staru, kad tika izārdīts kāds gaisā pacelts sainis. Otru staru turēja drukns tēvainis. — Laid vaļā! Tās ir manas bikses, saproti, lempi! Tu gribi frontiniekam bikses novilkt? Ko! — Tad Erlels piekāpās un aizlaidās.

Viņš^gribēja nokļūt Unter den Linden un tad uz reilistāgu vairākuma sociālistu manifestācijā.

Netālu no Spileltirgus garāmgājējus pārmeklēja kareivji melnsarkanām rokas lentām. Ertels mēģināja aizlavīties garām.

—   Stāt! — piepeši kāds sauca viņam aizmugurē. Ertels apgriezās un redzēja pret sevi vērstu šautenes stobru.

—   Tu taču griibi pie Lībknehta, ko?

—   Es gribu uz reihstāgu, — viņš dusmīgi atbildēja.

—   Tāds tu izskaties, smurguli! Atdod pistoli!

Kareivis iebrauca viņa mēteļa kabatas. Tad viņš

atpogāja mēteli. Ertels atkāpās, kad tērauda ķi'vere atsitās pret viņa zodu. Kareivis izvilka pulksteni. Tas karājās ķēdē bikšu kabatā. Viņš to vērtējoši pasvārstīja rokā.

—   Tu to esi kādam nocēlis, vazaņķi! — Pēkšņā rāvienā kareivis norāva pulksteni ar visu ķēdi un noslēpa sava mēteļa kabatā.

—   Tas ir mana tēva pulkstenis! To es neesmu… — Kareivis iegrūda viņam ar šautenes stobru krūtīs.

—   Pazudī, smurguli! Citādi sprāgs! Vel vienu vārdu, un tu iesi līdz!

Viņš norādīja uz kravas auto. Tur zem brezenta paceltām rokām stāvēja trīs cilvēki.

—   Dod šurp manu pulksteni! — Ertels izmisis kliedza.

—   Nāc augšā, ja tev ko vajag! Pusducis tikpat vēl nav pilns! — cits kareivis sauca no auto — Seit valda disciplīna un kārtība! 'Kas laupa, tiek nošauts!

—   Lūdzu, dodiet man taču pulksteni! Tas taču nepieder man! Tas…

Kareivis pārtrauca viņu. — Te tev nu bija! Viņš pats ■atzīst, ka nočiepis to!

—   Tas taču pieder manam tēvam…

'Kareivis smējās. — Arī papiņš viņam ir, šim mīlīgajam mazulim!

Tad viņš piesvieda šauteni pie vaiga.

—   Atbrīvot ielu! Iet tālāk! Viens divi! — viņš kliedza.

Ertels aizgāja neatskatoties. Viņam gribējās kaukt! Labais pulkstenis! Pulkstenis!

Valsts banka bija klusa kā kaps. Ieejas durvis bija aizslēgtas un aizrestotas.

Sinkela laukumā ļaudis stājās rindās. Viņi turēja plakātus. Sarkanie karogi vēl bija salīti. «Lai dzīvo padomju republika!», «Nost ar n'acionālsapulci!», «Visu varu strādnieku un kareivju padomēm!», «Ar Kārli Lībknehtu uz brīvību!» — Ertels izlasīja uzrakstus uz plakātiem, kas vēl mierīgi noraudzījās uz cilvēku rindām. Bet viņš domāja par pulksteni. Viņu mocīja sajūta, it kā šis nekrietnais tēviņš ar melnsarkano rokas lentu būtu mirušajam tēvam iespēri's ar kāju. Mirušajam atņemt pulksteni …

Pie Unter dcn Linden masas neatturami plūda pār pils tiltu uz Lustgartenu. Platajā ielā viļņoja ļaužu jūra un soļu troksnis, izklausījās, it kā milzīga slota aizslaucītu pagātnes gruvešus. Virs viņu galvām plīvoja sarkani

karogi. Plakāti ar revolūcijas lozungiem līgojās virs viņiem šurp un turp. Militārs orķestris maršēja līdz. Tas atskaņoja sociālistu maršu. Pa Kupfergrābenas ielu tuvojās cits gājiens, kas gribēja nokļūt līdz reihstāgam.

—   Lai dzīvo Eberts! Lai dzīvo Seidemans! — kāds sauca pāri ielai.

—   Laii dzīvo Lībknehts! Lai dzīvo Luksemburga! — atskanēja nikna atbilde. Kāds noliecās pēc akmens. Citi aizkavēja sviedēju.

Tā viņi pagāja viens otram garām. Vieni uz Lustgartenu, otri uz reihstāgu. Viņi pagāja viens otram garām. Strādnieki, ierēdņi, kareivji, jaunatne, kam vajadzēja turēties kopā. Kopā … Viņš — Kurts Ertels vairs nebija vilcinājies. Viņš ierindojās gājienā uz Lustgartenu. Kāds ar koka kāju gājia viņam priekšā. Tas valkāja vēl pelēko militāro tērpu, un galvā tam bija tumša platmale. Steidzīgiem vēzieniem invalīds svieda uz priekšu koka stumbeni. Viņš sita ar to pa asfaltu, tāpat kā roka sit šautenes laidi pret durvīm.

Sarkani karogi plandījās virs platmalēm un kareivju cepurēm. Ertelam blakus gāja pavecs vīrs. Viņi negāja kopsolī, bet viņu soļošanas troksnis bija sparīgāks un aizraujošāks nekā grenadieru parādes solis.

—    No kurienes tad tu nāc? Vai no Sīmensa-Sukerta? — virs jautāja.

—    No Zībenhāra! Maza darbnīciņa, deviņi vīrii, — Ertels atbildēja. — Esmu vecākais. — Vīrs palocīja galvu. Tad viņi klusēja līdz pils tiltam.

—    Mēs esam no Sīmensa, — vīrs teica. — Bet tas jau nav svarīgi: mēs visi saderam kopā.

—    Pirmīt viņi man atņēma pulksteni. Mana tēva pulksteni. — Viņš izstāstīja vīram, ko bija piedzīvojis.

—   Jā, — tas noteica. — Kas gan ir viens pulkstenis? Ka līdz šim mums laupīja daudz vairāk, to tu, zēn, laikam piemirsti. Laupīja mūsu laiku, mūsu jaunību, visu mūsu dzīvi. To, kas bija, un to, kas nāk: pat nākotni. Kas tad mums īstenībā pieder? Tās pāris mēbeles dzīvoklī? IJn tam jābūt visam? — Un pēc brīža:

—   Es pazaudēju savus abus dēlus. Es labprāt at

dotu savu pulksteni, ja viņi… — Viņš klusēja.

—   Mums jāpretojas, lūk, tas ir svarīgi, — vīrs tad sacīja.

«Pret šautenēm var aizstāvēties tikai ar šautenēm!» Ertels domāja, kas būtu noticis, ja viņam Vaļņu ielā būtu bijusi šautene.

—   Es būtu aizstāvējies. Es nebūtu šauteni atdevis, — viņš skaļi sev teica arī tagad ceļā uz Halles vārtiem un sažņaudza šauteni ciešāk.

Vecais vīrs viņam vairs nesoļoja blakus. Viņi bija izšķirti.

Divsimt tūkstošu cilvēku stāvēja Lustgartenā un gaidīja. Plakāti un karogi plīvoja virs viņu galvām. Jaunatne un pusaudži! bija sakāpuši kokos, sēdējia un stāvēja uz zariem. Ertelu ilgi bīdīja šurp un turp, līdz viņš atrada pastāvīgu vietu. Viņš bija drūzmā iespiests un nekā neredzēja, izņemot muguras, pakaušus, matus, cepures un platmales. Galva pie galvas. Aizmugurē nolūza zars kādam kokam, kurā bija sakāpusi jaunatne, un visi apgriezās.

Piepeši brāzmainas gaviles uzplūda tālumā un izplatījās, pārvēršoties lielās manifestācijas malā stāvošo cilvēku satnauktā skatīšanā un runāšanā. Viens vārds bija visu mutēs: 'Kārlis Lībknehts! Viņš bija ieradies. Ertels atminējās, kā bija pacēlies uz pirkstgaliem un palecoties atbalstījies uz priekšējo vīru. Bet tikai īsu mi'rkli viņš redzēja automašīnu, kas, sarkani mirdzēdama, stāvējia drūzmā. Tad viņš dzirdēja runājam Kārli Lībknehtu. Bet viņš un tie, kas stāvēja ap viņu, bija par daudz tālu no runātāja. Tāpēc viņi nesaprata atsevišķos vārdus, bet dzirdēja tā vīra balsi, kas tais dienās vienīgais rādīja ceļu uz labāku nākotni. Brāzmaini piekrišanas saucieni atkal un atkal pārtrauca uzrurru.

—    Kaut mēs viņu nesadzirdam, tomēr zinām, ko Kārlis grib, — teica kāds vīrs melnā mētelī. — Galvenais, ka mēs esam visi kopā! Mūsējo nekad nav bijis tik daudz kā šodien. Lībknehts, Roza, Francis Mērings, Juliāns Marhlevskis un Klāra Cetkina, būtu mēs tikai vīņiem klausījuši. Tie nekā negribēja zināt par šo nožēlojamo mieru.

—    Kur šāds miers mūs noveda, to jau mēs redzējām, — kāda sieva noteica. Viņa valkāja sēru tērpu, un viņas seja bija kā viasks.

—    1914. gadā Lībknehts noraidīja kara kredītus. Viņu ieslodzīja pārmācības namā, — kāds vīrietis izmeta.

Tad apklusa, jo pāri laukumam vējš piepeši atnesa šurp Lībknehta balsi, vēl vienmēr grūti sadzirdamu, tomēr saprotamu arī šādā attālumā.

—    Šis karš nebija tautas karš, bet gan imperiālistiskas agresijas karš! Nekaroja, lai nokratītu carismu, kā to gribēja iztēlot vāciešiem, un nekaroja, lai sagrautu vācu militārismu, kā to stāstīja citām tautām. Tas nebija nekas cits kā plēsīgās buržuāzijas cīņa par'virskundzību pasaulē!

II<ā ugunīgas dzirkstis Lībknehta vārdi aizdedzināja vareno manifestāciju, kad viņš, norādot uz Padomju Savienības lielo piemēru, aicināja tautu cieši turēt rokās varu un neļaut to sev atņemt. Sajūsma auga un brāzmaini atkal un atkal izpaudās vētrainā piekrišanā, kas šķita uzbangojam līdz pat Doma kupolam. Kurts Ertels atminējās viņam blakus stāvošo cilvēku sejas. Tajās atspoguļojās apņēmība, spīts un uzticīga paļāvība. Par spīti aukstumam, daži bija noņēmuši platmales un cepures, it kā klausītos lūgšanu. Apspiesto un beztiesīgo lielo un mūžīgo lūgšanu, kas šeit spīvi un skaidri kāpa pret debesīm, it kā negribēdama nekad vairs apklust. Nekad nepazīta izjūta bija sagrābusi Ertelu. Viņš jutās vienots ar pārējiem, ar šiem simttūkstošiem, divsimt tūkstošiem, vienots gribā un apņēmībā par labāku, taisnīgāku dzīvi. Beidzot dziedāja Internacionāli. Himnas skaņas viļņojās pāri lielajam laukumam līdz pat namiem. Viņš vēl nezināja strādnieku dziesmas vārdus un kaunējās. Viņam blaktis kādam vīram bija asaras acīs. Laukuma viņā galā vēlreiz uzbangoja gaviles. Tad Lībknehts aizbrauca.

Ar šādām atmiņām 'Kurts Ertels bija nonācis līdz kafejnīcai pie Halles vārtiem. Pie durvīm karājās plakāts: «4. strādnieku un kareivju padome tagad atrodas Hagelbergas ielā 34!» Ertels neapmierināts novērsās un pārdomāja, vqi viņš vēl paspēs aizskriet līdz Hagelbergas ielai. Viņš vēl gribēja aizskriet uz mājām un informēt

māti, un vēlākais pulksten astoņos viņam bija jābūt Urbāna ielas mītnē. Nevarēdams izšķirties, viņš stāvēja uz ielas, kas šeit ap apstādījumiem meta loku, kurš veda uz Fridriha ielu. Viņš paskatījās debesīs, metās krēsla. Ertela roka tvēra bikšu kabatā pēc pulksteņa, un viņš atcerējās, ka viņam tā vairs nav. «Ko lai es nu daru,» jauneklis domāja. Šai acumirklī viņš dzirdēja nočīkstam aiz sevis smagās mašīnas bremzes. Mašīnas galā parāva uz augšu brezentu, un četri karavīri nolēca zemē. Viņi tērauda ķiverēm galvā tuvojās Ertelam.

—   Dokumentus! Uzrādīt atvaļinājuma dokumentus!

—    Pārbaude! — viens no viņiem teica. Viņš bija jau gados, un viņam bija īsii apgrieztas, platas ūsas.

—    Kādus dokumentus? — Ertels jautāja. Divi stāvēja viņam aizmugurē, divi1 priekšā.

—   Nav! Spartaks! — kliedza ūsainais.

—    Dod šurp šauteni! — Ertels dabūja ar laidi grūdienu mugurā un saļodzījās uz priekšu. Kāds tvēra pēc šautenes un gribēja to viņam atraut. Ertels abām rokām cieši turēja to ai‘z siksnas. No aizmugures kāds uzsita viņam ar kārts gabalu pa rokām. Ertels iekliedzās aiz sāpēm un palaida siksnu vaļā. Visi četri «Reihstāga» pulka kareivji aizskrēja un ielēca automašīnā. Sāpju un niknuma satracināts, Ertels dzinās viņiem pakaļ.

—    Mana šautene! — viņš kliedza. — Dodiet šurp manu šauteni!

'Kravas auto sāka . braukt. Ar asiņojošām rokām Ertels krampjaini ieķērās kravas kastē. Kāds no kareivjiem atvēzējās ar lāpstu, un briesmīgs sitiens trāpīja viņu pakausī. Viņš novēlās uz asfalta.

Smagā mašīna grabēdama aizdrāzās. Brezentu steidzīgi norāva lejup. Tikai tagad garāmgājēji, kas šausmu pilni bija visu noskatījušies, uzdrošinājās pienākt tuvāk. Kad viņi nokļuva līdz nekustīgi guļošajam, automobilis iegriezās Fridriha ielā.

—   Tie bija Noskes bandīti, — noteica kāds strādnieks.

Ertela zilā cepure gulēja saspiesta uz ietves. No melnajiem matiem vērās briesmīga brūce. Garāmgājēji noliecās pār jaunekli. Kāds nometās ceļos un apgrieza viņu

ar seju uz augšu. Brūnās acis bija plaši atvērtas. Piere vienās asinīs.

Kāda sieva aizklāja seju abām rokām un sabruka histērijas lēkmē:

—   Ārstu! Kur ir kāds ārsts? Atsauciet taču ārstu! — kāds sauca. — Puisis vēl ir dzīvs!

Viņu ienesa pretējā namā. Durvju sargs gribēja aizprostot nesējiem ceļu. — Šeit neviens ārsts nedzīvo! — Ļaudis to pagrūda sānis un noguldīja Ertelu pagalmā uz sola. Pie logiem stāvēja iedzīvotāji un lūkojās lejup. Pirmā stāvā kāda sieva atrāva atpakaļ savus bērnus un aizcirta logu. Sievietes un kads vīrietis atnesa segas, pārsienamo materiālu un bļodu ar ūdeni.

Uz ielas ļaudis stāvēja ap asiņu palti. Ātrā gailā tuvojās vieglā mašīna, ļaudis atleca uz ietves. Viena riepa izbrauca cauri paltij un novilka uz asfalta garu, tumšu svītru. Kāds vīrs aizgāja līdz apstādījumiem un samīdīja sasalušo kaisāmo smilti. Tad viņš atnesa abās rokās smilts pikas un meta tās uz ielas. Viņš aizgāja vēlreiz. Atnāciis viņš saspieda starp plaukstām smiltis un ļāva tām lēnām birt uz asfaltu. Tā, kā ļauj zemei krist atvirtā kapā.

Fridriha ielas stūri uzliesmoja gāzes lampa un atkal nodzisa.

Nedaudz pirms pulksten trijiem Georgs Keils salika leitnantu Šnelleru. Viņš gribēja lo apturēt.

—   Sveiki, sveiki! — Šnellers pamāja ar roku un gāja tālāk. Viņam, starp citu, bija veicies, bija kļuvis par virsleitnantu,

—    Kolēģi, vai jūs jau dzirdējāt? Antante neatzīst strādnieku un kareivju padomes! — Šnellers uzsauca kādam leitnantam, kas gāja pa gaiteni, kurā atradās šauteņu piramīdas.

—    Nu, tātad! Es taču saku, mēs sēžam pareizā zirgā. Tagad tikai piešus! — bija atbilde.

—   Un ko lai dara Lībknehts? — Šnellers jautāja.

Jaunais leitnants apstājās. Viņš valkāja pensneju,

viņam bija tieksme uz lielu vēderu, un jātnieka bikšu āda izspīlēta spīdēja.

—    Lībknehts? Atjaujiet, ka es smīnu! Tas vilcinās. Viņš grib vienību ar sociiķiem, bet viņš to nedabūs. Un tas ir mūsu trumpis. Viņš runā! Bet «mums jārīkojas», saka majors!

Keils nesadzirdēja, ko viņi, pie loga stāvot, vēl sarunāja. Viņi runāja klusi.

Apakšā ieveda kādu ievainoto. Viņš bija pārsējis galvu, un viņu pieturēja divi* vīri.

'Kāpnēs Keiiam kļuva auksti. Viņš iegāja zālē, kur atradas I nodaļa.

Pie durvīm viņu kāds uzrunāja.

—   Kur tu biji paslēpies, draugs? … Es tevi meklēju. Gribu ar tevi' noslēgt darījumu. Jūs taču paņēmāt lidzi vīnu?

Keils palocīja galvu. — Tas taču ir aiz atslēgām.

—   Tā gan, bet tu taču pazīsti rotas feldfēbeli, jūsu feldfēbeli. Man vajadzīgas piecas pudeles, draudziņ. Šovakar.

Keils jautājoši paskatījās viņā.

Runātājam bija platas, apgrieztas ūsas un taukaini, melni mati, kāda cirta bija pielipusi pie pieres.

—   Vai tev vajadzīgs zobu zelts?

—   Zobu zelts? Kam man zobu zelts? — Keils atjautāja.

—   Lūk! — viņš pastiepa roku uz Keila pusi un mētāja gaiisā divus zelta zobus. — īsts zelts!

Keils riebumā papurināja galvu.

—   Dod man piecas pudeles un četrdesmit markas, un tu vari savai līgavai pasūtināt divus zelta zobus.

—    Nekas neiznāks, — Keils teica un gribēja iet tālāk. Otrs viņu turēja ciet aiz piedurknes. Viņš zināja, ja grib veikalu taisīt, tad tas jādara ar jaunpienākušā jiem.

—    Negribi «pagali»? Pirmklasīgu šauteni! Gluži jaunu!

—   Man taču ir viena, — Keils atteica.

—   Bet tāda gan ne, biedri. Tāda ne. Vispirms apskaties to mantiņu. Apskate taču neko nemaksā.

Viņi piegāja pie viena no skapjiem, kas stāvēja pie

sienas un ko pirms paris stundām bija uznesuši no pagraba.

—    Nu, vai tā ir šautenīte vai nav? — otrs jautāja un iespieda Keilam rokās karablni 98 k. Keils palocīja galvu. — Tikai pirms pusstundas «noorganizēju». Visā pulkā nevienam nav tādas šautenes. To jau redzi no laides un siksnas: viss gluži jauns.

—    Pirmklasīgi, — Keils teica un deva šauteni atpakaļ.

—    Ko tad? Ko tad? Tā lietiņa brāļu starpā maksā simt mārku. Dod man piecas pudeles vīna un savu «pagali», un šautene pieder tev. No laba prāta es to nedaru. Bet man vajadzīgs vīns.

Keils ieminējās, ka jau pirmīt uzdevis savu šautenes numuru.

—    To es nokārtošu, draugs. To noformēs apakšvirsnieks. Es dodu tev labu padomu! Ņem ciet! Pēc pāris dienām Berlīnē blīkšķēs! Noske sāks kauties. Un tad ir sasodīti labi, ja cilvēks kaut ko drošu tur ķepās. Ar labu šauteni; dzīvību var glābt. Ar aukstu «pagali» to var pazaudēt!

Keilam nebija īsta prieka izdarīt šādu maiņu. Šautene viņam patika. Tā bija jauna, to viņš redzēja. Tikai1 pie siksnas bija tumšs plankums. Tie varēja būt tauki. «No kurienes tas zina, ka es sev «noorganizēju» divdesmit pudeles,» Keils nodomāja. «Kāds mani ir redzējis.» Otrs manīja, ka Keils vilcinās.

—   Nāc ņem! Norunāts! — Viņš noslēdza skapi un uzkāra šauteni Keila plecā.

—   Tikai tagad tu esi kārtīgs karavīrs, draudziņ.

Viņš uzsita Keilam uz pleca un neatkāpās no tā sāniem. Keils gribēja atdot šauteni.

—    Nepievērs sev nevajadzīgu uzmanību. Norunāts ir norunāts. Vai mēs esam karavīri vai ne?

Keils padevās un atnesa no savas slēptuves aiz tvaika apkures pieoas pudeles vīna. «Man tās citas piecpadsmit kaut kur citur jānoliek,» viņš domāja, «citādi rītdien tur no tām piecpadsmit vairs nebūs nevienas.» Tad viņi1 iegāja kuluāros. Keils paņēma savu veco šauteni no sestās piramīdas, atdeva to un tās vietā ielika jauno šauteni. «Nav svarīgi, vai man piecas pudeles ir vai nav,»

viņš sevi mierināja. Mainoties viņš īsti omulīgi nejutās. kaut kas tur droši vien nebija kārtībā. Viņš vēlreiz aizgaja pie sestās piramīdas. Nolasīja numuru.

Kad viņš gribēja atgriezties zālē, priekštelpā svilpa kāds no apakšvirsniekiem.

—   Apkopēju komandas! Tūliņ iznākt!

Tad pavilsam negaidīti sākas liela tīrīšana visā namā. Feldfēbeli, apakšvirsnieki un telpu vecākie kontrolēja visas telpas. Odenspaltis izlija pār grīdām, spaiņu grabēšana un grīdas suku troksnis bija dzirdams visur. Karavīriem bija jāuzrāda savs formas tērps. Zābakiem bija atkal piepeši jāspīd. Jāpazūd visam, kas neiederējās mītnēs. To aiznesa pagrabos. Keils redzēja veselu preču noliktavu. Kādam leitnantam šķita, ka piramīdas nav iekārtotas saskaņā ar priekšrakstiem. Viņš lika tās uzstādīt no jauna gaiteņa pašā vidū un uztrauktām rokām koriģēja virzienu.

Klīda baumas: «Noske nāk!»

Pirmajā stāvā puiši berza grīdu taktī un piebalsoja korī: — Nost ar žīdiem! Nost ar sarkaniem! Nost ar sarkaniem žīdu republikā!

Kāds feldfēbelis nodzēsa kāškrustus, kas ar krītu bija uzvilkti pie pašām durvīm.

—   Pēc tam varat atkal uzvilkt, — viņš teica.

Keils nezināja, ko šie krusti nozīmēja.

Tas viss bija diezgan ātri jānokārlo, un viņi bija tikko beiguši, kad durvju posteņa svilpe signalizēja. Bija piebraucis vaļējs vieglais auto. Vīri bija savās mītnēs un tēloja «uzpošanās stundu». Keils vīlēja savam mētelim pogcaurumu un domaja par jauno šauteni. Tiesa kas tiesa! Tā ir smalka šautene!

Durvis atvērās, un istabas vecākais skaļi sauca:

—   Uzmanību! — Viņi uzlēca kājās. Durvīs stāvēja vidēja auguma vīrs. Viņš valkāja tumšu mēteli ar oposuma apkakli un uz brīdi pacēla stīvo, apaļo cepuri — «katliņu».

Istabā viņš pārlaida skatienu visapkārt. Likās, ka pat griesti viņu interesē. Tad viņš pievērsās tuvāk stāvošajam. — Nu, draugi? Viss kārtībā?

—   Tieši tā!

—   Ēdiens labs?

—   Tieši tā!

Virs smaidīja. — Ēdiens ir svarīgs, draugi. Vai ne?

Viņi neatbildēja.

—   Jā gan! — tei'ca majors, kas stāvēja aiz viņa.

—   Citas bēdas, draugi? — Neviens nekā neteica. Un ko gan lai atbild uz šādu jautājumu?

—   Nevienas! — vīrs atbildēja un pamāja majoram. Viņš apgriezās, un viņi devās tālāk. Durvis kādu laiku stāvēja vēl atvērtas, līdz istabas vecākais tās klusi aiza izvēra.

—   Tas taču nebija Noske, — kāds ieminējās.

—   Tu gan Noskii pazīsti, ko? — cits teica un smēja.

—   Nēēl Bet Dālemā es viņu redzeju divas reizes. Noske ir vecāks. Tas nebija Noske, es varu aprit vai slotu.

—   Lībknehtam Lustgartenā šodien bija divsimt tūkstoši cilvēku, — majors teica, kad apskate bija beigusies un virsnieku kungi ar advokātu C. kopīgi sēdēja pie portvīna glāzītes. I\ad pirmīt majora kungam nosauca šo skaitli, viņš bija nodarbināts ar civillietām, un tagad viņš sasprindzināti gaidījia, ko teiks advokāts. Tas ņirdza un ievilka dūmu no cigaretes. Tad viņš to nolika pelnu traukā, un uzsita ar roku pa savu portfeli, kas bija piesliets pie klubkrēsla.

—   Man šai somā, ja tas vajadzīgs, katram no šiem divsimt tūkstošiem piecas zelta markas. Cik es spriežu, mums nav vajadzīgs pat simttūkstoš, lai šos vazaņķus novāktu. Galu gala es neizpaužu nekādu noslēpumu, ja pasaku, ka Lībknehts sava mūža lielo pusi… — viņš aprāvās un pasita knipi. Tad viņš tvēra glāzi. Viņi pieskandināja.

—   Lai dzīvo revolūcija, — ciniski teica advokāts.

—   Bet mēs gribam ko redzēt, mani! kungi. 'Kaut kas jādara. Ja jūs ilgi vēl šeit kvernēsiet, jūs paliksiet kūtri kā mūsu parlamentārieši.

Virsnieki samulsuši klusēja. Viņiem nepatika, ka civilists tā ar viņiem apietas. Bet ko lai viņi darītu? Viņi zināja, ka C. ir smagās rūpniecības pilnvarotais. Viens no vidutājiem starp ģeneralitāti, 1. tautas pilnvaroto padomi un baņķieriem.

Advokāts C. nojauta viņu netīksmi. Bet viņš ar to nerēķinājās.

—    Vai jūs zināt, mani kungi, — viņš teica, — es savā stāvoklī nevaru atļauties nekādus sirdsapziņas pārmetumus un nevaru ņemt vērā jūsu aizvainošanos; es saku jums to, kas ir. Agrāk es šad un tad kontrolēju uzņēmumus, tagad kontrolēju pulkus. Mani pilnvarotāji nav mainījušies, un viņiem ir tiesības uzzināt, kas notiek ar viņu ieguldījumiem.

—   Tas bija īsta vīra atklāts vārds, — majors atzinīgi noteica.

Tad viņi šķīrās.

Pusstundu vēlāk advokāts Dr. C. no sava dzīvokļa piezvanīja kādam paziņam. Viņam bija mugurā zīda jaka ar siltu oderi, un viņš sēdēja uz rakstāmgalda un šūpoja šurp un turp filca kurpēs ieautās kājas.

—   Ja jūs šovakar esat nodomājuši kaut kur iziet, palieciet mājās, draugi. Pie Brandenburgas vārtiem un arī citur ir biezs gaiss. Vairāk es acumirklī nevaru teikt. Ko? Nu, varēja taču būt, ka jūs ar auto… jo labāk … Citādi? Teicami!

Trīsdesmit minūtes vēlāk reihstāgā bija trauksme. I nodaļa saņēma pavēli novietoties Brandenburgas vārtos. II, III un IV nodaļu nozīmēja tīrīšanas akcijās. Vīri skrēja kuluāros pie šautenēm, svilpju signāli, komandas un skrejošu soļu troksnis atbalsojās priekštelpās.

—   Tā ir mana kramenīca! — Keils izrāvia šauteni no rokām kādam kareivim stflbtiņos. — 25 262! Tas ir mans numurs!

Viņš turēja šauteni otram priekšā.

—   Tad tā ir mana, — tas vienaldzīgi atteioa un noliecās pēc citas šautenes.

'Kravas mašīnas pieturēja pie ieejas. Gaisma mašīnās bija izslēgta. Iekrāva ložmetējus. I nodaļas vīri piestiprināja pie kravas kastu sienu āķiem četras redeles. Tad smagās mašīnas aizklātām ugunīm aizbrauca uz tumšo pilsētu. Brezents noslēpa vīrus.

I nodaļas smagā mašīna apturēja Brandenburgas vārtu tuvumā. «Tas jau nemaz nav tālu,» nodomāja Georgs (Keils, nolecot no auto, un skriešus devās uz

Brandenburgas vārtiem. Kāds jauns feldfēbelis ierādīja viņiem vielas. Viņiem bija četri ložmetēji. Drvi bija jāuzstāda augšā. Viņi gatavojās pielikt kāpnes, kad atskanēja sauciens: — Komanda atpakaļ! — Feldfēbelis Cenkers pazaudēja galvu. — Tur viņi nāk! — Viņš rādīja taisni uz priekšu. Gaismā, kas krita pa logiem, varēja saskatīt kustību uz ielas.

—   Sprostuguns grupām! Sagatavoties! — Cenkers kliedza un skrēja it kā bez galvas šurp un turp. 'Karavīri nometās zemē. iKeils gribēja paskriet aiz kāda staba. Bet kāds no ložmetējniekiem turēja viņu ciet aiz zābaka.

—   Palikt šeit!

Demonstrācijas gājiens — priekšgalā apbruņoti strādnieki un kareivji no Sarkanās kareivju savienības un Jaunās gvardes — bijia apstājies simt metru no Brandenburgas vārtiem. Ziņneši bija ziņojuši, ka Brandenburgas vārti ieņemti. Baigs satraukums pārņēma tautas masu. — Viņiem jādod mums brīvs ceļš! — sauca kāds priekšgalā, un viņi nolēma sūtīt uz Brandenburgas vārtiem parlamentārieti, laii novērstu asins izliešanu.

—   Ar sarkanajiem vazaņķiem es sarunās neielaižos. Caur Brandenburgas vārtiem neviens neizkļūs dzīvs! — feldfēbelis Qenkers sauoa pretī vīram ar balto rokas lentu. Tas vēlreiz pavēcināja balto kabatas lakatiņu.

—   Dodiet mums brīvu ceļu. Gājiena dalībnieki izklīdīs aiz Brandenburgas vārtiem.

Alskanēja šāviens. Vīrs saļima.

Pāri pretī Adlonas viesnīcā grabot nolaidās logu aizlaidņi.

Ļaužu masu pāršalca spējš kliedziens. Garais demonstrācijas gājiens sasvērās atpakaļ. Sievas un vīri kliegdami skrēja namu ieejās un piespiedās pie sienām. Bet Jaunā gvarde, Sarkanās kareivju savienības atbalstīta, pārgāja uzbrukumā.

—   Skrejuguni! Ienaidnieka triecienvienība! — feldfēbelis kliedza. Vīrs blakus Keilam atspiedās ar visu spēku pret iedarbināto ložmetēju. Pazibēja zilganas šāvienu liesmas.

Keilam šautene bija šaušanas gatavībā. Tas šauj gaisā, Keils nodomāja. Viņš redzēja, ka ložmetēja stobrs

slējās augsti gaisā. Viņš vēl redzēja, ka aiz logiem piepeši nodzisa gaisma. Tad Keilam sejā kaut kas ietriecās. Tie met ar akmeņiem, viņš nodomāja. Keila galva pasvērās uz priekšu. Acu priekšā viss sagriezās zili violetā virpulī. Viņa galva noslīga uz kreisās rokas piedurknes.

Vijolītes, cik daudz vijol … viņš domāja. Tad bija gals klāt. iKad pārejie redzēja, ka Cenkers aizskrien, viņi atstāja ložmetējus un skrēja uz smago mašīnu. Virs, kas atradās Keilam blakus, paķēra šauteni 25 262. «Ja es ari pārnāku bez ložmetēja, kaut kas man jāaiznes,» viņš domāja un skriešus sekoja pārējiem.

Jaunā gvarde ieņēma Brandenburgas vārtus, un pagāja vairāk nekā pusstunda, līdz izjauktais demonstrācijas gājiens atkal sāka iet.

Četrpadsmit ievainotos — astoņi ievainoti panikā — novietoja namos, līdz ieradīsies sanitārais transports. Divi mirušie gulēja viens otram blakus pie Brandenburgas vārtiem. Grāmatvedis Georgs Keils no Elbersbahas un metalstrādnieks Gerhards Lindemans no Berlines Jaunķelnes. Viņus noguldīja uz izklātām teltenēm. Abus darba tautas dēlus. Vācu nevienprātības upurus, postenis domāja. Sardzē stāvēja Jaunās gvardes cīnītāji. Viņi pacēla degošas lapas, kamēr lielā gājiena dalībnieki atsegtām galvām klusēdami izgāja cauri Brandenburgas vārtiem.

Nākamajā dienā Georgu Keilu un Gerhardu Lindemanu apbedīja pie Prenclavas kalna Georga draudzes kapsētā. Jaunās gvardes cīnītāji viņus paviadija pēdējā ceļā. Viņi sēroja sadrūmušām sejām pēc labā biedra. Pie kapu kopiņām, kas atradās viena otrai blakus, runātājs pieminēja arī Georgu Keilu.

—   Viņš nebija atradis ceļu pie mums, kias taču ir ari viņā ceļš. Vaļēju kapu priekšā cīņa klusē. Un tā mēs noliecam savus karogus ari pār Georgu Keilu. Un mēs solāmies neapstāties, līdz Vācijā brīvības karogs neatmirdzes visu cilvēku priekšā. Mums ir labi ieroči: varenā ideja, kurai pieder nākotne! Vārds, kurš iet no cilvēka pie cilvēka! Un, ja vajadzīgs, šautene — visdārgākā aizsargāšanai!

Republikāniskā apbruņojuma parvalde

—  Armijas likvidācijas birojs —

4. nod. Bendlerielā

Datums (pirmizgatavojuma): 1919. g. 28. februāris

Sakarā ar: Zuduma pieteikums bij ķeizariskas lerolu pārvaldes Nr. VI Rcrltne 1918 g. 3. XI izmeklēšanas pavadzīme. Reģ. Nr.: Akts B 24/19 Z

Attiecas uz: karabine Nr. 25 262

Lietas kārtotājs: Bizets, kancelejas darbinieks

Ziņojums: Šauteni Nr. 25 262 lietas kārtotājs atrada resp. atklāja. Tā atrodas likvidētās Republikāniskās aizsarggr upas nodotajos krājumos. Saskaņā ar 14. tikumu par atbruņošanos (uzvarēlājvalstu rīkojums C) ierocis Nr. 25 262 ir pakļauts apķilājumatn un iznicināms (nododams lūžņos).

Pielikumā: Sarakstu noraksts (bij. Rep. aizsarggrupas ieroču krājumu inventarizācija) 16. lapā 34. rindā iereģistrēts Nr. 25 262.

Vieta: Šautene Nr. 25 262 atrodas Armijas ielas noliktavas 2. nojumē.

Par pareizumu atbild:

Bīzels, kancelejas darbinieks.

Roka, kas formulāru glīti aizpiildīja, bija ietērpta zaļā piedurkņu saudzētajā. Tā novilka gar tintes trauciņa malu mitro spalvu, nolika spalvaskātu melnā muldiņā un tvēra pēc caurumotāja. Tad caurumoto formulāru roka rūpīgi iešuva reģistratūras aktā B 24/19 Z aiz divdesmit četrām ziņojumu lapām (dienestvictu kļūdainie ziņojumi)

Grozāmais krēsls nočīkstēja. Pie sienas virs plaukta karājās Fridriha Eberla ģīmetne. Viņam bija vidēji garas ūsas, kas nokarājās uz leju.

‘f

Pēc sešām nedēļām roka tver atkal aklu B 24/19 Z. Sis darbības tuvāks apraksts: roka ietilpina aktā šādu «nolikumu»:

Republikāniskā atbruņošanas pārvalde

—  Armijas likvidācijas birojs —

Bendlericlā

4 nod

Datums (pirmlzRafavoļuma): 1919. n 12 aprīlis

Sakarā ar: Akls li 2-1/19 Z ar 28 pietikumiem

A!tiecas uz: šautene Nr. 25 262

Lietas kārtotājs Bizels, kancelejas darbinieks

Ziņojums: Kādā Wases pārbaudē augšmin lielas kārtotājs ir nepārprotami noskaidrojis resp pierādījis, ka ierocis Nr. 25 262 nav atrodams starp vienpadsmit tūkstošiem divsimt, četrdesmit trun (/1243) šaujamiem ieročiem, kas tika nodoti pārstrādāšanai (sa skaņā ar likumu par atbruņošanos uzvarētāj vats tu rīkojums C ) 14., 15 un 16 tuflh ar ieroču numuriem neatrodas attiecinās metalkausētājas firmas dokumentos, kurai bija uzdota pārstrādāšana.

Ar šodienu tiek doti vajadzīgie rīkojumi: Ir spēkā zuduma pieteikums (1918 g. 8. XI izmeklēšanas pavadzīme). Aiz vārda «viela» Heinersdorfas vietā atbilstoši jāliek Armijas Ielas noliktavas 2 nojume un aiz «vainīgais» fālick apzīmējums *nezināms». l'rsus attiecīgās dlenestvietas ir informējamas ar apkārtrakstu.

Par pareizumu atbild:

Bizels, kancelejas darbinieks, 4. nodaļas vadītāja aizvietotājs.

Rokai nebija piedurkņu saudzētāja Pamats: Tie (piedurkņu saudzētāji) karājās uz veļas virves. 1919. g

11. aprīli Bizela kundzei bija veļas diena.

Piedurkņu saudzētāji parādījās atkal nākošajā dienā. Pamats: Viņi bija atkal a) tīri, b) izžāvēti, c) izgludināti.

Šautene Nr 2fi 262 līdz šim nav atrasta Pamats: To virsnieki bija aizveduši uz Pomerāniju lidz ar 6000 citām šautenem.

TIESAS SĒDE PIRMS RĪTA AUSMAS

Bija karsts. Augstu pie debesīm spidēja saule kā kvēlojošs viduspunkts, kas šķita stāvam uz vieta? jau vairākas siundas. Nekustīga un nobriedusi tvīka labiba pusdienas versmē. Likās, ka pasaulē ir tikai starojoša gaisma un trīs krāsas: no mākoņiem brīvās debess zilums, vārpu un stiebru zeltainais dzeltenums, kurš tālu iestiepās pļavu un lauku sulīgajā zaļumā, tādā zaļumā, kas tuvējā Lapu koku mežā kļuva vēl tumšāks, jo tur pat šai stundā varēja vērot saules staru cauraustas ēnas.

Izkaptis atradās tur, kur bija stāvējuši vīri. Tās zibsnīja blakus nopļautajai labībai, un to kāti bija vēl silti.

Vīri atpūtās rugājos. Viņiem bija basas kājas, vienīgi vecais Jānis valkāja lētas kurpes, kas lauku darbos vēl noderēja Jānim bija grumbu izvagota, izkaltusi seja, bet viņa mazliet izvalbītās acis, par spīti saviem septiņdesmit gadiem, bija gaišas un acu baltumā neredzēja sarkanas dzīsliņas. Jānis jau labu laiku uz ceļiem turēja zilu skārda krūzi, taču saruna, kurā viņi bija iegrimuši, lika viņam acīm redzot piemirst, ka arī pārējiem slāpst. Tagad, kad neviens vairs nekā neteica, viņš pacēla vāku, ar kalsnējo, brūni nodegušo roku pārlaida pār krūzes malu un dzēra kāriem guldzieniem. Tad viņš sniedza

krūzii Pēleram, kas gulēja blakus izstiepies un bija piemiedzis acis.

—    He, — vecais Jānis teica, un Pēlers, acis mirkšķinot, sajuta krūzi uz savām kailajām krūtīm. Ar roku viņš trauku atbīdīja, un Jānis to sniedza Emīlam Nezeļam

Ansis Pēlers bija jaunākais no kalpiem uz lauka. Viņam vēl nebija divdesmit viena gada. Pelēkā buru audekla slēpotāja cepure ar edelveisa nozīmi aizklāja viņa sakarsušo seju, kura, kā visiem gaišmatainiem, neiedega īsti brūna. Cienīgās kundzes māsīcai viņam bija vienmēr jāpozē, kad tā ieradās šurp no Stolpas, un tā sauca viņu par «vikinga tipu»; kopš tā laika viņš valkāja cepurii vēl brašāk, un viena sproga gluži patvaļīgi nokārās pār pieri virs gaišajām, zilajām acīm. «Dievs ar mums» bija rakstīts uz vecās, ar ķeizara kroni rotātās kareivju jostas, kuru viņš tagad bija palaidis vaļīgāk Pēlers košļāja īsu zāles stiebru. Pa to laiku krūze gāja apkārt, un Paula Einenkela kalpi, dzerot remdeno kafiju, noskaloja labības putekļus un karstumu.

—   Ja kāds ar viņu vispār var runāt, tad tas ir Ansis, — Emīls Nezels teica lēni un apdomīgi.

Viņā pusē dzirdēja smejam sievas un kalpones. Tās sēdēja tālu no vīriem un nebija redzamas.

Neviens neskatījās uz Ansi Pēleru, bet viņš juta, ka viņi gaida atbildi. «Tātad, lūk, kas viņiem prātā,» viņš domāja un izspļāva gaisā zāles stiebru.

—   Jūs esat muižā ilgāk… tagad ir 1925. gads… iznāk, ka tu šeit esi turpat vai piecdesmit gadu… un cik gadu pagājis man? Trīs, trīsarpus…

—    Jā, — Jānis teica un nodomāja, ka viņam taisnība! Jau četrdesmit septiņus gadus Jāni's strādā Einenkelu muižā.

—    Bet tu taču turies kopā ar viņiem un mēs ne, — Emīls Nezels teica. Viņš gulēja atbalstījies uz labās rokas elkoņa, pievilcis klāt saplēstās biksēs ieģērbtās kājas.

—   Tu taču esi viņa … biedrs! — Nezels turpināja un uzlūkoja pārējos, kā gaidīdams viņu piekrišanu. Kāds palocīja galvu.

—          Biedrs… — Ansis Pēlers teica nepakustēdamies.

—   Tam taču nav nekāda sakara ar mūsu darba algu!

—   iKaut viņš mums pieliktu vismaz trīs feniņus, tad

mēs stundā saņemtu divdesmit septiņus, — Emīls Nezels teica stūrgalvīgi. Viņš uzlūkoja pārējos, it kā būtu par daudz teicis.

—  'Ko līdz trīs feniņi… — Pēlers pacēla galvu un lāva tai atkal noslīgt.

—   Nu, nu, — kāds novilka. Tad viņi apklusa, un zālē bija dzirdama vienmuļā sienāžu čirpstēšana.

—   Inflācijas dēļ taču visa mūsu nauda aizgāja pie velna! 'Kas tad mums ir? Nekā mums nav! Visu mūžu strādāts… pa vējam! Tā mums iet! — vecais Jānis runāja. — Un trīs feniņi, tas ir divdesmit četri feniņi dienā … un tā ir nauda, laba nauda!

—   Tev rūp tikai tabakas zelēšana! — Pēlers smējās. Viņam bija nepatīkami, ka tie gribēja sūtīt viņu kā runasvīru.

—   Ejiet taču uz arodbiedrību!

—   Arodbiedrību! — kāds noteioa un atmeta ar roku.

—   Tie …

Viņi zināja, ka tur visi pūliņi velti. Tur viss bija tikai uz papīra, vairāk nekā. Reiz viņi Stolpā bija griezušies pie arodbiedrības. — Jūs man esat īstie ķildnieki, — tad teicis turienes dūzis ar stīvapkakli un acenēm.

—   tas jāpanāk arī bez arodbiedrības, — kāds ieteicās. Tā kāju pēdas atgādināja vecas, netiras lupatas

—    Trelova muižā tas arī izdevās, tur viņi ari to panāca!

—   Trelovs ir labs, — Jānis teica, un tas skanēja tā, it kā viņš runātu par dievu. Pēlers uzslējās pussēdus. Viņš dusmīgi' uzlūkoja Jāni.

—   Mūsu šefs arī ir labs!

Pēlers to pateica tā, ka viņam pretī runāt nevarēja, un visi klusēja. Emīls Nēzels jutās kā dumpinieks. Pateikt kaut ko pret kungu, tas nav labt, viņš nodomāja. Bet, ka trūka šo divdesmit četru feniņu, tas arī nebija labi. Un, ka no četrpadsmit stundām skaitīja tikai astoņas, arī nebija labi, lai gan līdz šim tas tā arvien ir bijis. 'Kalps saņēma atalgojumu arī graudā un šai ziņā nelika krāpts, tas bija labi. Šefs nebija slikts. Viņš nebija citāds kā pārējie kungi; lielajās muižās. Kad viņš bija labā omā, viņš «Zelta lodē» dažreiz vienam otram izmaksāja. Pļaujas svētkos un Ziemsvētkos viņš ari neskopojās.

—   Neviens neko neteica pret Einenkelu, — Nēzels mierīgi sacīja. Viņš skatījās Ansī Pelerā.

—   Mums vecajiem jādomā par rītdienu!… Kad mēs vairs nespējam strādāt, visam ir beigas. Ja tad cilvēkam nav pāris feniņu. .. tam jānoliek karote! … Tu esi jauns… tev vēl ir spēks! Tu vari doties uz pilsētu, tikt fabrikā!

Tas taču tam ir gluži vienalga, domāja vecais Jānis ' un stingu skatienu lūkojās uz mežu.

—   Tur aug koki ar resniem zariem, — viņš teica, un ne visi to saprata. Ansis Pelers atminējās, ka tur pirms pusgada pakārās vecais Miķelis. Tas slimoja ar acunaga kaiti un nebija vairs nevienam vajadzīgs.

«Visa šī lieta ar tiem divdesmit četriem feniņiem ir cūcība un Nēzelam taisnība,» Pēlers domāja. «Tagad viņi grib, lai' es eju par to runāt! Kāpēc viņi paši neiet pie Einenkela un nesaka viņam to? Viņi taču ir arodbiedrībā, es ne!»

Pēlers izvilka pulksteni no bikšu kabatas un atkal iebāza atpakaļ. — Padomāšu, — viņš teica samierinošāk un uzsita vecajam Jānim uz ceļa. — Vecais tabakas maiss!

Atspiedies uz rokām, viņš lēni izslēja ķermeni, pievilka vēderu un pieleca kājās. Pārējie arī piecēlās, un viens pēc otra devās pie izkaptīm.

Vecais Jānis sāka pirmais. Viņa cirtieni bija lēni. To troksnis atgādināja veca, guļoša vīra elpas vilcienus. Tad piebiedrojās pārējie, viņu cirtienos ieskanējās ritms, un krītošie stiebri nemitīgi šalca, it kā pār druvu vēl pēdējo reizi brāztu pāri stiprs vējš.

Ansis Pēlers iedomājās, ka šodien ir sestdiena. Vakarā viņš gribēja iet ar Trūdi dejot.

Ir gan sasodīta būšana tāda mīla! Cilvēks kļūst pa-, visam cits. Pastāvīgi skalās spogulī un, ja nav spoguļa, tad logu rūtī vai ūdenī. Kreklu izmazgā jau divi dienas agrāk nekā senāk, labprāt paosta kādu rozi dārzā un viispār izstrādā vistrakākos numurus. Toreiz, kad viņš pa zibeņnovedēju uzrāpās baznīcas tornī, bija tāpat. Aķi virs smaili izliktā loga vairs neturējās pietiekami stipri, un, kad viņš, pa zibeņnovedēju nodrāzās lejā, plaukstu āda bija vienās skrandās. Jaunie puiši stulbi smējās, bet

to pašu izdarīt nespēja neviens. Trūde pat neizrādīja nekādu lepnumu, kad viņa to uzzināja. Varbūt viņa vienkārši negribēja atzīties. Kad cilvēks ir iemīlējies, pasaule pēkšņi izskatās gluži citāda, daudz skaistāka.

Pilns pārgalvības Pēlers cirta asmeni stiebros. Izkapts svīrājās šurp un turp kā puišu rokas, kad tie dejo garām, straujā tfalsī griežoties, un pie katra vēziena no čaukstošiem stiebriem uz sauso zemi bira vienas vasaras putekļi. Aiz kalpiem locījās sievas un kalpones. Viņu muguras bija saliektas un brunči uzrāvās uz augšu virs brūnajiem ceļiem, kad viņas noliecās pār slīpii noslīgušajiem stiebriem, kuri meklēja pēdējo atbalstu pie vēl nenopļautās labības. Sievietes īsā, žiglā kustībā pievilka tos ar sirpi klāt pie ceļgaliem un sasēja, izsliedamas tikai tad, kad uzstādīja augstos statiņus.

Neviena netiek līdzi Trūdeii, Pēlers domāja. Pat Gerda ne, un to tīkoja daudzi. Kad ciema baznīcas tornī pulkstenis nosita četri, un zedeņu žogi un vārtu stabi meta pirmās ēnas uz mazajiem puķu dārziem māju priekšā, vīri un sievas nāca mājās no lauka. Gados jaunie, starp viņiem Ansis Pēlers, bija steidzīgāki nekā vecie. Kad jaunie ļau gāja cauri platajiem pagalma vārtiem, ko veidoja pīlāri ar veco ģerboni, Jānis un pārējie bija nonākuši tikai līdz Bruno Glasta koloniālpreču veikaliņam ciema laukumā, bet vecās sievas gāja vēl lēnāk. Tās bija sasniegušas tikai «Stūrgalvi» — bruģēto ielas posmu, kas par savu nosaukumu varēja pateikties vecā mirušā fon Einenkela stūrgalvībai. Saskaņā ar Stolpas karaliskās amatniecības un celtniecības inspekcijas 1903. gadā • apstiprināto plānu ciemam šeit vajadzēja vērsties plašumā. Bet vecais Einenkels par to nekā negribēja zināt, un tā līdz šai dienai septiņdesmit metrus garās, bruģētās ielas malā nebija neviena nama, un kanalizācija bija ierīkota lieki. Pa kreisi un pa labi kupli sazēlušajā zālē kopš divi gadiem gulēja lielas betona caurules, pa kurām tagad kāpelēja bērni. Acīm redzot arī tagad, pēc 22 gadiem, šeit nav bijusi vēlēšanās izbūvēt kanalizācijas kontrolakas. Kur jābūvē nami, to vēl joprojām noteica Einenkeli, nevis celtniecības padome pilsētā.

Lielais pagalms bija jau uzkopts. Pašā vidū stāvēja rati ar uzslietām dīselēm. Asis bija svaigi ieziestas. Kūts

sienas ēnā baltās vistas stāvēja vai tupēja gluži nekustīgi aiz stiepju pinuma, kas norobežoja pārvietojamo vistu kūti. Tikai viens no jaunajiem gaiļiem lepni pastaigājās gar ratiem. iKad kalpi atslēdza riku šķūni, tas palika stāvot ar augsti paceltu kāju un, sekstei līgojoties, kustināja šurp un turp galvu, it kā bāztu to kādā neredzamā cilpā. Bija barošanas laiks un cūku kūtīs jau uztraukti kvieca cūkas. Staļļu priekšā nemierīgi mīdījās trīs zirgi un vicināja garās astes. Zirgs, vārdā Pumpsnikels, sirdīgi kratīja brūno galvu un atņirdza zobus. Mušas riebīgiem nekustīgiem kunkuļiem bija nosēdušās viņam pie pašām acīm. Būdams nikns, viņš mēģināja kost citiem. — He! — no staļļa kliedza zirgpuisis Mārtiņš. Blakus atvērtajām kūts durvīm uz saules sasildītās palodzes tupēja kaķis. Viņa melni šķeltās dzintara krāsas acis stingi lūkojās tālē, it kā viņš cauri šķūnim iepretī redzētu tuvojošos nakti.

Iznākot no rīku šķūņa, Pelers ievēroja, ka garāžas vārti ir vaļā Šoferis Bertolds bija uzvilcis livreju un gaiši dzeltenās ādas gamašas. Uz ceļiem nometies, viņš slaucīja ar lupatu baltā «Mercedes SSK» sporta mašīnas spīdīgos spieķus. Cienīgā brauc uz Stolpu uz teātri, Pēlers domāja. Viņa ir skaista, bet Trūde ir skaistāka, jaunāka, svaigāka, un baronietei nav tādas apaļas, mīkstas rokas kā Trūdei. Kundzi dēvēja par «barona kundzi», īsts barons Einenkels gan nebija. Ak, kā derētu tāds auto un māka to vadīt, tad varētu kopā ar Trūdi cauru nakti braukt, braukt vienalga kurp.

Kungu mājā, ko daži sauca arī par pili, atvērtajos logos stāvēja kalpones un tīrīja augšējos stiklus. Pelers uzskrēja pa stāvajām koka kāpnēm saimes istabā. Seit dzīvoja viņš un vēl citi pieci! kalpi. Einenkela cilts muižā strādāja pavisam astoņdesmit kalpi un kalpones. Trīsdesmit četri dzīvoja muižā, pārējie ciemā.

Istabā bija smacīgi silts. Pēlers atrāva vaļā abus logus. Pie katras sienas atradās trīs gultas cita aiz citas. Turpat līdz zemajiem baļķu griestiem sniedzās divi augsti, durvīm blakus novietoti skapji, uz kuriem bija sakrautas papes kastes un mugursomas. Starp logiem bija nolikts vecs mazgājamais galds ar divām ūdens bļodām, un pie sienas karājās mazs tualetes spogulis. Seši krēsli

•ii pītām atzveltnēm stāvēja ap jauno galdu. Istabā oda kā dzirnavās. Blakus telpās bija līdz pat griestiem sakrauti maisi pilni ar miltiem.

Pēlers paņēma mazgājamo bļodu padusē un noskrēja pagalmā. Aitu suņu sugas kucīte uztraukti luncināja asti un noskatījās viņam nopakaļ. Pēlers vakaros tai dažkā[t ;i tvēra bura_ durvis un ļāva paskraidīt pa pagalmu. Kad l’elers staveja pie ūdens sūkņa un noskaloja neciešamākos netīrumus, Bertolds izbrauca ar «SSK» no garāžas. Viņš nepieturēja kungu mājas kāpņu priekšā, bet izbrauca ārā no pagalma lēnāk, nekā tas tik spēcīgai sporta mašīnai piederētos.

'Kungiem droši vien būs viesības, Pēlers nodomāja un ielaida kājas akmens silē. Bertolds brauc uz pilsētas konditoreju un atceļā atvedīs rotmistru un viņa kundzi, tie taču vienmēr te piedalās.

Saldējuma mašīnu nesdama, nāca garām Hanna. Viņa vienu mirkli apstājās un paskatījās Pēlerā.

—   Nu, Hannij! — viņš teica un pamāja ar galvu.

—    Se griez! — Viņa turēja rokā saldējuma mašīnas kloķi.

—    Un tu aprīsi, kas paliks pāri! Nekā nebija! — Pēlers pasmēla ar abām rokām ūdeni un šļāca Hannaī virsū.

—   Sargies! — viņa draudīgi teica un gāja tālāk. Kā viņa gāzelē gūžas, Pēlers nodomāja. Trūdei tas nav vajadzīgs.

'Kad viņš atkal atgriezās istabā, Emīls Nezels sēdēja uz gultas un ierīvēja kāju ikrus. Pudele ar zālēm stāvēja uz grīdas.

—    Emīl! Sis šķidrums briesmīgi smird! … Pat naktī tas ļoti smako! Un vai tas ko līdz? — Pēlers jautāja un atvēra savu skapi. — Līdz, — Nēzels atteica, — ko nozīmē līdz!… — Pēc brīža viņš pacēla galvu. Ada uz kakla bija ļengana, maisveidīga un sakrunkojusies.

—   Vai tad tu iesi, Ansi? — viņš pameta galvu uz kungu mājas pusi'. Pēlers tūliņ neatbildēja.

—   Tu taču redzi, ka es ģērbjos!

Nēzels piecēlās un nedrošiem soļiem gāja uz durvīm.

Tev jārunā ar viņu kā biedram… tevi viņš uzklausīs.

—   Jā gan, grupas komandiera kungs! — Pēlers sa sita papēžus. Gaiditais blaukšķis izpalika

Viņš uzvilka savus labākos svārkus. Tic bija šūli no pelēkas karavīru vadmalas Daudzi puiši ciemā valkāja drēbes no šādas vadmalas, pat tādi, kam ar armiju nebija nekāda sakara. Tas bija lēti un izskatījās švīti, kareiviski.

Nēzels padevīgi noskatījās Pēleram nopakaļus, kad tas izgāja. Lejā stallī mīdijās zirgi.

Pēlers devās pāri bruģētam pagalmam uz kungu māju. Viņa slapjie mati spīdēja, un sproga bija noslēpta. iKāpņu priekšā, ko labajā un kreisajā pusē greznoja divi lauvas izkārtām mēlēm, Pēlers vēlreiz noslaucīja jau tā tīrās svētdienas kurpes. Viņš zināja, ka dažreiz saimniece, paslēpusies aiz šūšanas darbnīcas aizkariem, vēroja nācēju. Durvis bija vienmēr noslēgtas. Pēlers * atbīdīja vaļā puspievērto lodziņu aiz dzelzs kaluma režģiem un satvēra rokturi. Virs durvīm ierīkotais zvans ieskanējās, kad viņš tās atvēra un atkal aizvēra.

Priekšnams bija izlikts ar lielām, baltām un iesarkani pelekām sešstūrainām flīzēm. Divu bruņinieku bruņas stāvēja priekšnama galā, kur platas, liektas kāpnes veda uz olro stāvu. Virtuvē, kas atradās pa kreisi, Pēlers dzirdēja atskanam saimnieces balsi. Trauki šķindēja, katx liņā čūkstēja tauki; juta medījuma cepeša smaržu. Pēlers apstājās pie atvērtajām virtuves durvīm un ieklepojās.

Saimniece viņu jau bija pamanījusi. Viņa valkāja tīru, baltu priekšautu, tuklā seja bija sarkana aiz uztraukuma un rosības. Saimniece noskatījās, kā virēja ar sietu izņēma saknes no liela, melna poda Pie loga stāvēja meitenes un pulēja sudraba galda piederumus, ko iz-' < ņēma no gareniem ādas futrāļiem un turēja pret gaismu.

Kad meitenes ieraudzīja Pēleru, viena paklusām kaut ko teica, un visas tūliņ smējās. Šķīvji, tases un lielas lēzenas porcelāna bļodas bija sakrautas cita virs citas. Baltais špics, apostījis Pēleru, palīda atkal zem gnld,a un steidzās apēst visu, kas bija atlicis viņa trauciņā, it kā baididamies, ka Pēlers grib to atņemt.

—   Kas ir, Ansi? — saimniece nelaipni jautāja, stāvedama pie pavarda durvju tuvumā, pat nepaskatīdamās uz viņu.

—   Labdien, saimniec! Gribu pie šefa!

—   īstā brīdī… tu domā, ka kungs tieši tevi gaida. Vai tad tias tik svarīgi?

—   Nu jā, — Ansis Pēlers teica. — Man ar viņu jārunā.

—   Par ko tad?

—    Nu jā. — Es taču nevaru ļaut viņai visur bāzt savu degunu, Pelers nosprieda. Saimniece noskatīja viņu no galvas līdz kājām un savilka lūpas atzinīgā smaidā.

—   Jau svētdienas uzvalkā? Jums gan ir dzīve!… Man ari gribētos reiz tik jauki padzīvot.

Meitenes pie loga piegrūda viena otrai un ķiķināja. Viņu sniegbaltie priekšauti ar mežģinotām malām, jau sakārtoti vakara viesībām, bija nolikti uz virtuves skapja.

Tad atvērās durvis gaiteņa viņā galā, un fon Einenkela kungs iznāca no kantora Viņš bija liels, plecīgs vīrs ar šauriem gurniem, kurus viņš prata demonstrēt arī tad, ja bija kā pašreiz darba tērpā. Kājās viņam bija novalkāfas rūsas krāsas bikses un īsi jātnieka zābaki. Viņam bija plata seja sarkaniem vaigiem un skaistas, brūnas acis zem biezām, izliektām uzacīm. Kad fon Einenkels apstājās pie Pēlera, tas redzēja, ka kungam pie ausīm vēl ziepju putas. Ap kaklu viņam karājās dvielis.

—   Kas ir, Ansi? — viņš teica labā omā.

Pēlers nostājās pamatstājā, kā tas Eimenkelam patika.

—   Gribēju ar jums parunāt, šef!

Einenkels norādīja uz aizmuguri.

—   Nu, ej iekšā. Es tūlīt nākšu.

Einenkels gāja uz guļamistabu. Durvis bija aizslēgtas. Viņš klauvēja.

—   Atdari! … Es esmu!

Pēlers dzirdēja, kā noskrapšķēja atslēga. Viņš mēģināja ieskatīties guļamistabā, bet Einenkels nepietiekami pavēra durvis. Pēlers devās uz durvīm ar ovālu, baltu emaljas izkārtni «Kantoris» un pieklauvēja, lai l'.an pirmīt bija redzējis grāmatvedi ejam uz mājām. Tad viņš iegāja un apstājās pie durvīm.

Kantoris bija iekārtots vecmodīgi. Augsta pults, pie

kuras rakstītājs mēdza sēdēt uz grozāmā krēsla, un fon Einenkela kunga rakstāmgalds bija novietots tā, ka pagalms pastāvīgi no visām pusēm bija pārredzams. Istabas vidū stāvēja galds ar brūnu galdautu, kura garās bārkstis gandrīz skāra ar linoleju noklāto grīdu. Galda vidū atradās apsudrabots pelnu trauks ar lecošu vērsi — godalga no kādas lopu izstādes. Pelnu traukā bija zīmuļa gals un dzēšgumija. Pie sienas karājās veca gravīra, kas attēloja muižu, kāda tā izskatījās pirms astoņdesmit gadiem. Turpat blakus karājās briežu ragi. Uz rakstāmgalda valdīja liela nekārtība. Zem avīzes bijta redzama divmarku naudas zīmju paciņa. Uz augstās pults atradās mirdzošs tualetes spogulītis.

«Pat skujoties šefs patur acīs pagalmu,» Pēlers nosprieda. «Viņš mani ir redzējis, kad es mazgājos.»

Blakus sienā iebūvētajam skapim karājās divas lielas ģīmetnes. Hindenburgs ģenerālfel^maršala uniformā y ar sarkaniem mēteļa atlokiem un līdzās Bismarks smailā ķiverē.

Pēlers gudroja, kā lai to pasaka. Viņš man nevar ņemt jaunā, jo pats taču teica, ka es esmu viņa uzticības vīrs. j

'Kad Einenkels ienāca, Pēlers pavirzījās sānis. Einenkcls raudzījās viņā. Šefs smaržoja pēc Ķelnes ūdens, un viņa seja bija gluži sarkana.

—   Nu? '

—    Gribēju runāt par algu … man taču jāziņo jums par it visu …

Einenkels bija pārsteigts. Viņš atslējās ar muguru pret balto podiņu krāsni un sakrustoja spēcīgās rokas. Kreisās rokas locītavu apņēma tieva zelta važiņa.

—   Nu?

—   Viņi saka … trūkstot trīs feniņu … ja nu viņi vismaz šos trīs feniņus . ..

—   Kas saka?

—   Kalpi…

—    Kurš tad? Man vajadzīgi vārdi!

Pēlers vilcinājās. Viņš juta, ka nekā nepanāks.

—   Jānis, Emīls Nezels un Hermanis.

—    Tiem laikam klājas pārāk labi! T;ida ir pateicība, vai! Ko tad saka šie nelgas?

—   Viņi gribētu saņemt divdesmit septiņus feniņu? stundā.

—   Kas tad viņiem tādas domas ir ieperinājis? Kāds viņus droši vien uzkūdījis!

—   Viņi saka, ka Trelovs kalpiem ari dodot trīsdesmit feniņus stundā!

—   Trelovs! Vai tu zini, kā to sauc? — Sarkanais Trelovs! Tas ir lupata! … Es tāds neesmu!.., Viņam ir labāka zeme nekā man, daudz labāka! Kādi koki tad aug mūsu ceļmalēs, ko? …

Pēlers pazina šo runas veidu. Viņam pēkšņi nebija nekādas patikas atbildēt; bet, kad Einenkels viņu uzlukoja, viņš tomēr pateica; — Bērzi…

—    Un, kur bērzi aug, tur zeme nekam neder! Dodiet man citu augsni, tad es jums piebāzīšu pilnu rīkli ar naudu, lai jums reiz būtu diezgan! — Einenkels uzsita ar roku pa savām biksēm.

—    Un kā tad ir ar tevi? Tu droši vien arī esi neapmierināts?

Pēlers vilcinājās. Viņš juta, ka piesarkst.

—   Apmierināts gan, bet…

—   Tātad ari! — Fon Einenkela kungs piegāja pie rakstāmgalda un ar celi aizgrūda kādu vaļēju atvilktni. Tad sāka nesteigdamies kārtot uz rakstāmgalda samestos papīrus. Viņš pagrieza Pēleram muguru, bet tas negāja prom, un Einenkels tāpēc kļuva nikns un nedrošs.

—    Ejiet taču pie Trelova! Es nevienu neturu! Arī tevi: ne! — To viņš var mierīgi teikt, Pēlers domāja. Viņš labi zina, ka Trelovam strādnieku pietiek.

—   Ja es būtu paņēmis poļu pļāvējus… tie darbu veic par puscenu un divreiz ātrāk! Ja es jūs atlaižu — man būs tikai peļņa!

Pēlers domāja; «Poļi, tiem klājas vēl grūtāk nekā mums. Bija muļķīgi, ka sāku runāt par algu. Seit tātad tomēr biedriskums beidzas.»

Fon Einenkels bungoja ar pirkstiem pa laikrakstu. Briljanta gredzens zibsnīja uz mazā pirksta. Viņš to uzmaucis tāpēc, ka šodien ir viesības, Pēlers domāja un gribēja iet. Viņa roka jau bija satvērusi durvju rckturi.

Fon Einenkels Apgriezās. Viņš rādīja bēdīgu seju, im viņa balss bija klusāka.

—   Par tevi es gan to nebūtu domājis, Ansi! Tu esi organizācijas biedrs. Ko tu šeit saņem, tā ir karavīra alga! Un lielāka nekā reihsvērā! Tā ir goda lieta! … 'Kādēļ gan es turu šo muižu? — Jūsu dēļ! Tādēļ, ka es zinu: nākamgad mēs maršēsim uz Berlīni! Tad jūs varēsiet sev pievākt visu! No žīdiem! . . . Protams, ka mēs nedrīkstam tik muļķīgi rīkoties kā šis Hitlers! Pirms divi gadiem nometās uz vēdera karavadoņu pils priekšā! …

Organizācija, maršs uz Berlīni — šie vārdi bija sa gaidāmi, Pēlers domāja. Emīls Nezels un kalpi saka: «Tu esi viņa biedrs!» Sis te saka: «Tu esi mans biedrs!» Biedrs! Ko tad tas līdz? It nekā.

Fon Einenkeis pārskaitīja divinarku paciņu. Pēlers saīdzis noskatījās. Kāds sakars īsti bija «Monarhistiskajai savienībai» šai MS ar lauku darbiem? Blēņas! Tas būtu šim tur reiz jāiebāž degunā! Ka Einenkeis tēloja rotas komandieri, ka inspektors sevi dēvēja par leitnantu un modernieks Cšupe — par virsseržantu, ka gandrīz vesels simts jaunu puišu skraidīja divreiz mēnesī šiem trim nopakaļ… tērauda ķiverēs un ar īstām šautenēm gāja nakts apmācībā tuvākā apkaimē, ka no Berlīne.-; šurp atgādātās šautenes un pat divi ložmetēji šeit bija paslēpti kopš 1919. gada — tam visam taču nebija nekāda sakara ar laukstrādnieku algas tarifiem! Sākumā tādi kumēdiņi patīk! Bet, ja tas izvēršas tā, tad sirsnīgi pateicos! Vispār … Trūde …

Einenkeis iebāza naudu atvilktnē un uzlika virsū melnu grāmatu. Tad viņš lēnām apgriezās.

—   Tev pie cepures MS nozīme — ēdelveiss — es jau tev, Ansi, reiz teicu: ja tu tā turpināsi izpildīt savus dienesta pienākumus, es ierindas priekšā piesprau dīšu tev pie svārkiem kronīti, un tad — Pēlers būs apakšvirsnieks!

«To viņš vienmēr saka, ja kaut kas nav tā, kā vajag.» Pēlers domāja. «Bijis nebijis man tāds kronītis! Neesmu nekāds nodevējs kā Cšupe. Nu jā, ko nozīmē «bijis nebijis»!… Ja man ir kronītis, tad pārējiem pirmajiem jāsveicina mani. Un, kad es kaut ko saku, viņiem jāklausa .. .»

Einenkeis piecēlās un tuvojās Pēleram. «Tagad viņš tūlīt uzliks savas rokas man uz pleciem un sapurinās,»

Pēlcrs domāja. Bet Einenkels sabāza rokas kabatā, it kā gribētu izplest jātnieka bikses vēl platākas.

—   Tu vēl nezini, ka pirms divi nedēļām šeit pie manis bija kapteinis Erharts no slepenās organizācijas

Konsuls» — Pēlera sejā nepakustējās ne vaibsts.

—   Tas, Pēler, ir pagodinājums! MS ir atzīta … Tur, pašā augšā, kur visu diriģē… Kur taisa vēsturi. Būt tādas organizācijas biedram … tas ir gods! … Mēs neuzņemam kuru katru. Vācu tautībnieki un brūnie man neatlaidīgi uzbāžas… mums jāpievienojoties viņiem… Bet Einenkels saka: viltībai Izslēgts!… Mūsu stunda nāk! Mēs esam un paliekam monarliisti! Saproti, Ansi?

—   Jā gan!

Einenkels pacēla vienu zābakā ieauto kāju un mēģināja nostāvēt uz otras. Tas neizdevās, un viņš rzņēma rokas no kabatām.

—    Kur melnais reihsvērs vervē sev ļaudis? … Nu, kur tad? Visur tur, kur darbojas MS … Un kur viņa darbojas? Lielajās Einenkela, Rodes, Mertina un fon Asmuta muižās! Tur ir vislabākais cilvēku materiāls. Un tā arī ir atzinība! Tā, lūk, ir manu zēn! Tā! Es jau to paredzēju deviņpadsmitajā gadā, kad šeit saplūda tās šautenes. Vai tu domā, ka visas apmācības šeit notiek joka pēc?

—    Nē! — Kad viņu dzird tā runājam, tad nemaz vairs nedomā par algu tarifiem. Taču tieši to viņš arī grib. Šodien tas viņam tik viegli tomēr neizdosies. Pēlers gudroja, kā viņš varētu vēlreiz uzsākt runāt par to pašu Fon Einenkels redzēja, ka viņa vārdi nav palikuši bez iespaida.

—   Tu esi mūsējais, Ansi! Skaidrs, ka sarkanie jūs, strādniekus, grib uzkūdīt. Bet viņu rēķiniem jāpārvelk svītra, vairāk nekā. — Ko es tev maksāju, tā ir kareivja alga … Kareivji neprasa naudu.

—   Kareivja alga, — Pelers novilka sašļucis.

—   Jā gan, kareivja algu … goda algu!… Toties, kad Berlīnē notiks lielā tīrīšana un mēslu izmēšana, kad MS maršēs, tad mēs ņemsim, ko vien sirds vēlas! Un, lai tev tur nekā nepietrūktu, par to gādās fon Einenkels, uz to vari paļauties!

—   Nu jā … — Pēlers stingu skatienu lūkojās sienā, tur karājās gaiši dzelteni seglil — Bet Jānim un

Nezeļam … tic taču nesaņem kareivja algu, viņi taču nav MS biedri …

Einenkels sarauca pieri. — Paklau, Ansi! Tev gan ir smaga galva! Skolā tu laikam neesi mācījies rēķināt, vai? … Trīs feniņi stundā ir 24 feniņi dienā … pareizini to ar manu kalpu skaitu, ar astoņdesmit… tad iznāk divdesmit markas dienā … gadā turpat seši tūkstoši ■mārku… desmit gados… sešdesmit tūkstoši… Sešdesmit tūkstoši mārku! Tikai šeit cilts muižā. To mans īpašums neienes. Man taču jādomā par nākotni… Pa skaties, es izrēķināšu tev reiz tā uzskatāmi uz papīra .. .

Einenkels apgriezās un samulsa. Viņš skatījās pa logu. Pavilka plecus uz augšu, un viņa skausts Pēleram / piepeši šķita ļoti resns.

Pagalmā staļļa priekšā bija sapulcējušies ap divdesmit kalpu un visi sarunājās. Fon Einenkels piecēlās tik strauji, ka gandrīz apgāza krēslu.

—    Kas tad tur notiek? Tas jau gandrīz izskatās… un tu esi viņu runasvīrs!

Viņa roka tvēra pēc loga kloķa Taču viņš logu neatvēra.

—    Es neciešu nekādas sapulces savā pagalmā! Ja jums ir kādas darīšanas, tad izkārtojiet tās pļavā! Jūs laikam esat prātu zaudējuši!

Fon Einenkels runāja pret loga rūti. Viņš kliedza. It kā to kāds dzirdētu, Pēlers pārsteigts nodomāja. Kungs neuzdrošinās logu atvērt, tāpēc ka sapulcējušies tik daudzi.

'Klepodams fon Einenkels apgriezās. Viņš bija gluži sasarcis aiz niknuma.

—    Pasaki šiem smirduļiem: kam te nav pa prātam, tas var tūliņ saņemt savus dokumentus … Varbūt es būtu ielaidies kādās runās… tagad tas ir pilnīgi izslēgts … Es neļaušu sevi iebiedēt! Ārā!

Ansis Pēlers gāja prom. Vai tad šiem idiotiem tieši tagad tur vajadzēja nostāties? Kad viņš no priekšnama iegriezās gaitenī, fon Einenkels sauca viņu atpakaļ.

—    Panāc vēl šurp! — Viņš ievilka Pēleru kantorī un aizslēdza durvis.

—   Pasaki, ka kungs grib šo lietu pārdomāt… Grib

noskaidrot, vai Stolpas banka dos viņam kredītu. Tā lu pateiksi! 1K0 tu teiksi?

—   iKungs grib šo jautājumu pārdomāt, — j.a S'olpas bankā kredītu dod …

—   Tev jāsaka naudu, ne kredītu, — kad viņi dzirdēs vārdu kredītu, tie domās, ka tas ir kaut kas ēdams vai valkājams.

—   Naudu, — Pēlers atkārtoja.

—   Jā, naudu… Un paklausies vēl kaut ko! — viņš uzlika Pēlerain uz pleciem abas rokas.

—   Tu taču esi vācietisl Nesaki viņiem neviena vārda par MS! Kas pļāpā, tam jāslājas slepenās tiesas priekšā … Mēs taču visi esam vācieši un gribam kādreiz ari nomirt kā labi vācieši… Un tev, Ansi, ir šautene. Šautene, kas būs vajadzīga nākamajai vācu revolūcijai . .. Nebēdā par tiem, tur pagalmā! … Kas nesolo ar mums, ir mūsu ienaidnieks. Rūpējies vairāk par savu šauteni! Tev viņa drīz noderēs. Saprati!

—   Jā gan, — Pēlers teica gurdā balsī. Viņš pēkšņi jutās kā nodevējs. Velns parāvis, — tie tur ārā taču bija tādi paši cilvēki kā viņš. Un viņš stāvēja šeit kopā ar šo vīru ai^, slēgtām durvīm. Aiz loga. Fon Einenkels nojauta Pēlera nedrošību. «Viņš man skatās gan stingri acīs,» Einenkels domāja, «bet kaut kas nav tā, kā vajag… pašlaik vairs nav. Šādos gadījumos derēja but oficiālam.»

—   Kāds ir tavas šautenes numurs? — Viņš, protams, pats to nezināja, un pietiktu, ja Pēlers nosauktu vienalga kādu skaitli.

Pēlers nosarka. — Numurs … es domāju, ka divdesmit pieci divdesmit seši un … — Fon Einenkels nodomāja: «Redzi nu, tagad tu atkal esi pavisam rāms! …» Viņš smaidīja labsirdīgi, it kā piedevis kādu pārkāpumu.

—   Nacionālās revolūcijas kareivim jāzina savas šautenes numurs tāpat kā savas dzimšanas atceres dienas datums. — Fon Einenkela viedoklis bija, ka cilvēkam dzīvē tikai vienreiz ir dzimšanas diena un pēfc tam tikai dzimšanas atceres dienas, un viņš labprāt izmantoja katru izdevību, lai par to debatētu … pat ar kalpiem un kalponēm, ja kādam no šiem ļaudīm bija dzimšanas diena.

—   Jā gan! — Pēlers teica un izstiepa pirkstgalus gar biksēm, kad fon Einenkela kungs uz io pusi pašķielēja.

—   Nu, tad paprasi moderniekam un liec to numuru sev labi aiz auss! — Viņš pamāja ar galvu, un Pēlers aizgāja. Priekšnamā patikami smaržoja.

Fon Einenkela kungs nostājās pie loga, atvēra to pavisam plaši un, atbalstījies uz abām rokām, izliecās ārā Kāds no kalpiem bija viņu ieraudzījis un piegrūda blakus stāvošajiem. Pfeifers, kas tieši tai brīdī turēja runu, apklusa un turpināja klusākā balsi.

—   Mūsu šefs ir labs… — kāds roklaiža skaļi teica. Tie, kas stāvēja ar muguru pret logu, sāka skaļi smieties.

—   Redzi nu, kādi cūkas tie ir, — fon Einenkels murmināja. — Cik tie nekaunīgi smej! — viņš iekrekšķējās

—   Pabīdiet pēdējos trīs ratus tālāk atpakaļ! — viņš skaļi sauca. Sie nelgas vienmēr jānodarbina.

Ne visi skrēja uz pagalma vidu pie ratiem. Fon Einenkels cieši ievēroja tos, kas palika stāvot uz vietas. Tie ir vieni un tie paši, viņš nodomāja. Kad Ansis Pēlers gāja pāri pagalmam, kalpi izslēja dīseles.

—   Ceturto vēl kādu gabalu tālāk! … Vai tad jums nav acu pierē! — fon Einenkela kungs rēca.

Pēlers arī piepalīdzēja. Kamēr viņi stūma, viņš tiem paklusām teica, ka kungs gribot padomāt, kā viņš varētu palīdzēt. 'Kad ļaudis dzirdēja, ka noteicēja esot banka, viņi saprata, ka viss stāstītais ir krāpšana. To jau viņš stāstīja gadiem ilgi. Kad kalpi bija beiguši, viņi lēnām izklīda. Pie staļļa arī neviens vairs nestāvēja.

—   Demokrātijā taču nozīmē tautas varu! — Melnais Pfeifers teica tik skaļi, ka to fon Einenkels varēja dzirdēt.

—   Turi ciet savas žaunas, melnais! — kāds igni čukstēja Pfeifers apklusa.

Fon Einenkela kungs izslējies stāvēja pie loga.

—   Tas nozīmē tautas valdību, tu veco prātvēder!

—   Tas laikam ir tas pats!… Mēs valdām! Vai jūs to manāt?

—   Un, kas attiecas uz manīšanu, nu, tevi, Pfeifer, es gan esmu pamanījis, — fon Einenkels skaļi teica saltā, mierīgā balsī. Tad viņš aizcirta logu.

Kad viņš apgriezās, istabā stāvēja viņa sieva. Viņa

bija jau pārģērbusies, jo kuru katru acumirkli varēja ierasties Bertolds ar rotmistru. Viņas melnie mati bija nule frizēti.

—    Tu izskaties brīnišķīgi, draudziņ, — viņas vīrs teica smiedamies un lūkojās viņā.

—   Tu taču skaties tikai uz kājām, — viņa zobgalīgi atbildēja

—   Kamēr es jūsmoju par tavējām, tas tevi netraucēs.

—   Vai tu negribi pārģērbties? Kas te vispār notika? Pēkšņi tik daudz ļaužu!

—    Sie brāļi grib izspiest naudu Bija atsūtījuši par runasvīru Pēleru. Nekā nebūs! … It kā es tikai to vien gaidītu! Viņi grib divdesmit septiņus feniņus stundā.

—   Nu, tad dod taču viņiem tos!

—   'Kamēr man tas nav jādara, tikmēr ne. Un tagad man tas vēl nav jādara. Cik ātri šie smirduļi uzbudinās, tik ālri tie atkal nomierinās. Kur tad viņi ies? Redzēsi, visi paliks pie Einenkela. Bezdarbs ir brīnišķīgs iekārtojums … «Tas nomierina,» saka berlīnieši.

Foti Einenkela kundze paņēma no pults skūšanas piederumus.

—   Vai tas ir pareizi! … Tēvs …

—    Beidz taču reiz visur pieminēt savu nelaiķa tēva kungu!

—    Es nesaprotu, ka tu tik vienaldzīgs esi pret saviem ļaudīm! AFA filmsabiedrībā Berlīnē tu pazaudēji divdesmit tūkstošus mārku … bet šeit… trīs feniņu dēļ…

—    Tieši tādēļ man jātaupa. Vienaldzīgs pret ļaudīm … Tu taču nekā nesajēdz no naudas lietām. Tāpēc, ka jums vienmēr naudas bijis pārpilnam. Bet to tu reiz? par visām reizēm paturi prātā: es eju caur uguni un ūdeni savu ļaužu dēļ. Vienmēr! … Un es esmu un bušu vīrs ar principiem.

No ielias atskanēja «SSK» trīstoņu auto taures signāls. Fon Einenkels atstāja sievu vienu Divas kalpones, paķērušas sarkanu grīdceliņu, drāzās uz durvju pusi. Viņas to gribēja izklāt uz ieejas kāpnēm.

—    Par vēlu, vistas tādas! — fon Einenkels smiedamies sauca.

—    Pazūdiet, kamēr vēl rotmistru pāris nav ienācis! — Tad viņš aizcirta aiz sevis guļamistabas durvis.

Viņa sieva stāvēja vēl arvien kantorī.

—    Vīrs ar principiem, — Einenkela kundze teica. Viņam bija principi, tā bija taisnība. Bet šī principu ietekme vienmēr izbeidzās tur, kur tai patiesībā vajadzēja sākties. Viņš valkāja tērauda ķiveri ar baltu kāškrustu, un viņam bija darīšanas ar AFA filmsabiedrības kungiem, kuri saucās Morgenšveiss un Levi; un tādu gadījumu bija daudz, bet ar vīru par tiem nevarēja runāt. Viņš bija jāņem tāds, kāds viņš bija. Einenkels bija lab? zemkopis, kustējās no agra rīta līdz vēlam vakaram un vairoja savu senču atstāto mantojumu. Kad viņa izdzirda rotmistra kundzes blējieniem līdzīgos smieklus, viņa nolika tualetes spoguli uz galda un smaidot izgāja priekšnamā apsveikt viešņu.

Istabā Ansis Pēlers bija viens. Viņš bija aizgājis pie modernieka Ošupes, lai gan zināja, ka pārējie gaida viņu aiz šķūņa. Nebija jau tur arī ko darīt. Viņš jau bija pateicis kalpiem, kā skanējia Einenkela atbilde. Tagad viņi1 vēl ņem viņam to Jaunā. Neviens neuznāk augšā, neienāk istabā. Pēlers iemetās gultā. Kājas viņš atbalstīja pret dzelteni nokaļķoto sienu, līdz tās noslīdēja un atsitās pret gultas malu.

Tā, lūk, ir, kad iestājas par citiem. Neko nevajadzēja darīt. Nekas jau tur tomēr neiznāca. Pēlers noplēsa mazu sloksnīti no papīra lapas, ar ko bija izklāta galda atvilktne, un ar zila krīta gabalu uzrakstīja tur šautenes numuru. — 25-26-2, — viņš atkārtoja pusbalsī trīs reizes.

Pēlera skatiens pievērsās papes kastei, kas atradās uz skapja, kurš stāvēja pa labi. Tā piederēja Emīlam Nezeļam. Pelers zināja, kas atrodas vecajā kastē ar lielo ejļas plankumu, kurš izskatījās kā garš deguns. Dažreiz Emīls tur šo to pārcilāja un visu saveda kārtībā, un arī Pēlers, kad istabā palika viens, bija jau paokšķerējis, kas īsti glabājas šai kastē ar trūdu smaku. Tur bija liela kaudze vecu skatu pastkaršu, dažas pat no Kamerūnas. Tās bija sabāztas kādā turzā ar uzrakstu «zāļu sēklas». Nu jau daudzus gadus Nēzelam neviens vairs nerakstīja. Bez tam tur bija cigāru kaste, kurā glabājās vēstules, nodzeltējusi skolas liecība, no laikrakstiem izgriezti miršanas sludinājumi, apsudrabots liels kabatas pulkstenis

bez rādītājiem, uzvelkams mugurpusē ar atslēdziņu, skaista, dzeltena jūras putu pīpe un vēl šādi tādi sīki nieki. Blakām lai atradās vēl nelietotā vilnas apakškreklā ievīstītas trīs iestērķelētas, baltas apkaklītes un melna jau mezglā sasieta kaklasaite, zem tās zils virskrekls ar piešūtu mēļas krāsas kaklasaiti un starp divām ieliekamām zolēm noslēpta nederīga ķeizarlaika nauda — divas simt mārku zīmes, pagaidu nauda un inflācijas nauda — «miljoni». Kas vēl? Pāris rok'ām adītu aproču, divi pāri jaunu zeķu, turzas, no kurām bija izbirušas dažas tējas lapiņas, divas bundžas ar dzeltenu acu smēru un spieķa sudraba rokturis, ko viņš kādreiz kaut kur bija atradis. Zem visa tā pašā skapī karājās zils uzvalks, divas darba bikses, zaļa adīta jaka, un apakšā skapja stūrī mazā kaudzītē bija salikti krekli, apakšbikses un kabatas lakatiņi. Uz galda bija redzama melna dziesmu grāmata, ko viņš tur bija nolicis svētdienas vajadzībai un ko šad tad lasīja vakaros.

«Emīlam ir sešdesmit gadu,» Pēlers domāja. «Kopš sava četrpadsmitā dzīvības gada viņš ir šeit, muižā; četrdesmit seši gadi smaga darba. Un kas ir iegūts? … Papes-kastīte uz putekļaina skapja, uzvalks, pāris vecu bikšu un kreklu valkāšanai un dziesmu grāmata uz galda. Vai man arī… Emīls Nēzels jau nostrādājis tik ilgi … jā, kad tas īsti būs… pag… tas būs 1960., 1970. gadā… vai arī man pēc četrdesmiit pieciem gadiem būs tāda uz sveša cilvēka skapja nolikta papes kārba. Es iarī neesmu citādāks kā Emīls.» Visu mūžu viņš ir strādājis no agra rīta līdz vēlai naktij. Katru feniņu taupījis, un kas viņam tagad ir? It nekas! Vai tas ir labi? Vai tas ir slikti? Nolādētā žīdu republika! Izzog mazajam vīram naudu no kabatas! Lielos tā neai'ztiek. Tie jau vienmēr tiek cauri ar niecīgiem zaudējumiem. Piemēram, biedrs fon Einenkels. Cik tālu acis var pārredzēt, viss pieder viņam. Katrs zāles stiebrs, katrs kartupelis, katrs koks mežā, katrs ķieģelis ciemā. Un, kas auga zemē un kas bija virs tās, tas arī. Un zvirgzdi! zemē un zivis trijos dīķos, un fazāni mežā, un putni gaisā. Arī zvēri mežā un pat baznīcas torņa smaile, tā jaunā, ko viņš bija dāvinājis. Tur bija ielodēts dokuments ar viņa parakstu. Cilvēku laiks piederēja viņam, vai tie dzīvoja ciemā vai

muižā. Un Berlīnē viņam ienesa naudu filmu studija, un kaut kur jūras krastā viņam piederēja viesnīca. Vai tas bija labi tā? Vai tas bija taisnīgi?…

Nebija nozīmes par to galvu lauzīt. Tas bija tas pats, kas ar to trīs feniņu algas pielikumu, — tur nekas nesanāca.

Pirms pulksten sešiem Hanna ienesa ēdienu. Ansis Prlers pusmiegā dzirdēja viņu ienākam. Kad viņš apgriezās un paskatījās, uz galda jau bija prāva desu maizīšu kaudze un kanna kūpošas, baltas kafijas. Ēdiens nekad nebija slikts.

Fon Einenkela kungs zināja, ka kaut kas jāiebāž tur, no kurienes grib kaut ko izvilkt. «Tukšs maiss nevar stāvēt,» bija viens no viņa izteicieniem Un, kas tiesa, tas tiesa, par ēdienu pie Einenkela ļaudis nekad nesūdzējās. Citās muižās ēdiens bija sliktāks. Pēlers dzirdēja Emīlu Nezeļu un dažu citu kalpu balsis. Viņi sēdēja apakšā uz sola blakus stiaļļa durvīm.

Katru reizi, kad piebrauca kāda kariete, viņu saruna apklusa. Garajam Horstam šodien bija liela diena. Viņš izjūdza zirgus un novietoja tos stalli, un dažs labs viņu apskauda dzeramnaudu deļ. Bet ar to dzeramnaudu lieta nebija tik vienkārša. Viss bija atkarigs no tā, cik daudz kungi bija dzēruši un vai viņi, uz rīta pusi mājā ejot, bija jiautrā garastāvoklī vai ne. Ja viņi bija ratos ieceļami, tad bija slikti Tad kungi parasti aizmirsa pameklēt kabatā sīknaudu. Tikai baronam fon Vendišam-Kalveitani bija nieks iedot desmit mārku, smalks kungs. Un laipns viņš arī bija. Vismaz pasacīja: «Pateicos! ..»

Pēlers skatījās ārā pa logu un ēda atnestās maizītes. Viņš ļāva krist drupatiņām uz Emīla Nēzela pliko pauri. Emīls sita ar roku sev pa pakausi, it kā gribētu aizdzīt mušas. Sapratis, kas īstenībā notiek, viņš draudēja:

—   Tu man uzmanies!

Ansis Pēlers nevainīgi smējās.

—   'Kas tad ir, Emīl? Man šķiet, ka lietutiņš pil!

Tad viņš aizgāja no loga un lēnām saposās. Nokāpis lejā, Pelers pabija brīdi pie kalpiem, un, kad tie atkal iesāka runāt par tiem trim feniņiem, viņš teica:

—   Es darīju, ko varēju. Jūs paši esat vainīgi«… Kā

jūs varējāt tik muļķīgi izturēties. Jūs taču zināt, ka Einenkels to necieš.

Kad viņš izdzirda par kādu listi, uz kuras katram būs jāparakstās, viņš pasteidzās aiziet.

—   Tu atkal smirdi pēc maijpuķītēm, līdz pat šejienei to var saost! — kāds sauca, viņam aizejot.

—   Aizbāz degunu, Vilij, — Pelers atteica un sveicinot pacēla roku pie cepures.

Ciemā pulciņā stāvēja puiši un meitas.

—   Kurp iedams, Ansi? — kāds viņam jautāj-a.

Pēlers rādija uz elektrisko vadu līniju. — Stieplēm

lidzi!

Tad viņi saprata, ka viņš iet uz kaimiņciemu, lai atvestu Trūdi.

Aiz sētas vārtiem bija dzirdama slotu švīkstoņa un slapju lupatu plakšķieni. Siem trokšņiem piejaucās koka tupēju klaudzieni un piena kannu šķindoņa. Pa kādu virtuves logu plūda ārā kūku smarža. Pēlers satika vienu organizācijas biedru. Tas bija kalēja dēls. Puisis turēja rokas bikšu kabatās un šūpoja elkoņus šurp un turp.

—   Uzticīgs Vācijai! — viņš sveicināja.

—   Visur un vienmēr! — bija atbilde.

Aiz pēdējās mājiņas pļavā kūtri ganījās trīs kazas. Redzot Pēleru nākam, tās gremodamas blenza viņā. Pēlers strauji pacēLa rokas gaisā un iebrēcās kā vecs kazbuks, un kazas tūlit raustīja saites, turklāt viena tik spēji, ka straujā rāvienā sailes pretestības dēļ paklupa uz priekškājām. Paklupusi kaza tūliņ turpināja plūkt zāli un vairs nebaidījās. Augstu pie debesīm bija redzami mazi mākonīši, un rietošās saules stari rotaļājās ar to gaišajām, mirdzošajām malām. Gaisā varēja manīt sausa brieduma un tīkamas lauku smaržas.

Pēlers domāja par Trūdi, Kad viņš pirmo reizi viņu redzēja, viņam tā šķita tāda pati kā visas pārējās triju tuvējo ciemu meitenes. Viņa bija divus gadus kalpojusi kādā ģimenē Stolpā, un tagad viņai mātes slimības dēļ vajadzēja būt mājās. Viņas tēvs bija sīkzemnieks, kas savu tīrumu apstrādāja bez kalpa. Pēlers vairījās no viiņa. Trūdēs tēvs bija sarkanais. Kaut viņš būtu bijis jel sociāldemokrāts, bet viņš bija komunists, un tas

Pēleram sagādāja raizes. Kad viņš to uzzināja, — tūlīt gribējās no Trūdēs šķirties. Bet tas puisim nebija pa spēkam. 'Kā var tik bezprātīgi iemīlēties!

Ejot garām pirmajam no trim lielajiem dīķiem, Pēlers apstājās. Starp kupli sazaļojušām pļavām tumšzaļais ūdens ieskatījās kā liels spogulis. Kāda putna griezīgais kliedziens attraucās šurp no niedrēm. Pēlers sameklēja plakanu akmeni un aizmeta to tālu ņirbošajā ūdenī. Olis skāra ūdens virsmu, īsi palēcās, uzsita gaisā mirguļojošu ūdens šalti un bez trokšņa nogrima. Pēlers velti izgaidījās, ka viļņi atsitīsies pret krastu.

Pēleram patika dīķis, un dažreiz viņš novēroja mazās zivtiņas. Reiz viņš bija gājis garām, kad pirmās smagās lietus lāses krita ūdenī, kas vēl bija mierīgs, jo vēju vēl aizturēja augstā zāle. Tad viņš redzēja tūkstošiem apļu un pat vēl vairāk. Tie ieplūda cits citā, sašķēla un aprija cits citu, acis nespēja tiem izsekot, jo nemitīgi pienāca klāt tūkstošiem jaunu, līdz kamēr stiprais lietus un spējš vēja pūtiens, niedrāju locīdams, izbeidza apļu rotaļu un savandīja un samutuļoja ūdeni tā, ka izskatījās, it kā tas vārītos.

Pēlers redzēja divas bezdelīgas, kas ātrā lidojumā gandrīz skāra ūdeni. Viņas lidoja no ciema, kura baznīcas torņa smaile aiz pakalniem parādījās, bet atkal nozuda, tiklīdz gājējs pagāja gabaliņu tālāk. Odi neatlaidīgi sekoja Pēleram, līdz sajēdza, ka tas, kas tur kustas un smaržo pēc maijpuķītēm, kuru smarža ir stiprāka par viņa sviedru smaku, nav ne lops, ne puķe. Nebēdnības mudināts, Pēlers iebāzia mutē divi pirkstus un mēģināja tik ilgi svilpt, līdz izdabūja skaņu pareizā toņa augstumā. Garajam svilpienam izpalika atbalss, it kā to būtu aprijusi siltā zeme. Ar pirkstiem mutē Pēlers mēģināja izsvilpot dziesmu par brālēnu Niku, šoreiz viņam neizdevās, jo aptrūkās elpa. 'Kad viņa skatiens apstājās pie melnbaltsarkanās lentiņas pogcaurumā, viņš sāka dziedāt:

—   Ap mums bij nodevība … Mus mocīt gan patika tiem … Bet mums biij stipra griba … Būt tēvzemei uzticīgiem! Kāšu krusts un ķivere… Simbols: melnbaltsārts… Esam Ērhart brigādes… Tautas dots šis vārds!…

Pēlers dziedāja tik skaļi kā viņa ierindas biedrs apmācību gājienos,sāka iet marša solī, viņa rokas lidoja garos atvēzienos šurp un turp. Kad pamanīja, ka kurpes kļūst ļoti putekļainas, viņš izbeidza šādu soļošanu un skrējia kādu gabalu pa zāli.

Kāda jauka dziesma, Pēlers domāja. Žēl, ka tā nepalika Trūdei. Reiz viņš gribēja to viņai iemācīt.

«To es nedziedāšu,» Trūde pateica.

«Laikam bailes no vecā?»

«Nē!»

Un tad viņš varēja jautāt, cik bieži vien gribēja. «Beidz taču reiz!» bija viss, ko viņa atbildēja. Tāda bija Trūde. Kad viņa kaut ko negribēja, tad pie tā arī palika! Un par MS viņa nekā negribēja zināt. Zēl…

Pēlers kavējās almiņās pie tā, kā viņi viens otru tuvāk iepazina. Toreiz viņš draudzējās ar Kati. Viņi' sastrīdējās, un Pēlers gribēja iet uz mājām viens. 'Kad viņš pie Ietas samaksāja tēriņu, garām gāja Trūde ar kādu draudzeni.

«Jūs taču neiesiet jau mājās?» viņa jautāja. So «jūs», tāpat kā šauri izdzītās uzacis, viņa bija atvedusi līdzi no pilsētas; parasti šeit visi, vai bija pazīstami vai ne, uzrunāja cits citu ar «tu». Un, lūk, tad viņš vēl bija palicis un — kaut vai kaitinātu Kali — daudz dejojis ar Trūdi un viņu vēlāk arī pavadījis uz mājām. Pēc tam viņi salikās pāris reižu kaut kur pusceļā starp abiem ciemiem. 'Kādreiz jokojot Pēlers ar abām rokām pacēla Trūdi gaisā un laida lejup tikai tad, kad viņa tam sāpīgi iespēra pa ceļiem. Trūdei lejup slīdot, viņas krūtis skāra Pēlera seju, viņš satvēra Trūdi vēl ciešāk un nelaida vaiīs vaļā.

«Tu negantā! Vai man tevi vēlreiz jāceļ gaisā?» Viņa pretojās. 'Kad Pēlers tika pie Trūdēs lūpām, viņš pēkšņi sajuta viņas maigās, pilnīgās rokas pavisam cieši apvijamies viņam ap kaklu. Rokas viņu nelaida vaļā ari tad, kad viņam jau pietika šī straujā pirmā skūpsta. Tas bija pirms pusgada. Sniegs vēl klāja laukus un ceļus. Viņi satikās bieži, un, nozvērinājis meiču nevienam neko neizpaust, Pēlers pastāstīja Trūdei par MS organizāciju. Par nakts apmācībām, kas drīz sāksies, pie tam sameloja, k:i pazīstot Kernu un Fišeru, kas bija «nolikvidējuši»

Ratenavu, un reiz esot redzējis arī Tilesenu, kas nokniebis Ercbergeru. Kādu dienu varbūt ari viņam būs jāzaudē dzīvība. Vai tad viņa raudātu?

Taču šādai pļāpāšanai nebija panākumu pie Trūdēs, un Pelers jutās vilies. Kādreiz viņš aizņēmās no šofera Bertolda mīlestības vēstulnieku un norakstīja no tā kādu vēstuli. Bet Trūde pēc vēstules saņemšanas nenāca vairs uz satikšanos, un Pēleram bija lielas grūtības visu atkal griezt par labu.

«Kas tā par pļāpāšanu: esmu mīlas varā un eju bojā, es jaušu, kā tavs tuvums mani aplaimol To jau tev ir diktējusi saimniece! Jūs laikam zobojaties par mani?» Trūde toreiz teica.

Viņas dzimšanas dienai jūnija mēnesī Pēlers bija izdomājis sevišķu pārsteigumu. Viņš bija iedevis pulksteņmeistaram Ventam sudraba piecmarku gabalu un vēl trīs markas piemaksājis. Bet, kad viņa no zīdpapīra iztina medaljonu un redzēja, ka tas ir apli iekalts kāškrusts, Pēlers saprata, ka viņa jūtas vīlusies.

«Zēl!… To es nevalkāšu. Tēvs to negrib, un es arī ne. Mēs esam vienkārši ļaudis —.neesam nekādi melnbaltsarkanie un brūnie kā šie baroni.»

«Melnbaltsarkanie mēs esam gan! Hitlerieši ne!» Pēlers viņai toreiz paskaidroja.

«Tas ir viens un tas pats,» Trūde atbildēja. «Tas ir pret strādniekiem. Un tu taču arī esi strādnieks.»

«Tev šo naidu iepotējis tavs vecais. Es esmu tautisks ar miesu un asinīm. Un^vienmēr tāds palikšu.»

«Vai tas ir labi, ka jūš izjaucat sapulces un strādnieki piekauj strādniekus?»

«Man ir sava pārliecība. Es vēl arvien esmu vācietis.»

«Tu domā, ka pārējie ir turki? Mēs esam tieši tādi paši vācieši! Un tev katrā ziņā jāpārdomā! Es nedraudzēšos ar tādu, kas sit strādniekus, sapulcēs bļaustās un pēc tam ar lieliem kungiem žūpo..»

iKad četrpadsmit dienas vēlāk MS ļaudis noturēja manevrus Gomslebenā, notriepa mājām visas sienas ar kāškrustiem un galdniekam Stālam izsita visus logus, tad tā bija pirmā reize, kad Pēlers nebija kopā ar viņiem. Viņš Trūdei vairs neko nestāstīja par instruktāžas stundām kartupeļu pagrabā, par šautuvi mežā, par sarak-

<,tiem, kurus viņi sastādījuši un kuros bija arī viņas lēva vārds. Viņš nepateica arī, ka modernieks Cšupe viņu «oficiāli» brīdinājis, lai nesatiekas ar Trūdi.

Bija bēdīgi, ka Trūde tā izturējās. Pēlers tomēr nebija viņai: līdzvērtīgs strīdnieks. Pret Trūdēs domām nevarēja nekā iebilst. Un viņš nelika vairs no viņas vaļā.

'Kad Pēlers nonāca līdz krustojumam ar mazajiem ceļa rādītājiem, viņš izdzirda zirgu pakavu dimdoņu. Troksnis tuvojās tik ātri, ka tā varēja braukt tikai kariete.

Braucējs bija barons fon Ikskils, Pēlers to pazina. Viņš nolukojās uz aizbraucošajiem divričiem. Ceļš tinās putekļu mākonī. Pēlers juta putekļus uz lūpām un gaidīja, līdz putekļu vāls izklīdīs. «Viņš nepamanīja manu sveicienu,» Pēlers domāja. Šim Ikskilam ir skaisti zirgi. Einenkels dusmojas, ka Ikskilam ir tādi zirgi.

iKad Pēlers nonāca pie lielās liepas plata grāvja malā, viņš ieraudzīja Trūdi. Viņai mugurā bija sarkanā kleita, un viņa stāvēja kopā ar Elfrīdu un lleincu pie solia. Ar rādītājpirkstu Pēlers žigli iebīdīja melnbaltsarkano lentīti pogcaurumā un pastūma sāņus. Viņš baidījās, ka fleites gar viņu nepazobojas. Šis puisis padarīja smieklīgu visu ko. Visi iris bija viņu pamanījuši un lūkojās šurp.

—    Diezgan vēlu atnāci! — Heincs sauca un muļķīgi smējās.

—    Veci zirgi lēnām brauc, — Pēlers atbildēja, jūsmīgām acīm raudzīdamies Trūdē. Tad viņš paspieda Ueincam roku un sarunājās ar viņu, it kā Trūdēs un Elfrīdas tur nemaz nebūtu. Runājot viņš it kā sveicienam pastiepa roku meitenēm. Elfrīda atrāva atpakaļ savu plaukstu, kad viņš to gribēja satvert.

—   Vispirms pasaki kārtīgi — labdien!

—   N-jā, es arī tā domāju, — Trūde teica un pārsteidzoši ātri un veikli saplūca viņu aiz matiem.

'Kungu mājas zilajā zālē Meisenes porcelāna žuburainais daudzsveču lukturis raidīja izšķērdīgu gaismu pār garo, svinīgi rotāto galdu. Par zilo zāli šo telpu sauca jau no seniem laikiem. Pirms četriem gadiem tā bij;a iztapsēta ar tumši violetām zīda tapetēm, uz kurām

zaigoja zella laukrozītes. Desmit dāmas un deviņi kungi fon Einenkelu namā šodien bija viesi. Fon Einenkela kundzes laimes skaitlis bija tiīs, un tādēļ pēdējā brīdī ielūdza no apriņķa sociāldemokrātisko landrātu un, tumsai jau iestājoties, norīkoja vienjūgu, un atveda viņu šurp. Divdesmit vienu varēja dalīt ar trīs. No klātesošajiem seši bija cēlušies no vecās — «Aristokrātijas kalendārā» vēl īpaši' izceltās dzimtas. Septiņi, to vidū arī Einenkeli, savās vizītkartēs gan lietoja vārdiņu «fon», taču viņu vārdiem nebija tā nesalīdzināmā skanīguma, kas vēl 1925. gadā, par spīti Veimāras republikai, lika lielā cienībā nodrebēt dažam labam augstskolu mācību spēkam, virsmežzinim, vecākai dāmai un ari strādniekam. Pārējie bija pilsoņu kārtas viesi; un cienījamākie no viņiem bija bagātais, pļāpīgais Stolpas zirgu tirgotājs Smolke, lietpratējs juridiskos jautājumos Dr. Zommerlats, kas uzturēja sakarus ar Berlīnes biržu un konsultēja vietējos kungus viņu spekulācijās, lēņu muižas īpašnieki Rode un Meriins ar savām kundzēm un beidzot landrāts Ilillebrehta kungs, kura dzīves biedri ielūdza tikai vienu vienīgu reizi un pēc tam vairs nekad. Viņa toreiz bija palīdzējusi kalponēm piekopt galdu un ātrāk par namamāti piecēlusies no galda un iznesusi traukus. Viņa ar to gribēja pielabināties, bet kļuva šai sabiedrībai nederīga. 'Kad kalpones, viņām visām bija mazas aubītes galvā, novāca augļu šķīvjus, sarunas pārtrūka. Viņas nolika katra viesa priekšā lēzenu kristālā trauciņu ar ūdeni.

Pēc vīna baudīšanas landrātu Hillebrehtu mocīja grēmas. Tagad derētu iedzert kādu malku ūdens, tas palīdzēs, viņš domāja. Viesi drīz celsies un tagad ir īstais laiks arī man pateikt dažus vārdus. Par to, ka atrodos šeit ne tikai privāti, bet arī kā landrāts, par kopējiem uzdevumiem… Viņa rokas jau sniedzās pēc trauciņa. Namamāte saprata, kas nu neatvailrāmi sagaidāms un steidzīgi iemērca pirkstgalus trauciņā savā priekšā. Ilillebrehts brīnījās, ka tagad visi tā darīja. Viņš gluži priecīgi paturēja trauku rokā, pacēla to pat vēl mazliet augstāk un turēja pretī gaismai.

—   Tas mirdz un laistās, cienītā — Hillebrehts leica savai galda dāmai, fon Vendiša-Kalveita kundzei. Tā

smaidot palocīja galvu un nosusināja pirkstgalus servjetē.

—   Un kā vēl, landrāta kungs!

Tad ari Hillebrehts iegremdēja savus pirkstus uz īsu mirkli ūdenī. Tādas muļķības!… viņš nodomāja, priecādamies, ka nebija pārsteidzies. Viņa pateicības pilnais skatiens noglāstīja fon Einenkela kundzi. Tā nu atkal būtu bijis ko tenkot. Šie lopi jau tā zobojās par viņu. Bet viņš tomēr bija landrāts! Tikai viņš, bet neviens no tiem. Hillebrehts nāca no arodbiedrību aprindām un bija pagājušajā gadā ievēlēts ar pilsonisko partijas piekritēju balsu vairākumu. Kopš tā laika viņš bija šķiru cīņas jēdzienu galīgi izstrīpojis no savas domāšanas. Tāda lietiņa kā šķiru cīņa bija tas pats, kas šķērskoks redelēs. Kamēr kāja uz tā balstās, tas izpilda savu uzdevumu. Ja grib kāpt augstāk, tad nevar palikt uz šī šķērskoka. Tas vairs nav vajadzīgs. Un no augšas viss izskatās pavisam citādi. Hillebrehts, kam jau tuvojās piecdesmitā dzimšanas diena, valkāja melnas raga acenes. Viņš ievēroja, ka ar acenēm iizskatās kā apriņķa veterinārs, un tad jutās arī drošāk sabiedrībā.

Visi gaidīja, ka namamāte piecelsies no galda. Landrātam valoda bija acīm redzot aprāvusies. Tomēr viesi arī šoreiz būtu bijuši ar mieru paciesties un noklausīties viņa uzrunu, kas parasti bija īsa. Tāda pacietība deva nomierinājumu, radīja apziņu, it kā būtu ziedots vesels simtnieks visnabadzīgākajiem trūkumcietējiem.

Fon Einenkela kundze jau divi reizes bija spiedusi uz zvana pogas, kas bija noslēpta uz galda zem izkaisītajām rozēm, un tagad skatījās gaužām nepacietīgi uz durvīm. Pēkšņi nodzisa žuburainā luktura gaisma. Divviru durvis atvērās, bija dzirdami saimnieces rīkojumi un redzamas degošās sveces sudraba svečturī, ko Manna, virtuves meitene numur viens, turēja ar abām rokām, augsti pacēlusi. Hanna vilcinājās, bet tad ienāca ar svinīgi nopietnu seju istabā. Viņai sekoja Lote. Tā nesa uz sarkanām spuldzēm apgaismota ledus gabala novietotu saldējumu, kam bija liela kroņa izskats. Aiz Lotes tipināja Kate ar svečturi rokās. Viņas abas apgāja galdam vienu reizi apkārt, nolika galda vidū saldējumu un

svečturus un, aizmiirstot visus saimnieces padomus, skrēja ķiķinādamas uz durvīm.

—    Lēnām! — saimniece čukstus brīdināja priekšnamā. Gaisma atkal iedegās. 'Kad viesi ieraudzīja saldējumu, dāmas sajūsmā gavilēja un kungiem acis spīdēja aiz pārsteiguma. Fon Ikskila kungs iespieda monokli acī un palieca savu apaļo klijāna galvu tālu uz priekšu. Viņš aiz brīnumiem bija pat pavēris muti.

—   Pasakaini! Vareni!

Saldējums savā formā atbilda toreizējās vācu valsts ģeogrāfiskajam atveidam. Desmit centimetru augsto reljefu izveidoja brūna, balta un sarkana saldējuma masa, kurā bija ielikti no cukura pagatavoti dzelzs krusti. Un pašā virsū atradās līdz pēdējam sīkumam atdarināts vācu ķeizara kronis no dzeltena saldējuma, kurš bija apkaisīts ar saldiem zelta putekļiem.

—   'Kolosāli! … Daudz kas jau redzēts, bet kaut kas tamlidzīgs nekad! — Fon Ikskils nolieca galvu namamātes priekšā. Tas ir bezgaumības kalngals, viņš nodomāja. Pie sienas Mencela gravīras, turklāt vesela kolekcija, bet uz galda, ko sedz Briseles mežģinu galdauts, ēšanai nolikta nacionāla bezgaumība. Ja es nebūtu Einenkelam parādā dažus tūkstošus, tad, dievs tam ir liecinieks, es teiktu tagad iespaidīgu runu. Landrāts nemierīgi grozījās šurp un turp lielajā ādas atzveltnī. Derētu gan sēdēt tuvāk saldējumam, viņš prātoja.

—   'Kas to visu pagatavoja? Sēnbergs? — fon Vendiša-iKalveita kundze sajūsmināti vaicāja.

—   Jā! — lepni sauca Eincnkels. — Un tā ir Idas ideja! Bet melnu saldējumu … nē, to tas puisis nespēj pagatavot!

—    Brūna krāsa, liekas, arvien vairāk ieiet modē, — ķiķinādama teica Zommerlata kundze.

Savādi gan, nodomāja fon Ikskila kungs. Ta ir bezgaumība, neapstrīdama bezgaumība, bet, velns parāvis, tā iedarbojas uz manām patriotiskajām jutām. Man piepeši ir patika turēt runu un, pieminot tanī mūsu augsto kungu, apliecināt savu nesatricināmo uzticību viņam. Bet to taču nevar pie saldējuma. Zēl, ka aušīgās meitenes jau novākušas vīna glāzes.

—   Diez vai viņš kā patiess republikānis neņem to

ļaunā? Galdadāma jautājoši uzlūkoja fon Asrau'a kungu.

—    Nieki! Saprātīgs, labsirdīgs cilvēks! Ar tādu jau vai IH pat zirgus zagt! — Viņi neuzkrītoši paskatījās 11/. I lillebrehtu. Tas, tiklīdz jutās nenovērots, joprojām ■'.Ķiclēja uz saldējumu. «Vai šodien saldējumā būtu briljanti?» viņš sev jautāja. Hillebrehts redzēja tajā kaut ko mirgojam. Stāstīja, ka pirms divi gadiem tieši ķeizara dzimšanas dienā Einenkeli likuši galdā saldējumu, izrotātu ar īstiem dārgakmeņiem. Kam laimējās, tas atradis savā saldējumā briljantu. Nu, gan jau redzēsim. Varbūt lās bija tikai muļķīgas baumas. Namamāte iegrieza saldējumu. Tas bija svinīgs mirklis. Viesi paņēma savus šķīvjus un nostājās rindā. Tieši tad, kad pienāca llillebrehta kārta, sāka izdalīt balto saldējumu.

—    Ida, landrāta kungam sarkano!… — Fon Einenkels smējās. Fon Einenkela kundze nogrieza sevišķi lielu gabalu sarkanā saldējuma un smaidot lika uz šķīvja.

—   Jūsu mīļākā krāsa, landrāta kungs!

—   Jā gan, cienitā kundze! … — Hillebrehts pasmaidīja.

Viņš uaneta kronim apbrīnas pilnu skatienu.

Rolmistrs atļāva uzlikt uz sava šķīvja tikai pavisam mazu gabaliņu.

—   Es jau tā kā tā neēdīšu!

—    Kuņģa dēļ? — fon Einenkela kundze jautāja

Rotmislrs purināja galvu. — Nē! … — Aizvainots

viņš gāja uz savu vietu. Tam nu ari ir skaidrs, ka šeit viss ir pirmās šķiras bezgaumība, fon Ikskila kungs nodomāja. Ir tomēr vēl cilvēki ar īstu stilu.

—    Kas viņam noticis? — Ida fon Einenkela pačukstēja savam vīram. Tas paraustīja plecus.

Trauciņi ar cepumiem ceļoja no viena viesa pie otra. Dažām vafelēm bija kāškrusta izskats.

—   Apbrīnojami! — kāda baroniete izsaucās! — Pār steigums pēc pārsteiguma!

—    Kas tiesa, tas tiesa! — skarbi skanēja sirmā rotmistra vārdi tējkarotīšu šķindoņā, un pēkšņi iestājās klusums.

—   Kas tad jums nepatīk, rotmistr? — fon Einenkela kundze jautāja, nekā nenojauzdama.

—    Pirmkārt, ja jau šos kāškrustus gatavo, tie jāgatavo pareizi. Ģermāņu saules rats, kā zināms, grieža; uz labo pusi. — Viņš pacēla vafeli gaisā.

—    Ir jau pa labi! — visi pretī scdošie sauca.

—    Nē! — blakus sēdošie sacīja. — Aplams virziens!

—    Apgriez taču to daiktu apkārt! — Fon Ikskils ieteica, dzēlīgi pasmejoties.

—    Nē, griez otiādi … tā! … Nu, skaties tagad!

Rotmistrs brīnījās. Tagad kāši rādija pa labi. Nesaprotami! Bet viņš vēl neatzina sevi par uzvarētu, Un aizstāvējās, tā sakot, ar smago artilēriju. — Ja arī tā, — rotmistrs teica, un viņa balss trīcēja no apvaldīta uzbudinājuma, — bet viens, liekas, šeit ir atstāts pavisam neievērots. .. Elzasu, Lotringu un Sāras apgabalu jūs laikam esat norakstījuši zaudējumos?

Neviens viņu nesaprata.

—    Ernst Ervin, iztiec taču reiz bez politikas … Ar to jūs taču varēsiet noņemties vēlāk citur, — viņa kundze teica nosodoši. Rotmistrs viņu neievēroja. — Vācija bez Elzasas un Sāras apgabala nav Vācija. Man ne! … Tas piemirsts, visu šo te veidojot. Nepiedodami!

Neviens no klātesošajiem to nebija pamanījis. Viņi robežas nepārzināja tik labi.

—    Ai! Cik tas man nepatīkami, rotmistra kungs, — samulsusi teica fon Einenkela kundze.

—    Derētu reiz tā pamatīgi papētīt, kas šim konditoru meistaram Sēnbergam it aiz ādas, — piebilda fon Vegezaka kungs, kura krūtis greznoja vislielākais ordeņu lentīšu daudzums.

Fon Einenkels mēģināja glābt situāciju. — Varbūt konditors zināja, ka šodien pie mums būs mūsu landrāta kungs.

Atskanēja smiekli.

—           Bet, mani kungi, — Hillebrehts samulsis teica,

—    par vācu novadiem nav taču nekādu strīdu… Jūs izturaties tieši tā, it kā es …

—   Jūs nu gan esat vispusīgi slīpēts, — fon Einenkels piemetināja.

—    Vēl vienmēr labs vācietis, — skaļi noteica Hillebrehts.

Dāmas atzinīgi murmināja.

Fon Asmuts nāca landrālam palīgā. Starp citu, landrāts Asmutam bija vajadzīgs kādā svarīgā lielā.

—■ Par mūsu augsti godātā landrāta kunga personību nav gan nekādu šaubu… Ir bijis karadienestā un ir cīnījies frontē. Šodien viņam jākauc līdz ar vilkiem… !<a galu galā arī mums… Varam būt priecīgi, ka atbildīgās pozicijās ir šādi īsti vācu vīri.

—    Bija jau arī tikai joks! — fon Einenkels paskaidroja un, pievērsies Hillebrehtam, palocīja galvu. Fon Finenkeia kundze gribēja ne visai patīkamo tematu mainīt un uzrunāja rotmistru. Viņa norādīja uz kroni, kas siltumā jau bija sācis saplakt.

—    Vai mēs nesalīgsim atkal mieru, rotmistriņ? Dzīvosim bez robežincidentiem!«… Vienu gabaliņu no kroņa?

—   Atvēsina sakarsušos prātus! — haroniele piebilda un, kā jau vienmēr, skaļi smējās par savu joku.

—    Pateicos! … — Rotmistrs tikko manāmi palocījās. Viņš uzskatīja «vilšu šo saldējuma afēru» kā necienīgu, pazemojošu notikumu. ! Kā vispār var ļaut izkust uz mēles svētiem simboliem!

iKroņa atlikumu fon Einenkela kundze piedāvāja dāmām.

—    Ir taču žēl, — viņa skaidroja. — Izkusīs.

—          Lūdzu, man, cienītā kundze, — Ilillebrebts teica.

—   Nekas nedrīkst aiziet bojā!

Sī bija viņa trešā porcija.

—     Tas landrāta kungam garšo, to var redzēt, — smiedamās teica Hillebrehta galdadāma, fon Vendiša-'Kalveita kundze. Hillebrehts palocīja galvu. Šķita, it kā viņa mēle kāri baudītu kūstošo saldējumu. Bet tas tikai tā šķita. Patiesībā, gar zobiem un aukslējām berzēdamās, mēle meklēja noslēpto briljantu. 'Kad landrāts beidzot kā pēdējais no viesiem nolika uz šķīvja saldējuma karotīti, viņš juta kuņģī spiedienu. Viņš bija ēdis saldējumu pārāk 4 daudz un pārāk steidzīgi.

'Kad Hillebrehtam bija astoņpadsmit gadu, viņš gribēja izceļot uz Dienvidāfriku. Dimantus meklēt. «Man nelaimējās ar dārgakmeņiem,» viņš nodomāja. Toreiz nekas neiznāca. Un šodien atkal ne. Viņš atbalstīja

muguru un piepeši nezināja, kur likt rokas. Nevarēja taču tas vienkārši turēt uz vēdera.

Fon Asmuta kundze noliecās pie Rodes kundzes. Nekādi nevarēja ilgāk ignorēt Rodes kundzi. Un tāpēc viņa pateica to, ko atzina par savu pienākumu:

—    Kā tad tas īsti bija, Rodes kundze, vai mēs esam jau sasveicinājušās? Labdien! … Labdien! — Viņa pie tam rutinēti sirsnīgi pasmaidīja, divi reizes palocīja galvu un lika smaidām atkal izdzist.

Vienu īpašību skauģi viņai atņemt nekādi nevarēja: viņa prata meistarīgi, — kā to pašlaik fon Vegezaka kungs skaidroja fon Ikskilam, — novērst uzmanību no savām drusku paresnajām kājām, valkājot kleitas ar sevišķi dziļu krūšu izgriezumu. So nodomu pasvītroja mirdzoša sakta.

Rotmistrs, gatavs piar visu aizvainoties, sirdīgi konstatēja, ka viņš nesēž īstā, viņam pienācīgā vietā. Par tālu no Ikskiliem. Un tas bija neapšaubāmi skandāls. Rotmistrs nenojauta, ka savas sprauslāšanas dēļ b’ja nosēdināts mazliet sānis. Vietu kārtību noteica pēc stāvokļa sabiedrībā un bagātības, pēc markām un hektāriem, kā tas toreiz bija parasts ne tikai šinīs mājās vien. No šis vietu kārtības varēja secināt slēdzienu, tāpat kā no Berlīnes biržas ziņām. Rotmistrs nebija dzirdējis, ka pēdējā laikā fon Asmuts un fon Vegezaks būtu ar mantojumu palielinājuši savus īpašumus. Piemiegtām acīm viņš pārskatīja viesus pie galda. Tur, viņā galā, sēdēja Dr. Zommerlats. Nu, tias gadā, visādi blēdīdamies, ierāva varbūt kādus četrdesmit tūkstošus mārku, pieņemsim, ka viņam ir simt piecdesmit tūkstoši bankā, — un kas vēl viņam bija? Nams apmēram divdesmit piecu tūkstošu mārku vērtībā. Zirgu dīdītājs Smolke bija vērts savus trīssimt tūkstošus mārku, viņam piederēja iarī divi muižas, bet tam nebija nozīmes. Kad meita precēsies, tad pusi no tām būs jādod viņai pūrā. Par citiem bija mazāk ko teikt: Smolkem pretī sēdēja tūkstoš piecsimt morgenu, līdzās kāda kundze, kas reiz mantošot tūkstoš morgenu, tad nāaa Ikskils ar piectūkstoš morgeniem un diviem lieliem bankas kontiem, viens no tiem bija Šveicē. Viņam pretī sēdēja divtūkstoš morgenu, līdzās piecsimt morgenu un viesnīca Berlīnē Unter deri Linden bulvārī, pretī

trīs tūkstoši divi simti morgenu, lielu platību tur aizņēma jaukti meži un dīķsaimniecības, un varbūt tādēļ [011 Asmuta kundze izskatījās kā purvu vista Par to naudu, kas bija samaksāta par kaklarotu, ar ko viņa nosedza kākšļa operācijas rētu, varētu uzcelt vidēja lieluma pilsētā jaunu slimnīcu un skolu, viņai blakus sēdēja divsimt morgenu, bet pie katra no šiem divi simtiem varēja pievienot pa desmittūkstoš mārku, jo šādu summu īpašnieki bija droši vien nopelnījuši uz akcijām triju gadu laikā. Pretī sēdēja tikai skanīgs vārds, vairāk nekas. Taču ar trīssimt tūkstošiem mārku lielu parādu bankā vēl vienmēr bija iespējams lepni dzīvot arī šai nolādētajā žīdu republikā Tad nāca šis blēdīgais landrāts, šī iesarkanā pagrabu blakts; viņam pretī sēdēja četras lielas muižas un kādas Stolpas dzelzs lietuves 80 procenti . .. tad vēl …

Fon Einenkela kundzes pateiktais «veseli ēduši» izbeidza rotmistra apceri par jauktiem mežiem, pļavām tīrumiem un banku kontiem. Viņš sniedza roku savām galdadāmām pa kreisi un labi, un visi piecēlās. Kādu brīdi visi vēl stāvēja pulciņā Tad kungi devās uz smēķējamo istabu. Sekojot fon Einenkela kundzes ielūgumam, dāmas gāja uz dāmu salonu.

Drīz pēc tam piesardzīgi atvērās durvis. Ienāca meitenes un nokopa garo galdu. Viņas strādāja ātri un klusi. Saimniece viņas ļoti uzmanīgi novēroja. Beidzot pārliecinājās, vai kādam kaut kas nebūtu pazudis. Uz paklāja atrada kabatas lakatiņu ar monogramu G f. A. — Asmuts, — saimniece noteica. No smēķējamās istabas atskanēja zviedzoši smiekli. Kungi stāsta asprātības, meitenes nodomāja un, pirms atstāja telpu, atvēra plaši logus.

Vēl nebija pagājusi pusstunda — pēdējā šampanieša pudele bija iztukšota, — kad fon Asmuta kungs, kam šodien bija viņa «trakā diena», nostājās pie lielā grāmatu skapja smēķējamā istabā. Viņš plikšķināja rokām kā deju rīkotājs.

—   Mani kungi! Landrāta parāde!

‘Kungi cits pēc cita piecēlās un nostājās rindā pēc augumiem. Tikai rotmistrs nokaitināts palika sēžam klubkrēslā.

«Tā tik man vēl trūka!» viņš nodomāja un novērsās, ilt kā viņu piepeši būtu ieinteresējusi Mencela oriģinālgravīra virs barometra, kas karājās pie sienas tieši blakus logam.

Ari landrāts Hillebrehts palika sēžam klubkrēslā. Viņš zināja, kas tagad notiks. «Parāde» — to tie jau reiz ar viņu bija izspēlējuši pagājušajā gadā. Toreiz viņš bija piedzēries līdz nesamaņai. Tagad tas ar viņu vairs nenotiks. Viņš paskatījās aiz sēdekļa un atvirzīja to mazliet nost no aizkariem. Einenkels pildīja kungiem glāzes. Tad viņš piegāja pie Hillebrehla, turēja vienā rokā pilnu degvīna glāzi, otrā degvīna pudeli.

—   Atļaujos jums piedāvāt, landrāta kungs!

Viņi saskandināja glāzes. Hillebrehts svinīgi salieca roku leņķī un izdzēra glāzi. Palicis stāvot blakus Hillebrehtam, fon Einenkels piepildīja viņa glāzi ar deviņdesmitpiecprocentīgu nereklifitēto spirtu no paša dedzinātavas, bet citi kungi solidarizējās, iedzerot pa glāzei «Hennesī».

Nākošais pienāca fon Vegezaka kungs. Viņš goddevīgi paklanījās un pacēla savu glāzi.

—   Oficiāli, — viņš viltīgi teica. Kad arī Hillebrehts teica:— Oficiāli, — fon Vegezaks pamirkšķināja pārējiem.

Dr. Zommerlats saskandināja ar Hillebrehtu divi reizes.

—    Individuāli, — viņš teica ar nopietnu seju.

—    Lūdzu, nekļūstiet personisks, — aizvainoti atbildēja Hillebrehts un negribēja dzert. Viņš gan zināja, ka «individuāli» nav apvainojums un ka kungi Pzspēlē ar viņu tikai kādu no parastajiem jokiem, bet viņš negribēja samaitāt viņiem šo prieku un pavisam labprāt tēloja vientiesīgu muļķi. Padomā vien, viņiem ir taču daudz rūpju! viņš sprieda. Aiz garlaicības un stulbuma viņi nezina, ko sadarīt! Strīda laikā Hillebrehts bija izlējis degvīna glāzi aiz klubkrēsla. Tagad viņš turēja glāzi rokā tā, lai nebūtu redzams, ka tā it tukša.

—    Bet, landrāt, es jūs lūdzu! … Individuāli ir manas Minhenes studentu korporācijas «Palacija» vienkāršais, līksmais sveiciens. Dzeriet glāzi tukšu, citādi rotmistrs liks jums staigāt uz rokām.

Hillebrehts vēlreiz notēloja aizvainoto, tad pielika glāzi pie lūpām un izdarīja strauju kustību, it kā ielietu visu glāzes saturu mutē un norītu. Nākošails bija fon Asmuta kungs.

—   Sveicieniņš, Hillebrehta kungs, — viņš pieklājīgi teica.

—    Sveicieniņš, — landrāts atbildēja mazliet samulsis, stingri nolēmis šim smalkajam vīram izpalīdzēt zemes īpašumu valdē.

Šoreiz viņš tiešām izdzēra, glāzi neapgāzis.

Tad nāca zirgu tirgotājs Smolke ar ņirdzīgu smīnu pa visu seju.

—    Homoseksuāli!

iKungi bija norunājuši, ka vienvārdīgajam tostam jābeidzas ar «āli».

—   Cūka! — atteica Hillebrehts un visi sāka skali smieties.

—   Jā jau, tad cūciskāli, — piebilda fon Ikskils, un Hillebrehts atkārtoja: — Cūcisk-āli! — tad pielika tukšo glāzi pie lūpām.

Mertina kungs pabīdīja Smolki sānis.

—    Spituāli, — viņš teica. Mertins bija kādreiz kaut kur dziedējis vārdu «spirituāli». — Spituāli, — pateicās landrāts. Un tā fon Einenkels pildīja vienu glāzi pēc otras ar savas pusmuižas spirta dedzinātavas augstprocentīgo šķidrumu. Tumšais plankums uz persiešu tepiķa aiz Hillebrehta klubkrēsla lēnām izplūda arvien lielāks.

>Kad viņi apsēdās, Hillebrehts saļi: ma krēslā. Viņi redzēja, ka Hiillebrehts atbalstīja pieri rokās. Tomēr neuztvēra, ka viņš tikai tēlo.

—   Traka liela! AAan griežas. — Hillebrehts iejaucās viņu sarunā.

—    Ir jau skaidrs! Mūsu landrāts ir pārstrādājies. Nav jau brīnums! No agra rīta līdz vēlam vakaram uz kājām, — Rodes kungs teica un, pamirkšķinājis pārējiem, piecēlās, tvēra pēc augstprocentīgā degvīna un gribēja atkal piepildīt Hillebrehta glāzi.

—   Tur var līdzēt tikai šņabītis… Tā ir medicīna.

Fon Einenkels tam nepiekrita.

—   Nu, tad vismaz vienu Brazīlijas cigāru, — Rode ieteica.

Fon Einenkcls izņēma viņam no rokām cigāru kasti.

—   Apvems man vēl paklāju! — viņš čukstēja, galvu kratīdams. Fon Einenkels uzlika roku Hillebrehtam uz pakauša.

—   Jums jāsāk sevil saudzēt, landrāt… Pārāk daudz strādāt ir neveselīgi. Jūs jau beidzat sevi nost. Atgulieties taču uz dīvāna.

Ilillebrehts pakratīja galvu. Viņa acis bija aizvērtas.

—   Vienmēr uz kušetes, — viņš raudulīgi izrunāja. Landrātam bijia jālelo iereibis cilvēks. Citādi viņi neatlaistos un turpinātu viņu dzirdīt.

—    Pretīgs skats! Un tāds tips sevi dēvē par landrātu! — Rotmistrs savieba šaurās lūpas. Fon Einenkels pameta viņam ar acīm. — Nu jā! Ir taču tā, — rotmistrs teica un aiz pretīguma novērsās.

Hillebrehts to droši vien dzirdēja. Viņš atplēta acis un nikni raudzījās rotmistrā. Landrāts nebija vēl piemirsis, kia rotmistrs pirmīt nesaskandināja ar viņu.

—   Jūsu pašcieņa to gan neatļauj … — landrāts nomurmināja un rādīja uz rotmistru. — Jūs laikam domājat, ka esmu piedzēries.

Fon Einenkels deva mājienu pārējiem.

—   Nāc, landrāt… atpūsties, — namatēvs teioa, un pa trim viņi paņēma Ili'llebrchtu zem rokām, aizvadīja dažus soļus un nosēdināja viņu uz dīvāna, no kura fon Einenkels bija noņēmis spilvenus un iemetis kādā klubkrēslā. Hillebrehts pretojās un gribēja atkal piecelties. Viņa galva tomēr atslīga atpakaļ. Landrātam iepatikās tēlojamā loma. Tie gribēja viņu iegāzt. Bet īstenībā viņš iegāza tos.

Kad Hillebrehts bija atnācis pirmo reizi uz Einenkelu muižu, viņš pēc divi stundām iepazinās pirmo reizi ar šo sarkano samta dīvānu. Toreiz viņš bija nācis tikai dienesta darīšanās. Viņš gribēja likvidēt šo «tumšo perēkli». Portfelī viņam bija pierādījumi par slepenās MS organizācijas darbību. Stundu pēc viņa ierašanās muižā tur bija jāierodas kriminālpolicijai, pastiprinātai ar žandarmēriju, un jāizdara kratīšana. Fon Einenkels neļāva sevi iebiedēt. Viņš uzrādīja kādu Prūsijas Iekšlietu ministrijas rakstu, uz kura bija pazīstama sociāldemokrātā paraksts un spiedoga nospiedums «Valsts noslēpums».

Tālsaruna ar landtāga priekšsēdētāju biedru Vēlerli iz kliedēja pēdējās šaubas. Hillebrehts jutās tik neveikli kā zilonis porcelānpreču veikalā. Slepenais reihsvers zem partijas protekcijas, tā bija sasodīti kuleliga lieta Kriminālpolicijas izsaukumu tūlīt anulēja Kad beidzot fon Einenkels parādīja viņam kādu no šautenem, viņš jutās pavisam atbruņots. Tā bija koka šautene ar svina caurules stobru. Hillebrehts atvainojās, un tad tika «iemesls» pa lāsītei, jo viņam sasodīti nepieciešami nodibināt draudzīgas attiecības Bez tam nomierinošu iespaidu atstāja viņa vārda strīpošana MS likvidējamo sarakstā Aiz viņa vārda bija iezīmēti trīs krusti un aplis Tas nozīmēja šāvienu pakausi. Vai auto negadījumu. Katrā ziņā kaut ko tādu.

Kungiem bija pavisam patīkami apzināties, ka neveļamais viesis guļ aizmidzis uz divāna. Valodas veicās labāk, un bija taču daudz ko pārrunāt, kas nebija jādzird svešām ausīm. Nekad taču nevarēja zināt, cik tālu var uzticēties šādiem zeļļiem, kāds bija Hillebrehts 'Kad Hillebrehts bija klāt, viņi jutās, it kā starp viņiem sēdētu staļļa puisis, un tas nekādā ziņā nebija omŪligi. Hillebrehtam šis pusiereibuma stāvoklis nebija nemaz tik nepatīkam?. Sādu sarunu laikā viņš vienmēr jutās kā dumjš puika, un apziņa, ka ir tikai papes figūra arēnas malā, radīja sevišķi nospiestu garastāvokli. Sie viri — un nevis viņš — bija gluži tāpat kā agrāk valsts politikas noteicēji. Tāpēc viņš tēloja piedzērušo, lai gan nebija tik piesūcies, kā tas izskatījās. Sini sabiedrībā varēja dažreiz dzirdēt gaužām interesantas lietas. Un dzērumā šiem kungiem varēja vismaz šad tad pateikt patiesību acīs. Smolke apsēdās viņam blakus uz dīvāna.

—   Nu, Kārli, — Smolke teica, bet Hillebrehts neatbildēja. Smolke atkal gribēja izvilkt viņam no žaketes kabatas portfeli. Viņš mēdza pēkšņi ierasties pie dāmām salonā ar VSP biedra grāmatiņu rokā un uzstāties kā «vecs sociķife». Kiad viņš to imitēja, apsējis fon Einenkela sarkano kaklautu un uzlicis galvā viņa cepuri, dāmas bija sajūsminātas. Hillebrehts, gulēdams uz sāniem, neļāva sevi apgriezt uz muguras. Smolkes roka piesardzīgi ieslīdēja Hillebrehta žaketes kabatā. 'Kungi skatījās ieinteresēti un smējās.

—   'Ka īsts garnadzis, — fon Vegezaka kungs teica.

—   Nu ja — viņa senči taču bija vēl tikai zirgu zagļi, — Mcrtins skaļi smējās.

Smolke iešņācās: — Klusāk!

Smolke vilka savus resnos pirkstus lēnām ārā no Hillebrehta kabatas.

—   Smolke, atdod kabatas portfeli! — Hillebrehts apmetās uz otriem sāniem un turēja ciet Smolkes roku.

—   Riebīgi! Atdodat taču blēdim viņa portfeli, — rotmistrs klusi teica. Hillebrehts tomēr dzirdēja.

Tagad viņš varēja izpatikt fon Einenkelam. Tas viņam pirmīt bija iečukstējis: «Šodien mēs gribam mazliet iezāģēt tam rotmistram, Hillebrcht. Mums visiem ir apnikusi šī mūžīgā ķildošanās. Bet tas ir jāizdara jums, Hillebreht. No jums viņš mazliet raustās. Eksplodēs kā vannā dreifējoša mīna.»

Hillebrehts rādīja uz rotmistru.

—   Ko viņš teica? … Blēdis? … Uzmanies, rotmistr! To es negribu vēlreiz dzirdēt. Tev vienmēr jāzina, ar ko tev ir darīšana.

Rotmistra seja sastinga. Viņš uzlēca kājās.

—    Ko jūs atļaujaties, jūs!

Fon Einenkeia kungs izplēta rokas.

—   Liec taču viņu mierā! Viņš piesūcies gluži zils!

Aiz rotmistra muguras fon Vegezaks māja Hillebreh-

tam. Tas nozīmēja: drošāk! Sadod viņam sutu!

—   Gluži zils! — Hillebrehtam tagad iepatikās trallināt. — Tas tur ir zils, tam taču kājās rit zilās asinis!

—   Ko viņš saka? .. .' Tas? … Es vienmēr dzirdu: tas! … Kurš tad ir šis tas?

Rotmistrs apgriezās, it kā aiz viņa stāvētu vēl kāds.

Fon Einenkels sajuta, ka seju skar valganums, un atkāpās. — Viss taču ir tikai joks… Viņš ir vienkārši skaudīgs.

—    Netaisi mēslus, rotmistr… Tu arī esi tikai cilvēks … Jūs arī senāk slapinājāt autiņos, — Hillebrehts teica skaļā balsī un nosēdās uz dīvāna taisni. Viņš nojauta, ka pārējiem patīk šāds teātris, jo redzēja, ka viņi tikiai ar pūlēm valda smieklus.

—   iKo viņš saka?… Autiņos?… Es? Tas ir par daudz! — rotmistrs, siekalas šķiezdams, teica. Ordenis

drebēja uz viņa melnās kravates. — Sis iedomigais niekkalbis saka uz mani tu… Tu! — Viņam aizrāvās elpa. Rokas viņam trīcēja.

—    Es vēl esmu landrāts! — Hillebrehts kliedza Smolke bija viņu atgrūdis atpakaļ un aizturēja viņam muti ar roku.

—   Au! — Smolke atrāva pirkstus. — Tas maita kož!

‘Kungi vai plīsa aiz smiekliem. Mertins sita sev pa

gurniem un locījās uz visām pusēm.

—    Es vairs nevaru! — viņš kliedza. — Es vairs nevaru!

Rolmistrs gribēja izkļūt ārā. Fon Asmuts un fon Einenkels uzlēca kājās un nostājās viņam ceļā.

—   Nu nomierinies taču reiz, — fon Einenkels teica.

Rotmistrs noraidoši atstūma viņu miermīlīgi izstieptās rokas. (Kad abi baroni redzēja, ka rotmistrs taisās sākt runu, viņi atvirzījās kā bokseri — attiecīgā distancē. Rotmislra siekalošanos baidījās visa Pomerānija, un pat dāmas, aizsargādamās no viņa, turēja rokas virs kleitas izgriezuma, ja viņš tām labvēlībā tuvojās.

—    Ja jūs par to vēl varat smiet… tad man nav vārdu . Fui, velns parāvis!

—    Nespļaudies, mācītāja kungs! — Hillebrehts raidīja starpsaucienu; — Grib būt smalks kundziņš un spļauj ļaudīm sejā. Es esmu tikai mazs landrāts. Bet spļaudīties — nē, to es nedaru!

—    Bet tagad turi muti! — Smolke draudēja.

Rotmistrs apjucis pazaudēja runas pavedienu. Viņš

nervozi slaucīja mitrās lūpas un, izmantojot izdevību, atbīdīja atpakaļ īstajā vietā izkustējušos zobu protēzi. Viņa skatieni urbās pārējos kungos. Viņš biedinoši pacēla pirkstu.

—    Tas ir bīstams simptoms, mani kungi. Tā ir sarkanā izdzimuma patiesā seja.

—    Bet nu man pietiek. — Hillebrehts gribēja uzlēkt kājās, bet Smolke satvēra viņu pie kakla un neļāva viņam piecelties no dīvāna.

—   Dievs sargi vācu muižniecību!… Viņa majestātil… mūsu augsto aizstāvi… — Rotmistrs pēkšņi apklusa, jo augšējā protēzē uzkrita virsū mēlei.

—   Vilhelms skalda malku, — Hillebrehts zobojās.

—  Tas nekaitētu ari jums.

Pēc šiem vārdiem rotmistrs alrāva durvis un izdrāzām ārā, aizcirzdams tās ar skaļu troksni Vienu acumirkli visi pārsteigti klusēja. Tad atskanēja skaļi smiekli.

—   Nu būšu gan ko savārījis, — Hillebrehts teica un piecēlās. Mājas saimnieks bija sekojis rolmistram.

—   Tur jau viņš ir!… — Rode skatījās pa logu.

—   Viņi iet pie zirgiem.

—   Nu jā, — teica fon Ikskils, kas lidz šim nebija piedalījies sarunās, — tad jau tā nelaime nemaz tik liela nebūs.

—   Traka lieta! — fon Asmuts piebilda

—   Lieta?… tā bija vesela kaudze trakumu… es, mani miļie, vienkārši vairs nevarēju par sevi atbildēt. — Smolke dziļi uzelpoja un noglāstīja savu kailo pakausi.

—   Tam nu gan es sadevu, vai ne! — Hillebrehts pamāja ar galvu pārējiem. Viņš bija apmierināts ar sevi. Šādās viesībās sēžot, viņam bija taču kaut kāda vainas sajūta, un ielūgumu pēdējā laiikā bija ļoti daudz. Viņš bija pieņemts sabiedrībā, atzīts augstākās aprindās. Ilgi vajadzēja gaidīt, bet nu viņš to bija paveicis. Tagad Hillehrehts apzinās, ka ir par dažu labu pazemojumu atmaksājis. Viņš bija runājis kā īsts strādnieku pārstāvis. To derēja dzirdēt biedriem! Tie domā, ka šeit dīkdienlgi nosit laiku, rij un žūpo. Nekā nebija!… Hillebrehts ir un paliek uzticīgs karogam!

—   Sadevāt gan mazliet par stipru, landrāt, — fon Ikskils teica un domīgi šūpoja galvu. Šis starpgadījums jālikvidē. Bet kā, — tas ir jautājums.

—   Nav jau nekas briesmīgs… jums būs vēlāk jāatvainojas … Es to labprāt izkārtošu.

Hillebrehts noraidoši pacēla roku. Viņam piepeši apreiba galva. — Par to nevar būt ne runas … Es esmu landrāts.

Viņa galva svārstījās šurp un turp. Izskatījās, it kā viņam būtu grūti turēt acis vaļā un it kā viņš meklētu kādu punktu, kas negriežas, — ar zīda drēbi apvilkto, dzelteno lampu virs smēķējamā galda. «Esmu tomēr iedzēris par daudz,» viņš nodomāja. Vajadzēja visas glā-

zes izliet uz paklāja Un nu viņam šķita, ka viss sāk griezties. Viņš vairs nepretojās, jo tā būtu bēgšana no tā, kas vairs nebija grozāms

—   Tas jau ir pilns kā mārks, — sacīja fon Ikskils, kas pats grīļojās.

—   Rotmistram nav ne jausmas, kā ar šādiem cilvēkiem jāapietas, — fon Asmuts ierunājās. — To var aptīt ap mazo pirkstiņu, — viņš čukstus piebilda Rodem. Atskurbums apklusināja pēdējos smieklus.

—   Vai neiziesim visi ārā? — Mertins jautāja un aizsmēķēja savu cigāru pie elektriskā cigāru aizdedzinatāja, kam bija kuiļa galvas izskats.

Fon Ikskils noraidoši pamāja.

—   Nē-e! Atstāsim rotmistru tagad mierā… Lai paiet kāds laiciņš. Viņš atnāks atkal pats bez aicināšanas … es viņu pazīstu.

Rotrnistrs tomēr nenāca. Kad viņš pēc ceturtdaļstundas kopīgi ar fon Einenkelu atgriezās no staļļiem, viņš ātriem soļiem iegāja dāmu salonā, kur viņa parādīšanās izraisīja samulsumu un krēslu bidīšanu.

Smēķējamā istabā kungu sarunas ritēja spraigi. Viņi runāja-par darišanām, par nožēlojamo un nepatīkamo politiku, par mazām mīlas dēkām, par saviem zirgiem, sugas buļļiem, par medībām, un Zommerlats dusmojās, ka nevar, kā bija iecerējis, sākt risināt savu iemiļotāko tematu par Fridrihu Lielo. Fon Asmuts viņu vienkārši, nelaida pie vārda. Fon Asmuts lielījās ar savu «skandālu hroniku», — tā viņš apzīmējia savas lempīgās neķītrības. Viņi zināja, jo viņš jau pietiekami bieži to bija stāstījis, ka viņam patika no šampānieša dzesinātāja izņemt ledus gabaliņus un aizbāzt tos dāmām aiz kleitu izgriezuma.

—   Tas nav aprakstāms, kā viena dāma reiz spiedza! … Man kļuva tik jocīgi… Bet galvenais, mani kungi', jau nav iebāzt. — Pa pusei pievēris acu plakstus, viņš tīksminājās atmiņās. — Izmakšķerēšana, tas, lūk, ir kaut kas lielisks… Un, ja nevar no augšas … tad . .. — Fon Asmuts izdarīja attiecīgu rokas kustību. Berlīnē Fridriha ielas kafejnīcā «Moka Efti» viņš bija pazīstams ar pievārdu «ledus Egons».

—   Napoleons netaisīja tādas ceremonijas, — ierunājās Zommerlats. — Viņš tikai pateica: <rMuclame, dcshabil'lez vous!» 1

—   Jūs varat mierīgi runāt vāciski: es neklausos, — no dīvāna atskanēja Hillebrelita ņurdēšana.

Tad kungi sāka runāt par priekšā stāvošām vēlēšanām.

—   Mani ļaudis ies kolektīvi un nobalsos vienprātīgi. Tā būs lieliska aina, kad viņi tuvosies ar melnbaltsarkaniem karogiem.

—   Tāpēc, ka viņus piespiež! — šķendējās Hillebrehts.

—   Klusu, tur kaktā! — Smolke iesaucās.

—    Pēdējo reizi tomēr bija septiņas komunistu balsis un sešas VSP arī… Es daudz dotu, lai uzzinātu, kas ir šie nelgas, kuri sagādāja man šīs nepatikšanas. Visi skalās man tik sirsnīgi acīs, vienmēr un visur dzirdu: lūdzu, barona kungs, paldies, barona kungs… un tad tā nekaunīgā murmināšana, kad balsis bija saskaitītas. Visi manī blenza. Daži muļķīgi ņirdza.

—   Es gribētu tādā brīdī redzēt tavu seju, Teo, — Einenkels smējās.

—   Es arī! — Hillebrehts lalināja.

—   Tur nav ko smiet. No mazas šūniņas šī cūcība iesākās un ar lādu dzīvi, kas valda pie Trelova, beidzās … — Pēc šīs piezīmes kungi sāka runāt par Hitleru.

—   Tas vīrs ir noderīgs, — Zommerlats steidzīgi teica.

—   Nav mūsējais, — Ikskils savilka uz augšu lūpu kaktiņus. 7

—    Ir mūsējais, — fon Asmuts teica. — Sis bohēmiešu jefreitors stipri iedragājis strādnieku kustību. Es jums saku, tam vīram būs panākumi.

—   Es uzskatu Hitleru par neveiksminieku. Viņš sēž Landsbergā vai arī kaut kur citur, mielojas, aptaukojas, un tas iir viss. Cūkcepure tāds!

Zommerlats runāja fon Ikskiiam pretī pārliecinātā atturībā:

—   Jūs maldāties, baron. No rūpnieku aprindām man ir noteikta informācija… tas vīrs nāks pie varas. Viņš

1 Kundze, izģērbieties! (Franc.)

tikai vēlreiz jāfinansē. Un šis vīrs mums arī atnesīs savu izplānoto karu, uz to jūs varat paļauties.

—    Nu, es nezinu… es vēl neredzu viņu nākam, — fon Ikskils domīgi teica.

—   Ko tad? Karu?

—   Nē-e! Šo Hitleru!

Fon Ikskilam pašlaik iešāvās prātā doma, ka viņš varbūt nav gudri darījis, atteikdamies ziedot naudu nacistu pilnvarotajam. Šis Zommerlats vienmēr pratīs visu pareizi nojaust. Tam droši vien jau ir attiecīga nozīmīte vestes kabatā.

—    Tā kā jūs tieši par karu runājat — Einenkelam ir šautenes. Jau kopš deviņpadsmitā gada. Virsnieki, kas toreiz bija Berlīnē, nobēdzināja daudzas šautenes. Manis dēļ, lai iet vaļā kaut vai jau šonakt!

Einenkels, kas tikko bija ienācis, aizbāza roku aiz grāmatu skapja un izvilka koka šauteni.

—    Nu, ar to mēs tālu netiksim! — Mertins izsaucās un smējās. — Kas tad noticis ar rotmistru? —fon Ikskils jautāja.

—    Aprasina fon Vendiša-iKalveita kundzi, — fon Einenkejs teica un paņēma plecā koka šauteni, kam bija normālas 98 k šautenes lielums un svars. Tad sāka soļot uz vietas, spēcīgi piecirzdams kājas. Hillebrehts atmodās un blenza fon Einenkelā.

—   Uzmanies! — landrāts draudēja.

Fon Einenkelam gadijās pēkšņa iedoma.

—    Nāc šurp, 'Kārli! — viņš aicināja ar rokas mājienu. Hillebrehts palika guļam, un fon Einenkels tēmēja ar šauteni uz landrātu.

—   Landrāt! Es šauju!

—   iKarš! Izcēlies karš! — Smolke sauca un pielēca kājās. Viņš kratīja landrātu aiz kājām un novilka tās no dīvāna.

—    Nost ar jūsu karu! — Hillebrehts lallināja un piecēlās sēdus.

—    Paskaties, kāds lempis. — Fon Ikskils piesarka Viņš ī'zrāva koka šauteni fon Einenkelam no rokām, pacēla to augstu virs galvas, paņēma tad šauteni plecā un soļoja šurp un turp. — Gribam Franciju sasist drupās! Varoņnāvē mirt!

Viņš dziedāja ar savadarn trikam balsi Pārējie arī sāka dziedāt. Fon Einenkels meģinaja rast izeju no ne patikai,iā stāvokļa. Sādi vārdi bija kā pātagas cirtieni ari tad, kad tie nāca no iereibušā mutes. Visi kungi, izņemot Smolki, bija kādreizējie ķeizara armijas virsnieki.

—   Jau tauta most! Jau vētra brāž! Landrāt, pie ieročiem! — fon Einenkels kliedza, atņēma šauteni fon Ikskilam, lai gan tas pretojās, un sniedza Hillebrehtam.

—   Vai jūs nedzirdējāt? … Hillebreht, es jums pavēlu piecelties!

Hillebrehts piecēlās un meimuroja uz fon Eimenkela pusi. Viņš gribēja satvert šauteni, bet nogrāba garām un, tikko nepakritis, streipuļoja pāri paklājam.

—   Hillebreht! Pieņem stāju! — fon Einenkels komandēja. Smolke komandēja pats sevi un maršēja uz dīvāna šurp un turp. 'Kad viņš mēģināja kāpt uz galda, apgāzās degvīna pudele. Tad viņš atģidās.

—   Kā jūs tur stāvat, jus cūkaste! Rokas gar sāniem, puis! — fon Einenkels kliedza.

Hillebrehta pirksti nevarīgi sakrampējās un atbalstījās uz mazliet palsām, zilām biksēm.

—          Zaķpastala, ne strēlnieks! — Zornmerlats smēja.

—   Nav brīnums, ka mēs pēdējo karu pazaudējām … ar šādiem ķēmiem.

—   Priekšējais! — fon Einenkels aizsmacis kliedza. Viņa balss aizrāvās.

—    Priekšējais? — Hillebrehts nomurmināja un stingi raudzījās stikla acīm grāmatu skapi. Einenkels uzlika viņam šauteni uz pleoa, piedabūja Hillebrehtu nostāties, kā nākas, un atkāpās četri soļus uz durvju pusi. Tad viņš komandēja landrātu ierindas apmācībā. Komandas atskanēja ātri — viena pēc otras. — Skatīt taisni! — Skatīt pa kreisi! — Godam sveikt! — Nodaļa, apkārt griezties! … — Gulties! … — Celties!… — Gulties! … — Celties!…

Hillebrehts pūlējās, cik spēja. Dažs paņēmiens neizdevās. Ja kaut kas norisa labi, smēķējamā istabā izskanēja skaļš kungu «aaaā».

—   Diezgan eleganti, Hille! — atzinīgi sauca fon Ikskils. Beidzot komandēja jau visi juku jukām. Landrāta

piere bija vienos sviedros. Gulstoties viņam pārplīsa kāda bikšu šuve

—    Puisim ir tīras apakšbikses. To es nemaz nebūtu gaidījis! — fon Vegezaks āķīgi teica un plēsa vel tālāk ieplīsumu. Landrāts gulēja uz sagumzītā, smaga persiešu paklāja Stiklainām acīm viņš temeja griestos Ap viņu, virs viņa bija klaigajoši purni, sašķobītas sejas. Zommerlats vēdināja ar aizkariem.

—   iKaroga sauksme! — viņš kliedza.

Kad pēc barona klusas komandas: — Viens, divi, trīs, — pārējie izkliedza: — Uguni! — Hillebrehts izmisis centās nospiest šautenes mēlīti.

—   Kļūme!… Cūcība! — Zommerlats kliedza.

Ka nebija rībiena, tas Hillebrehtu piepeši atskurbināja. Viņš atģidās, ka guļ kungu priekšā uz vēdera. Landrātam nāca vēmiens, viņš aizklāja muti ar roku.

—   Vēmējus nošaus ar kaķa mēsliem! — kliedza Mertins, jādams uz apgāzta klubkrēsla.

Hillebrehts tomēr nevēma. Viņš pats sev riebās un bija tuvu raudām. Viņu pārņēma mežonīgs naids pret pārējiem. Viņš meimurodams piecēlās, uzvalks bija saņurcīts un gluži pelēks no putekļiem.

—   iVlani kungi, ko jūs darāt ar mani… Laidiet mani mājās! — Viņš apgriezās un grīļodamies gāja uz durvīm.

—   Stāt, landrāt!… Vispirms vēl ceļos jānolūdzas rotmistru! — fon Einenkels apskāva viņu un ar mākslotu maigumu piespieda sev klāt. Tad viņš ar roku sita Hillebrehtam pa pakausi, ka plaukšķēja vien.

—    Pie velna! Ceļos lūgties! — Hillebrehts Izrāvās un atgrūda fon Einenkelu, un, atkal satvēris, aizstūma viņu līdz grāmatu skapim ar tādu spēku, ka no trieciena sagrīļojās abas lielās vāzes.

Pārējie bija pielēkuši kājās.

—    Ir taču tikai joks, landrāta kungs… — Hillebrehts palaida fon Einenkelu vaļā.

—   Piedošanu, — viņš teica, un pārējie redzēja, ka landrātam acīs bija asaras.

—   Esmu plencis.

—   Ak ko!.. . Mēs visi esam plenči. Jautri plenči! — fon Asmuts sauca. — Nāc šurp, plenci! Saderiet atkal

mieru! — Viņš paņēma Einenkelu aiz elkoņa un sagrāba Hillebrehtu aiz rokas.

Landrāts sasprindzināja labā augšdelma muskuļus, un fon Asimuts to nespēja saliekt pat ar vislielāko piepūli.

Hillebrehts purināja galvu. — Es gribu uz mājām … Man šeit nav ko meklēt… — Viņš apgriezās un tos pameta. Vienu acumirkli tie stingi lūkojās atvērtajās durvīs. Tad fon Einenkels pirmais aizskrēja viņam pakaļ.

—   Nu jūs redzat kāds ir šis sarkanais dumiķis, — nepatīkamo klusēšanu pārtrauca fon Ikskils. — Vai tad mēs arī nevaram reiz tā īsti palīksmoties! Mēs taču arī esam cilvēki! — Bet no dīvainā apjukuma nebija iespējams atbrīvoties.

—    Einenkelam viņš taču jāaizved mājās! — Smolke ieminējās. — Klausieties! Man ir ideja! Pavadīsim landrātu visi!… Ja viņam dusmas arī tad vēl nepāries, tad nu gan būtu brīnums.

Viņi1 acumirkli apdomājās.

Fon Ikskils teica: — Mēs jau esam, manuprāt, pietiekami izbaudījuši šo spēlīti. Vai būtu prātīgi tagad vēl ārpusē sacelt traci, braucot ar četrām karietēm?

—   Einenkels taču aizvedīs viņu tikai līdz pilsētas robežai… atlikušo ceļu viņš vienmēr aiziet kājām.

—   Jums taču ir pavisam kas cits aiz ādas, jūs kadeti, — fon Ikskils noteica. — Jūs taču patiesībā gribat aizšmaukt no mūsu daiļo dāmu sabiedrības, vai ne?

Kungu smiekli apstiprināja viņa domas pareizību.

—   Šodien mēs taču esam jautrā omā, — Smolke familiāri teica un uzsita fon Ikskilam pāris reižu pa plecu.

—   Jūs varbūt… es ne!… Es palieku šeit! — barons atbildēja. So zirgu puisi vajadzēja šad tad apvaldīt!

—   Barona kungs ir vienmēr kavaIieriis, — bijīgi sisināja Smolke. Viesi dzirdēja, ka ārpusē pie loga iejūdza zirgu.

—   Tātad aiziet! Jāfalemj tūlīt! — fon Asmuts

sauca.

Tad viņi skrēja, cils citu saturēdami, pa zilo zāli ārā priekšnamā. Fon Ikskils kādu brīdi raudzījās uz kafijas galdu. Tad viņš pārgāja dāmu salonā.

Pagalmā bija dzirdama zirgu pakavu klaboņa.

«Pie baltā jātnieka» viesnīcas deju zālē valdīja jautrība. Muziķi' spēlēja kādu Vīnes valsi, un zālē griezās visi pāri, daži no viņiem pārgalvīgi ātri, tā ka viņi bieži vien sadūrās viens ar otru, par ko viņi, kā likās, sevišķi! uzjautrinājās. Neviens no deju un jautrību orķestra «Gringolds» 1 mūziķiem nevarēja pārtikt no mūzikas vion. Vijoli spēlēja frizieris, pianists bija kādas labības un sēklu firmas grāmatvedis, basists — dārznieka palīgs, harmonikas spēlētājs, kas orķestrī apkalpoja arī sitamos instrumentus, strādāja pie kāda zemnieka par puisi. Kopš orķestrim bija saksofons, tas iznīcināja kā konkurences nespējīgus visus «diletantmuzicētājus», — tā tos sauca kapelmeistarā, kas spēlēja vijoli un bija frizieris. Pat no attālākām vietām viesnīcnieki uzaicināja kapelu spēlēt sarīkojumos.

Deju un jautrību orķestris «Gringolds» muzicēja uz mazās skatuves. Basa vijoles skaļā čīgāšana, mazliet noskaņoto klavieru plinkšķināšana, meiteņu smiekli un kurpju zoļu ritmiskā švīkoņa sajaucās un radīja bezbēdīga, laucinieciska prieka skaļu izpausmi. Dejotāju dedzīgie pļausi panāca piedevas, kapela nospēlēja vēl kādu «astīti». Pēc tam dejotāji, devās trokšņodami pie galdiem, kas bija novietoti visapkārt slaidajiem pīlāriem un arī aiz tiem uz mazliet paaugstinātas grīdas. Meitenes bija raibos tērpos, viens otrs puisis bija uzcirties formas tērpu pelēkās krāsas uzvalkā, šī, krāsa bija modē. Daudzie logi uz dārzu bija plaši atvērti, un atspirdzinošā, maigā nakts vēsma ienesa liepziedu smaržu. Deju starpbrīžos trokšņošana pie letes skanēja pa visu zāli. Saimnieks skaloja alus glāzes, gremdējot tās mazgājamā bļodā, nolīdzināja no piepildītajām glāzēm putas atsevišķā glāzē, kas kļuva arvien pilnāka, paspēdams pa to starpu arī ieliet degvīnu biezās, zaļās degvīna glāzēs, kuras viesmīlis Oto novietoja uz paplātes.

Oto, kas agrāk strādāja pilsētā kā mūrnieks, bet tagad vēl tikai retos gadījumos veica palīgdarbus pie zemniekiem, bija darba pilnas rokas. Oto nēsāja aiz la-

1 Zaļais zelts. (Vāc.) Tulk.

bās auss dzeltenu zīmuli, bet neviens nekad nebija viņu redzējis ar to rēķinām. Zīmulis tomēr sevi attaisnoja. Bieži gadījās, ka kāds no puišiem vai arī kāda meitene nocēla no Oto auss dzelteno zīmuli, lai kaut ko uzskribelētu uz zīmītes, kuru tad kādam pasniedza zem galda vai dejojot. Oto par to neteica ne vārda. Viņš zināja, ka puisis vai meiča nolika zīmuli atkal vietā. Rupjš Oto kļuva, ja kāds viņu pasauca pie galda tikai tādēļ, lai noņemtu viņam zīmuli no auss, un nekā nepasūtīja un arī tad, ja kāds, atdodot zīmuli, vai nu aiz pārskatīšanās, vai arī kaitinot aizlika to viņam aiz kreisās auss.

Pie letes trokšņoja garais švetašs, kāds fon Asmuta muižas kalps. Viņam bija ceturtdien bijusi dzimšanas diena, un nu viņš bagātīgi visus pacienāja. Draugi drūzmējās ap viņu.

—   'Kur tad ir Ansis? — garais Svelašs jautāja un apgriezās. Viņi skatījās zālē.

—   Ansi Pēler! — Svetašs skaļi sauca.

—   Lūk, tur jau viņš sēž, viņā galā pie sievišķiem! — Kāds bija ieraudzījis Pēleru.

—   Ansi! … Šurpu! — Viņi pacēla pilnās glāzes.

Vienā kaktā blakus augstajai!, apaļajai' dzelzs krāsnij sēdēja Pēlers ar Trūdi, Heincu un divām Trūdēs draudzenēm. Trūdei nepatika, ja viņš zvilnēja pie letes, to Pēlers zināja. Viņš tāpēc tikai pacēla roku, kuru bija uzlicis uz Trūdēs krēsla atzveltnes, un pamāja pārējiem.

—   Ansis izvairās! — teica kāds no puišiem.

—   Atved viņu šurp! — Svetašs balamutēja. — Allons!1

Tad viņi nolēma četratā paņemt un atvest Ansi šurp

pie letes. Puiši zināja, ka viņš spārdīsies un turēsies pretī, bet Svetašam šādam gadījumam bija savs «speciāltvēriens», kuru tikai pieminot visiem jau spruka vaļā skaļi smiekli. Kad viņi, tikko valdīdami ņirdzīgo smiešanos, devās ceļā, orķestris sāka spēlēt. Zālē apsveica «Jautrā Pētera» melodiju ar priecīgu «ā-ā». Puiši nevarēja izpildīt savu nodomu. Pēlers dejoja ar Trūdēs draudzeni. No galda kādu aiznest — tad tas būtu tikai joks, Bet sagrābt kādu pa dejošanas laiku nedrīkst, — tas būtu smags aizvainojums, tas izraisītu kautiņu. Viņi pa

1 Allons (franc.) — ejam. Tulk.

vēroja dejotājus un tad atgriezās pie letes. Svetašs iespieda glāzes draugu rokās. — Draugi! — viņš kliedza.

—   Vācietis mūžam!… Šķībi, greizi… Hoi, hoi, hoi! — viņi kliedza korī tik skaļii, ka dejotāji sāka to ievērot.

—    Es domāju, ka jūs gribat atvest Pēleru, — saimnieks viņus uzmudināja, kad deja bija beigusies.

—    Lai jau viņš! — Svetašs atmeta ar roku. Puisis manīja, ka biedri viņu «iztukšo», un tagad aprēķināja, cik viņam līdz šim brīdim ir jāmaksā. Dusmīgi viņš paņēma vienu no kaudzītē sakrautajiem alus kausa kartona paliktņiem un īsvieda to gaisā. Tas lidoja taisnā virzienā uz augšu, atsitās pret griestiem, krītot skāra zaļās papīra vijas un palika karājamies zilā papīra vīnogu ķekarā.

—   To neviens neprot tā kā es!

—    Pag, pag! Nav tik traki! Ja es laidīšu darbā savu patšauteni, tad tur no tava daikta nekas nepaliks pāri, — kāds savukārt palielījās.

Kad no daudziem galdiem alus kausu paliktņi sāka lidot pret griestiem, saimnieks deva zīmi, un steigšus atskanēja mūzika. Puišiem patika dejojot spārdīt apaļos kartoniņjjs pa grīdu šurp un turp.

—   Dullais! — kāds kliedza, kad viens paliktnis atsitās pret skatuvi.

—   Esiet taču beidzot prātīgi! — meitenes smiedamās aizrādīja.

Saimnieks redzēja, ka Pēlers pašlaik nedejo. Viņš sameklēja naudas lādē kādu zīmīti un piegāja pie Pelera galda.

—   Nodod to savam kungam … — Viņš iespieda zīmi Pēleram rokā.

—   Tas ir rēķins par salauztiem krēsliem un sasistām glāzēm. Sašauto spuldzii es nemaz nepierēķināju.

Vācu tautībnieku pēdējā sapulcē bija notikusi kaušanās. Pēlers priecājās, ka Trūde pašlaik nesēdēja viņam blakus. Viņš žigli iebāza rēķinu kabatā.

—   Vai viņš to samaksās? … Ja es šo papīrīti paņemu … dabūšu no viņa vēju. Nodod labāk viņam pats!

Saimnieks papurināja galvu. — Viņš toreiz teica, ka samaksāšot par visu. Viņš taču deva jums norādījumu, lai1

sākat plūkties … viņš taču divreiz iesvilpās … vai ne? Un viņš šāva griestos!

Ansis sajuta saimnieka roku uz pleca un neteica vairs ne varda.

—   Ja tu man to naudu atnesīsi, tad nākošajā reize bus tēriņš par brīvu.

Pelers smējās. — Oskar, tu taču esi nožēlojams nelietis … Atkal esi pierakstījis desmit krēslu vairāk!

—   Nekā nebija! Es pazaudēju toreiz četrdesmit markas. Neviens cūka tādu tēriņu nesamaksāja tai vakarā. Visi aizlaidās … Kopā ar jūsu idiotisko politiku!

Saimnieks pacēla roku, sveicinot viesus pie blakus galdiņa, pamāja ar galvu Pēleram un aizgāja atkal pie letes.

Dejotāji zinājia, ka tagad nāk lielais starpbrīdis, jo Oto nolika uz skatuves paaugstinājuma četrus šķīvjus ar ēdienu un četras glāzes alus. Viņi kavējās atstāt deju laukumu. Pirms lielā starpbrīža dejotāji vienmēr izturējās tā.

—    Draudzenīte mija katram puisim ir! — sauca kāds pavisam jauns zēns pīkstošā balsī. Viņš strādāja pie kalēja, un viņam bija apaļi vaigi. «Draudzenīte mīļa» — bija tā laika populārākais fokstrots. Kapelmeistars pavandījās pa nošu pulti un noraidoši purināja galvu. 'Kad jaunieši tomēr nekustējās no vietas un sauca atpakaļ visus, kas gribēja iet prom, pianists pacēla brūno klavieru vāku.

—    Bravo! — daži sauca. Citi plaukšķināja. Labības un sēklu tirdzniecības firmas grāmatvedis ielika starp stīgām un āmurīšiem avīžu papīru. Sitamo instrumentu spēlētājs tvēra pēc saksofona. Mūzika sākās ar bungu rīboņu, un visi dejoja iemīļoto fokstrotu. Ansis Pēlers bija sameklējis Trūdi. Abiem cieši sakļāvās rokas, un viņiem tās bija jātur pavisam augstu, tik blīva bija dejotāju drūzma. Klavieres skanēja kā senlaicīgs spinets, un, kad tām pievienojās saksofona griezīgi gaudulīgie toņi, šķita, ka jautrais sarīkojums sasniedzis savu kulminācijas punktu. Daudzas meitenes, arī Trūde dziedāja līdzi pazīstamo melodiju. Kapelmeistars uzsmaidīja muzikantiem. Tas nozīmēja^ ka orķestris ir lieliskā formā.

Grāmatvedis šķindināja klavieres, brīžiem sajūsmā

palēkdamies. Uz viņa krēsla bija salocīta pelēka sega. Bet ne jau fokstrota ugunīgais ritms radīja viņā šādu nemieru. Pianistam nebija mīļas draudzenītes, toties brangumā Izplūdusi sieva, kas viņam reižu reizēm krietni vien sarūgtināja dzīvi. Viņš lēkāja aiz nepacietības, jo baidījās, ka ēdiens varētu atdzist.

Jaunieši, kas bija viesnīcas «Pie baltā jātnieka» ārpusē sastājušies atsevišķās mazās grupiņās un skatījās pa gaišajiem zāles logiem dejotājos, un beidzot bija līdz apnikumam ķircinājuši garīgi atpalikušo 'Kollerjohenu, apgriezās un ieplēta acis, kad četnas karietes piebrauca ātrā riksī un, pirms piestāja, vēl apbrauca vienu reizi apkārt apaļajai dobei, kurā pacēlās karavīru piemineklis. Ko ātrā brauciena vēl satrauktie zirgi nervozi mīdījās un vērsa savas smailās ausis pretī viesnīcas gaismai un mūzikas skaņām, kamēr no karietēm cits pēc cila noleca kungi. Viņi izjūdza zirgus un, sekojot fon Einenkela piemēram, ieveda tos dārzā. Tur viņi piesēja dzīvniekus pie kokiem. Smolke, kam tagad bija vislielākais žvingulis, gribēja par varītēm ievest savu ķēvi zālē, bet zirdziņu biedēja troksnis, kas lauzās ārā pa ieeju. Smolke dzīvnieku mežonīgi raustīja aiz pavadas un ilgi pūlējās, līdz to nOTnierināja. Viņš ienāca dārzā kā pēdējais.

—    Vai tad šim blēžu krodziņam nav neviena pieklājīga staļļa? — Ar kājas spērienu viņš apgāza kādu dārza galdiņu. Pārējie stāvēja pie logiem un skatījās zālē. Smolkes jautājums palika bez atbildes. Tad arī Smolke savu zirgu piesēja un sekoja pārējiem. Viņš kliboja.

—   Dārza giaids nav kalpa dibens! — kāds no puišiem teica.

Fon Asmuts atvēra viesu istabas durvis, aiz kurām skanēja biljarda kiju sitienu un bumbu atsitienu īpatnējā klaboņa, bet atkal aizcirta tās ciet. Nav nekā! Viņi gāja uz zāli. Dejas bija beigušās, un tumšais priekšnams pildījās ar puišiem un meitenēm, kas smiedamies un sakarsuši nāca viņiem pretī. Mertins ar kalnu kazas bārdas kušķīti1 pie zaļās mednieku cepures, kas viņa tuklajai sejai bija daudz par mazu, apgriezās, lai noskatītos uz meiteni, kura, kāda puiša vajāta, kliegdama skrēja garām un, atbrīvojot sev ceļu, grūda gājējus pa labi un Kreisi1 .

—   Es šo taču pazīstu! — viņš sacīja Rodem. — Zini,

viņai ir viss tā, kā vajag! — Patiesībā šī meiča viņam tikai atgādināja viņa kalponi. Mcrtins apgalvoja,’ ka pazīst visas meičas ne tikai šeit, bet visur. Viņa draugi jau sen zināja, ka tā nav patiesība.

Dejotāji bija izklīduši, un pie Ieies saimniekam bija darba pilnas rokas, kad fon Einenkels, Zommerlats, fon Asmuts, Mertins, fon Vegezaks un Rode stāvēja pie zāles ieejas un paceltām galvām lūkojās zālē.

—   Sulu tirgotavai sezona!… Smako pēc sviedriem un vēmekļiem! — riebuma pārņemts teica fon Vegezaks un gribēja jau apgriezties.

—   Kas par to! Mums taču jāzina, ko mēs gribam, — Smolke prātoja. Tad, norādīdams uz zāles viņu galu, piebilda. — Tā tur, tā gaišmate zaļā tērpā… tā taču kā radīta jūsu augumam.

Vegezaks skatījās. — Kur tad?

Meiteni ieraudzījis, viņš purināja galvu: — Jel mitējieties, jūs nevaldāmais kārumniek!

Saimnieks panācās aiz letes uz priekšu un gaidīja, līdz kungi viņu ieraudzīja. Tad viņš goddevīgi paklanījās.

—   Aļani kungi! — vēlreiz paklanīdamies viņš norādīja uz tuvāko galdu. — Šeit ir brīvs liels galds.

—   Šeit ir aizņemts! — sacīja jauns vīrietis pie blakus galda. Viņš strādāja pie kāda galdnieka un pogcaurumā bija iespraudis lielu, sarkanu papīra puķi. Sarkanais zieds atgādināja fon Vegezakam maija neļķi. Viņš novērsās.

—   Vieta tūlīt būs brīva, — saimnieks pateica, noņēma no galda rokas somiņu un glāzes un nolika uz blakus galda. — Oto! — viņš uztraukts sauca. — Noslaucīt! … Galdautu!

—   Ja šeit kāds sēž, tad mēs te nepaliekam. Prom dzīt mēs nevienu negribam, — Einenkels sauca un virzījās uz skatuves tuvumā esošo galdu, pie kura sēdēja muziķi un ieturēja maltīti. Cili kungi soļoja aiz Einenkela zosu gājienā. Zālē visu acis sekoja viņiem. Tur, kur viesi līdz šim bija izturējušies ļoti: skaļi, troksnis piepeši norimās. Tikai iereibušais švetašs, kas, uzkāpis uz krēsla, mēģināja noturēt alus glāzi uz galvas, nepārtraukti bļaustījās, neliekoties ne zinis par jaunpienākušajiem viesiem. Vecais sitamo instrumentu spēlētājs

paņēma savu šķīvi un gribēja piecelties. Viņš piegrūda pianistam.

—           Palieciet mierīgi sēžam, — fon Einenkels iebilda.

—   Apsēdīsimies pie kapelmeistara un viņa draugiem! — viņš iesaucās un māja saviem neziņā apkārtstāvošajiem pavadoņiem. Mertins nesa šurp vēl divi krēslus. Viņš nesa tos uz abām pusēm taisni izstieptajās rokās, un no piepūles viņam uz deniņiem izspiedās dzīslas. Mertins zināja, ka tāds spēka demonstrējums šeit atstāja iespaidu. — Vai garšo? — viņš elsdams vaicāja mūziķiem.

Kapelmeistars gremodams palocīja galvu.

—   Jā gan, Mertina kungs!

—    Nav slikta dzīve šitai kompānijai! — Rode piebilda. Fon Vegezaks klusēja. Vecais sitamo instrumentu spēlētājs ēdot šmakstināja, un tas varēja satracināt fon Vegezaku. — To dzird, — viņš uzpūtīgi noteica.

—    Neesiet nu vienmēr tik bargs, — fon Asmuts viņam pačukstēja. Sis barons teicami prata izturēties tautiski un, zālei cauri ejot, bija jau paguvis draudzīgi pamāt vairākiem kalpiem. Pieklājība taču bija tik lēta, nemaksāja^ ne feniņu.

—    Laipni visiem pasmaidot, pasauli var apceļot, — viņš^ smiedamies piebilda.

—    Savu galvu lepni cel, žīdu republiku pel, — atbildēja fon Vegeziaks, kas neko tik loti neienīda kā lētu pieglaimošanos, vienalga, vai priekšniekiem vai padotajiem.

Finenkels pievēasās frizierim.

—    Nu, meistar! … Vai tad frizēšana neienes pietiekami, ka jums pa vakariem vēl arvien jāčīgā pa krogiem?

Jautājums nebija ļauni domāts. Fon Einenkels vienkārši gribēja pasacīt kaut ko laipnu. Vecā friziera acis izplētās jo lielas.

—    Es spēlēju sava prieka dēļ!

—   Viņš ir mākslinieks! … Kaislīgi nododas mūzikai, vai ne? — skaļi smējās Mertins.

—   Jo sliktāk! — Einenkels iesaucās. — Mākslinieks!— Mākslinieki ir diedelnieki, neko negrib strādāt. Iedomājies, ja Einenkels spēlētu vijoli!… Pie manis muižā arī reiz kāds mākslinieks veselu pusgadu dīkdie-

ņoja. Gribēja gleznot etiķī un eļļā manu zēnu un Felicitas ģīmetnes. Tam vīrelim nekad nebija īstā noskaņojuma. Un mana mazā Klausa ūdensgaivu viņš arī uztriepa … zēnu viņam taču vajadzēja gleznot no priekšpuses, nevis profilā. Es pat nevarēju tur neko daudz iebilst, jo pindzelmanis bija Severinga brāļadēls. — Fon Einenkcls vēlīgi lūkojās frizierī. — Nē-ēl Mūsu bārddzinis nav tāda tipa mākslinieks, — viiņš smējās. — Bez tam viņš ir mans vienīgais laika biedrs, kas drīkst ar savām ķepām pieskarties manam degunam … kad rīkojas ap manu bārdu. Tā taču ir, meistar?

Frizieris, pievērsis skatienu šķīvim, palocīja galvu. Viņš nevarēja atļauties greznību kaut ko sacīt. iKatru otrdienu un piektdienu viņš nāca uz muižu kungu mājā un skuva fon Einenkela kungu un ik pa četrpadsmit dienām apcirpa zēniem matus. Tas bija pagodinājums, un beigu beigās pagodinājums bija arī tas, ka šie augstie kungi sēdēja šeit pie viņa galda. Šai acumirklī tuvojās saimnieks ar baltu galdautu.

—    Vienu mirklīti, mani kungi! — Viņš savēcināja galdautu it kā kādu karogu. Viņš bija samitrinājis un ieziedis ar briljantīnu matus, kas nu spīdēja un salipuši piekļāvās viņa apaļajai galvai.

—    Nekādu galdautu! — Fon Einenkels stūma to prom. — Mēs arī neesam nekas cits un labāks kā mūsu krietnie ļaudis šeit, — viņš teica tik skaļi, ka to varēja dzirdēt arī pie citiem galdiem.

—    Pareizi, barona kungs! — Saimnieks nolieca galvu un, sataisījis svinīgu seju, salocīja galdautu. Tad, uzlicis to kā paplāti uz kreisās plaukstas, aizgāja.

«Einenkels sadeva Oskaram … Smalks kungs!» nodomāja jaunie cilvēki pie blakus galdiem un kļuva atkal skaļāki. Vecais sitamo instrumentu spēlētājs tik uzkrītoši strēba un šmaukstināja, ka to spēj tikai šādas specialitātes rekordists. Cūkas cepeša gabaliņu, kartupeli vai sutinātus kāpostus, no kuriem taukā mērce pilēt pilēja, viņš ar nazi veikli iešķūrēja pa pārpalikušo zobu atstarpēm mutē. Fon Vegezaks izmisis smaidīja.

—    Sakiet, — vai tad jūs tā nekad neiegriežat sev lūpās?

—    Nē-e! Nekad vēl neesmu iegriezis sev lūpā. Re

dziet, nedrīkst, protams, nazi pa muti visādi grozīt… vajag to tikai taisni iebīdīt un izvilkt — tad tā lieta iet pirmklasīgi.

—   Tā gan! Atklāti sakot, neesmu to vēl mēģinājis, — fon Vegezaks ieminējās.

—   Tad jūs esat daudz ko zaudējis, barona kungs, — skanēja atbilde. — Ar nazi ēdot, viss garšo daudz labāk. Ar dakšiņu mēs aizdzenam prom garšu.

Vecais maita baronu āzē, domāja pianists. Viņš taču parasti tā nešmakstina. Viņi dažkārt spēlēja kopā zemnieku kāzās, un pianists zināja, ka vecais saksofonists prata ļoti labi rīkoties ar nazi un dakšiņu un reiz bija pat pārmetis citiem, kad tie grieza ar nazi baltmaizi.

—   Maizi lauž! Saprotiet, pudeļgalvas! — viņš toreiz pateica. Vecais mūziķis piederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem vienmēr it kaut kas aiz ādas. Nekad nevarēja tikt gudrs, ko viņš par kādu domāja. Viņš labprāt pajokoja, pazobojās, un tā arī bija vienīgā izprieca, ko viņš sev atļāvās, jo visu, ko viņš no algas varēja atlicināt, viņš sūtīja uz pilsētu savam znotam bezdarbniekam.

Pienāca atkal saimnieks.

—   Kādus dzērienus jūs vēlētas, mani kungi?

—   Nu,-ko mēs dzersim? — Einenkels jautāja. — Sīvo, vai ne? … Katram pa glāzei sīvā, mūziķiem arī!

—   Man vienu gaišo, — Rode uzsauca aizejošajam saimniekam.

Fon Asinuts piecēlās. Viņš pievērsās mūziķiem.

—   Sakiet, — kā tas īsti ir? Vai jūs šeit tikai rijat vai uzspēlējat arī? — Viņš bija pieradis, ka viesnīcās viņu sagaida ar tušu.

Kapelmeistars izvilka pulksteni. — Vēl desmit minūtes, barona kungs!

—    Ko nozīmē šeit desmit minūtes? Es gribu muziķu dzirdēt, jūs sulas tempēj! Iztaisiet rei'z vienu robu virs normas! Fridericus Rex! Es izmaksāšu un diriģēšu, sapratāt! Bet veikli, mani kungi!

—   Ase! — fon Vegezaks sauca, redzot, ka fon Asmuts rāpjas uz paaugstinājuma. Zālē uz acumirkli iestājās klusums. Fon Asmuts raustīja kontrabasi, veltīgi izmēģinājās pasviest to kā vijoli zem zoda, un visi smējās. Tad viņš mānīdamies tēloja dzērumu un dziedāja: — «Ak

vecā buršu līksmība! Kam aizsteidzies tik drīzi? Vairs neatnāks man zelta laiks …»

Augstie toņi skanēja nepareizi, un smiekli zālē kļuva aizvien skaļāki.

—    Tas ir skandāls, tik smieklīgi izturēties, — fon Vegezaks sacīja. — Vediet taču viņu lejā! — Vakars šķita izvēršamies aizvien nejēdzīgāks. Fon Vegezakam nepalika visa vakara norise. Jau izdarīšanās ar landrātu bija tīrā nekaunība Kopš tā brīža likās, it kā pats velns būtu iesprucis viņa draugos. Arī kaimiņciemata viesnīcā bija izraisījies neglīts starpgadījums. Un stāvoklis tagad atkal kļūst bīstams. Fon Vegezaks laikam bija vienīgais, kas jutās neērti ar Hillebrehtu izspēlētā joka dēļ. Neērti sevis un savu draugu dēļ. Tādu vāti kā sociķu Hillebrehtu piedzirdināt un piespiest rāpties uz vēdera — nebija nekāda māksla. Tas bija banāls joks. Un tāpēc arī tagad fon Vegezaks baidijās, ka šādas Asmuta uzstāšanās dēļ ļaudīs varētu rasties aplams ieskats. Tas taču izskatījās, it kā kungiem galvā būtu tikai muļķības un cūcības. Un tas taču nemaz neatbilst īstenībai. Attiecībā uz viņu, fon Vegezaku, nekādā ziņā. Uz Einenkelu īstenībā arī ne. Pārējos viņš nepazina pietiekami tuvu. Tie viņu arī neinteresēja.

Fon Asmuts ieraudzīja saksofonu. Viņš metās pie tā un paķēra to no krēsla.

—    Stāt! Tā tas neiet! — sauca vecais muzikants, redzot savu svētumu apdraudētu, un skrēja uz skatuves sānizejas kāpnēm. Kas tad norisinājās uz mazās skatuves, bija kā izdevusies groteska — pantomīma. Vecais un fon Asmuts raustīja saksafonu, lielā trokšņa dēļ zālē nebija saprotams neviens vārds, bija tikai redzams, ka abi aizsvilās. Trūka vēl tikai, lai saksofons, kā tas mēdza notikt uz varietē skatuvēm, vidū salūztu. 'Kad sitamo instrumentu muzikants draudēja pāriet uzbrukumā un pacēla krēslu, uz skatuves uzlēca fon Einenkels, Mertins un klavieru spēlētājs un izšķīra abus ķildniekus. Zālē smiekli pamazām norima un beidzot katrs varēja atkal sadzirdēt savus vārdus.

—   Ja jūs gribat spēlēt, spēlējat manis dēļ uz lejkannas! — sauca satrauktais sitamo instrumentu muzikants un nozuda ar savu saksofonu sānu durvīs.

Kad fon Asmuts, savu draugu saturēts, atstāja skatuvi, viņš izrāvās un, pārējos līdzi vilkdams, vienā lēcienā nolēca lejā, bet puiši un meitas aplaudēja.

—   'Kā klauns, — fon Vegezaks noteica.

Zālē jautrība vēl aizvien negribēja beigties. Sitamo instrumentu muzikantam izmaksāja alu.

—   Mani kungi, es ierosinu aiziet uz krogu, — fon Vegezaks sacīja.

—   Jā, — Smolke piebalsoja. Viņam ar Vegezaku bija vēl jānokārto kāds darījums.

—    Nozust! Nekādā ziņā! — Fon Asmuts sita dūri galdā. — Omulību! «Dižs plīvo karogs melnbaltsārts…» — Vairāki puiši sāka dziedāt līdzi. 'Kad fon Asmuts piepeši apklusa un sita ar dūri vēl tikai takti, apklusa arī pārējie. Muziķi piecēlās.

Pēc starpgadījuma uz skatuves zālē kļuva atkal omulīgāk. Likās, ka apmeklētāji apraduši ar augstajiem viesiem. Bet puišiem, kas gāja pāri deju laukumam, ejot gar muižas īpašnieku galdu, solis bija citāds nekā agrāk. Viņi gāja kā cilvēki, kas jūt, ka viņus nevēro. Daži, rokas bikšu kabatās sabāzuši, klaiņoja garām apzinātā vienaldzībā, bet aiz tās bija manāma viņu nedrošība. Meitenes laiku pa laikam šķielēja uz galdu pie skatuves. Dažas, irgoifamas un galvas kopā sabāzušas, stāstīja notikumus, kuros kungi, kungu dēli un arī cienīgās kundzes ne vienmēr bija sevišķi cēlās lomās.

Fon Einenkels pamāja mūziķiem uz skatuves.

—   Maršu!

Kapelmeistars palocīja galvu, viņš vijoli! jau turēja zem zoda. Tad viņi spēlēja polku, kā tas bija paredzēts viņu programā. Apklusa sarunas pie kungu galda. Viņi skatījās uz dejotājiem.

—   Tur taču ir Pēlers! — izsaucās fon Einenkels. Viņš pievērsās fon Asmutam. — Tas šodien bija runātājs… Citādi krietns puisis… Savienības biedrs, saproti!

Ansis turēja Trūdi cieši apskautu. Viņu sejas saskārās, un Trūdēs acis staroja laimē. Ansis kā vienmēr dejojot turēja galvu mazliet noliektu, it kā klausītos. Viņš slepeni uzmanīja savus soļus, jo citi bija labāki dejotāji nekā viņš. Ansis nemanīja, ka Trūde viņu vadīja un veikli izlīdzināja visus «netaktiskos soļus». (Kad viņii atkal

nokļuva galda tuvumā, Pelers dzirdēja šefu saucam viņu vārdā.

—   Zini, tagad viņš mani noķēra, — Ansis teica Triīdei. Viņa tomēr jau bija paguvusi to atkal pāris reižu apgriezt riņķi un aizvilkt; viņi dejoja tā, lai nenonāktu fon Einenkela tuvumā.

—    Patiesībā mums nav ko slēpties, — Ansis teica.

—    Nemaz ar ne! — Trūde atteica un smējās. Viņš sajuta viņas roku pie savas auss.

—   Šodien tu piederi man. Kā tam ienāk prātā saukt Pēleru, kad mās iabi dejojam.

Orķestris, starpbrīdim iestājoties, nekad nedeva piedevas. Tas bija likums. Un tāpēc šoreiz neviens neaplaudēja. Pāri gāja pie galdiem.

Kāds pēkšņi iegrūda ar īkšķi Pēleram mugurā.

—   Tev jānāk pie vecā!

—   'Ko? Tagad?

—   Ej gan! Viņš man teica!

—   Būšu tūliņ atpakaļ, — Pēlers sacīja Trūdei un pārējiem. Viņš apgriezās un izvilka no bikšu kabatas mazu zīmīti. Tur bija uzrakstīts kādis skaitlis.

—   25 — 26 — 2, — Ansis murmināja. Tad viņš devās pie kungu galda. Einenkels stāvēja pret viņu ar muguru.

—   Tur kāds stāv, — Mertins teica un norādīja uz Pēleru.

Fon Einenkels spēji apsviedās.

—   Ā! Ansis! Nu, Ansi! Vienmēr līksms un jautrs?

Pēlers samulsis palocīja galvu.

—   Vai nevēlies cigareti, Ansi? — Fon Einenkels paņēma no galda kārbiņu un sniedza Pēleram.

—    Nu, ņem vēl vienu! — viņš mudināja kalpu un smēja, kad tas veltīgi izmēģinājās izvilkt no kārbiņas otru cigareti. Einenkels turēja cigaretes ar īkšķi, bet tad atlaida vaļā. Divas nokrita uz grīdas. Pēlers gribēja tās nolikt uz galda.

—    Nāc! — Fon Einenkels iebāza tās kalpam uzvalka kabatā. — Sēdies, Ansi! — Viņš piebīdīja Ansim savu degvīna glāzi, pacēla roku un sacīja: — Sveiks!

Glāze pazuda kalpa lielajā plaukstā.

—   Uz veselību, šef! — Ansis teica un izdzēra sausu.

Viņš sēdēja starp fon Einenkelu un fon Asrnutu uz krēsla, kur bija sēdējis fon Vegezaks, kas tagad, ārā izgājis, ievilka plaušās svaigu gaisu un apskatīja karietes un zirgus.

—   Tas ir viens no mūsu draugiem! — fon Einenkels teica fon Asmutam.

—   Tā! — Fon Asmuts paspieda Pēleram roku.

—   Cik reižu būts apmācībās?

—   Sešpadsmit, — Pēlers atbildēja.

—   Ar patšauleni apmācīts?

—   Jā gan!

—   'Krietni! (Kad reihsvērā?

Pēlers paraustīja plecus. — Es gribu vispirms …

—   Viņš pašreiz tepat nepieciešams. To mēs izmācīsim par labu instruktoru, — fon Einenkels iemeta starpā.

Fon Asmuts sarauca pieri. Viņam MS bija virsleitnanta pakāpe, ar kādu viņš 1918. gadā bija izstājies no Stutgartes kara apgabala pārvaldes. 'Kā slepentiesa-s virsniekam viņa pienākumos ietilpa tiesāšana. «Ja viņš grib, viņš var ikvienu no mums notiesāt uz nāvi,» Pēlers nodomāja.

—   Šodien bijāt mazliet vieglprātīgs, vai! Slidojāt! Atkala ir bīstama, mans mīļais, — fon Einenkels brīdināja fon Asmutu ar zīmi. Tas apklusa. Pēlers nesaprata, ko fon Asmuts gribēja teikt. Fon Asmuts gribēja aplinkus norādīt uz dēku ar kalpiem un divdesmit septiņiem feniņiem. Pēlers atvirzīja krēslu atpakaļ. «Ir labāk, ka eju,» viņš domāja. «Tie tur sarunā tādas blēņas.» Viņam glaimoja, ka viņš sēdēja pie šefiem un ka zālē visi to redzēja, un vienlaikus tas viņam bija arī tik ļoti nepatīkami. Ansim uzmācās sajūta, ka viņam šeit nav ko meklēt, un viņš arī nezināja, par ko lai ar kungiem runā. Par darbu taču te nevarēja iesākt. Viņš piecēlās.

—   Es gribu atkal…

—   'Kas vēl nebūs! Palikt šeit, Ansi! Mēs tev laikam neesam pietiekami labi?

Fon Einenkels iespieda viņu atpakaļ krēslā. Saii brīdi ieradās fon Vegezaks.

—   Tas taču ir barona kunga krēsls. — Ansis Pēlers atkal piecēlās.

—   Nekas, nekas. Palieciet sēžam, — sacīja fon Vegezaka kungs. Viņš apsēdās, kur bija sēdējis kapelmeistars.

—   Seit valda frontes gars. Seit nav atšķirību, — fon Asmuts teica Pēleram un pacēla savu glāzi Viņiem bija pudele galdā, un fon Einenkels piepildīja glāzes. Viņš vairs nedzēra, viņam bija diezgan. Pēlers un fon Asmuta kungs saskandināja no jauna un cieši ieskatījās viens otra acīs.

Tad atkal valdīja klusums. Pēlers skaudīgi noraudzījās dejotājos. Trūdēs tur nebija. Viņa droši vien saīgusi sēdēja pie galda un gaidīja.

—   Jums ir veikla dejotāja … tā ar sarkano kleitu! Vai jaunkundze jūsu līgava? — fon Asmuts jautāja.

—   Līgava, — Pēlers atbildēja un nosarka. — Saderināti neesam.

—   Bet viss tam sagatavots, jā? — Fon Asmuts smēja un piemiedza aci.

—   Jā gan, barona kungs!

—   Bet kavalieris jūs gan neesat, Pēleke.

—   Pēler, — fon Einenkels pārlaboja.

—   Draugs Pēler, — atkārtoja fon Asmuts. — Jūs gluži vienkārši pametat meiteni pie galda. Pa to laiku pielavās kolēģi.

Pēlers apgriezās. Dejotāji aizsedza skatienu.

—   Atvediet taču šurp līgavas jaunkundzi!. Karavīrs neatstāj savu meiteni.

Pēlers smējās. — Tā man ir droša!

—   Nu tad atvediet viņu šurp, — fon Einenkels sacīja.

—   Bailes no ienaidnieka! — fon Asmuts smēja. Viņš piecēlās. — Nu tad es biedra labā izvilkšu kastaņus no uguns.

Redzot, ka fon Asmuta kungs grasās iet pie Trūdēs, Pēlers aizsteidzās viņam priekšā, un fon Asmuts palika dejotāju vidū, draudzīgi mājot meitenēm, kuras viņam patika. Dejotāju loks ap viņu izpletās arvien lielāks. Fon Asmuta kungs izmēģināja ar meitenēm savu šķiņķu pliķēšanas spēlīti. Malā stāvošie grūda arvien citus uz vidu Joki jaucās ar aizturētu niknumu, kā tas vienmēr mēdz būt šādos gadījumos. Kad viņu rupji skāra kāds elkonis, fon Asmuts brīdināts atkal aizstūrēja uz galdu. Trūde

sēdēja starp Ansi un fon Einenkela kungu. Viņa bija bāla. Viņa nebija gribējusi iet pie galda; bet, kad Pelers saņēma Trūdēs roku un tā spieda, ka viņai vēl tagad sāpēja visi pirksti, viņa tam paklausīja. «Nāc līdz, citādi es vispār vairs netikšu vaļā,» Ansis bija teici«.

Fon Asmuta kungs apsveica Trūdi ar ironisku paklanīšanos. — Ā! Stambulas roze. Tas ir patīkami!… Atļaujiet! — Viņš pavilka sānis fon Einenkela kunga krēslu līdz ar pašu Einenkelu un apsēdās Trūdēt blakus. Einenkels tagad gribēja Pēlera uzmanību pievērst citam.

—   Nu, Ansi! Vai tu tagad zini, kāds numurs tavai … — fon Einenkels izdarīja rokas kustību.

—   Jā gan!

—   Nu?

—   25 — 26 — 2.

—   Nu, redzi!

—    Lai nu paliek numurs… — Fon Asmuts gribēja pastāstīt kādu anekdoti, taču pēdējā acumirklī apdomājās un apgriezās.

—   Saimniek! … Liķieri! Vienu zaļo!

Oto atnesa šņabi. Fon Asmuts izņēma pudeli no Olo rokas. — Seit apkalpoju es!… — Viņš piefēja Trūdēs glāzi līdz malām pilnu. Tad viņš ar meiteni saskandināja glāzes.

Izdzēris viņš noskurinājās un izvilka kabatas lakatiņu. — Šī susla garšo pavisam riebīgi! … Tā esot piparmētra? … Šādu dzērienu tūliņ nost no galda! — fon Asmuts uzsauca Oto. — Lai' atnāk saimnieks.

Trūde novērsās un cieši lūkojās dejotājos. Draudzenes rādīja viņai zīmes un smējās. Lielākā daļa skatījās galdam pāri. Bija jau samierinājušies ar dižciltīgo klātbūtni. Viss atkal norisa kā vienmēr, un varēja nojaust, ka šeit bez norunas bija vienojušies svešos viesus neievērot. Krodzinieks spiedās šurp starp krēsliem un galdiem.

—    Šampīti! — Asmuts sauca viņam pretī un jautājoši pastiepa zodu uz priekšu. — Šampīti… un desmit glāzes!

Krodzinieks nožēlā noplātīja rokas. — Diemžēl nevaru pakalpot, barona kungs … Šampanieti mēs neturam.

—   Ko! — Fon Asmuts lūkojās Trūdē. — Bērns, vai tu kaut ko tamlīdzīgu esi dzirdējusi! Šim sulu saimniekam neesot šampanieša!

Krodzinieks taisnojās: — Kas tad dzers pie manis šampanieti?

—   Kas? Es gribu to dzert… un šie kungi arī, — viņš ar uzsvaru norādīja uz Ansi Pēleru. — Vai ne?

Pēlers samulsis smaidīja. Trūde zagšus raustīja viņu aiz piedurknes. Viņš pazina šo zīmi. Tā nozīmēja: dosim kājām ziņu.

—   Jūs taču nevarat šeit dzert šampanieti kalpu un kalpoņu priekšā, — kaunināja fon Vegezaka kungs.

Fon Asmuts raudzījās viņā naidīgi. — Es varu atļauties darīt, kas man patīk. Jūsu piezīmes mani traucē jau visu vakaru. Līdz šim es klusēju. Es neesmu vainīgs… ja jūs neprotat amizēties

Pēlers uzaicināja Trūdi dejot.

—   Nākt atkal atpakaļ! — fon Einenkels sauca.

Kad viņi palika vieni, fon Einenkels paliecās. — Tev

taču vairs nav visi mājās! Lūdzu, vairāk nedzer! Mums uzkulsies vēl visa savienība virsū … To tu, puis, vari darīt Berlīnē, bet ne šeit.

Fon Asmuts pārsteigts klusēja. Viņš stingi raudzījās zālē.

—   Aiztriec to riebīgo tēviņu prom no manām acīm!

—   Labi!… Kad viņi atgriezīsies …

—r Mazā ir salds kumosiņš!… Viņai jāpaliek!

Einenkels papurināja galvu. — Pirmkārt, Pēlers ir viens no maniem ļaudīm, ūn es to negribu … šeit ne … ko jūs darāt tur, kur neviens to neredz, mani neinteresē. .. Un otrkārt, tu nekā nepanāksi pie viņas … Nav vērts pūlēties.

Fon Asmuts sadusmojās. — To mēs vēl redzēsim!… Līdz šim es ar katru esmu ticis galā. Protams, kamēr šis zirgu puisis šeit maisās, viņa neuzdrošināsies … Viss taču ir skaidrs! — Viņš atkal palūkojās dejotājos. — Vai tu nepamanīji, cik aizrautīgi viņa paskatījās uz mati'?

—   Nē!… To es gan neievēroju! — fon Einenkels noteica salti… Visi Asmuti uzskatīja sevi par neatvairāmiem. Vecais Asmuts arī bija bijis liels meitu mednieks.

—    Seit palikt! — fon Asmuts sauca, kad Pēlers un Trūde gribēja atvadīties. Viņi bija nolēmuši iet mājās.

—   Vismaz vēl dažus mirkļus, — lūdza fon Einenkels.

Fon Asmuts ielēja degvīnu. Viņš pacēla glāzi uz visu

pārējo veselību.

—    Izdari man vienu patikšanu, — viņš tad klusi teica fon Einenkelam. — Liec atvest no muižas pāris pudeļu šampanieša.

—    Kā tas, pēc lavām domām, izdarāms?… Man līkai jāpasvilp… un desmit pudeles jau stāvēs uz galda … Bez tam tu taču zini, ka mēs šodien pēdējo pudeli iztukšojām… mans vīna pagraba pārzinis šoreiz nav bijis tālredzīgs.

—    Nepukojies! … Lieta taču fr pavisam vienkārša … — Viņš uzlika roku Pēleram uz ceļa. — Tu aizsūtīsi mūsu biedru Pēleki ar karieti uz muižu, iedod viņam zīmīti līdz, tad mēs īsti pa draugam iemetīsim vēl vienu glāzīti pa virsu … Citādi mums te tāda niekošanās vien ir. — Aiz Pēlera muguras viņš pamirkšķināja fon Einenkelam. — Atceries, es arī tev vēl nesen vienu … ee domāju pat, vienu lielu pakalpojumu izdarīju … Un, ja atkal būs vajadziba, Asmuts nav tas vīrs, kas …

Viņš pievērsās Ansim Pēleram, nenogaidot Einenkela atbildi.

—    Draugs, vai jūs izdarītu mums šo pakalpojumu? Aizkučierēt līdz muižai un atvest pāris blašķu šampanieša?

Pēlers paskatījās uz fon Einenkelu. Tas sarunājās ar Zommerlalu un bija pagriezis viņam muguru.

—    Nu, biedri, — fon Asmuts neatlaidās.

' — Jā gan, — Pēlers atbildēja.

—    Nu, lūk! — Fon Asmuts spēcīgi uzsita fon Einenkelam pa plecu. — Mūsu biedrs brauc… Tad jau viss ir kārtībā! … Raksti Idai zīmīti. — Viņš pievērsās atkal Pēleram: — Un tad mēs kopīgi iedzersim glāzi šampanieša … mēs trīs, jā?

Fon Asmuts uzrakstīja zīmīti.

—   Vai es nevaru līdzi braukt? — Trūde jautāja.

—   Cienītā, jūs taču negribēsiet mums laupīt jūsu sabiedrību . . . mūsu prieku!. .. Turklāt karietē var sēdēt tikai divi… un manā klēpī jūsu taču negribēsiet sēdei .. vai varbūt tomēr?

Fon Asrnuts piecēlāiS — Nāc, biedri, — viņš teica Pēleram — Mani kungi, mēs rikšojam.

Arā fon Asrnuts kopigi ar Pēleru iejūdza zirgu. Viņš ļāva Pēleram iekāpt un pasniedza viņam grožus.

—    Kā apieties ar tīrasiņu zirgu, jūs taču zināt. Fraskita ir ļoti jūtīga, tātad klusi un maigi, biedri. Zirdziņš reaģē pat uz mazā pirkstiņa kustību … Es tomēr pārdomāju… Brauciet viens pats! Ja es brauktu līdzi, mēs atgrieztos ne agrāk kā pēc divi stundām . . . Jūs taču zināt, kādas tās dāmas ir. — Viņš uzsita zirgam pa gurniem.

—   Hop, aidā! … — Ķēve sāka tūlīt rikšot. — Nelietot pātagu, biedri! — fon Asmuts vēl uzsauca, ratiem aizripojot, un brīdi klausījās pakavu klaboņā, kas ātri izgaisa siltās vasaras nakts tumsā.

Kad fon Asmuts dejotāja soliem ienāca atkal zālē, viņš redzēja Trūdi ar abām draudzenēm stāvam tepat pie galda.

Fon Asmuts piesardzīgi pieskārās viņas viduklim.

—   Te es esmu. .. Jaunais cilvēks gribēja braukt viens… — Viņš ieknieba Trūdei augšpus elkoņa.

—   Mums taču nevajag guvernantes… Vai tad mēs neesam pilngadīgi? 7

—   Tad jau mēs varam iet, — aizvainota sacīja Lote.

Fon Asmuta kungs tvēra pēc viņas ar <abi rokām, bet Lote veikli atvirzījās. Viņš redzēja, ka meičas izturēšanās nebija bez koķetērijas. — Bet, mana cienīgā, tā tas taču nebija domāts. Es domāju šo Pēleki.

—   Ansi sauc Pēlers, — Trūde paskaidroja, — bez tam mes neesam nekādas cienīgās. Es vismaz ne! … Jūs taču zināt, kas es esmu.

—    Bet, bērns!… Var taču kādreiz arī pārteikties!

—   Mēs ejam uz mājām, — Trūde atbildēja. Atvadām viņa palocīja galvu: — Uz redzēšanos!

Kas tad šeit notiek? — fon Einenkela kungs skaļi jautāja.

Visas trīs meitenes ātri aizsteidzās.

—   To nu gan mēs nepieļausim . . . Ejam! Nāciet visi! — fon Asmuts uzsauca kungiem pie galda. — Mēs aizvedīsim dāmas uz mājām.

Fon Einenkels pielika viņam pie pieres savu pirkstu.

—   Tu laikam gribi vēlreiz kurvīti dabūt?

Fon Asmuts paliecās uz priekšu un pačukstēja viņam:

—   Tu esi īsts ragulops! Vai tad tu nesaproti īstos iemeslus? Meičas taču aizskrej, lai mēs viņām sekotu Sitād.js meitenes mēdz tā darīt. Kad tās laukā tumsā būs, prāts tām drošāks, jautrāks kļūs… Tātad uz priekšu, mani kungi! Mājup!

Viss pārējais tagad norisinājās ātri Kungi piecēlās. Fon Vegezakam, Rodem, Smolkem un Mertinam vajadzēja sekot ar Asmuta karieti Fon Einenkela kungs iespieda Rodem rokā naudas zīmi: — Samaksā!

—   A\ēs ieiesim viesistabā, — fon Vegezaka kungs . teica, atviegloti uzelpojot.

—  .Žigli!… — Fon Asmuts, fon Einenkels un Zom merlats devās skriešus pie zirgiem Kamēr viņi iejūdza zirgus, fon Asmuts jautāja vīram, kas bija uzraudzījis zirgus: — Vai jūs redzējāt trīs meitenes. . Viena bija sarkanā kleitā — un viena … viena tāda gara.

—   Tās jau pagāja garām, dzīvo taču šeit .. Pēlera draudzene un… — viņš nepaguva nobeigt teikumu. Zirgi devās uz priekšu, gaisā nošvikstēja pātaga, un, smiltis augstu uzvirpuļodami, aizripoja trīs rati

—   Ko lad tie gribēja no tevis? — divi puiši noprasīja zirgu sargātājam.

Vecais smēja — Tie dzen pēdas Pēlera meičai un Lotei, šie kraukļi

Izklausījās, it kā kāda kariete pēkšņi apstātos Viņi dzirdēja meitenes kliedzam Tad alkal atskanēja pakavu klaboņa pa ciema ielas bruģi.

Mazu brītiņu vēlāk atskrēja Paula — Tie aizveda Loti un Trūdi! — viņa sauca jau iztālēm Puiši un meitas, kas bija sapulcējušies viesnīcas priekšā, izbrīnā skatījās Paulā.

Paula saturēja ar roku ieplēsto zīda kleitu.

—   Mana kleita! Mana labākā kleita! — viņa vaimanāja.

Smagi elsdama un ar mokām vārdus izrunādama, viņa izstāstīja, ka trīs karietes pabraukušas viņām garām; tad tās apgriezušās, un «šie» nolēkuši. — Asmuts bijia barvedis… Pārējie pa īstam nepiedalījās… Viņš Trūdi iecēla savos ratos — mazais resnvēderis satvēra Loti no mugurpuses pie kakla, un Einenkels viņam paKdzējaJ Tad Asmuts devās pēc manis. Mani viņš tomēr nedabūja. Es aizlaidos… mana skai'stā jaunā kleita!… — Viņa izmisusi žņaudzīja rokas.

—   Tā rīkoties mēs nepieļausim… Kur tad ir Pēleru Ansis? — kāds sauca. Un žigli iegāja zālē. Visi citi drūzmējās viņam nopakaļ.

Laukā, pie logiem atskanēja svilpiens. Kāds kliedza:

—   Izbeigt muziķu!

Mūzika pēkšņi apklusa.

Lielie pagalma vārti bija noslēgti, caur logu žalūzijām varēja redzēt, ka divās trešajā stāvā ierīkotajās viesistabās dega gaisma, kad Ansis Pēlers nolēca no ratiem un strauji pavilka zvanu. Pagāja labs bridis, līdz aiz abiem vārtu stabiem atspīdēja gaisma. Pēlers dzirdēja, ka Horsts rīkojas raiz vārtiem.

—   Slēdz vaļā, miegamice! — Pēlers sauca, atdarinot fon Einenkelu.

—   Tūliņ, šef, — Horst^ samiegojies atbildēja.

Vārti, kuru garie šķērskoki1 it kā negribēja viens no

otra šķirties, beidzot atvērās. — Es tas esmu! — Pēlers sveicinot pacēla pātagu un izbrauca strauji vienu apli pa pagalmu un tikai tad apturēja kungu mājas galvenās ieejas priekšā.

—   Pieturiet kādu brīdi zirdziņu, jūs naktssarg! Būšu tūliņ atkal atpakaļ.

—   Cilvēkbērns! — Horsts ierunājās. — Tu… ar Asmuta ratiem . .. Vai kas nolicis?

—   Viņš man tos uzdāvināja! 'Ko nu tu teiksi? — Ansis smēja. — Nē, nē!… Jāaizved kaut kas žūpošanai… Viņi visi sēž tur viesnīcā kopā ar tautu, saproti!

Naktī durvju lodziņš bija noslēgts. Pēlers paspieda

lielo, balto pogu ar uzrakstu «Zvans». Hanna atvēra. Viņa droši vien bija gulējusi, jo seja bija stipri pietūkusi, un liekulīgais smaids, domāts kādam no kungiem, pazuda, tiklīdz viņa ieraudzīja Pēleru.

—   Man jārunā ar baronieti, — svarīgi sacīja Pēlers.

Hanna atstāja viņu slāvam, gāja uz zilo zāli un pieklauvēja.

Drīz pēc tam kanlorl stāvēja viens otram pretī fon Einenkela kundze un Pēlers. «Baroniete» nolika zīmīti uz galda un, laipni pasmaidot, pūlējās neizrādīt savu nepatiku.

—    To es nesaprotu. Viņš taču zina, ka mājās šampanieša vairs nav. Viņš taču pats iznesa no pagraba pēdējās pudeles. — Viņa paskatījās Pēleram sejā un pamanīja, ka puiša skatiens pievērsts viņas baltās mežģinu kleitas dziļajam izgriezumam.

—   Vai tad mans vīrs ir… ieskurbis, ka sūta man tādu zīmi? — viņa jautāja, atbalstot elkoņus uz zaļā galdauta un vēl vairāk paliecoties.

—   Nē, nē!… Šefs ir īsti omulīgs. Tikai fon Asmula kungs…

—   Vienmēr tas Asmuts! Kad tas ir klāt, tad katru reizi gadās kāds trakums. Viņš vienmēr ailziet līdz galējībai.

Viņa saslējās un noraidoši raudzījās Pēlerā.

•— Jums, Pēler, laikam arī daži grādi sakāpuši galvā.

—   Nē, barona kundze, — Pēlers attapies atbildēja.

—   Tātad skaidrs … Bet pasakiet manam vīram, ka man nepavisam nav šampanieša. Sakiet, ka es viņu lūdzu tūliņ nākt uz mājām.

Viņa satvēra zīmi un to saburzīja. — Sakiet šefam, ka dāmas šeit gaida un tām kungu izturēšanās šķiet ārkārtīgi dīvaina. Iks, — viņa domāja fon Ikskilu, — jau pirms kādas stundas aizbraucis 117. mājām un arī rotmislru pāri Horsts aizvedis mājās. Pasakiet, lai Smolke nekavējoties brauc šurp. Viņa sievai atkal žults lēkme. Ja nekļūs labāk, mums būs jāatved ārsts. Gādājiet, lai kungi nāk mājās.

Kad viņi abi izgāja, viņa apstājās, lai izslēgtu gaismu. Pēlers, garām iedams, skāra kundzi, un viņai šķita, ka jūt puiša pirkstus pieduramies savām krūtīm.

Puisis neatvainojas. «Tā tas ir,» viņa nodomāja. «Bet es pati esmu vainīga.» Viņa negribēja sev atzīties, ka šo pieskārienu pati bija vēlējusies.

Kad Pēlers jau atradās pie nama durvīm, viņa tam uzsauca:

—    Ansi! Es uz jums paļaujas! — To varēja divējādi saprast. Tas varēja nozīmēt: nestāstiet nevienam, ko es jums atļāvu. Varēja arī nozīmēt: pārvediet kungus sveikus mājās…

—   'Klausies! — Ansis teica pagalmā Horstam.

—   Ko?

—   Neko! — Ar pēkšņu, pārgalvīgu lēcienu viņš atradās uz bukas.

—    Es domāju, tu dabūji kaut ko dzeramu … dod šurp kādu malku. Kur tad tev ir tā blašķe?

—    Šeit! — Ansis uzsita ar plaukstu pa bikšu kabatu, pievilka grožus un noklakšķināja. Zirgs tramīgi saslējās pakaļkājās, rati sašūpojoties sasvērās atpakaj. Pēlers, grožus pievelkot, bija rīkojies pārāk rupji. Rati žigli aizripoja.

No mākoņiem izpeldēja mēness. Bija brīnišķīga nakts, pi'lna vasaras brieduma smaržas. Ansis palaida Fraskitu brīvā riksī. Vienjūgs dažreiz novirzījās no lauku ceļa un brauca pa zāli, kas klusināja visus trokšņus un bija mīksta kā samts.

«Ko tu teiksi!» Ansis domāja. «Es mīlu Trūdi tā, kā neesmu nevienu citu mīlējis, bet baronieti — to vienreiz, tikai vienreiz satvert un ievilkt kuplajā labībā … Viena nakti izspēlēt joku, vienu traku kalpa joku. Ek!»

Kāda vabole iesitās viņam sejā. Vel viena.

Vējš purināja matus. Tagad būtu jauki karieti atstāt tepat ceļa vidū un jāšus uz Fraskiias traukties kaut vai visu nakti, aizjāt tālu prom uz upi un pavisam kailam doties ūdenī.

Dīķi bija mēness staru apspīdēti. Ūdens vizuļoja, <m slaidās niedres meta nemierīgas ēnas. Mīlas dziņu pārņemtas nemitīgi kurkstēja vardes, viena tik augstā tonī, it kā viņa tūliņ pārplīstu.

—   Turi muti! — Ansis iesaucās pārgalvības skurbumā, un Fraskita ar savu patiešām jutīgo zirga dabu

tūliņ palēnināja soļus, kā bārienu saņēmusi. Pēlers piecēlās, plati izplestām kājām nostājās uz polsterētā sēdekļa un klusi dungoja dziesmiņu. No tik augstas, ātri traucošas karietes viss izskatījās pavisam citādi. Tagad viņš noraudzījās uz visu no augšas, tā kā to mēdza darīt kungi. Pēlers skatījās pāri laukiem, un viņam pat šķita, it kā tic piederētu viņam. Tikai viņam vienam, tā kā tie tagad piederēja tikai kungam Domas, ka šie lauki varētu piederēt visiem, ari vecajam Emīlam Nēželam, bija viņam vēl svešas. Daži stāstīja, ka pie krieviem tā esot. Bet kaul kas tamlīdzīgs taču nevarēja būt uz pasaules.

Piepeši paspīdēja kaut kas gaišs tur, kur ceļš nogriezās uz Volzenu. Ugunsgrēks!… Viņš prātoja Izskatās, it kā kāds rudzu laukā kurtu uguni. Viņš apturēja zirgu un uzmanīgi lūkojās naksnīgajā tālē Lāpas1 Trīs četras lāpas!… Tās svārstījās šurp un turp un tagad ātri virzījās pretī ceļa krustojumam Viņš redzēja skrējām ļaudis. Kas šeit notiek, viņš nodomāja un paskubināja zirgu Kad Pēlers piebrauca pie ceļu krustojuma, cilvēki tur sāka vēcināt lāpas tā, ka nosprostoja viņam ceļu. Fraskita sabijās un gribēja skriet pāri uz lauku.

—   Sfat! — puiši kliedza, un kāds satvēra zirgu aiz iemauktiem.

—   Tas ir viņš! — kāds sauca, un Pēlers izdzirda savu vārdu.

Izskatās, it kā viņi gribētu mani smagi piekaut Varbūt tādēļ, ka es kopā ar kungiem pie viena galda sēdēju Viņš apņēmās sīvi aizstāvēties un pārdot savu dzīvību, cik dārgi vien iespējams.

—   Kas tad noticis? Ceļu! — viņš nikni kliedza.

—   Viņi ir aizveduši Loti un Trūdi.

Pēlers nesaprata, ko tie grib no viņa. Visi reizē viņam kaul ko stāstīja, kamēr viņam bija krietni vien jānopūlas, lai savaldītu satraukto zirgu. Pēlers redzēja lāpu šaudīgajā gaismā un dūmos šo cilvēku satrauktās sejas un atvērtās mutes Viņi vicināja rungas un izkaptis. Ļaužu pulkā bija ari trīs meitenes Briesrniga nojauta sagrāba Pēleru, un, kad puiši viņam izstāstīja, kas bija noticis, viņš niknumā sakoda zobus un ilgu laiku neteica ne vārda.

—   To mēs tā neatstāsim! — garais 'Kēlers kliedza. Viņš bija Lotes draugs un strādāja fon Vegezaka muižā par jaunāko cūkkopi.

—   Es atbrīvošu savu Loti un piekaušu tos kuiļus zili melnus. — Viiļš draudoši pacēla kā rungu kādu resnu zaru ar baltu un sašķaidītu galu, jo viņš to bija lielā niknumā atlauzis no kāda koka.

Viņi bija ciemā visur izjautājuši par karietēm un noskaidrojuši, ka tās aizdrāzušās prom ar kliedzošām meitenēm uz bruģētā ceļa pusi. Vecais Sellings bija tās redzējis pa logu un apzvērēja, ka kariešu ugunis esot nozudušas aiz vecajām dzirnavām, kur sākās mežs.

—   Viņi ir medību mājā … Nekur citur!

—   Dosimies turp! — Pēlers sauca. Viņa seja bija pavisam bāla. Trīs četri puiši ielēca līdz ar viņu ratos, citi sastājās uz kāpēm, citi tupēja uz kasies aiz atzveltnes. Kariete griezās riņķī. Lielais smagums atsperes bija iztaisnojis gandrīz vai līmeniski un nospiedis uz leju, polsterētie sēdekļi nošķiebās slīpi uz karietes aizmuguri. Ķēve nemierīgi lēkaleja šurp un turp un netika ne no vietas. Pie pavadas esošais nežēlīgi iesita tai ar dūri pa paslēpenēm, tā ka ķēve saslējās stāvus. <

—   Vai tu esi traks! — kliedza Pēlers un draudēja ar pātagu.

—   Tas taču Asmuta ādainis! — kāds sauca, it kā ar to būtu attaisnota katra nežēlība.

—   Vai tad zirgs tur vainīgs! — Pēlers nikni uzbrēca un nogrūda dažus no ratiem. Viņš atļāva līdzi braukt tikai Kēleram, kas bija novietojies viņam blakus, un vēl diviem citiem, kas stāvēja uz kāpēm.

Ziirgs tagad gāja lēnā solī. Viņa galva šūpojās uz augšu un leju kā pacietīgam cirka zirgam, kas manēžā rikšo savus riņķus. Bet puišu satraukums atspoguļojās lopiņa šausmās ieplestajās acīs, un kļuva redzami acu lielie baltumi. Putas pilēja no zirga atņirgtās mutes un atsegtajiem zobiem.

Viņā pusē ciema baznīcā pulkstenis sita vienu reizi.

Bija pusdivpadsmit. No mazajiem namiņiem aiz augļu koku audzētavas spīguļoja daudzas ugunis, un šur un

lur vēl arvien iedegās gaisma. Ciema malā kalves priekšā stāvēja slarp raliem ļaužu grupas un skatījās šurp.

—    Izdzēsiet lāpas! — kāds no viņiem sauca. — Citādi viņi jūs ieraudzīs un aizlaidīsies. — Puiši izdzēsa lāpas, ko bija patvarīgi paņēmuši no vācu vingrotāju biedrības «Tēvzeme» vingrošanas zāles, sita lāpas pret zemi, noslāpēja tās zālē un, kad viņi jau tuvojās netālajam, tumšajam mežam, sūtīja meitenes, neraugoties uz viņu pretošanos, uz ciemu. Pēlers tagad uzzināja, ka puiši bija aizturējuši krogā Vegezaku, Mertinu, Rodi un zirgu tirgotāju. Saimnieks esot aizsūtījis kādu meiteni uz žandarmērijas posteni. Viņai izdevies aiziet pa sētas durvim cauri1 dārzam.

—    Ka jūs Vegezaku un Smolki aizturējāt — tā bija kļūda, — Pēlers rājās. — Tiem ar šo lietu taču nav nekāda sakara.

—          Viņiem arī neviens nekā nedara, — kāds atbildēja.

—   Viņi tikai nedrīkst aiziet… Kad mēs atgūsim meitenes, ļausim, lai iet, kur grib.

—    Nevainīgi paliek nevainīgi! — Pēlers uzsauca runātājam un apturēja zirgu. Viņi īsi apspriedās un tad nosūtīja-vienu puisi uz «Balto jātnieku». Tam bija jāparūpējas, lai muižu īpašniekus tūliņ atbrīvotu.

Divi grupas, katra divdesmit līdz trīsdesmit vīru liela, bija jau mežā ūn sargāja ceļus uz Stasenhainu un Bretenu. Viena grupa bija gaidījusi Pēleru. Tagad daži no šiem puišiem skrēja lēnām braucošajiem ratiem pa priekšu un citi sekoja. Pēlers dzirdēja, ka aizmugurē kaut kas brīkšķ un lūst. Puiši tur lauza kokaudzētavas žoga zedeņus. No ciema skrēja šurp vēl četri kalpi un pievienojās gājienam. Trīspadsmit un četrpadsmit gadu vecie pusaudži, kuriem jau pie ci^ma aizliedza līdzi nākt, gāja, skaļi trokšņodami1 , lielā attālumā aiz pieaugušo grupas un tikai smēja, kad Rodes muižas kalps Slēgels svieda viņiem ar akmeņiem. Tad viens puisis noslēpās ceļa grāvī pie lielā skābarža un ar pļaukām un kājas spērieniem dzina pusaudžus atpakaļ.

—   Mieru! Izbeidziet taču reiz sarunas! — Kēlers sauca, kad viņi sasniedza mežu, un drīz vien bija dzirdams tikai divu ripojošo riteņu troksnis un pakavu klaudzieni uz smilšainā ceļa. Ļaudis gāja cits aiz cita abpus

ceļa pa zāli. Mēness atkal bija nozudis aiz mākoņiem, un mežā bija tumšs. Bet tik daudz, cik vajadzīgs, viņi varēja saredzēt. Klusums un lapu čabēšana kāpināja viņu satraukumu. Neviens nezināja, kas noliks. Tomēr viņi juta, ka kaut kas notiks. Dažiem bija bailes, un tie nolēma palikt aizmugurē. Cili sevi iedrošināja, vicinot gaisā rungas, līdz trāpija zemākajiem zariem un notrauca uem lapas. Sausie zari knakšķēja zem viņu klusajiem soļiem. Kāds zaķis lielā lēcienā pārcilpoja pāri ceļam. Viņi izbijās vēl vairāk, kad piepeši aiz kāda liela koka parādījās stāvs un uzsauca viņiem. Tas bija kāds no otrās grupas.

—    l)z priekšu! Kur tad jūs paliekat? Vai Pēlers ari ir? — viņš klusi sauca. — Viņi ir medību mājā. Var redzēt gaismu — Zemleru Heincs pielīdis klāt. Viņš ir notupies zem logiem.

Braucēji pieturēja. Vienu viru, kas labprāt to uzņēmās. viņi atstāja pie zirga un karietes. Tad viņi izklīda, sadalījās kā dzinēji medībās un zagās klāt medību namiņam. Starp kokiem un uz zālāja viņi redzēja pārējo biedru ēnas, kuri bija ielenkuši baļķu mājiņu no visām pusēm.

—    Es nekur neredzu gaismu, — Pēleram blakus stāvošais teica.

—    Ir taču slēģi priekšā, muļķa kranci! — Pēlers rupļi atcirta Trīs kungu zirgi kļuva nemierīgi. Viņi bija piesieti pie barības redelēm. kurāiS novietoja sienu pa ziemas mēnešiem aļņu un stirnu barošanai.

Pirms vēl klāt pienākušie īsti paguva ko apjēgt, kāds no pārējiem kliedza: — Uz priekšu! — Uzliesmoja sērkociņi un aizdedzināja lāpas No visām pusēm cauri zemajam biezoknim viņi, skaļi kliegdami, pieskrēja pie baļķu mājiņas, sita ar dūrēm, rungām un dzirksteļojošām lāpām pret logu slēģiem un spēra ar kājām pa durdurvīm

—   Atvērt! — Nākt ārā! — Durvis vaļā!

Zirgi satraukti raustīja pavadas un, saslējušies pakaļkājās, grūdās cits citam virsū Viri dzirdēja, ka Fraskita norāvās un ar visu karieti aizdrāzās pa ceļu. Ar katru dūres vai rungas sitienu vīru niknums pieauga.

—    Klusu! — Pēlers kliedza. Viņš stāvēja pie mājiņas, pielicis ausi pie durvīm. Iekšā valdīja pilnīgs klusums. Sli'ļ!;ii spraugā blakus durvīm izdzisa gaisma.

—    Viņi ir izdzēsuši gaismu! — kāda aizsmakusi balss kliedza — Dodiet šurp mūsu meitenes, jūs neģeļi!

Viņi dauzījia no jauna no visam pusēm pa mājiņas sienām. Kāds uzkāpa uz otra pleciem un nokļuva uz lēzenā jumta; tur viņš vicināja lāpu un mīdijās pa papes jumtu.

—    Akmeņus šurp! — kliedza apakšā stāvošie, un uz jumta uzkāpušais pacēla un meta lejup klints gabalus, kas bija, kā tas parasts uz kalnu būdām, izklaidus novietoti uz jumta. Vīri svieda akmeņus pret durvīm un sienām, ka baļķi plaisāja un krakšķēja.

—    Izkvēpināt! … — Viens pielika lāpu pie zemā jumta, citi rāva viņu atpakaļ.

—   Sitiet nost viņu zirgus! — Aizdedziniet šīs ķerras!

Nevaldāms iznīcināšanas trakums bija pārņēmis

viņus. Daži aizskrēja pie zirgiem.

—   Stāt! — Pēlers kliedza. — Stāt. Viņi atver durvis!

Tā nebija patiesība, tomēr visi apstājās un skatījās

uz durvjm. Tikai tie, kas bija namiņa otrā pusē, turpinaja trakot un skaļi kliegt. Šaudīgais uguns atspīdums, klejojošās ēnas, lapu deguma smaka un tvans, sabiedēto zirgu mīdīšanās un spārdīšanās, kalpu niknums — tas viss kopa atstāja baigu iespaidu. Pelers to saprata, un viņam bija bailes. Viņš nojauta, ka nevar vairs šos ļaudis savaldīt. Tad atvērās durvis, vispirms tikai sprauca, tad tās no iekšas tika atgrūstas ar kājas spērienu, un atsitās pret sienu. Atvērtajās durvīs kā rāmi stāvēja fon Einenkela kungs plati izplestām kājām, ar medibu bisi rokās. Kalpi cieši raudzījās viņā.

Viņš pazina Pēleru un bija priecīgs. Laimigs gadījums palīdz cilvēkam, viņš nodomāja.

—   Ansi! Kas tad šeit noliek? Vai tad jūs…

Pēlers viņu pārtrauca.

—    Kur ir mana meitene?

—   Kur ir Lote? — Kēlers kliedza starpā. — Dodiet meitenes šurp!

—   >Kas tā par runu! — Einenkela seja pauda bailes

—   Es runāju ar Pčleru, ne ar jums. To ievērojiet! — Seit varēja līdzēt tikai droša uzstāšanās, to viņš zināja.

—   Meitenes šurp! — visi kopīgi kliedza.

—    Ko jūs vēl negribēsiet! Nav nemaz šeit! — Einenkels mēģināja ar viltu. Viņš pacēla balsi: — Es apspriežos tikai ar vienu! … Izdzēsiet taču sasodītās lāpas! Gribat aizdedzināt mežu! Par to draud pārmācības nams, to ņemiet vērā!

Nevaldāma aurošana. Kāda runga lidoja pret durvīm.

Fon Einenkela kungs atvirzījās, bet tūliņ izlikās, it kā no iekšpuses kāds būtu viņam ko uzsaucis, un pagriezies māja Pēleram: — Ansi! Panāc šurp!

Kalps nekustēja no vietas.

—    Meitenes šurp, šef! — viņš teica ledus aukstā balsī.

—   Ansi! Esi taču prātīgs! Es pavēlu . ..

Sai mirklī aiz fon Einenkela muguras kāds atrāva durvis. Lote un Trūde traucās viņam garām un izskrēja ārā. Trūde, ieraudzījusi Ansi, skrēja pie viņa. Meitene krita viņam ap kaklu un izplūda asarās.

—   Lote! … Es esmu šeit! — Kēlers sauca.

Einenkels pierāva durvis un aizcirta. Varēja dzirdēt,

ka viņš tās aizbultēja.

—   Ansi! — šņukstot kunkstēja Trūde.

Viņš atrāva viņas rokas no sava kakla. — Ko jūs tur iekšā darījāt?

—    Neko!… Kad Asmuts gribēja pieturēt pie mūsu mājām, sāka trakot zirgi,., un tad viņi atdrāzās līdz šejienei. Nekas nav noticis. Tici man!

—    Nekas nav noticis? Tā! Zirgi trakoja. To mēs zinām! Ko te runāt par zirgiem, he? — Pēlera sejas izteiksme bija neķītra. Viņa lūpas saviebās. — To jums lika mums iestāstīt, tā gan!… Un tu tur piedalies? — viņš kliedza.

—   Asmuta zirgs trakoja! Tā ir taisnība! Mēs gandrīz būtu iegāzušies ceļa grāvī, — Lote bailīgi taisnojās.

Ansis atgrūda Trūdi un noskatīja viņu no galvas līdz kājām.

—    Droši vien brīvprātīgi brauc? līdzi lielajiem kungiem?

—    Nē, nē! Mēs taču kliedzām. Neviens nenāca … Mēs gribējām uz mājām, un tad uzradās viņi. Asmuts, viņš ir tas barvedis.

—    Nekas nav noticis! — iKēlers nikni sauca. Viena grupa bija ielenkusi viņu un Loti. — Kurpes un zeķes tie Lotei jau noģērbuši!

—   Asmuts bija tas lops! — kāds sauca.

Lote sagrāba Pēleru aiz jakas. — Mums lika dejot basām kājām — tā vēlējās Asmuts.

—    Basām kājām! Saki labāk gluži kailām! — kāds iesaucās.

—    Saki man, kas tur notika! Es gribu visu zināt! Visu! — Pēlers draudēja un purināja Trūdi aiz rokām.

—    Viņi ielēja liķieri, bet mēs negribējām dzert. Tie citi bija ar mieru nogādāt mūs tūliņ mājās — tikai tas Asmuts…

—   Tu smirdi pēc degvīna, ak tu, — Pēlers nikni teica un, viebdamies aiz riebuma, novērsās.

—    Mēs taču nemaz nedzērām, — Trūde skaļi vaimanāja. Viņa pat neaizklāja ar rokām seju, un asaras plūda aumaļām pār viņas vaigiem.

—   Tici man! Es zvēru tev! Pajautā taču Lotei!

—    Nevienu pilienu! Es ne un Trūde arī ne! Un tad Einenkels vārīja kafiju. — Lote arī sāka raudāt. Līdz šim Kēlers viņu bija turējis cieši apskautu, tagad viņš darīja to pašu ko Pēlers un arī kļuva aizdomu pilns un rupjš. Pārējie stāvēja ap viņiem un blenza viņos. Ansi's ie.vēroja, ka Trūdēs mati bija sajaukti. «Es tagad varētu viņai sist,» viņš nodomāja.

—   'Kafiju vārīja! — Pēlers smēja. — Einenkels taču tur nemaz nevar vārīt.

—   Tiem tur istabā ir tāda … tāda kafijas mašīna, — Lote teica.

Puiši riebīgi smēja: — Kafijas mašīna! Tādas blēņas! Jūs gribat mūs apmuļķot! Mašīna! Kopš kuņa laika kafiju vāra ar mašīnu? Kas zina, kādas mašinas tie jums tur rādīja, tie kuiļi! — Zemlers kliedza.

—    Tu nepasacīji visu. Tu gribi tos tur iekšā aizstāvēt. — Pēlers novērsās no Trūdēs.

Tad viņš ieraudzīja, ka baļķu mājiņas durvis atveras.

Kungi bija atraduši Lotes kurpes un zeķes uz zemā, no krāsns podiņiem uzbūvētā galdiņa, un tagad Einenkels tas bija izsviedis ārā, lai kalpi beidzot aizvāktos.

'Kurpes un zeķes — gaiši dzeltenas, modernas zīda zeķes, kuram augšgalā bija piešūtas violetas prievītes ar rozetītēm, tas viss tagad gulēja uz samīdītā zālāja. Visu skatieni bija tām pievērsti, bet neviens tām nepieskārās. Tad Lote noliecās un šņukstot uzcēla tās.

—    Izvediet viņus ārā! — Zemlers kliedza. Viņš pielēca pie durvīm un dauzīja pa tām ar dūrēm. Kad viņš pārstāja dauzīt un nolaida rokas, asinis tecēja lejup gar viņa kreisās rokas locītavu. Tas bija kā signāls. Mežonīgs trakums sagrāba viņus. Viņi sita no visām pusern pa sienām un grūda savas kārtis slēģu mazajos caurumos — izgrieztajās aļņu galvās.

Aiz slēģiem šķindot saplīsa rūtis.

Kad biezie, zajie samta aizkari, kas rotāja visus logus, bija ar garajām kārtīm iegrūsti dziji istabā, kungi skrēja kur kurais.

—    Es jau paredzēju, ka tā būs, — fon Einenkels sauca.

—   Atveriet taču durvis! — Fon Asmuts trīcošiem pirkstiem izvilka no bikšu kabatas naudas portfeli un svieda to uz galda. — Sviediet ārā naudu! Dodiet viņiem naudu!

Viņi dzirdēja, ka durvis brakšķēja, ka tika atlauzti šķērskoki.

—    Palīdzi man! Glāb taču! Viņi mani nositīs! — fon Asmuts kliedza. Viņš skrēja pa mednieku istabu šurp un turp. Fon Einenkels un Zommerlats nesa šurp galdu un krēslus un aizbarikadēja ar tiem durvis.

—   Atspiedies arī pats! — fon Einenkels uzsauca Asmutam un parāva prom pelēko, rokām austo paklāju.

—   Es dabūšu šautenes!

Einenkels uzcēla pagraba lūkas vāku un nokāpa pa stāvajām kāpnēm. Kad viņš sniedzās pēc šautenēm, kas bija noslēptas aiz butaforiska, vecām grabažām piekrauta plaukta koka sienas, fon Asmuts nāca jau lejā.

—   Paslēp mani! — Viņš palīda zem plaukta.

Fon Einenkels nepaņēma šautenes Bija par vēlu.

Viņš dzirdēja puišus augšā, viņu soļus, viņu rēkšami 'Kāda lāpa meta gaismu pagrabā.

—    Nākt augšā! — viens kliedza. Fon Einenkels redzēja zvērisku dusmu izķēmotu seju.

Viņš devās pa kāpnēm augšup. Mednieku istaba bija cilvēku pilna. Zommerlats stāvēja pie sienas. Kalpi vicināja dūres un latas Zommerlatam gar seju un grūstīja viņu šurp un turp. Citi sita nost no sienām tur piestiprinātos briežu ragus, savandīja ādām noklāto guļvietu un kliegdami vicināja ādas pa gaisu. Stikls čirkstēja zem viņu kājām. Kāds ar kājas spērienu nogrūda no kamīna kafijas mašīnu ar vēl joprojām degošo spirta vārītāju. Izlijušais spirts dega, un liesmas tuvojās kādam nokritušam aizkaram Tas pēkšņi uzliesmoja. Puiši un vīri sāka sist pa liesmojošo aizkaru ar rungām un beidzot noslāpēja uguni ar ādām. — Tos pašus vajadzētu uzrnesl te virsū! — atskanēja kliedziens, un fon Einenkels tūliņ juta, ka viņu no aizmugures kāds satver aiz apkakles un grūž pie Zommerlafa. Einenkels paklupa.

—    Ansi! — viņš s*iuca lielā izbīlī. Pēlers nelikās to dzirdam. — Kur ir Asmuts? — viņš jautāja.

—   Jam jābūt lejā, — kāds ieteicās, un daži apgaismoja aT lāpām lūku grīdā.

—   Nākt augšā! Ārā!

'Kāds gribēja nokāpt lejā. Citi viņu brīdināja.

—   Viņš šaus! Tur apakšā taču ir šautenes.

—    Dabūjiet viņu šurp! — Pēlers teica fon Einenkela kungam. Einenkels piegāja pie pagraba lūkas.

—   Asmut! Nāc! Tev nekas nenotiks!

Lejā nekas pat nepakustējās. Pēlers nodomāja, ka varbūt Asmuts ir nonāvējies, un viņam uzmācās sirdsapziņas pārmetumi.

—    Lai tas krāms guļ! Mēs neesam bandīti! — viņš sauca, redzot skapja priekšā sevišķu drūzmēšanos. Nu visi gaidīja atgriežamies fon Einenkelu, kas bija nokāpis lejā.

Einenkels taustījās tumsā līdz atrada fon Asmutu •/om plaukta un to izvilka, lai gan tas izmisis spirinājās pretī. — Es tas esmu! Kad viņi nokāps lejā, tev būs beigas Nāc augšā! Viņi nāks lejā. Grib paņemt šautenes.

Es to dzirdēju… Kad viņi dabūs lās kramenīcas, viņii ļaus mums aiziet, — Einenkels čukstus skaidroja Asmutam.

Kad fon Asmuts kāpa augšup, daudzas rokas satvēra viņu un uzrava augšā. Viņš neteica ne vārda un gluži negaidīti parādīja slāju, kad tie uzmācās viņam no visām pusēm.

Viņi aizgrūda fon Asmutu līdz pat sienai, kur stāvēja pārējie kungi; tur nu Zemlers uzstājās ar lielisku runu.

—   Tas nu ir cauri! — viņš kliedza. — Cauri tas laiks, kad jūs dancojāt pa kalpu un kalpoņu mugurām. Turpiniet savu draņķīgo darbu vieni paši! — Viņš izrāva no pogcauruma melnbaltsarkano lentīti un meta to fon Asmutam tieši sejā. — Tā! Pulkveža kungs! Maršē viens!… Bez mums! … — Tad viņš niknumā steidzīgi noģērba savu pelēko frenci un nosvieda to uz galvas Asmutam, kas izvairoties bija mazliet atkāpies. 'Kad viņš palika nekustīgs stāvam un ļāva frencim karāties, visi skaļi smējās.

Pēlers uzlēca uz galda. — Mierā! — viņš sauca.

—    Arī es saku: beigas! — Viņam rokā bija lentīte, un viņš ļāva tai nokrist. — Lai kungi maršē uz Berlīni vieni! Mēs neesam baronu lielgabalbarība! — Viņš saņēma rokām galvu. — Ārprāts! Kādi muļķi mēs bijām! … Sādu kungu priekšā mēs stāvējām pamatstājā! Par divdesmit septiņus feniņus lielu kareivju algu, jā gan, viņi to sauc par algu. — Ap pagraba lūku izcēlās burzma. Padeva augšup šautenes. — Tās .ir mūsu šautenes! — Pēlers kliedza. Viņa piere bija sviedros. — Tās mēs ņemam līdz! Tās jūs vairs nedabūsiet, jūs ne! — Arvien vairāk šauteņu izcēla no pagraba. Kalpi tās vicināja augstu gaisā un badīja ar tām griestus.

Kāds pasniedza Pēleram šauteni. — Tā ir tavējā … Lorencs to dabūja.

Pēlers turēja šauteni pret lāpas gaismu un pētīja numuru. — Divdesmit pieci — divdesmit seši — divi, — viņš izrunāja un nikni raudzījās Einenkela kungā.

—   Kāds numurs, kāds tas ir, barona kungs! 'Karavīram jāzina savas šautenes numurs… Muižas īpašniekam — algu tarifi!

Einenkels izlikās, it kā nebūtu šos vārdus dzirdējis.

Viņš pacēla kādu norautu aizkaru un salocīja to. Einenkels nebija maldījies. Kad tie bija dabūjuši šautenes, — dažs no kalpiem bija apkāries ar divi vai pat trim, — viņi aizmirsa, ko īsti gribēja. Par meitenēm neviens vairs nerunāja. Drošāki kļuvuši, Einenkels un Zommerlats uzrunāja apkārt stāvošos. Tikai Asmuts neteica ne vārda. Kam bija bijusi ēdelveisa nozīme vai melnbaltsarkanā lentīte, tie bija tās norāvuši un nosvieduši kungiem p;e kājām. Kāds kalps to bija paslepus atkal uzcēlis. Citi bija redzējuši, ka viņš noslēpj to savā kabatā, un tagad strīdējās ar viņu. Fon Einenkels visu ievēroja. Sad un tad kāds vēl iegrūda ar latu kungiem pa muguru vai kājām, bet pa lielākai daļai paslepeni, kas pierādīja, ka kalpiem bija bailes. Kalpi stāvēja istabā, — medibu mājiņai bija tikaf viena telpa, — rādīja cits cilam šautenes un visādi noņēmās ar tām. Kāds no baskājainiem kalpiem bija atradis garu, baltu cigarešu iemuti. Viņš iespīlēja to starp divi kāju pirkstiem un lēkāja apkārt uz vienas kājas, it kā būtu uzminis stikla lauskai. Citi smējās un grūstīja viņu.

Kalpi izrāda savus muļķīgos jokus, fon Einenkels nodomāja, Jaunākais ir jau garām. 'Kad vēl kāds tagad sāktu tā" ākstīties, mēs būtu savu panākuši. Tad puisīši sanesīs šautenes atpakaļ tur, kur bija tās ņēmuši, un Einenkels stāvēs klāt un visas skaļi saskaitīs. Viņš slepus novēroja Pēleru. Tas stāvēja blakus Kēleram. Viņš izskatās kā no laivas izsviests, nodomāja fon Einenkels. Viņš tikai ar pūlēm varēja apslēpt savu prieku. Tāds cūka šis Pēlers… Daudzi jau izgāja ārā.

—   Kas nu būs? — Kēlers jautāja un noraudzījās Ansī Pēlerā.

—   iĶā lai es zinu! — Pēlers atbildēja. Viņš redzēja, ka Einenkels ar Asmutu sačukstējās. Asmuts steidzīgi pamāja ar galvu un kā sastindzis lūkojās sev priekša, iil kā būtu pavisam nevarīgs.

Kaktā pie kamīna kāds sāka runāt par algu.

—   Vai tu dosi mums divdesmit septiņus feniņus vai ne? — kalps sauca. Fon Einenkels, kas jutās vienlaikus drošs un pašapzinīgs pašreizējā situācijā, — viņš bija revolūcijas dienās pierādījis savu lielisko veiklību saru

nās ar strādnieku un karavīru padomēm, — tūliņ atbildēja: — Es šodien pusdienas laikā jiau paskaidroju, ka tas ir atkarīgs no bankas. Es darīšu, ko varēšu. Sevi izspiest es neļaušu … Kā jūs varat viena nieka dēļ nodarīt man šeit tādus zaudējumus… Nevienai meitenei nekas nav noticis. Gadās taču kādreiz muļķīgi joki — es parūpēšos, lai varētu maksāt jums tādu algu.

—    Tā ir parastā vecā pļāpāšana! — kāds iesaucās un žigli paslēpās aiz citiem. Tagad sāka runāt fon Asmuta un Rodes kalpi. Pārmetumi kļuva vienmēr skaļāki. Svarīgākais jaucās ar nenozīmīgo. Viņu neveiklība un satraukums nāca pretējai pusei par labu.

—    Es jau reiz sacīju, ka tā mēs nevaram apspriesties, ja visi reizē runā! — fon Einenkels sauca stiprā balsī. Viņš veikli piemērojās kalpu valodas skarbajam tonim un, ar elkoņiem atbrīvojot sev ceļu un dažu aiz pleca satverot un sāņus pastumjot, izspiedās cauri drūzmai līdz galvenajiem runas vīriem pie kamīna. Zommerlats un fon Asmuts sekoja fon Einenkelam un izvēlējās savām sarunām tos, kas atturīgi stāvēja citiem aiz muguras. Tā izveidojās trīs grupas, un abi muižnieki un Zommerlats, un kalpi ņēmās pārliecināt un nekautrejās izteikt visu, kas bija uz sirds. Zommerlats atļāvās pastāstīt kādu rupju anekdoti, un visi smējās. Šauteņu stobri līgojās šurp un turp. Nodzisa pirmā lāpa. Nedega ari vairs lampa sasistajā, pie baļķu griestiem pakārtajā kuģī. Telpa bija tvana pilna.

—    Iesim laukā svaigā, gaisā, — komandēja Zommerlats un spiedās uz durvīm.

—    Norunāsim rītvakar visiem satikties viesnīcā. Es domāju, biedri, jūs piekritīsiet, ja sarīkosim vienu tingu — tādu zemnieku sanāksmi! — fon Einenkela kungs sauca, augsli pacēlis abas rokas.

—   Biedri! — kāds zobojās.

—   Mēs vairs neesam nekādi biedri.

—   Nu tad ne! Manis dēļ, «mani kungi»… ja jums tas labāk patīk!

Viņiem tas nepatika labāk. Vārds «biedri» neatbilda īstenībai:. Vārds «kungi» — arī ne.

Kad šie trīs jūdza zirgus, viņiem palīdzēja vecais Kol-

gers. Citi nevarīgi noskatījās. Fon Asmuts sačukstējās ar fon Eincnkelu.

—    Ļaudis! Uzklausiet tagad mani!… Fon Asmuts atzīst, ka ir izdarījis muļķību .. Te ir… — fon Einenkels turēja augstu gaisā naudas zīmju žūksni un smejas.

—    Viņš maksā krietnu soda naudu . . Sadaliet to, bet nežūpojiet vairs! . .. Nakts būs pēc pāris stundām garām. — Einenkels rādīja uz debesīm. Tad viņš sniedza tuvāk stāvošajam naudas žūksni Kad tas gribēja naudu pieņemt un Einenkels viņu pazina, Einenkels atvilka roku atpakaļ. — To darīs Pēlers, skaidrs! — viņš aicināja Pēleru.

—   Mēs neņemam naudu, — Pēlers teica. — Neviens no mums!

—    Ļaudis, neesiet muļķi! Tāda izdevība vairs negadīsies. — Fon Einenkels turēja naudu augsti paceltā rokā. Neviens nepakustējās. Dažiem bija grūti atteikties. Ka Pēlers tā sacīja, tas bija neprātīgi. Nauda paliek nauda. Tur taču bija vismaz divsimt mārku, varbūt vēl vairāk. Bet tagad šķita, it kā tā smirdētu.

—    Nu! Tad parunāsim par to rītvakar. — Fon Einenkels rekāpa savā karietē apzināti lēnām. Viņš gribēja parādīt kalpiem, ka jūtas pavisam drošs. Bet viņš tomēr bija priecīgs, kad jau sēdēja. Einenkclam bija bailes, ka kāds varētu iezvelt no visa spēka viņam pa dibenu, un dažās latās vēl bija naglas.

—    Gādājiet, lai fon Asmuta zirgs un rati vēl šonakt būtu manā pagalmā. Zirgs vien maksā seši tūkstoši! — viņš vēl nokliedza aizbraucot.

Karietes lēnām aizbrauca. To lukturu gaisma nozuda aiz koku stumbriem.

Kalpi gudroja, kurp varētu būt aizskrējis fon Asmuta zirgs Viņi gribēja izjautāt zirgu uzraudzītāju. Tas bija aizbēdzis. Asmuta kalpi gatavojās iet meklēt zirgu. Divi no viņiem nometa šautenes zemē.

Pārējie kalpi stāvēja baļķu mājiņas priekšā. Viņiem plecos bija šautenes, un viņi nezināja, ko darīt.

—    Ko mēs iesāksim ar tām šautenēm? .. Es ierosinu nogādāt tās 'atkal lejā, — kāds bailīgi ieminējās.

—   Mums jau nav munīcijas, — kāds cits piebalsoja.

—          Tam es nepiekritu! — Zelmers aizsmacis kliedza.

—    Mēs šautenes sadragāsim! … Likt atkal vecā vietā, lai viņi nākošajā reizē ar tām varētu nodarīt postu! — Viņš pacēla savu šauteni un sita to ar visu spēku pret kāda koka stumbru. Allupa atsevišķi mizas gabaliņi, un tas arī bija viss.

Viņi paskatījās uz Pēleru.

«Biedri!» viņš gribēja teikt, bet piespieda sevi neizrunāt šo vārdu. — Katrs ņem savu kramenīcu līdz!. . . Mēs esam sarāvuši saites ar monarhistiem un vācu tautībniekiem. Mēs esam strādnieki, laukstrādnieki, proletārieši! … Varbūt pienāks diena, kad tomēr varēsim izlietot šos ieročus … iKas aizsviež prom savu šauteni, ir laukstrādnieku lietas nodevējs …

—    Ne tik skaļi! — kāds sacīja un paskatījās vērīgi uz visām pusēm. — Varbūt viņi! noklausās … Žandarms arī var…

Pēlers bija pārdomājis, kas viņam jāatbild. Viņš pārtrauca runātāju: — Kad mēs šīs mantiņas atstāsim šeit, tās saņems un nēsās citi mūsu vietā. Tad paliks viss pa vecam. Mēs šodien dibinām laukstrādnieku tiesību aizsardzību … Kam ir šautene, var aizstāvēt savas tiesības. Mums tas jāapspriež kopīgi… Mans priekšlikums ir šāds! — Viņš pacēla savu šauteni augstu gaisā. — Kas ir par to, ka mēs paturam šautenes, lai paceļ savējo!

Kalpi pacēla šautenes. Bet ne visi.

—   Kam dūša saplok… lai noliek šauteni šeit!

To dzirdot, vēl daži pacēla šautenes. Četri nolika tās blakus celmam zālē.

—    Vēl jau ir laika diezgan! … Katrs var darīt, ko viņš grib! — Pēlers paskatījās apkārt. Tad viņš noņēma šauteni, tā bija viņam par smagu. Četras šautenes tā aiī palika bez īpašnieka.

—    Kas notiks ar māju? — Kāds norādīja uz baļķu mājiņu.

Viņi mēģināja savest kārtībā sasistās durvis. Tas neizdevās. Kāds iznesa no baļķu mājiņas cirvi. Viņi izvilka no latām naglas un, cik labi vien iespējams, aiznagloja durvīs, izlietojot āmura vietā šauteņu laides un akmeņus.

Tad viņi sastājās rindas kārtībā pa trim un bez ko

mandas gāja cauri mežam. Pa ceļam viņi izdomāja un izlēma, kur noslēps šautenes, un apsolījās visi kā viens nevienam neizpaust ne vārda. Mežmalā viņi izklīda un gāja katrs uz savu ciemu.

Pēlers ieraudzīja Trūdi brīdī, kad viņš meta līkumu gar kalvi. Viņš gribēja iet šķērsām pāri laukiem.

Trūde bija viņu gaidījusi un tuvojās tikai tad, kad Pēlers viņu sauca.

—   Vai tu man tagad tici? — Trūde jautāja.

Viņš saņēma viņas galvu abās rokās.

—   Jā …

Tad viņi gāja tieši oauri smaržas pilnajam labības laukam. Viņa turēja Pēlera roku. Kādā vietā, kuru viņa labi pazina, Pēlers apstājās. Viņš noņēma no pleca šauteni1 un nolika to piesardzīgi zālē.

—   Trakas lietas! Trūde!… Kas nu būs? — viņš jautāja, apgūlās uz zemes un skatījās augšup, vēroja Trūdi. Pāri viņas matiem mirdzēja zvaigznes. Trūde noliecās pie viņa, un Pēlers juta viņas roku savos matos.

Vēsma šalca pār klusi sanošajām vārpām.

Bija jau pāri trim, kad Pēlers šķīrās no Trūdēs. Viņi vēl ilgi t>ij-n stāvējuši pie kalves vārtu stabu ēnā. Nevarēja taču zināt, kas notiks. Vai drīz uri vai vēl vispār varēs salikties. Varbūt fon Einenkela kungs viņu izme! uz ielas. Varbūt rīt muižā atnāk žandarmērija un aizved viņu. Par trešo iespējamību viņš nedomāja: par MS slepeno tiesu. Pēleram šķita, ka viss atkarīgs no tā, vai kalpi ir atraduši Asmuta zirgu un ratus un vai tomēr kāds nav nozadzis medību būdā kādas mantas. Pie mājiņas vajadzēja pa nakti kādu norīkot sardzē, viņš nodomāja. Sie pāris dēļi sašķaidīto durvju priekšā ir ātri atlaužami. Šauteņu dēļ viņš nebaidījās. Sai ziņā tiein pašiem jātur mēle aiz zobiem. «Rīt man jātiokas ar Kēleru. Mums tūlīt jānoskaidro, kam tagad ir šautene. Tiem, uz kuriem nevar paļauties, tās jāatņem.» Lai gan nebija patronu, nekārtības tomēr varēja nolikt ātri, un vienmēr gadījās arī tādi cilvēki, kuri nespēja valdīt mēli. Viņš nodomāja, ka ir pielaista kļūda, ļaujot ņemt katram šauteni līdz. Vajadzēja visas salikt kopā kādā drošā slēptuvē. Bet arī tas nederēja. Ja kāds izpļāpātu, tad viņi

vienā rāvienā būtu zaudējuši visas šautenes, un to bija astoņdesmit trīs.

Viņš gāja gar ežmalām, šķērsām pāri laukiem. Tā viņš saīsināja gājienu gandrīz par kilometru Mēness, blāvoja pie debesīm, zvaigznes izzuda. Austrumos pelēcīgi ausa jaunā diena Kaut kur tuvumā dziedāja gailis. Droši vien kādā no putnu vāģiem tīrumā. Bija vēss, viņa roka, skarot stiebrus, kļuva mitra. Ar labo roku viņš bija satvēris šautenes siksnu. Nest tādu šauteni kā kareivim, iet nakts vidū pāri laukiem, tas viesa speķu. Bija skaisti un reizē neprātīgi. Ko līdz šautene, ja īsti nezina, ko grib. Trūka idejas, lūk, kur bija vaina. MS vienībās katrs soļoja aiz priekšējā vīra un katru priekšnieks komandēja. Sarkanos sakaut, žīdus aiztriekt, kroņprinci iecelt par ķeizaru, uz Berlīni maršēt, melnbaltsarkans ir mūsu karogs, kāškrusts mūsu emblēma — tā bija MS būtība. Noslēpumaini sarīkotās, bet nopietni neņemamās militārās apmācības, pēkšņie uzbrukumi sarkanajiem, draudu vēstuļu rakstīšana un atļauja naktīs noķēzīt visādiem uzrakstiem māju sienas — tas vilināja. Tas bija kaut kas tīkams jauniem muļķa puišiem. Bet ideja tā nebija. Par ideju nosaukt to jau nu arī varēja, taču tā nebija nekāda labā ideja. 'Kāda daļa ir laukstrādniekiem gar kroņprinci, baroniem un bagātajiem kungiem! … Kā šie laukstrādnieki bija ar mieru cilpot nakts laikā viņiem pakaļ un ļaut sevi trenkāt pa mežu!… Tas nu ir garām!… Uz visiem laikiem! … Bet tagad jāzina, ko mēs gribam. Ko tad īsti gribēja?… Labāku dzīvi. Daudz jau neprasīja. Lielāku algu, desmit stundu darba laiku un pilnu apmaksu par visām nostrādātajām stundām, labākus dzīvokļus un vairāk tiesību. Vai tas bija noziegums? … Laukstrādnieki ari bija cilvēki. Tad jau ķēžu suņiem bija labāk. Bet vai gribēt jau kaut ko līdz? Gribēt… Vajag rīkoties. Apvienoties… vajag vienprātīgiem būt! Jāmācās politiski domāt. Kā strādnieki pilsētās. «Man reiz jārunā ar Trūdēs tēvu, man noteikti jāpārliecinās un jāzina, ko sociāldemokrāti1 un komunisti' grib,» Pēlers tagad domāja. Līdz šim viņš, kopā ar citiem, bija tikai traucējis viņu sanāksmes, neļāvis viņu runātājiem uzstāties un piekāvis tos. Laikam taču vi'sos viņu mērķos kādai patiesībai jābūt, ja pret viņiem tā rīdīja.

Viņš klupa pār kādu laukakmeni. Tā tik ir pareizi! iKrisl uz deguna ar šauteni plecos! Tie ir īstie kareivji, Pēlers domāja. Viņš tagad vairs neuzmanīja ceļu. «Es li'kšu savu jaku nokrāsot tumši zilu,» viņš nosprieda. Tāda krāsa izskatījās gluži labi. Citi jau bija tā darījuši.

Pēleram jau labu laiku bija tāda sajūta, it kā viņam kāds sekotu. Viņš apstājās un skaidri dzirdēja soļus, bet neviena neredzēja.

—    Ansi! Vai tu? — kāds sauca. Cšupe nāca viņam tuvāk un smējās. Pēlers pazina viņu pēc mīkstās cepures un ādas jakas. — Es visu laiku domāju, diez kas man še tipina pa priekšu! — Tu nu gan esi sev uzkāris jauku mantiņu! … — Viņš sniedza Pēleram roku un spēcīgi to paspieda. — Tev taču ir tarkšķis?

—   Tā ir mana šautene … divdesmit pieci un … bet tu jau pats man šodien tās numuru uzrakstīji, — Pēlers teica.

—   Jums ir apmācības?… Tas man taču būtu jāzina, — Cšupe noteica.

—    Nē… Es šo kramenīcu sadabūju medību mājiņā… Tur vairs nav nevienas šautenes. Mēs šai krāpšanā vairs nepiedalāmies… Es ne un tie citi arī ne! … Tam visam ir beigas, Cšupe!

Cšupe izlikās izbrīnījies, it kā viņam par to nebūtu ne mazākās jausmas.

—    Kas tad ir gadījies? … 'Kā tu tā runā, Ansi?

Pēlers izstāstīja viņam, kas bija noticis. Ceļš sašaurinājās, un Cšupe palaida Pēleru sev garām un soļoja tagad aiz viņa. Pēlers tomēr ik pa brīdim pagriezās un paskatījās uz viņu.

Cšupe jau bija novērojis Ansi Pēleru, kad Ansis ar Trūdi stāvēja pie kalves. Pēc tam viņš bija sācis tam sekot. Viņš paredzēja, ka Pēlers sadzirdēs viņa soļus. Labā roka rotaļājās ar revolveri ādas jakas kabatā. Pie sāniem viņam karājās lauku lāpsta un ik solī sitās pret celi Kungi izcēla Cšupi no gultas, kad pulkstenis bija mazliet pāri diviem. 'Kungu istabā, kuras durvis tika noslēgias, tiklīdz viņš bija ienācis, uz galda stāvēja sudraba svečturis. No trim svecēm viena dega. Uz galda kā sega bija

izklāts melnbaltsarkans karogs. Uz tā uzlikta bieza, veca bībele, uz bībeles bruņu ķivere ar baltu kāškrustu.

Fon Asmuts, Einenkels, Rode un Mertins stāvēja nekustīgi pie galda. Viņi bija bruņu ķiverēs. Tad fon Einenkela kungs piegāja pie Cšupes, uzlika viņam galvā melnu kapuci ar šķēlumu, pa kuru skatīties, aizgāja līdz fon Asmutam un pieņēma stāju.

—   Tiesas kungs! Soda izpildītājs, feldfēbelis Cšupe ieradies. — Cšupe stāvēja vēl arvien pie durvīm. Viņš vispār domāja, ka kungi ir piedzērušies, un viņi arī oda pēc degvīna. Bet tad, jūtot uz sejas melno masku, viņš pārstāja smīnēt.

Tiesas virsnieks fon Asmuts, kungs un pavēlnieks par MS locekļu dzīvību un nāvi, paņēma no galda papīra lapu un lasīja:

—   «Paragrafs 16. Dumpi un nodevību pašu tiesa soda ar nāvi!» — Viņš nolika lapu atkal uz galda.

—   Dižkareivis Pēlers Ansis, pēc amata laukstrādnieks fon Einenkela muižā, 1923. gada 11. martā deva zvērestu pakļauties monarhistiskās savienības statūtiem un saskaņā ar noteikumiem reizi mēnesī priekšnieka pamācīts, tagad noziedzies kā dumpja iedvesmotājs, uzbrucis diviem priekšniekiem, sitis viņiem pa muguru un krūtīm, piesavinājies pavēlnieka varu, otro ieroču noliktavu, ja arī ne tieši nodevis, tad vismaz pierādīti piedalījies tās izlaupīšanā, pretēji savam pienākumam laupīšanu nav vis<aizkavējis, bet ar musinošām runām dumpi vēl vairāk uzkurinājis! … Es prasu MS slepenās tiesas zvērinātajiem, kam vienīgam šeit spriest brīvo un slepeno tiesu.

—   Monarhistiskās savienības slepenās tiesas kungam, — kopīgi atbildēja pārējie. Tā bija viņu pirmā liesas sēde, un tāpēc nenoritēja tā, kā tas bija noteikts statūtu pielikumā.

Fon Asmuts ar mājienu pieaicināja Cšupi.

—   Kungii, lieciet kreiso roku uz bruņu ķiveres! — Viņš noskatīja pārējos citu pēc cita.

—   Pielieciet savu roku klāt, kā to darīja vecie ģermāņi! … Es pasludinu Volzenas slepenās tiesas sprie

dumu: Pēlers, ar kaunu un negodu no MS rindām izstumts, ir sodāms ar nāvi! …

Fon Einenkela kungs kļuvia nemierīgs. Viņš pacēla pirkstu kā skolnieks, kas grib kaut ko sacīt: — Vai tu esi arī visu to noteikti pārdomājis? . .. Vai tam tieši tagad jānoliek?… — Einenkels mēģināja iegūt laiku.

—   Ase, to var taču pēc kāda pusgada … teiksim … nolikvidēt … kad neviens velns šo lietu vairs neatcerēsies! … Tagad tas būs uzkrītoši… Es uzskatu, ka tūlītēja rīkošanās bulu pārsteidzīga… Es nekā nevaru darīt, ka man tā šķiol…

Tagad ari augstākais tiesas kungs izkrita no lomas.

—   Tu jau vienmēr biji gļēvulis. Tālredzīguma tev nekad nav bijis. Tieši tagad ir izdevīgi… šis Pēlers pazūd be2 pēdām… Viņš ir tieši šonakt aizlaidies,.. Slikta sirdsapziņa vai cits kaut kas!… Un, ja viņa līķi atradīs… tad… viņu ir viņa nelietīgie domu biedri noslepkavojuši … Es domāju, ka brīvprātīgo korpusos mēs esam pietiekami skaidri pārliecinājušies, kā šādos sodījumos jārīkojas…

Augstākais tiesnesis ieraudzīja, ka fon Einenkels bija noņēmis*roku no bruņu ķiveres un viņu tūliņ norāja:

—    Biedri! Jūsu rokai ir jābūt uz ķiveres!… Kreisajai rokai, protams! … — Fon Asmuts sataisīja svinīgu seju un pievērsās Cšupem: — Cšupe Rihard, MS tiesas sprieduma izpildītāj, atkārtojiet, ko es saku!

—   Tātad… — teica fon Einenkela kungs.

Fon Asmuts neļāva viņam turpināt un pats atkal izkrita no lomas: — Nepārtrauc mani vienmēr!… Es tūliņ dodu pretsitienu. Labākā aizsardzība ir uzbrukums! … Jādod mācība … Ja mēs tagad nerīkosimies, tad sabruks viss! Tad ies vaļā arī pie manis, Rodes un Mertina … Šauteņu mums vairs nav.

—   Man vēl ir šautenes mājā, tepat pagrabā, — iebilda Einenkels.

—   Tie divdesmit vecie stobriņi ir tāds krāms, ko, manuprāt, nav vērts pat pieminēt! … Klusu! … Tagad runāšu es! — Viņš stingri lūkojās Cšupem sejā, tā ka tas jutās pavisam neomulīgi un tam kfuva karsti zem kapuces.

—    Es zvēru, ka es… atkārtoti — Asmuts tam dusmīgi čukstēja. Un Cšupe teica zvēresta vārdus nedroši un stostīdamies.

—    Es zvēru, ka es izpildīšu spriedumu. Es zvēru izstumto Ansi Pēleru pats ar savām rokām nonāvēt un no uzdevuma izpildes atturēties tikai sevišķos apstākļos, kad soda izpilde var apdraudēt tā slepenību un MS tādā gadījumā atliekot soda izpildi uz izdevīgāku bridi! Brīvo un slepeno tiesības ir likums!…

Fon Asmuts noņēma ķiveri. — Jums, Cšupe, sakot zvēresta vārdus, vajadzēja pacelt roku… un jums. kungi, arī, — viņš dusmīgi noteica. Fon Einenkela kungs domāja: «'Kaut kas traks, viņi taču rīkojas visā nopietnībā, man noteikti jāpasaka Cšupem, lai viņš neizdara muļķības.» Bet viņam vairs neizdevās ar Cšupi runāt. Un tā Cšupe bija devies ceļā. Dienot brīvprātīgo korpusos Augšsilēzijā, Cšupe bija jau šo to izdarījis, tomēr tas sevišķi nenomāca viņa sirdsapziņu. Bet tagad viņš nejutās labi. Cšupe nezināja, ko darīt.

Pavēle ir pavēle! . . Bet slepkavība ir slepkavība! …

—    Vai tad tas viss bija vajadzīgs, Ansi? — viņš jautāja.

—   Vajadzīgs, — atteica Pēlers. — Ko nozīmē vajadzīgs. Tas ir tā noticis … pats no sevis… un labi, ka tas tā noticis … Rihard, tas ko mēs darām … ko mums MS liek darīt… tas nav labi. Strādniekus piekaut, — vai’ tas ir labi?

Cšupe klusēja. «Pēlers patiesi ir nodevējs,» viņš domāja. «Man vajag nolaist viņu no kājas. Man vajag . . .» Kas bija sācies ar militārām spēlēm un visādu ākstīšanos, kļuva asiņaina nopietnība. Pat fon Asmuts neticēja, ka viņa izteikto nāves spriedumu arī izpildīs. Viņš pats sev par prieku nospēlēja lomu kā teātrī un šausmīgi izbītos, ja tagad ieraudzītu Cšupes acis.

—   'Kas tevi uzkūdīja, Ansi?

—   Neviens!… Kas lai mani uzkūdītu!

—   Un ko tu iesāksi ar to šauteni?

—    To es vairs neatdošu!.,. — Pelers pārdomājis piehMda. — Varbūt policijai…

Šinī acumirklī viņš pats sev izteica nāves spriedumu.

Cšupem, šim cilvēkam, kas vienmēr bija gatavs izdarīt kuru kairu kauna darbu un kas tagad bija alradis paslēptuvi pie sava kādreizējā priekšnieka fon Einenkela, nu vairs nebija it nekādu iebildumu. Viņam nebija ne no kā tādas bailes kā no policijas, ja tā ierastos muižā Ja Pēlers atdotu šauteni policijai un nodotu MS, tad ari Cšupem būtu beigas. Ja policija reiz dabūtu rokā Cšupi, tad viņam vairs nekas nelīdzētu. Tad bija viss pagalam. «Vēl simt soļu . . . tad es triekšu viņam ar lāpstu pa pakausi. Šāvienu varētu kāds dzirdēt, ciems bija -pavisam tuvu. Sis plukata jādabū prom! . . » Viņš redzēja savā priekšā Pēlera pakausi. Labi, ka tas nes šauteni, nevarēs pretoties, Cšupe prātoja. Velns parāvis, piepeši man gandrīz vai rīkle aizžņaudzās. Viņš pabāza roku zem apģērba un atraisīja lāpstu.

—    Klau, Rihard! Tu taču vairs ne vārda norunā, — teica Pēlers, ejot viņam pa priekšu.

—    Tomēr, tomēr, es šo to pārdomāju un tikai neizsaku to skaļi… Varbūt tev ir taisnība, Ansi! — Peleis apgriezās, ieraudzīja lāpstu Cšupes rokā, un. pirms viņš spēja to pacelt, Pēlera rokas sagrāba viņu aiz rīkles.

—   Tu suns! — elsa Pēlers un žņaudza Cšupi

Cšupe ļāva lāpstai krist un sāka aizsargāties visiem

spēkiem. Grūda Pēleram ar ceļiem vēderā un gārd/.a Tad viņš pacēla Pēleru, bet tas palika smagi karājoties viņā un nelaida Cšupi vaļā. Viņi paklupa un iekrita zāle Šautenes stobrs atdūrās pret Cšupes pieri'.

—   Ansi, laid vaļā! — elsa Cšupe un nepretojās vairs. Pelers mazliet atlaida savus pirkstus.

—   Trūdei tomēr bija taisnība! Tu man esi slepeni sekojis… Ko tu gribēji ar lāpstu? Atbildi!

Cšupe, pēc elpas cīnīdamies, teica, ka slepenā liesa piespriedusi Pēleram nāves sodu. Tiesneši’ teikuši, ka viņam pavēle jāizpilda. Bet viņš to neesot varējis izdarīt! . . . Viņš tikai gribējis Ansim lāpstu parādīt, gribējis lāpstu mest prom.

—   Taisies, ka tiec! — kliedza Pēlers. Viņš turēja šauteni rokās.

—   Ir pielādēta!

Cšupe gribēja vēl kaut ko teikt.

—   Turi mutil — kliedza Pēlers.

—   Tu nešausi, Ansi!… Man ir sieva un bērni, — Cšupe nedroši teica.

—   Taisies, ka tiec, saku tevi

Cšupe gāja prom.

—   Tava cepure!… — Pēlers ar kāju norādīja uz zemi. Cšupe atgriezās un uzcēla cepuri.

Pēlers gaidīja un vēroja aizejošo.

—   Dziedāt! Svilpot!… Sāc! Es gribu kaut ko dzirdēt!'

Cšupe svilpoja. Tā nebija melodija. Tie bija īsi svilpieni, kas lika saprast, ka viņam ik brīdi vēl pietrūka elpas.

—   Tev jāsvilpo, kamēr nonāksi līdz ceļam! — Pēlers nokliedza. Viņš negribēja pieļaut, ka Cšupe vēlreiz viņu izsekotu.

Tad Pēlers skriešus devās prom. Šauteni viņš turēja labajā rokā. «Labā šautene,» viņš domāja. «Tu man palīdzēji! … Ja man tevis nebūtu bijis! Šautene! … Kas tagad notiks?» viņš turpinājia domāt. «Šeit es nevaru palikt. Vislabāk ar pirmo vilcienu Stolpas virzienā … un tad varbūt uz Berlīni…» Viņš paskatījās uz šauteni. Kas ar to noliks? Līdzi ņemt diez vai varēšu.» Vismaz līdz stacijai viņš gribēja to vēl nest, gribēja vēl paturēt šo drošības izjūtu. Pēc tam viņš taču vēl arvien varēja šauteni kaut kur nolikt… Jā, tā viņš darīs.

Pēc šī lēmuma Pēlers bija pavisam mierīgs. Viņš uzkāra šauteni plecā un aizgāja ātriem soļiem. No zāles viņa priekšā izlēca zaķis un savās izbailēs skrēja gar virvei līdzīgi izstieptu, taisnu ežu, it kā cita ceļa nebūtu. «Tāpat kā mēs, kalpi,» domāja Pēlers. «Mēs arī nekad neko negribējām redzēt. Bet tas tagad ir garām! Garām!»

Drīz pēc tam šai vietā starp labības laukiem tikai mazu gabaliņu pārredzamā šaurā taka izskatīsies tā, it kā nekias nebūtu noticis. Samīdīta zāle un noplēstas vārpas, tas bija viss. Labību pāris stundās nopļaus. Un zāle ir pieradusi zem cilvēka soļiem liekties. Tā vienmēr atkal un atkal atliecas. Pāri stiebriem un vārpām kļuva gaišāks. Rīts ausa, un nekas nevarēja aizturēt gaismas nākšanu. . .

Apbruņojuma pārvalde Berlīnē 4. nod (RV)

Datums: 1925. g. 17. oktobrī Attiecas uz: Ķarabitte 98 It, Nr. 25262

Sakarā ar: Volzenas (Pomerānija) iecirkņa žandarmērijas 1925. g. 8. IX ziņojumu

Reģ. Nr.: B 24/19 Z (akts)

Konstatēts, ka Sleves (Pomerānija) stacijas tuvumā atrastā Šautene (skaties pielikumu, stāvokļa skici utt.) ir ierocis Nr. 25262.

Reihsvērs ir agrākās, tagad likvidējamās Republikāniskās aizsarggrupas likumīgais pēcnieks, tādēļ ierocis 98 k. Nr. 25262 vispirms ļānodod tuvākajai vietējai reihsvēra nodaļai. Vajadzīgie rīkojami ir doti. Izpildījuma ziņojums jāsniedz 4. nodaļai.

Bizels, nod. vadītājs.

Roka, kas formulāru parakstīja, nebija nodrošināta ar zaļu piedurkņu saudzētāju. Pamats: nodaju vadītāju ieradumos neietilpst piedurkņu saudzētāju lietošana dienesta laikā.

Roka piespieda zvana pogu. Balss, kas piederēja nodaļas vadītājam Eduardam Bizelam, sacīja: — Nolikt aktu B24/I9 Z! — Grozāmais krēsls nočīkstēja. Pie sienas virs plaukta karājās Ilindenburga ģīmetne. Viņa ūsabija vidēja garuma, nokarājās uz leju un galos bija viegli uzskrulētas uz augšu.

Aktam B24/19 Z pieprasītais izpildījuma ziņojums nekad nenonāca Berlīnē.

Kad ķeizara laika Vācijā pazuda cilvēks, tiad tas bija gadījums, ar ko varēja viegli tikt galā. Šim nolūkam izgudroja mirušo reģistru Izdarot tur, attiecīgajā ailē, ierakstu; katrs «gadījums» resp. «nolikums» bija nokārlots. Un pazudušo kartotēkā dažs labs jutās labāk nekā šai «brīvības un cieņas» pilnajā dzīvē. Pavisam citādi tas ir — iedomājieties tikai! — ar šauteni. Tad ir darbs birokrātiem. No tās tik ātri neatlaižas… Tad ilgi sēž augstajos kancelejas sēdekļos, tad slīd spalvaskāti, čirkst spalvas. Tad var cilāt un valstīt ne tikai pilsoņu likumu grāmatu, bet pat visas rīkojumu lapas lidz 1884. gadam, pievienot aktu piezīmes, izsūtīt dienestsu tījuma rakstu, spiedogus spiest, caurumot, iešūt, nolikt prom, reģistrēt un lietu «apstrādāt»!

NorVtļas vadītāja aizvietotājam Bīzelam Berlīnē gadījās ķeza! Bija daudz Bīzeļu (starp citu, viņi vēl šodien esot!), un tā viss norisinājās šādi:

Vispirms veselu gadu par šauteni strīdējās Stolpas un Vo'zenas žandarmērijas ar prokuratūru, kas šo corpus delieti bija ietinusi eļļainā papīrā un, «apgādājusi» ar divi birkām, turēja zem atslēgas, un negribēja izdot. Ne Stolpa, ne Volzena vai arī prokuratūra nebija ar mieru kapitulēt Apbruņojuma pārvaldes Nr IV Berlīnē, un līdz. ar to kapitulēt nodaļas vadītāja aizvietotāja Bīzela priekšā. Kāda reihsvēra iestāde Stolpā (viņa toreiz saucās Valsts Pomerānijas mērniecības pārvalde) bija šo lietu saodusi un pieteica savas pretenzijas uz šauteni. Ta; patiešām izdevās iegūt šauteni savā valdījumā, par

to Apbruņojuma pārvalde Berlīnē neko neuzzināja. Pēc mēnešiem ilgiem bezpanākumu mēģinājumiem policijas iestādes Berlīnē panāca, ka tika dots pagaidu rīkojums, iejaucās Iekšlietu ministrija un rīkojums «Alt. uz karabīni 98 k, Nr. 25262» izšķīra lietu policijas labā. Reihsvēram tālad bija jāaldod šautene. Juridisko atzinumu devēji ieraudzīja šai lēmumā iejaukšanos valsts ārējā aizsardzībā un nozīmīgas militāras kārtības apdraudējumu Akti beidzot nonāca Apbruņojumu pārvaldē Berlīnē, un 4. nodaļa protestēja. Strīds arvien vairāk un vairāk pārvērtās par varas spēku izmēģinājumu starp reihsvēru un policiju, tātad starp melnbaltsarkanajiem ar izbalējušo melnsarkanzeltaino ģerboņkarodziiņu un melnsarkanzeltainajiem. VSP izmantoja savu toreizejo ietekmi un piespieda reihsvēru izdot šauteni. Pēc vairākiem mēnešiem «lietas apstrādātājs» atrada, ka atdotā šautene nav šautene Nr. 25262. «Bīzelu» starpā iedegās jauns aktu karš. Šautene nebija «noskaidrojama», tātad nebija atrodama. To nēsāja slepenais reihsvērs; un pretizlūkošana, pats par sevi saprotams, liedza jebkādu izziņu. Gadijums ienira aizmirstībā, un akts B 24/19 Z atradās plauktā, ko greznoja uzraksts «Nokārtots». 1928. gada decembri (1928. g. 12. XII, akts B 24/19 Z) kāds policijas pārvaldes iestādes darbinieks atklāja, ka «liela attiecībā uz karablni 98 k, Nr. 25262» policijas centrālē vēl arvien atrodas zem uzraksta «Nokārtots», un visu šo lielu vēlreiz atrisināja no paša sākuma. Pat žandarmērijas vahtmeisteru R. Kuteru, kas toreiz bija atradis šauteni pie Volzenas, «lietā nopratināja, pamācīja, pamudināja uz patiesību», un zem protokola tam bija jāparaksta savs vārds. 1929. gada vidū policijas kurjers brauca uz Karlsrūi un alveda no turienes beidzot reihsvērā atrasto šauteni.

Kas tagad domā, ka ar šo «augšminētā lieta» bija nokārtota, maldās. Policija Stolpā un Slevē pacēla no jauna savas vecās, labi pamatotās, noliktās un atkal dienas gaismā izvilktās tiesības. Nejaušība tomēr pieļāva, ka policijas referents Berlīnē — saskaņā ar aktu B 24/19 Z viņu sauca par Helmeki (tāds vīrs ir pelnījis, lai viņu pieminētu!) — nebija birokrāts. Viņš izšķīra, ka šautenei nav jānonāk ne Stolpas, ne Sleves īpašumā, un norīkoja, ka karabīne 98 k, Nr. 25262 ir izsniedzama Memnicas policijai', un tā izbeidza strīdu. 1929. gada 26. augustā šauteni līdz ar citām nogādāja Hemnicā.

Starplaikā lielas apstrādātājs Eduards Bīzels bija paaugstināts no aizvietotāja par īstu nodaļas vadītāju, un viņam šis gadījums ar to nekādā ziņā nebija nokārtots. Akts B 24/19 Z bija kļuvis par dokumentārisku pierādījumu viņa «sakāvei» un gulēja resp. stāvēja plauktā pie nenokārtotām «lietām». Viņš zināja no pieredzes, ka «viņa stunda» vēl sitīs. Un tā sita.

NEKAD NAV PAR VĒLU!

Biedri Leisman! … Valter!.-.. Tas jau atkal krāc!

—   Ļauj taču viņam gulēt, — no tumsas atskanēja atbilde.

—   Biedri Vinter, vai tad lu man nevari iedot kādu cigareti?

—   Nē! Rīt no rīta, Hugo!

—   Velns lai parauj jūsu nolādēto kūpināšanu! — kaktā kāds šķendējās.

Tad atkal viss apklusa, un bija tikai dzirdama guļošo cilvēku elpošana un rotācijas mašīnu dārdēšana, nogurdinoša un vienmuļa kā pa slūžām plūstoša ūdens troksnis.

Iespieda pēdējos reihstāga vēlēšanu uzsaukumus un «Chemnitzer Volksstimme» 1933. gada 5. marta svētdienas izdevumu.

Telpas vidū atradās garš galds, uz tā augsta kafijas kanna, no ēdnīoas atnestas skārda tases un pilni pelnu trauki. Ik pa divi minūtēm pretējo namu priekšpusē uzliesmoja gaismas reklāma un meta savu zaļgano mirdzumu trīslogu telpā. Tad pie sienām astoņas sekundes kļuva redzamas saliekamās dzelzs gultas, kurās gulēja sešpadsmit Melnsarkanzeltainā valsts karoga apvienības sardžu vīri. Kopš 1933. gada janvāra vidus biija savākts,

cik vien iespējams, daudz nakts dienesta saliekamo gultu un iekārtotas divas mītnes. Valsts karoga apvienības locekļi pavadīja šeit naktis, lai aizsargātu sociāldemokrātu partijas laikrakstu pret triecicnvienību un esesiešu jau mēģinātiem un vēl sagaidāmiem uzbrukumiem.

Valters Leismans vēl nebiļja aizmidzis. Viņš nebija atbildējis, jo zināja, ko grib Hugo. Tas varēja gribēt tikai cigareti. Un visam ir sava robež:a, arī starp biedriem. Ja Hugo nebūtu sacījis «biedri», varbūt Leismans būlu viņam aizmetis kādu ramzesu. Viņš vairs nevarēja ciest vārdu «biedrs». Tas bijia kritis neslavā, kopš to bija paņēmuši kā savu nacisti, štālhelmieši un Harcburgas frontes ļaudis. Tas tagad skanēja neīsti, aplami. Kā piekukuļošana. Tas odia pēc stīvām, baltām apkaklītēm un vēja blūzēm, pēc streiklaužiem un slepenas naudas, kas nav ievietota algas aploksnē.

Pulkstenis vēl nav pat viens, Leismans nodomāja. Viņš zināja, ka pēc vieniem gai'smas reklāmu izslēdz.

Leismanam bija divdesmit seši gadi. Viņš bija atslēdznieks. Viņš bija dzimis Lībekā, mācījies pie kāda atslēdznieka Hiksa ielā. Izmācījies viņš, tāpat kā lielākā daļa viņa vecuma jauniešu, izlidoja uz ielas. Jaunie mācekļi bija lētāks darbaspēks. Viņš reģistrējās bezdarbniekos un noskrējās, darbu meklēdams, jo māte ilgāk vairs nevarēja to uzturēt, un mantas cita pēc citas aizceļoja uz lombardu Lejastraves ielā. Viņam drīz vien bija līdz kaklam šī nīkšana reģistrācijas punktos, sēdēšana un kāršu spēle uz apstādījumu soliem, un viņš bija laimīgs, kad kādā Racenburgas alejas dienvidatigļu tirgotavā dabūja vielu par līdzbraucēju un izsūtāmo ar niecīgu, dzeramnaudai līdzīgu atalgojumu. Veselu gada ceturksni viņš stiepa kastes, šķiroja banānus, apelsīnus un ābolus un iepuvušos augļus dzina ar ķerru uz marmelādes fabriku vai uz saslauku izgāztuvi Lībekas nomalē. Tā kā viņš strādāja lētāk, nekā noteikts tarifā, un saņēma bezdarbnieka pabalstu, viņam bija jāaiziet. Viņš negaidīja, līdz viņu izlingos. Kādu dienu Leismans nozuda no vecās Hanzas pilsētas, tas bija 1928. gadā, un kopš šīs dienas viņš vairs nav redzējis Lībekas Bēna namu, domu un Sabelnamu.

Kopīgi ar kādu maiznieka mācekli, kas bija bez darba,

un bankai ierēdni, kurš kādreiz bija pielaidis mazu vicglprātību un kopš tā laika nekur vairs nedabūja darbu, viņš gadiem ilgi klaiņoja pa visu Vāciju. Šie Iris meklēja darbu veltīgi. Šķita, it kā darbs skrietu viņiem pa priekšu, dažkārl pasniedzot mazo pirkstiņu, lai tad atkal aizbēgtu. Tas bija tādās reizēs, kad tos kāds zemnieks pieņēma uz īsu brīdi kā lētu palīgspēku ražas novākšanā, un ziemā lielajās pilsētās, kad tiem iespieda rokās sniega lāps'as, ja dziļa sniega laikā nepietika ar bezdarbniekiem. Vasarā bija puslīdz ciešami. Kokos bija augļi, laukos auga saknes. Tad viņi pārnakšņoja salmu kaudzēs, šķūņos un zem klajas debess, kur varēja redzēt Lielo Lāci, Mazo Lāci un Polārzvaigzni. Kas bija netīss, to izmazgāja strautos, un šad tad izvilka no kāda diķa pa zivij. Ziemā bija grūtāk. Tad viņi glābiņu pret aukstumu un badu meklēja pilsētās. Šā tā kūlās pa dzīvi, diedelēdami kā zvaniņu spodrinātāji, prata iztulkot tikai retumis durvīs vai blakus tām iešvīkālās zīmes: aplis nozīmēja, ka šeit varēja kaut ko dabūt, slīps krusts apliecināja, ka nav vērts spiest otrreiz zvana pogu, un statenisks krusts ieteica lolot dievbijību. Pārējā laikā viņi skaldīja malku, noridāja ogles pagrabos, pie kam viņus uzmanīja neuzticības pilni skatieni: par *20 feniņiem viņi ēda pilsētas ēdnīcās, pārnakšņoja iebraucamajā vietā «Dzimtene», bezpajumtnieku patversmēs un uzgaidāmās telpās. Kabatās viņiem bija tā saukto labdarības biedrību «divdesmit feniņu boni zupas šķīvim vai naktsmītnei», un darbs no viņiem vienkārši bēga vienu gadu, divi' gadus, trīs gadus. Viņi vēlējās nokļūt Šveicē. Pie robežas viņus noķēra un sūtīja atpakaļ uz Vāciju. Sūtīšana prom vispār bija izvērtusies par kaut ko ļoti svarīgu. Katra pilsēta steidzās atbrīvoties no svešajiem bezdarbniekiem. Leismans un abi viņa līdzgaitnieki zināja, ka darbs bija dabūjams, ja iestājās nacistos. Līdz šim Leismans nekādu sevišķu uzmanību politikai nebija veltījis. Par nacistiem viņi visi trīs neko negribēja zināt. Brūnās vai melnās bikses un zābaki, ko daži darba devēji šādos gadījumos dāvināja kā piedevu, viņiem gan būtu noderējuši. Tos varēja tūliņ lietot un vajadzības gadījumā arī pārkrāsot, bez tam triecienvienībnieka biksēs bija sekmīgāk «mangot» pie pilsoniskām «mājsaimniecības priekšniecībām».

—    Ar šādām biksēm un āķīgo skatienu es spēju vi?u. Ko jūs gan domājat, kā tas skan; kad es sasitu zābaku papēžus un saku: «Bezdarbnieks, esesietis, ceļā uz Berlīnes novadu, lūdzu ceļojuma pabalstu. Bēgu, jo pieveicu kādu Sarkanās frontes cīnītāju!» — viņiem kāds septiņkārt rūdīts profesionāls ubags stāstīja Baucenā 1932. gadia februārī. — Šodien bez politikas vairs netiek uz priekšu! — Viņš lielījās, ka jau savācis naudu motociklam. Lai gan tas bija pārspīlējums, tomēr varēja redzēt, ka katrā ziņā viņam «mangošana» kaut ciik ienesa. Viņam bija krāpnieka seja. Tātad ienesīguma garantija biia tikai bikses. Viņš visus trīs ielūdza uz «sadarbības dineju» iebraucamajā vietā «Dzimtene». Uz viņa rēķina katrs noēda diVi porcijas nūdeļu. Kad Leismans gribēja revanšēties ar četrām krūzēm kafijas, viņš to noraidīja ar plašu žestu. — Es sev kafiju varu nopirkt pats! Bet kaut kas cits: mums jāstrādā kopā! Es viens nevaru tikt galā ar visu! Un, kad es par to padomāju, tad vai jākauc, cik jauka naudiņa tā aiziet zudumā! Ak čomiņi, kad to pareizi organizē, tad kaut kas paliek starp pirkstiem! Vai arī jūs negribat uzvilkt šādas bikses? Izpeļņu metīsim kopā!

Leismans sarauca degunu. — Manis dēļ, vari palīdzēt tikt uz pekām veselai triecienvienībai, bet bez manis!

—   Saproti, mēs taču meklējam darbu! Nopietni meklējam! — noteica bankas vīrs.

Brūno bikšu cilvēks smējās. — Nu, tad tikai turpiniet! Ja atrodat, atrakstiet man pastkarti! Šeit iir pasta izdevumiem. — Viņš iemeta desmit feniņu gabalu Lcismana bļodā. — Katrā ziņā, tagad vēl būtu kas darāms! Kad tas no brūnā nama tiks pie teikšanas, tad mūsu vieglajai dzīvei beigas! Tad neviens neko vairs nedos!

—   Nē-e! — Leismans sacīja un purināja galvu.

—    Ko šeit nozīmē «nē-e»? Jums trūkst augstākas zināšanas, ko mēdz saukt arī par atziņas teoriju. — Viņš pacēla rādītājpirkstu un pielika pie savas pieres. — Cilvēkam jādomā! Palūkojieties taču ap sevi: Zemes sastāvā ietilpst divi trešdaļas ūdens! — Leismans sarauca pieri. Viņš bija atbalstījis galvu abās rokās un ar elkoni piegrūda bankas vīram.

Puiši, es domāju ārpusi, to, kas Zemei ir ārpusē! — Viņi sasprindzināja uzmanību nākošajiem atklājumiem.

un, kad jūs paceļat acis, ko jūs tur redzat? Nu, ko tad? Jus redzat mākoņus! Un kas ir mākoņi? Tur ir ūdens! Un kad jūs paveraties cilvēkā? Divi trešdaļas arī tam ir ūdens! Tas nav grozāms! Tur jums nav ko ņirgt!

—   Kas tad ņirdz? — jautāja bankas vīrs.

Brūno bikšu īpašnieks dziļi ievilka elpu. — Ko tas pierāda domājošam cilvēkam, ha? Tas pierāda, ka ūdens valda pār pasauli!

Leismans skaļi smēja. — To es arī vēl nebiju dzirdējis!

—   Protams, tu! — noteica virs brūnajās biksēs. — Tu jau redzi:, cik tālu esi ticis ar savām zināšanām! Esi izmests uz ielas! Un kāpēc? Tu neesi mācījies domai! Tu nepamet acis aiz aizkariem! Katrā ziņā, ūdens valda pār pasauli, — viņš nesamulsināms turpināja, — tas nav grozāms! Un ko tas pierāda? Tas pierāda, ka tu un tu, un tu, — viņš rādījia uz katru ar pirkstu, — ka jūs trīs nevarat apgāzt šo likumu! Jūs varat to apgāzt, — viņš tad tomēr piekāpās, — bet tad jums jāiet bojā! Kas no tā secināms? Kas tad?

Tie paraustīja plecus, jo nezināja.

Viņš «ņirdza. — Redziet! Jūs nekā nezināt! Ja ūdens, «agva» saka grieķis, ja ūdens pasaulē ir visvairāk, ja pat cilvēka sastāvā ir trīs ceturtdaļas ūdens, tad, — viņš pacēla balsi, — «harakteriolo&iski» vai «filozofiski» skatoties, viņam arī jāizturas kā ūdenim, kā agva destellerata!

—          To jau mēs darām! — Leismans smiedamies teica.

—    Kad pamanām «kruķi», mēs aizlekam kā ūdentiņš. Un dažreiz ūdens sakāpj līdz šejienei, tu!

Cilvēks brūnajās biksēs sadusmojās. — Tu neesi domātspējīgs cilvēks! Ko es šeit saku, nav nekādas tenkas. Tu vari žvadzināt, cik tev patīk, tas neko negroza: cilvēkam jāprot piemēroties! Piemēroties, tas ir jāmāk! Kā ūdenim! Tad tu esi uzvarētājs! Tad tur iir laimests! Ja tu šeit savā bļodā ieliesi ūdeni, ko ūdens darīs, he? Tas tūliņ piemērosies bļodai. Tas kļūs apaļš, gluži kā bļoda. Ieliesi tu to, — viņš palaida apkārt meklējošu skatienu, bet neatrada, kas būtu tālāka salīdzinājuma vērts, — ieliesi tu to pudelē, tas pieņems pudeles veidu. Ja tā ir

četrstūraina, tas pats ūdens tūliņ arī kļūs četrstūrains, piemēram, baseinā, saprotat? Un garās runas īsā jēga — pagalam ir pagalam, un beigas ir beigas: jums jāspēlē uz brūno! Jums jāpiemērojas!

Bankas vīrs šūpoja galvu šurp un turp. Runātājs viņu nemaz nelaida pie vārda. — Man jau nav nekas pretī, ja jūs bez tam arī meklējat darbu! Meklējiet vien! Bet es jums saku: ar atziņas teoriju sameklēt vieglāk. Biedri, patiesā gaisma nāk tikai no debesīm! — viņš pabeidza runu skaļāk nekā pirms tam, jo iebraucamās vietas pārzinis bija pienācis pie galda novākt bļodiņas.

Ieraugot bļodiņā desmitnieku, viņš Leismanam sacīja: — Ļoti pateicos!

—   Tas ir no manis, patversmes pārziņa kungs! — «atziņas teorētiķis» noteica.

—   Ļoti pateicos!

—   Lūdzu, lūdzu!

Drīz pēc tam, martā vai aprīlī, Leismans apjautājās pēc atslēdznieku darba radiopiederumu rūpnīcas «Astra» birojā Leipcigas Golisā; viņa golfa bikses bija vienos ielāpos, bikšu gali apspuruši, gluži noķepējušais frencis vairs nebija iztīrāms. Viņam vajadzēja gaidīt diezgan ilgi pie lodziņa, un, jo ilgāk viņš gaidīja, jo straujāk viņu spārnoja cerība. Viņi visi trīs bija izšķīrušies: maiznieks bija aizķēries pie radiniekiem Nordhauzenā, un Rēglers, bankas vīrs, kādu rītu bija nozudis no skatuves bez pēdām. Trīs dienas Leismans to meklēja, tad viņš meklēšanai atmeta ar roku. Varbūt Rēglers norēķinājies ar dzīvi. Pēdējā laikā tas vienmēr jzteica šādas aizdomīgas piezīmes. Noslīkstot nekā nejūtot. Dzirdot tikai muziķu, tas esot viss.

Klaiņošana Valteram Leismanam bija apnikusii līdz kaklam. iKad cilvēks četrus gadus ir izmests uz ielas, kad nedabū darbu, lai gan strādāt grib, tad katram pienāk brīdis, vienam agrāk, otram vēlāk, kad viņš ir galīgi salauzts un gatavs uz visu. Jaunajam, no Lībekas šurp atklīdušajam atslēdzniekam šķita, ka beidzot viņam laimējies. Varbūt tam bija kāds sakars ar to, ka viņš bija lībekietis, jo meistars, kas ar viņu runāja, bija hamburdzietis.

Lai notiek, rīt vari sākt pie mums. Cerēsim, ka nebiri visu aizmirsis!

I.cismans spieda viņam abas rokas.

Es iestāšos arī triecienvicnībā, — viņš sacīja.

Meistars lūkojās viņā platām acim.

—   Ak tā! Tāds tu esi! Tad, manu zēn, ņem tik labi žigli savus dokumentus atkal atpakaļ! Nekas neiznāk! — Viņš gāja prom un atstāja Leismanu stāvam.

—    Heil Ilitler! — tas niknuma pilns kliedza pret lodziņa sienu un aizcirta aiz sevis durvis.

Aiz tīra prieka viņš bija gribējis parādīt savu pateicību un tādēļ bija ieminējies par triecienvienību. Lai darba devēji saprot, ka viņš tiem nesagādās grūtības ne tarifu, ne arī citu lielu dēļ. Bet viņš jiau nevarēja zināt, ka radiopiederumu rūpnīcas «Astra» īpašnieks ir ebrejs.

Nākošajā dienā kāds kravas auto io paņēma līdz uz Hemnicu. Un šeit viņš aizķērās un palika.

Tur bija vainojama Erna. Erna un viņas lielās, zilās acis. Zilās nav īstais apzīmējums. Debeszilās! Un arī citādi tā bija apbrīnojama! Viss vienreizīgs! Vienreizīgs!

Trešajā dienā viņš bija zvanījis pie visādām zvanu pogām. Arī namā Ludviga ielā 26, otrajā stāvā. Pie dzīvokļa durvīm uz misiņa plāksnītes bija iegravēts: Leiksennings. Durvīm bažīgi veroties, viņš redzēja, ka tās nodrošinātas ar ķēdi, Valteram aizrāvās elpa. Jauna, nipirimataina meitene sacīja: — Lūdzu. — Viņš jau bija redzējis daudzas jaunas meiitenes pie durvīm un dažreiz vakaros saticies ar kādu pie nama vai apstādījumos. Bet, kad šī meitene sacīja «lūdzu», viņš nevarēja uzteikt savu pantiņu, jo i’zkrita no lomas.

—   Jaunkundz, vai jums nav vajadzīgas pastkartes? Ne iespiestas, bet gleznotas? — viņš jautāja un tvēra saburzītā gabardīna mēteļa iekškabatā.

Valters parādīja viņai desmit ar salkaniem holandiešu dzirnavu motīviem apgleznotas pastkartes, ar kurām viņu kāds bija piemuļķojis Leipcigā. Ja raugās tādās acīs, tad nevar taču vienkārši ubagot!

Meitene apskatīja pastkartes. Viņas mali tik tikko neskāra viņa seju.

—   Taisnību sakot, ne, — viņa sacīja un atdeva kartītes. — Bet mazliet uzgaidiet!

Viņa atstāja durvis vaļā. Tas viņam patika. Pat ķēdi neaizlika, viņš domāja. Mazliet vieglprātīgi! Viņš iemeta skatienu priekšistabā. Linolejs. Garderobē dāmu kažoks, cepures. Kads trauks, varbūt sudraba, ar vizītkartēm. Smalki ļaudis, viņš domāja. Nav nekāds brīnums! Tāda meitene var būt tikai pie smalkiem ļaudīm! Droši vien saimnieki bija jau gados. Vai arī Leiksenringa kundze nebija no greizsirdīgajām. Vai arī šeit Ludviga ielā 26, otrajā stāvā, nebija neviena vīrieša. Kad meitene atgriezās, Valters steigšus saglaudīja sev matus. Viņa atnesa uz maza šķīvīša kopā saliiktas divas sviestmaizes.

—   Mākslinieki ir tiaču vienmēr izsalkuši, — viņa sacīja un pasmaidīja.

—   Es neesmu ubags, — viņš sacīja. — Un mākslinieks šādā nozīmē arī ne. Pat ne dzīves mākslinieks! Es izplatu kartītes firmas uzdevumā, kā pārstāvis.

—   Nu, ēdiet, tikai droši!

—   Es jau noslēdzu lielus darījumus. Kartēm ir augsta mākslinieciska vērtība. Tās ir roku darbs. Māksliniekiem arī gribas dzīvot.

Lcismans redzēja, ka viņa vēro viņa novalkātās kurpes.

—    Kā tad? Vai tūliņ tepat? — viņš jautāja un paņēma maizi. — Bet kāpēc gan ne, jia jūs, jaunkundz, man pakavējat laiku. — Un Valters iekoda maizē. Viņa redzēja, ka viņš ir izsalcis. — Deviņi' pērkoni! — viņš sacīja un atplēba kopā saliktās maizes šķēles. — Teļa cepetis! Ja nu to ieraudzītu saimnieki, tad! … — Viņš smaidīja. 7

—   Ak, tie nemaz nav tādi! Vai zināt, vēl arvien ir atrodami labi ļaudis.

Viņai ir kaut kas ar namatēvu, viņš domāja. Citādi viņa tā neriskētu. Tik daudz sviesta un gaļa tik biezām šķēlēm.

—   Pareizi gan! — viņš noteica.

Viņa valkāja zilu priekšautu ar baltiem atlokiem. Zem tā bija īsi svārki. Viņa var atļauties izlietot svārkiem mazāk auduma, viņš nodomāja.

—   Vai jūs esat īsts pārstāvis?,

Valters juta viņas interesi un zināja, ka, par spīti savam nodriskātajam ietērpam, vēl arvien atstāja

f

iespaidu uz šāda vecuma meitenēm, viņai varēja būt ap divdesmit gadu. «Tev vajadzētu mani redzēt, kad esmu bijis pie friziera,» viņš nodomāja.

—   iKā to lai ņem! Kā jūs to domājat? — viņš jautāja, lai iegūtu laiku. Viņam gribējās viņai kaut ko sastāstīt. Apmēram tā: mans tēvs ir vecas lēņu muižas īpašnieks, es esmu filmu aktrises Osijas Osvaldas ārlaulības dēls, — jūs to taču pazīstat? Laulība izirusi: tēvs morfinists.

—    Kā jūs to domājat? — viņa mazliet sirdīgi atkārtoja. — Vai jūs, vai jūs patiesi esat pieņemts darbā?

—   īstenībā es esmu atslēdznieks, esmu dzimis lībekietis…

—   Tādēļ, — viņa to pārtrauca.

—   Kas par tādēļ? — viņš jautāja varbūt mazlietiņ draudzīgāk, nekā pieklājas, un tāpēc viņa vilcinājās izteikties, beidzot tomēr pateica:

—   Jūs tik jauki runājat!

Tas bija kompliments, Leismana vārdiem izsakoties, tas bija jau «uzaicinājums uz deju». Ja tas tā turpināsies, kā bija sācies, tad līdz vakaram viņam būs kabatā trīs vai četras markas. «Es viņu uzlūgšu,» viņš nodomāja.

Viņa valkāja jiaunas, mīkstas filca kurpes. Sasodīts ar ārā,-kad cilvēks ierauga tādas mājas kurpes un kad tās pieder šādai meitenei, tad' atkal reiz šī apkārtblandīšanās līdz kaklam apnikusi. Dzīvot kopā iar šādu meiteni mazā dzīvoklī… Un vakaros pašam uzvilkt šādus kamieļvilnas filcīšus …

Priekšistabā pēkšņi kāds sauca: — Erna! — Kada sievietes balss.

MeMene pastiepa roku pēc šķīvja.

—   Uz redzēšanos! — viņa sacīja.

—   Kad tad, jaunkundz? — viņš steidzīgi jautāja.

Viņa smaidīja, paraustīja plecus, un tad viņa deguna

priekšā aizvēra durvis.

Vienu acumirkli Valters Leismans apstulbis stāvēja pie durvīm, tad kāpa augšup trešajā stāvā. Durvis pa labi tūliņ atkal aizcirtās. Pa kreisi1 nebija vajadzīgas rokām zīmētas «mākslas pastkartes».

—   Bet varbūt jūs man pateiktu, — Leismans sacīja un apjautājās, kas Leiksenringi par ļaudīm. Pēc tam viņš gribēja apjautāties par Ernu. Bet viņš tik tālu ne

tika. Sievietē pamodās aizdomas. Pēdējā laikā bija notikušas vairākas ielaušanās dzīvokļos, viena pat šeit pavisam tuvu.

—   Es neinteresējos par svešiem ļaudīm, — sieviete atbildēja. Un ar to saruna bija izbeigta. «Saki nu vienam, kas lai par skatienu!» viņš nodomāja un kāpa lejup.

Leismans apzvanīja pusi Ludviga ielas. Pēc stundas viņš atkal iegriezās 26. numurā.

«Kad satiksimies? Šovakar? Lūdzu, Ernas jaunkundzi» viņš gribēja sacīt. Viņš gribēja! Bet viņš teica pavisam ko citu:

—   Vai jums nav vajadzīgas mākslas pastkartes? Roku darbs! Pirmklasīgu mākslinieku gleznotas …

Durvis bi'ja atvērusi paveca dāma. Viņa valkāja raga acenes un izskatījās kā pensionēta skolotāja.

—   Nupat jau viens te bija ar šādām kartītēm. — viņa teica.

Kad viņa tam sniedza desmit feniņu gabalu, viņš redzēja, ka tai uz zeltneša divi gredzeni.

—   Cik nepatīkami! — Leismans noteica un nikni purināja galvu. — Visi tirgojas ar mākslas pastkartēm! — Viņš gribēja dot viņai! vienu kartīti. Tā gan maksāja piecpadsmit feniņu. Bet Ernas dēļ to varēja darīt. Dāma atteicās.

Tāds negadījums, viņš prātoja, kad lēnām kāpa lejup. Lai nu būtu kā būdams, otrais apmeklējums arī ko deva Viņš zināja, ka otrajā stāvā nav namatēva, bet varbūt tur bija kāds dēla kungs! Nu, tas beigu beigās arī noskaidrojams. '*

Valters Leismans slaistījās nama tuvumā tik ilgi, līdz novakarē satika Ernu ar iepirkumu somu. Sī sastapšanās, lai gan ilga īsu brīdi, nebija pēdējā.

Un, ja viņš tagad naktī uz 1933. gada 5. martu ar Melnsarkanzeltakiā valsts karoga apvienības biedriem atradās šeit, <rChemnitzer Volksstimme» nama pirmajā stāvā, tad tur nebija vainīgs neviens cits kā Erna Leija ar savām zilajām acīm. Acis nebija īstais apzīmējums!

Zvaigznes, viņš prātoja. Zilas zvaigznes!… Bet zvaigznes nav taču zilas! Vienalga! Tās bija zvaigznes! Zvaigznes… Un kas bija ap zvaigznēm! Kas vēl tur piederējās …

Ernas brālis Ansis Leija, strādāja Hemnicas Alfendorfas automašīnu remontdarbnīcās Līmbahas ielā. Tur 1932. gada 1. jūnijā Valters Leismans dabūja vietu. Ansis Leija bija labās attiecībās ar meistaru. Istenibā vigiem nevajadzēja jauna atslēdznieka. Bet trīs dienas pirms tam Leismans bija iestājies Melnsarkanzeltainā valsts karoga apvienībā. Ansis viņam bija devis attiecīgu padomu. Meistars Ceislingers bija vecs VSP biedrs un no da)as komandieris Valsts karoga apvienībā. Un, kad Valters tam sacīja, ka ir Valsts karoga apvienības biedrs, tomēr vēl atradās viena vakanta darba vieta. Kopš tās dienas Leismans piedalījās visur. Gājienos, sapulču aizsargāšanā, apvienības darbā. Viņš mācījās politiski domāt. Viņš uzskatīja par pareizu to, ko gribēja VSP. Bija jāaizstāv republika pret brūno un melnbaltsarkano uzbrukumiem. Viņš bija strādnieks. Tagad viņam bija ko aizstāvēt. Savu darba vietu. Pašam sevi.

Komunisti? Tie galu galā gribēja to pašu. Tie arī bija fašisma pretinieki. Bet tie gribēja tikai nozvejot VSP balsis, un vēsturē neesot lēcienu, tur esot tikai piesardzīgi soļi, VSP vadītāji teica, un tādēļ nevarot iet kopā ar VKP un Sarkanās frontes cīnītāju savienību! VSP esot slavena pagātne. To atkal un atkal iestāstīja jaunajiem Valsts karoga apvienības biedriem. Nostiprināt pašu rindas, atšķirti maršēt un vienoti uzbrukt, tas, pēc VSP valdes uzskata, bija vienīgi iespējamais un pareizais ceļš, un to vēl pagājušajā nedēļā kādā sapulcē bija teicis reihstāga deputāts no Berlīnes. 'Katrs izlīgums un savienošanās esot apvienības vājināšana! Tagad, izšķirošajā stundā, jāizvairoties no tādām lietām.

Leismans bija laimīgs, ka viņam atkal bija darbs. Viņš un Erna bija nodomājuši precēties gada beigās. Viņi jau tagad krāja mēbelēm, un Valters Leismans slepeni sapņoja par lētu lietotu motociklu, ko varētu pats samontēt, ar sēdekli līdzbraucējam …

Lai izjustu laimi, nebija vajadzīgs daudz. Mazs dzīvoklis: virtuve un istaba. Sākumam pietika.

Valters Leismans miegaini! vērās griestos. Ja guļošais virsējā lāvā miegā pagriezās uz otriem sāniem, tad saliekamās gultas atsperes dziedoši ieskanējās. It kā kāds raustītu kokles stīgas, Leismans nodomāja un iemiga.

Gaismas reklāma vairs neuzliesmoja. Viņš vairs nedzirdēja, ka atvērās durvis. Rotācijas mašīnu troksnis pēkšņi bija pavisam tuvu, un gaišajā gai:smā četrstūrī pie sienas bija redzamas melnzaļas cepures. Divi vai trīs uztrūkās gultās sēdus.

—   Kas noticis? — kāds izbijies jautāja.

—   Viss kārtībā!

Durvis klusi aizvērās.

Planicas ielas policijas kazarmas bija piebāztas pilnas ar policistiem. Rakstvežu istabas bija atbrīvotas, lai būtu vietas jaunajām vienībām, un virsleitnants īme nopietni apsvēra iespēju nolikt saliekamās gultas pat gaiteņos. Aizsargpolicijas rindas Hemnicā bija papildinātas ar svaigiem «uzticamiem» spēkiem no Hitlera triecienniekiem, esesiešiem un štālhelmiešiem, pie tam no sociāldemokrātu vadoņu korpusa puses nebija nekādas pretošanās šai sistēmātiskajai graušanai. Ne tikvien Hemnicā, bet visur augstie un visaugstākie policijas virsnieki apgalvoja, ka viņiem jābūt Vācijas sociāldemokrātu partijas biedriem tikai piespiedu kārtā un ka viņi ir galavi kalpot Hitlera valdībai nesalaužamā uzticībā. Tais dienās vispār daudz rakņājās aktos pa arhīviem un visur klabēja rakstāmmašīnas. Arī virsleitnantam īmem svārku kabatā biļja attiecīgs izraksts.

«Noraksts: Akts V/345 — B/1930. ig. 1 maijs.

Pēcpusdienā īsi pirms pulksten 14.30 Cvikauas ielā tika izklīdināts komunistu demonstrantu gājiens. 2. un 3. patruļmašīna (akcijas vadītājs leitnants Gerhards īme) ar enerģisku rīcību izklīdināja demonstrantus desmit minūtēs. Aizsargpolicijas rindās bija divi no akmeņu sviedieniem cietuši ievainotie. Septiņus komunistiskos demonstrantus, tai skaitā trīs sievietes, nogādāja pilsētas slimnīcā. Ievainoto demonstrantu īstais skaits sasniedza vismaz 20. Divpadsmit apcietināti. Šaujamos ie'ročus nelietoja. Pretestības salaušanai pietika ar pavēli: šaušana atļauta! VKP un 'KJS 1930. g. 2. maijā celtās ierunas noraidīja. Policija atzīst, ka demonstrācijas gājiens bija atļauts un noteiktā kārtībā pieteikts. Bet, ievērojot apstākļus (§ 145 b, 167), akcijas vadītājs Gerhards īme (4/12) uzskatīja, ka demonstrācija izbeidzama, jo tā

apdraudēja satiksmes drošību (ielu dzelzceļš, auto satiksme). Iebildums, ka aizsargpolicija ir ķērusies pie gumijas nūjiņu lietošanas, neuzaicinot demonstrantus izklīst, ir noraidāms. Miera un drošības uzturēšanas interešu dēļ jānodrošina policijas virsniekiem patstāvīgas lemšanas brīvība.»

Vēl četri citi noraksti par līdzīgiem «notikumiem» bija pievienoti klāt un nodoti Hitlera trieciennieku standartenfīreram. Ime cerēja, ka ar to viņš svaru kausos izlīdzinās VSP biedra grāmatiņas nepatīkamo pretsvaru. Tomēr, neievērodams visu to, viņš bija izšķīries šais 1933. gada 5. marta vēlēšanās pirmo reizi nodot balsi par VSP. Līdz tam viņš pārmaiņus bija nodevis savu balsi par demokrātiem, vācu tautas partiju un vācu nacionālo tautas partiju. Lai nacisti neiegūtu pārāk lielu ākstīšanās brīvību, tiem jāsagādā, kā Ime teica, «pretsvars». Naktī pirms vēlēšanu dienas Ime gulēja kazarmā un miegs tam bija tramīgs.

To nevarēja sacīt par Heincu Martiku. Viņš gulēja tik «ietu miegu, ka bija jāsapunina, kad agrā rītā, desmit minūtes pēc septiņiem, kazarmās atskanēja pirmā trauksme.

Arī Heincs Martiiks, kāda Cvikauas kažokādu izstrādātāja dēls, pēc amata vulkanizētājs, bija no jaunā policijas papildinājuma. Viņam bija divdesmit pieci gadi un motorizēto trieciennieku šārfīrera dienestpakāpe. Kopš četrām nedēļām viņš atradās aizsargpolicijas dienestā Planicas ielas kazarmās.

Sārtiem vaigiem un nemierīgām acīm, tāds viņš sēdēja līdz ar citiem vaļējā patruļas automašīnā, kas tūliņ pēc pulksten septiņiem un divdesmit minūtēm izšāvās no kazarmju pagalma un ik pēc šiem pārtraukumiem deva čivinošus signālus. Viņa spēcīgās rokas turēja šauteni, kas atradās starp ceļiem. Tā bija šautene Nr. 25282.

Heincs Miartiks skatījās debesīs pa namu spraugām. Diena solījās būt jauka. Rita saule apspīdēja namu jumtus un darīja to, ko rītos un vakaros tā bieži dara: pārspīlēja krāsas un apzeltīja visu, kas mirdzēja tās staros. Pelēkās akmens fasādes izskatījās svētdienīgas. Ielās rosība vēl nebija liela. Aiz logiem vīdēja aizkari. Bruģi klāja vēlēšanu uzsaukumi!, un no tālienes tie izskatījās kā izbārstīts konfeti. Auto brauca ātri, un dažreiz pakaļējo

riteņu radītā gaisa strāva aizvirpuļoja skrejlapas līdz ietvei. Pie laternas staba kāds pelēks krancis nupat ka gribēja pacelt kāju, bet, mašīnai garām traucoties, atteicās no šī nodoma un kvankšķēdams skrēja gabalu līdz, kampdams pēc labā pakaļējā riteņa riepas. >Kad šī nodarbe tam jau sen bija apnikusi, Martiks to vēl pakaitināja ar rokas kustībām un nopriecājās, ka šunelis atsāka vēlreiz un skrēja automašīnai paka] līdz pašam ielas stūrim.

—   Valsts karoga apvienības demonstrācijas gājiens kārtojas pie «Volksslimmes» redakcijas, — īsi pēc septiņiem pa tālruni ziņoja kazarmas dežūrdienestam.

Leitnants Jekels sēdēja blakus šoferim un pamanīja gājienu jiau no tālienes.

—    Ne visus! Tikai tos pāris vīreļus! — viņš teica šoferim. — Tāpēc piebraukt tuvāk! — No virsleitnanta Imes viņš bija saņēmis norādījumu: «banānu» un «komūnas» gadījumā šaut.

Leismans un pārējie atskatījās, kad izdzirda aiz sevis čilvinām patruļmašīnu.

—    Vairāk pa labi! — komandēja vada komandieris, kas gāja blakus trīsdesmit sešu vīru lielajam gājienam. Viņi maršēja kolonā pa trīs. Pusseptiņos «Volksslimme» telpās nomainīja Valsts karoga apvienības sardzes komandu. Tie visi bija biedri no Hilbersdorfas. Valters Leismans tur dzīvoja kā apakšīrnieks pie kādas ieredņa atraitnes. Gultas vietu viņš izmantoja kopīgi ar augstākās reālskolas skolnieku no Harca kalniem; skolnieks dzīvoja šeiit pansijā.

Kad viņi iznāca no laikraksta izdevniecības nama, Erna jau stāvēja uz ielas. Tagad viņa soļoja blakus gājienam. Viņai mugurā bija jaunais, pelēkais kostīms, un viņa izskatījās jauka. Viņu pazina visi. Erna bieži bija redzama demonstrācijās un parasti nebija gājienā, arī tad ne, ja sievas un meitenes līdz ar vīriem gājiena kolonā soļoja pa pilsētu, bet Erna parasti gāja blakus gājienam Valtera tuvumā. Tam bija savs pamats. Kopš kāda laika Valteram Leismanam kabatā bija revolveris 08. Viņš negribēja vairs pieļaut, ka esesieši viņu vēlreiz piekauj neaizsargātu.

—   Dod šurp! — Erna sauca, kad piatruļvāģis izai-

cīnoši tuvu nobrauca gar gājienu un tad nostājās ielā šķērsam.

Leilsmans papurināja galvu, un Erna atkal aizvēra rokas somiņu.

Lai gan sastapties ar policiju pēdējā laikā nebija vairs nekāds joks, tomēr arī kratīšana tagad nebija domājama.

Nepatikšanas ar policiju viņi pirmo reizi piedzīvoja pirms astoņām dienām pec kādas vēlēšanu sapulces. Beigusi telpu apsardzības dienestu, Valsts karoga apvienības nodala slēgtā ierindā policijas pavadībā maršēja pa Pilsdīķa ielu un, kā vienmēr, dziedāja vecu cīņas dziesmu. Pēkšņi policija uzbruka tiem ar gumijas nūjiņām, un, gluži negaidot, izcēlās neaprakstāms juceklis. Vēlāk viss noskaidrojās. Viņi dziedāja dziesmu, kurā bija šādas rindas:

Hitlersunim visas durvis ciet,

Prom no Vācijas šo padzeniel! —

un, kas vēl vakar bija noderīgs, šodien bija jau noziegums, .kaut kas līdzīgs majestātes apvainojumam. Neviens nebija zinājis, ka dziesma ir aizliegta. Tas bija pirms astoņām dienām.

Leitnants Jekels, automašīnā stāvēdams, sauca lejup:

—   Izklīst! Demonstrācija aizliegta!

Valsts karoga apvienības vada komandieris piegāja pie auto.

—   Mēs nedemonstrējam! Mēs maršējam uz Hilbersdorfu un tur izklīdīsim. Mēs nākam no «Volksstimme» redakcijas un tagad ejam mājās!

Leitnants Jekels bungoja pa mašīnas aizsargstikiu. Tad viņš pacēla ādas cimdā tērpto roku.

—   Izklīst, es saku! Tūliņ izklīst!

Vada komandieris redzēja, ka nekas šeit nelīdz. Viņš pievērsās vīriem, kas stāvēja aiz viņa.

—  Jūs dzirdējāt! Mums jāatkāpjas varas priekšā! Ejiet mājās šķirti! Kas ir nozīmēts vēlēšanu darbā, lai veic savu pienākumu.

Viņil izklīda ar nepatiku, sadalījās divu vai trīs vīru grupās un turpināja iet abpus ielas lielākā attālumā cits

no cita. Patruļauto nogaidīja, līdz viņi bija simt metru priekšā, un tad gājiena tempā sekoja tiem.

Erna ieķērās Valteram zem rokas. Viņa mainīja soli, un viņš sajuta viņas liego, ciešo rokas spiedienu. Kāds aiz viņiem ierunājās:

—     Dzirdi, Valter, tas arī nekam neder. Vienmēr kon.trolc! Pat jau no paša rīta! iKā tad vēl klāsies vakarā!

Erna pagriezās un smējās.

—   Kad mēs apprecēsimies, tad būs citādi. Tad viņš varēs darīt, kas tik viņam patīk.

—   Vai dzirdēji, Valter? Es esmu liecinieks!

Leismans paraustīja plecus.

—   Nesteidzies, Ansi! Vēl diena nav galā!

Hugo gāja pa ielas otru pusi. Leismans ieraudzīja viņu nākam šurp un tvēra bikšu kabatā. Ieraudzījis pretī pastiepto cigareti, Hugo neteica ne vārda un aizsmēķēja pie Leismana cigaretes.

—   Atdošu, — Hugo ieminējās un atkal aizkātoja.

«Ar ko,» Valters nodomāja un piegrūda Ernai ar

elkoni.

Šai mirklī brauca garām tramvajs. Uz priekšējā perona stāvēja Valsts karoga apvienības vīri, kas naktī bija kopīgi dežurējuši ar nupat izklīdinātajiem trīsdesmit sešiem vīriem. Maršs uz mājām viņiem licies pārāk «putekļains», un tāpēc viņi bija braukuši līdz Hilbersdorfai ar tramvaju. Viņi māja ar rokām un meta lejup naktī iespiestās skrejlapas.

Leitnants Jekels lika pieturēt un atnest kādu skrejlapu.

—   Skaidrs! Bez atzīmes par atļauju! — viņš noteica. Viņa aizdomas tagad apstiprinājās. Vēlēšanu dienā vienmēr uzklīda skrejlapas bez atzīmes par iespiešanas atļauju.

—   To mēs vēl redzēsim! — viņš nikni sauca. Viņš pamāja ar roku Valsts karoga apvienības ļaudīm.

—   Uzceliet šīs driskās! Savākt visu!

Kāds gribēja noliekties.

—          Tev laikam viisi nav mājā! — Leismans brīnījās.

—   Tie var paši tās pacelt!

Un viņi gāja tālāk.

Patruļmašīna aizdrāzās viņiem garam, apstājās piecdesmit metru attālumā, no tās izlēca policisti. Izplestām rokām viņi aizsprostoja ielu un bīdīja atpakaļ Valsis karoga apvienības ļaudis.

—   Savākt no ielu dzelzceļa visas skrejlapas! — Jckcls aizsmacis kliedza.

—   Kādēļ tias jādara mums? — kāds sauca.

—   Tās nometa jūsu ļaudis! Skrejlapa ir aizliegta.

—    Tur jau mētājās arī citas skrejlapas! Ne tikai mūsējās vien!

—    Netaisiet taču mēslus! Uzceliet tās pāris lapiņas, un viss nokārtots, — kāds policists samierinoši ieminējās.

—    Tā ir apsmiešana! — Hugo kliedza. — Tās pāris lapiņas jūs tikpat labi varat salasīt. Mums jātiek mājās.

—    Nu, vai būs vai ne? — Jekels uzbļāva. Vārds par apsmiešanu bija trāpījis mērķī un padarījis viņu nedrošu, un viņš priecājās, ka tic tomēr pagriezās, pacēla skrejlapas un nodeva patruļmašīnā esošajiem. Vispārējā satraukumā tie nebija pamanījuši motociklistu, kas brauca pilsētas virzienā, palruļauto tuvumā apgriezās un iebrauca*kādā šķērsielā Tur viņš apturēja pie kādas dzertuves un sacēla trauksmi triecienvienībā 4/178.

—    Brokastīm dabūjami valsts «banāni»! Tas ir labs ķēriens! — izsaucās šturmfīrers Gaile. No slēptuves aiz biljarda rīku skapja viņi paņēma savus sitamos riņķus, bozes un «lielgabalus» un skriešus devās uz Drēzdenes ielu. Pie ielas stūra viņi sadalījās un pulciņos gāja pretī Valsts karoga apvienības vīriem.

Naktī jau bija notikusi sadursme starp Iriecienvienibu un «komūnas» līmētāju brigādēm, un Hitlera trieciennieki bijia cietuši neveiksmii. Tagad bija ilzdevība atriebties.

Jekels redzēja nākam triecienniekus un lika patruļmašīnai iegriezties pa kreisi.

—          Apbraukt apkārt kvartālam! — viņš komandēja.

—   Paskatīsimies, kas noliks aizmugurē! …

Jekelam nebija ne mazākās patikas īsi pi.rms dežūras beigām vēl iekulties ķezā, un bez tam viņš atminējās virsleitnanta vārdus, ko tas iečukstēja viņam izbraucot: «Sastopoties ar triecienniekiem un esesiešiem, jāuzvelk

zamšādas cimdi! Citādi tas man un jums var kļūt liktenīgi.»

Heincs Martiks uzelpoja. Viņš nebija nekāds trakulis. Tādēļ viņš bija motorizētajos triecienniekos. Ar ķerru varēja žigli aizlaist pa diegu, un nebija jāmaršē līdz ar citiem. Kad kļuva bīstami, vienmēr bija visvisādas braukšanas. Dažreiz karburatorā bija arī netīrumi, un vecais labais «triumfs» nebija iekustināms, ja aizmirsa pagriezt benzīna krānu.

—    Gaiss sabiezē. Tur priekšā taču tuvojas trieciennieki, — viņš sacīja blakus sēdošajam. Tas palocīja galvu.

—_ To mēs tūliņ redzēsim! Mēs apkārt kvartālam, un tad, lūdzu, kolēģi. — Tas iespļāva saujās. — Tas ir mūsu visjaunākais. Piesteigties, kad jau ir par vēlu! Atbrīvot ceļu brūnajiem bataljoniem, saproti! — Viņš ņirdza. Martikā iezagās nemiers. «Lai, man taču ir šautene!» viņš prātoja. Pirms pāris nedēļām Ilemnicas Altendorfā komunistiem krita veseli trīs.

'Kad pēc lēna brauciena ap kvartālu patruļauto atkal iegriezās Drēzdenes ielā, tur ielas abās pusēs pilnā sparā plosījās liela kaušanās. Hitlera trieciennieki, vairāk nekā sešdesmit vīru pārspēks, gluži vienkārši bija sākuši kašķēties ar Valsts karoga apvienības ļaudīm. Vārds sekoja vārdam, un tagad ielā nerimās kliedzieni un drūzmējās cilvēki, kas kāvās un spārdījās. Pie logiem stāvēja izbiedētas sievietes un bailigi vīrieši. Viņu izsaucieni kņadu tikai vēl palielināja.

—    Izbeigt! Izbeigt! — no jumta stāva kliedza kāda veca sieva un, kad neviens to neuzklausīja, meta uz ielas puķu podus. Divi namus tālāk — trešajā stāvā pie loga kāds resns vīrietis sadistiskā priekā dejoja īstu indiāņu deju. Viņš vēl un vēlreiz pielika pie sejas binokli un rēca:

—   Drošāk! Drošāk!

Patruļauto atbrāza šurp un svaidīdamies nobremzēja. Policisti izlēca. Viņi mēģināja kaušļus izšķirt, grūžot to starpā šauteņu laides.

Valters Leismans bija lielā ķezā. Viņš līdz ar četri citiem bija iespiests kādā pievārtē un mežonīgi sita ap sevi ar norautu transparenta kārti; Trieciennieki un Valsts karoga apvienības ļaudis cirta cits cilam ar plecu

siksnām, dūrēm un sitamiem riņķiem. Spekojoties valstījās pa zemi. Citi mīdijās uz nokritušajām cepurēm un drēbju skrandām.

Erna bija iebēgusi vārtu telpā un nu rāva aiz matiem kādu trieciennieku nost no Valtera. Trieciennieka cepure ieripoja ielas notekā. Trieciennieks iekliedzās aiz sāpēm un tvēra aiz sevis. Kāds no četriem apvienības vīriem bija pakritis vārtu telpā. Hitlera trieciennieki vilka viņu ārā aiz zābakiem un, kad iejaucās Valters, iesila viņam ar dūri tieši sejā. Viņam galvā sāka griezties. Uz viņu bira sitieni. Viņš aizklāja seju ar rokām un atspiedās ar muguru pret sienu. Viņš vairs nevarēja izvairīties un juta, ka viņu vienlaicīgi sit trīs četri trieciennieki. Viņa roka taustīja 08. Pēkšņi viņam priekšā aizstājās kāds puisis ar platu muguru, ģērbies melnā puloveri ar atrotītu apkakli. Valters redzēja, ka viņam ir pavisam gaiši, gandrīz balti mati. Ar rungu viņš atvairīja trieciennieku sitienus. Un piepeši vēl viens bija klāt, šiis bija tieši kā no gullas nācis. Tas bija ballā kreklā, un tā mati bija izspūruši. Ar svina cauruli rokā viņš metās otram palīgā. Valters redzēja, ka aiz jaunpienācēja durvis bija vaļā. Šie divi droši vien bija no šī paša nama.

—   Pazudi! — viņš uzsauca biedram, kas balstījās pret mūra sienu un turēja rokām asiņojošo kaklu. Tas grīļodamies iegāja pa puspievērtajām durvīm. Valters meklēja nokritušo kārti. Noliecoties asinis pilēja no viņa sejas uz bruģa. Viņš redzēja, ka policisti aizrāva Ernu un bīdīja sev pa priekšu. Tādi salašņas, Valters nodomāja. Būtu labāk iejaukušies šeit. Tad atskanēja svilpiens. Šturmfīrers Gaile bija iekodis zobos komandiera svilpi. Viņš stāvēja ielas vidū. Hitlera trieciennieki atkāpās no saviem pretiniekiem. Gaile savlaicīgi pamanīja, ka no namiem visur nāk ārā strādnieki. Varbūt atskurbināja arī ūdens šaltis, kuras šļāca pa dažiem logiem. Gailes izbalējušais brūnkrekls.bija slapjš. Trieciennieki pulcējās uz ielas un nodarbojās ar uniformu sakārtošanu. Kāds sanitārs biļja nometies ceļos pie pašām ielu dzelzceļa sliedēm un pārsēja galvas un rokas. Viņš aizturēja tramvaju un ielādēja tur trīs ievainotos. Pasažieriem bija japieceļas un jāatdod vietas pārsietajiem. iKad Valsts

karoga apvienības vīri gribēja sastāties, leitnants Jekeis pavēlējia:

—   Noskai'drot vārdus, uzvārdus, dzimšanas gadus! Barvežus aizturēt!

Policisti viņus sadzina pie kāda nama sienas un apdraudēja ar šautenēm. Nevienu nelaida garām. Kāda veca avīžu sieva protestēja. 'Kad policists viņu stūma atpakaļ, viņa nosvieda tam pie zābakiem avīžu saini.

—    Cūku bars! — viņa noteica un aizgāja lamādamās. Valters pamanīja, ka Erna nāoa šurp pāri ielai. Viņas mati' bija atrisuši. Viņai vairs nebija cepures. Šturmfirers Gaile un leitnants Jckels sarunājās. Tad viņi gāja gar policistu ķēdi. Gaile norādīja uz Leisrraanu.

—   Tas arī ir tāds maitasgabals! Lielākais vazaņķis visā Hemnicā! Jā, jā, neskaties tik dumji šurp! Ar tevi mēs vēl norēķināsimies, tu!

Viņi gāja tālāk, un Gaile uzrādīja vēl citus. Kāds trieciennieks pieskrēja abiem klāt, pacēla roku un acīm redzot ziņoja. Viņš norādīja uz vārtiem, un visi trīs skatījās turp. Gaile tuvojās nama vārtiem un, paliekot mūra aizsegā, izstieptām rokām piesardzīgi pakustināja vārtu rokturi. Vārti bija aizslēgti.

—   Seit tie divi iznāca. Divi no komunistiem! — Hitlera trieciennieks vīzdegunīgi sauca.

Cik pēkšņi tic divi bija parādījušies, tikpat pēkšņi tie bija nozuduši, neatstājot pēdu. «Ja tie nebūtu gadījušies,» Leismans prātoja. «Es būtu šāvis, nudien, es būtu šāvis! Un kas tad?… Vai arī tie būtu sasituši mani lupatu lēveros.»

Gaile un Jekeis vēroja nama augšējos logus.

—   Tie bija divi no sētas nama! — kāda sieviete kliedza lejup. Viņai bija mugurā zīda tērps, un matos tai bija naktscepurīte. — Kāds Sēne un Fenglers Ppuls. Komunisti! v

—    Fuii, velns parāvis! Kā jums nav kauna! — kāda sievia sauca no kaimiņu nama.

—   Jūs labāk klusējiet, jūs! — denunciante atsaucās un draudēja ar dūri. — Jūsu laiks fr pagājis! Hcil Hitier!

—   Dabūjiet tos brāļus ārā! Sēne un Fenglers, sētas namā! — Jckels bauroja, un policistu pulks gāzās uz

vārtiem. 'Kāds no viņiem spieda ar roku visas zvanu pogas.

Valters Leismans piepeši sajuta 08 kabatā un ar acīm meklēja Ernu. Tā centās pierunāt kādu policistu, kas nejāva nākt viņai šurp. Ko darīt? Ļaut piistolei vienkārši nokrist? Vai nolikt to tur pie pagraba loga? Ja šo «lielgabalu» atrada, viņam beigas, to viņš zināja. Viņš raidīja Ernai zīmi un māja ar galvu. Bija vai jāizsamist. Viņa sāk jau uztraukties, viņš dusmīgs domāja. Pie tā tur taču nekas nebija panākams. To taču viņai vajadzēja manīt. Tas ir iecirtīgs. Beidzot viņa izmēģināja kādu citu.

—   Lūdzu, Jaujiet man ieiet, vahtmeistara kungs. — Viņa pacēla savu mutautiņu. — Es gribu to nodot savam līgavainim. Viņam asiņo seja. To jūs taču redzat! Seit ir mana apliecība. Lūdzu, vahtmeistara kungs!

Tikmēr cilu pēc cita izkratīja un aizveda uz palrujauto. Tur pie kāpšļa stāvēja Heincs Martiks un pagrūda kairu, kas pietiekami žigli netika augšā. Četri jau sēdēja mašīnā. Leismans skraidīja šurp un turp, knibinājās ap saviem augstajiem brūnādas zābakiem, rūpējās par ievainoto, kurš sēdēja vārtos un ap kuru jau nopūlējās Hugo, un atkal uztraukts skraidīja šurp un turp. Tikai nekļūt par drošiTmērķi!

Izmisuma pilni skatieni! skāra Ernu, kura vēl arvien meklēja robu policistu ķēdē, kamēr jaunie policisti uzjautrinājās, viņu nelaižot. iKāds viņu izlaida un tad aiz rokas veda atpakaj. Vārti bija līdz galam vaļā. Ja tur nestāvētu divi poliicisti, Leismans bēgtu. Pat tad, ja ar to riskētu ieskriet rokās policistiem, kuri bija pagalmā un sētas namā. Viņš redzēja, ka viņu aizdomīgi novēro kāds Hitlera trieciennieku grupas komandieris. Šeit varēja līdzēt tikai viens: nelikt manīt, ka to ir ievērojis, nesacelt aizdomas.

Viņš māja grupas komandierim. Tas ietiepīgi turpināja stāvēt.

—   Tas vīrs, — Leismans norādīja uz ievainoto biedru, kas atbalstījās ar muguru pret nama sienu un ar abi rokām turēja asiņojošo kaklu, — ir smagi ievainots. Droši vien ir skarta artērija. Es prasu, lai izsauc ātro palīdzību.

Grupas komandieris pienāca tuvāk un noliecās pie ievainotā.

—   Asinis taču nepārstāj tecēt, — Leismans sacīja un tad pamanīja sev aiz muguras Ernu. Viņš stāstīja un stāstīja grupas komandierim un ievainotajam biedram, stāstot izvilka no kabatas 08 un to iespieda rokās Erna?, kas spiedās pie viņa no aizmugures. Tad viņš pagriezās pret viņu.

—   Gādā šurp ārstu! Labi žigli! — viņš uzsauca un satvēra ievainoto biedru.

Erna aizskrēja. Viņa vēl nebija trīs soļu tālumā, kad atkal sāka kliegt sieva no otrā slāva:

—   Tai ir pistole! Tai ir pistole! — Viņa rādīja uz Ernu un Valteru: — To viņš tai iedeva! Es redzēju!

Erna bija jau aiz policistu ķēdes. Tagad viņa sāka skriet.

—   Tai ir pistole! — Erna dzirdēja sievu saucam.

—   Stāt! — uzsauca kāds no policistiem un skriešus sekoja viņai.

—   Ko mānāties! — Valters nikni kliedza augšup.

Erna dzirdēja aiz sevis policista soļus. Kurp! «Ja tā

turpināšu skriet, tālu netikšu,» viņa nodomāja. Tur bija kāda vārtu velve. Viņa skrēja turp. Ja nu durvis ir ciet, viņa zīlēja. Durvis padevās. Viņa aizcirta tās aiz sevis. Skaļš blaukšķis. Desmit, piecpadsmit metru tālāk krita gaisma pa lodziņu virs pagalma durvīm. Tās bija pusvirus, un Erna redzēja redeļu ratus un saslauku spaini. Viņa izdzirda pie namdurvīm soļus un metās pa kreisi ielas nama uzejas kāpnēs.

Policists skrēja pa pagalma pusi. iKad viņš atrāva ielas durvis, gaisa strāVa aizcirta pagalma durvis, ka norībēja vien. Viņam šķita, ka durvis aizcirtusi Erna, un viņš skrēja turp. Tādi ļaudis lielākoties dzīvo sētas namos. Viņš bija piemirsis, ka arī viņa paša vecāki Mcisenē dzīvo tādā sētas namā. Viņš apskatījās pagalmā. Nekā nav! Viņš pavērās augšup sētas nama logos. Otrā stāvā pie zvaigznes, kas bija izveidota no koka nūjiņām, karājās bērnu veļa. Kaut kur ķērca radio. Pāri augstajam, laika zoba apgrauztajam mūrim, virs kura savus zarus izpleta kāda ābele, viņa taču nevarēja nokļūt kaimiņa gruntsgabalā. Tātad viņa ir sētas namā. Viņš atgrūda durvis un klausījās. Tad atvēra pagraba durvis un tvēra pēc gaismas slēdža. Gaismas nebija.

—   Nāciet augšā! Veiklāk! Veiklāk! Jums jau nekas nenoliks! — viņš skaļi kliedza.

Pagrabā it nekas nepakustējās.

—     Kad ne, ne! Gan mēs tevi dabūsim! — Viņš aizslēdza pagraba durvis un atslēgu paturēja. «Viņa var būt tikai pagnabā vai ari pirmajā stāvā, citādi es lāču viņu būtu dzirdējis,» viņš prātoja. «Es taču sekoju viņai uz karstām pēdām. Un nepamanīts taču nevar pazust neviens cilvēks. Kaut vismaz atnāktu vēl pāris biedru!»

Policists tomēr žigli uzskrēja pa kāpnēm līdz bēniņu telpām. Tās bija aizslēgtas. Lejup viņš lēkšoja, veicot vienā lēcienā trīs/pakāpienus. Viņa zābaki rībināja vītņu kāpņu koka pakāpienus, kas bija iemīdīti un mazgājot izberzti. Lejā viņš piezvanīja pie abu dzīvokļu durvīm. 'Durvis pa labi atvēra kāda veca sieviete.

—    Policija! — viņa šausmās izdvesa, un sejā tai ēnojās bailes.

—   Seit taču viena ieskrēja! Viena pelēkā kostīmā, melniem matiem!

—   Nē! — sieviete papurināja galvu. — Kā tad tā? Ieskrēja?

—   Nejautājiet tik muļķīgi! Jus taču pati to ielaidāt.

Viņš pabīdīja sievieti sānis un sauca tumšajā priekšnamā:

—   Jaunkundz, nāciet ārā! Veiklāk! Es skaitu līdz trim!

Atvērās kādas durvis, un pavecs vīrs iznāca no istabas.

—   'Kas tad šeit notiek? — Viņam nebija bikšturu, tādēļ viņš turēja bikses ciet pie vēdera.

—   Viņš saka: šeit viena ieskrēja. Te nav neviens ieskrējis. Kungs, jūs varat visu pārbaudīt.

—    Ko jūs runājat: viena ieskrējusi? — virs, nekā nesaprazdams, niknuma pilns jautāja.

Policists izdzirda, ka aiz viņa atver pretējā dzīvokļa durvis. Kāda sieva sacīja:

—   Šeit nav neviena! Pie manis ari ne. 'Kas tad tas par teātri svētdienas rītā? Kad tad kaut kas tamlīdzīgs piedzīvots!

«Ja es tagad ieeju vienā no šiem diviem dzīvokļiem,

varbūt tieši tad šī maita aizlaižas no otra,» prātoja policists.

—    Nu, to jau mēs tūliņ redzēsim! — Viņš pievērsās sievai no otrā dzīvokļa. — Teātris, jūs sakāt? Neuztraucieties! — Ieraudzījis, ka viņa ir grūtniecības pēdējā pakāpē, viņš pārgāja uz pielaidīgāku toni. — Es daru tikai savu pienākumu. Bez tam tai personai ir pistole.

Viņš vilcinādamies gāja uz nama durvīm, tad, it kā komandu izdzirdis, pēkšņi sāka skriet pāri pagalmam un uz ielas sauca šurp biedrus.

Tieši' šai brīdī Hitlera trieciennieki aizgāja dziedādami, Erna dzirdēja viņus dziedam. Viņa stāvēja ielas nama kāpņu jumtgalā pie aizslēgtajām bēniņu durvīm. Apakšā, vārtu telpā, tagad rībēja policistu soli. Viņa dzirdēja zvanīšanu pie dzīvokļu durvīm un nezināja, kurp dēties ar pistoli. Tādas tīras, vaskotas kāpņu telpas var novest līdz izmisumam! Pakāpieni, palodzes, viss gluds, šķautnains, nevienas paslēptuves. Soļii kāpnēs tuvojās. Tagad viņi ir jau otrajā stāvā. Erna ausījās. «Ja palieku šeit stāvam, tad viss piāgalam!» Viņas sirds dauzījās. Tagad bija tikai viena iespēja.

Viņa klusi nogāja lejup trešajā stāvā un mazliet piezvanīja pie tuvākajām durvīm. Virs zvana pogas bija uzraksts: Volfgangs Šote. Ap trīsdesmit pieci gadi veca sieviete atvēra durvis. Viņai bija šaura seja, mati sasprausti mezglā un mugurā balta, tautiska jaka. Viņas tumšās acis pārsteigti uzlūkoja Ernu.

—   Lūdzu, ielaidiet mani uz acumirkli! Tikai uz vienu acumirkli! Es nezinu cita padoma! —♦Erna čukstēja, rokas lauzīdama.

Tā taču ir tā pati meilča, kuru tie vajā, sieviete nodomāja. Viņa bija stāvējusi pie loga un redzējusi Ernu ieskrējām namā. No lejas tuvojās soļi, viss nams bija sacelts kājās. Policisti staigāja pa dzīvokļiem. Ielas namā dzīvoja tikai ierēdņi un veikalnieki, tātad cilvēki, kas nebija pieraduši pie kratīšanām. Nonāca līdz skaļām vārdu maiņām.

—    Meklējiet sētas namā! Šeit dzīvo pieklājīgi ļaudis! — otrā stāvā dusmīgi kliedza prokūrists Bēmc. Tavi sekoja astmatiska klepus lēkme ar tādu spēku, ka policistiem nebija nozīmes runāt.

Sotes kundzei ļoti gribējās izsaukties: — Seit viņa ir!

—   Jums taču ir pistole? — viņa sacīja, lai iegulu laiku.

Erna neatbildēja.

—   Jel palīdziet man! — Erna izdvesa vēlreiz un pastiepa rokas.

—   Nāciet, — sieviete klusii sacīja un ievilka Ernu dzīvoklī.

Ja Erna redzētu sievietes seju, varbūt viņa tai nesekotu. Bet tā nu tagad Erna gāja līdz. Sieviete atvēra kādas durvis, un priekšnama galā gaišums skāra pakaramo.

—   Žiglāk! — šotes kundze mudināja, un Erna iegāja istabā. Aiz viņas noslēdza durvis. Erna redzēja pie sienas gultu, aiz tās skapi, un tad viņa ieraudzīja virs gultas ģīmetni: Gēringu lidotāju virsnieka formā. Viņa apgriezās. Pie baltajām durvīm uz āķa karājās brūna uniforma un šķīvjveidīga cepure, kādu valkāja NS-Hago vai kā viņus tur sauca.

Kails izmisums sagrāba Ernu. Viņa pieskrēja pie durvīm un kustināja rokturi.

—   Izturieties mierīgi! Seit jūs vairs neliekat ārā! — sieviete draudīgi sauca no priekšnama. «Kāda cietsirdīga balss,» Efna domāja. «Esmu pagalam, pagalam!» Viņa trīcošiem pirkstiem knibinājās ap rokas somiņu, atvēra to un gribēja nomest revolveri zem gultas. Bet ko tas līdzēs! To atradīs viens divi. Viņas skatiens maldījās šurp un turp. Viņa pieskrēja pie loga un skatījās lejup uz pagalmu. Pie sētas nama ieejas stāvēja kāds trieciennieks un skatījās augšup kāpnēs. Kādam zēnam, kas gribēja izkļūt ārā, viņš aizsprostoja ceļu un sūtīja zēnu atpakaļ. Erna pamanīja ābeli kaimiņu dārzā. Viņa pavēra logu un gribējia pa spraugu aizmest revolveri dārzā. Sprauga bija par šauru. Tad viņa atvēra logu pavisam un slaidi: atvēzējās. Atsitienu viņa vairs nedzirdēja. Logs jau bija aizvērts. Pie dzīvokļa durvīm stipri zvanīja. «No revolvera esmu atbrīvojusies,» Erna uzelpoja. Ja tikai kāds nav redzējis vai dzirdējis, tad… un pēkšņi viņa pamanīja, ka sētas nama ceturtajā stāvā pie loga stāv kāds vīrs. Tas raudzījās šurp. Erna atkāpās no loga. Arā priekšnamā bija dzirdamas balsis. Erna piegāja pie durvīm un klausījās. Viņas sirds dauzījās.

—    Es vēlreiz jums saku: pie manis neviena nav, — sieviete noteica.

Neviena? Neviena? Neviena? Erna nezināja, ko domāt. Neviena, — sieviete bija sacījusi. Nē, tas nevarēja būt!

—    Mans vīrs ilr taču organizācijā jau kopš divdesmit trešā gada; Sote, šis vārds jums taču jāzina! Mēs esam veci partijas biedri un nacionālsociālisti! Tas sievišķis var būt visur citur šai namā. Tikai ne pie mums! Redziet tur Hitlera ģīmetni, — sieviete runāja vienā laidā.

Erna vēl arvien nevarēja to aptvert. Viņa dzirdēja, ka policists un sieviete staigāja pa visu dzīvokli. Tagad soļi bija pavisam tuvu. Nospieda rokturi. Tas vairs neuzšāvās augšā.

—   Atslēgu mans vīrs šorīt paņēmis līdz. Viņam šeit ir partijas lietas, vēlēšanu dokumenti, šeit vienmēr noslēgts.

Rokturis atkal pasviedās augšup.

Policists likās apmierināts.

—    Nu, redziet, — sieviete atviegloti sacīja. Tad Erna dzirdēja viņu sakām: — Heil Hitler! — un durvis aizcirtās. Viņa vēl bija pie durvīm, kad sieviete tās atslēdza.

—   Tāi Tas ir padarīts, — sieviete sacīja un smaidīja. Viņas seja bija pietvīkusi. — Un piedodiet man, jaunkundz. — Abu sieviešu rokas sastapās.

—    Es jums pateicos! Es jums pateicos! — 5os vārdus Erna varētu sacīt desmitiem reižu. Viņa bija tu^u raudām, un daudz netrūka, lai viņa mestos Šoles kundzei ap kaklu. Sieviete atvairīja viņas pateicību.

—   Jums, jaunkundz, nav man jāpateicas. Es gribēju jūs izdot. iKad es jūs ielaidu, es gribēju jūs ieslēgt un pasaukt policiju. Es nezinu, kā tas notika. Es to neizdarīju. Esmu pārliecināta nacionālsociāliste, pa īstam! Un esmu, tas bija … — Viņa īsto vārdu tūliņ neatrada.

—   Kā lai saku, jūs nodot bija mans pienākums, bet kaut kas bija stiprāks par to.

Viņa pacēla rokas un ļāva tām nokrist.

—   Varbūt tas bija aplam! Varbūt kāds ar pistoli nodarīs postu, es tomēr nevaru citādi…

—   Jūs nemaz nezināt, cik svarīga bija jūsu palīdzība.

Es biju lielās briesmās, — Erna sacīja. Sieviete pamāja ar galvu.

Viņas stāvēja kādu bridi viena otrai pretī klusā mulsumā.

—    Apsēdieties taču! Jūs izskatāties pavisam bāla, -Sotes kundze sacīja un piegāja pie galda. Tur viņa izlīdzināja galdautu.

—   Vai gribat tasi kafijas? Tā jūs nomierinās.

Erna ieraudzīja virs mazgājamā galdiņa spogulī savu

seju. «Kādi mani mati,» viņa nodomāja.

—    Lūdzu, ne! Kafiju negribas! — Erna aizmirsa pateikties. — Man jāzina, kas notiek lejā. Mans līgavainis …

—   Jūs ta-gad nedrīkstat rādīties ļaudīs.

—    Nē! Es negribu iet lejā. Es gribu redzēt, kas notiek ar Valteru …

Abas sievietes aizgāja uz guļamistabu, kas atradās ielas pusē. Viens no abiem logiem bija plaši atvērts.

—    Es neesmu vēl tikusi pie gultu sakārtošanas, — Šotes kundze ierunājās.

—    Vēl jau ir tikai nedaudz pāri astoņiem, — Erna ieminējās, un, ja viņai nebūtu cils kas prālā, tad viņa ķertos pre gultām, uzkoptu visu guļamistabu, dzīvokli un noberztu kāpnes līdz pat vārtiem lejā. Tik pateicīga viņa bija, un likās, it kā Sotes kundze bulu viņas māsa.

Sotes kundze izliecās pa logu tālu ārā.

—    Policija ved dažus uz auto, — viņa sacīja Ernai istabā. Tā stāvēja pie otra loga un pa aizkaru spraugu mēģināja paskatīties lejup, bet nekā neredzēja.

—   Vai tad arī Valters ir tur?

Pretējā namā kāds turēja pie sejas fotoaparātu. Viņš to vērsa pret ielu un lēcienveidīgi kustējās uz priekšu un atpakaļ.

—    Kāds tad viņš izskatās, jūsu … — Sotes kundze iesāka un pēkšņi atmeta galvu atpakaļ. Viņas seja bija satraukta.

—   Nupat tie iznesa no sētas nama Fengleru … kāds tas izskatījās, krekls saplēsts un …

Erna mēģināja aizkļūt līdz logam.

—   Ejiet prom! Ja jūs ierauga no pretējā nama, sekas

nav aptveramas. Ja to uzzinātu mans vīrs, cerams, ka viņš nepārnāks nejauši, viņš ir tik fanātisks.

Erna vēlreiz metās pie loga. — Man jāzina, kas tur notiek!

Sieviete satvēra viņu aiz rokas.

—   Jūs neiesiet pie loga! Vai jus gribat padarīt mani nelaimīgu? iKo jūs domājat, ja tie no pretējās puses jūs ierauga! — Pretējā pusē kāds laulāts pāris un kāds zēns raudzījās lejup uz ielu.

Šotes kundze stāvēja pie guļamistabas skapja spoguļa. Šķila, it kā viņa sarunātos ar savu attēlu spogulī, un tomēr viņa to sacījia Ernai:

—   iKā viņi bija samocījuši Fengleru… >Kā tādas lietas var notikt! Dažreiz cilvēku var pārņemt izmisums.

—   Tagad kļūs vēl ļaunāk, — Erna sacīja. — To mēs piedzīvosim.

—    Ļaunāk, kad jau tagad tā ir. — Šotes kundze nolaida acis. — Ziniet, pirms es 1923. gadā iepazinu savu vīru, es arī biju kaut cik saistīta ar strādnieku kustību. Piedalījos «Wandervogel» 1 kustībā, bet tā bija kā izvairīšanās. Mēs katru svētdienu devāmies brīvajā dabā, dziedājām savas dziesmas, dejojām tautas dejas, cēlām teltis, airējām; man toreiz bija kāds draugs, jauns skolotājs. Un mēs bieži par to runājām, kā lai pasaulē labāk top. Bet viss bija miglains… un juceklīgs, mēs bijām kreisi… un bijām pacifistiski noskaņoti…. un tad es iepazinu savu vīru, un tas gāja caur uguni un ūdeni Hitlera dēļ. «Mēs arī esam sociālisti,» viņš vienmēr sacīja, «tikai uz nacionāliem pamatiem. Alēs arī esam pret lielkapitālu… pret augļošanu… pret izmantošanu… un Ādolfs, tas negrib karu, un tas nekad necels karu! Cilvēks, kas pats pavadījis ierakumos sava mūža četrus gadus,» un, kad dzird tādus vārdus… tad taču jāatzīst, ka tas ir kaut kas labs… Un tā es kļuvu nacionālsociāliste … Bet, ja tas izvēršas tā … — viņa pavērās Ernā,

—   tad ar šodienu es vairs tā neesmu.

«Viņa runā tā, it kā nekad nebūtu dzirdējusi, ka Hitlera trieciennieki, esesieši un štālhelmieši kaujas ar Sarkanās frontes un Valsts karoga apvienības ļaudīm,» Erna

1 Wandervogel (vāc.) — gājputni.

domāja. «Varbūt dzirdējusi gan, bet nekad nebija redzcjusi.

—   Kad policijia … valsts… tā rīkojas, tad tā ir ļauna zīme. — Šotes kundze domīgi kratīja galvu.

—   Tie ir tie jaunie… tie no Hitlera triecienniekiem, esesiešiem un štālhelmiešiem… — Erna sacīja. — Tie taču tagad ir tie darītāji…

—   Un tagad es zinu, kas ar mani notika pirmīt. Kas bija stiprāks, — Sotes kundze runāja. Viņa saglauda ar abi rokām matus, kuros jau vīdēja pirmās pelēkās cirtas.

—    iKas reiz sociālisma lietai… idejai… stāvējis tik tuvu klāt kā es … tas nekad vairs netiek no tās vaļā … Var gan samulst… var apmaldīties … bet vaļā netiek vairs! .. . Kad es pirmīt jūs ieslēdzu un izvilku atslēgu, tad… ak dievs, kādēļ es jums visu to stāstu?

Viņa klusēja.

—   Hitlers socializēs! … Viņam jāsocialiteē!… Viņš to ir apsolījis! Tūkstošreiz!… Dzīvei jākļūst labākai! — viņa runāja skaļi, it kā gribētu aizdzīt visas šaubas.

Erna neiebilda ne vārda.

—   Viņš ir liels un blonds, — Erna pēkšņi ierunājās.

—    Paskatieties taču vēlreiz, vail Valters… — Sotas kundze piegāja pie loga un izliecās tālu ārā. Erna gaidīja dziļā sasprindzinājumā.

—   Blonds, — Sotes kundze atkārtoja. — Tjem taču galvās ir cepures!… Man ļoti žēl… tomēr būs labāk, ja logu aizvērsim!

Tad viņas gāja uz virtuvi. Aiz viņām aizvērās durvis. Tukšajā guļamistabā iezagās pirmie rīta saules starii kā vienmēr ap šo laiku, ja debess bija skaidra.

Valters Leismans līdz ar astoņiem citiem sēdēja patruļmašīnā. Kad Erna aizbēga, četri policisti viņu aizveda pie auto. Vedot divi viņu turēja aiz rokām, un viens pielietoja sāpīgu policijas tvērienu, lai gan Leismans neizrādīja pat visniecīgāko pretestību. Kad Leismans kāpa mašīnā, Martiks iegrūda viņam ar laidi pa ceļiem. Bez jebkāda iemesla! Viņam pretī sēdēja Fenglers, komunists. Viņa žakete bija saplēsta. Rokas bija dzelžos, un piere asiņoja. Leiamana seja bija satūkusi. Tikai tagad viņš sajuta sāpes nierēs. «Tur kāds man iir iespēris no visa spēka,» viņš nodomāja. Viņš pamāja ar galvu Fengleram.

Mājiens nozīmēja: tā las nu ir. Tad viņš pavērās augšup logos. Visur redzēja cilvēkus. Daži bija atbalstījuši galvu rokās. Divas jaunas meitenes uzjautrinājās. Viņas smējās un sarunājās ar kādu pēdējās klases vidusskolnieku, kas sēdēja uz palodzes pretējā nama logā. Vienaldzība, izsmiekls un īgnums raudzījās lejup uz ielu. Kāds virs atrāva no loga savu sievu. Viņš aizcirta logu tik stipri, ka noblarkšķēja rūtis un leitnants Jekels aizdomīgi paskatījās augšup. Leitnants nejutās visai labi… Pie namiem pulcējās arvien vairāk ļaužu.

—   Ja jūs divi ne… — Leismans ar roku aizklāja satūkušo muti.

—   Žaunas ciet! — Martiks kliedza.

—    Kur tad ir otrs? — Leismans jautāja.

Fenglers paraustīja plecus.

—    To viņi vēl meklē! Tur tie var meklēt ilgi. To neviens neatradīs! — Viņš pamanīja, ka Martiks noklausās. — Tas sēž viesistabā, salonā, uz aizkaru stieņa, — viņš sacīja skaļāk.

«Es tiku sacījis: «Žaunas ciet!» — bet tie vēl vienmēr larzā,» Martiks prātoja. «Vai lai turu tiem šautenes laidi pie deguna? Tam vienam jau tā kā tā ir pārsists purns. Tas atvēsina!»

Policisti atveda pēdējos. Valters Leismans redzēja, ka tas ir vecais Artūrs Germers. Tas bija cilvēks, kas pat mušai nedarīja pāri. Germers gribēja nosēsties blakus Leismanam.

—   Tur tālāk! — Martiks sauca.

Germers tomēr nosēdās blakus Leismanam. Viņš nokrita krišus uz sēdekļa. Tas ir pieveikts, Leismans nodomāja. Tam ir bailes.

Martiks ielēca mašīnā.

—   Vai jūs nedzirdējāt!… Tur aizmugurē!… Seit starpā nāks kāds no mums!

—   Ļaujiet man taču sēdēt, — vecais Germers runāja lūdzošā balsī un lūkojās Martikā ar pazemīga suņa acīm.

—    Ļauj taču viņam! … Viņš ir samocīts! … Jūs taču redzat! — Leismans sacīja.

—   Tur tālāk! — Martiks kliedza un sita ar šautenes laidi pa Germera kurpēm.

Lai to redzētu un pielēktu klāt, Leismanam vajadzēja

tikai vienu mirkti. Ar vienu vienīgu rāvienu viņš atņēma Martikani šauteni

—   Liec to viru mierā!… Mēs neesam lopi!… To tu ievēro!

Martiks satvēra šauteni. Leismans to neatlaida. Viņa seja nobāla aiz satraukuma.

—   Valter! … Nodod šauteni! — pārējie brīdinot sauca.

Tie viņam māja no ielas.

—   Met nost! Nedari muļķības!

Tad Leismans izrāva šauteni vclreiz un nometa to uz grīdas. Martiks jau noliecās, bet tad atģidās.

—   Uzcelt! — viņš sacīja Leismanarn.

Leismans piedūra pirkstu sev pie pieres. Tik stipri, ka iesāpējās.

—   Lai es savā mūžā butu tik dulns! Uzcel pats. Manis dēļ vari atstāt arī guļam!

—   Uzcelt šauteni! — Martiks draudīgi sacīja.

Bet Valters izlikās, it kā nekā nebutu dzirdējis. Viņš pametia ar galvu Fengleram. Tas nozīmēja: vai tu dzirdi, kā šī lakstīgala ķērc?

Tad šķietami garlaikots viņš skatījās uz kādu namu. Tur, cetuftajā stāvā, pa divi blakus esošiem logiem plīvoja divi karogi. Viens sarkans un otrs ar kāškrustu.

—   Pavēro, Artūr! — Valters uzlika savu roku uz Germera gurna. — Naidīgi brāļi! Varbūt tēvs un dēls!

Germers nepakustējās. Viņš tur sēdēja sabrucis un saplacis. Sasistā kāja neskāra grīdu. Germers bija to pievilcis sev klāt. Tik ļoti sāpēja laides trieciena trāpītie pirksti. Bet viņš neteica ne vārda.

Leismans novērsās.

Leisimans varbūt būtu pacēlis šauteni. Bet, kad v; ņš reiz bija teicis: nē, tad neviens uz pasaules viņu nepiespiestu noliekties pēc šautenes. «Vienalga, ja tie mani arī nosistu,» viņš domāja. «Tas droši vien ir muļķīgi, bet tāds nu es esmu.»-

Martiks nojauta, ka neko nepanāks. Viņu kaitināja vairāk par visu tas, ka pie mašīnas stāvošie policisti visu redzēja un dzirdēja. Jau akcijas sākumā viņš bija slinks un bailīgs, tāpēc leitnants Jekels bija nosauciis viņu par draņķīgu slaistu. Tagad ar sevišķu brutalitāti, kas viņam

nemaz nepiestāvēja, Martiks centās visu atkal izlīdzināt. «Butu es labāk palicis vulkanizēšanas darbnīcā Cvikauā,» viņš prātoja un noliecās pie šautenes Nr. 25262. Tas izskatās, it kā es klanītos to priekšā, kas sēž mašīnā. No ielas atskanēja roku plaukšķināšana, kurā jaucās smiekli un kodīgas piezīmes. Strādnieki un sievietes līksmoja, ka Leismans nepadevās. Leitnants Jekeis nosvilpa signālu.

—   Sakāpt!

Jekeis pēkšņi kļuva steidzīgs. Sis ragulops Martiks te spēlē nožēlojamu teātri, viņš nodomāja.

Policisti salēca mašīnā. Apcietinātos saspieda ciešāk. Trim policistiem nebija vietas. Tie stāvēja uz pakāpiena un turējās, — varēja redzēt, ka tā tie iedresēti, — ar kreiso roku tam nolūkam ierīkotos turekļos. Tie stāvēja un sēdēja tik cieši kopā, ka Leismans vairs neredzēja, kas notiek ar biedriem uz ielas. Tiem ļāva aiziet.

Auto drāzās ātrā gaitā uz policijas kazarmu Planicas ielā. No namu logiem nokarājās lejup sarkani, melnsarkanzellaini un kāškrusta karogi.

—    Ievēliet vācu nacionālistus! Tēvzeme ir vislielākās briesmās! — kliedza kāda skaļruņa balss no pretimnākošā auto.

—    Vai dzirdēji, Artūr?… Tagad tev skaidrs, — Leismans teica vecajam Germeram, lai viņu iedrošinātu. Tas sēdēja vēl arvien salīcis, un Leismans juta, ka Germers trīc. Vecais tekstilslrādnieks neatbildēja. «Kaut jel iarī es būtu braucis mājās ar tramvaju,» viņš domāja. «Bet es negribēju būt bailīgs. Un tā tas notiek, kad negrib tiltus atstāt nelaimē.»

—    Tev, Artūr, neviens nekā nevar pārmest, — Leismans ieminējās. Germers paskatījās viņā tikai no sāniem. Viņš neuzdrošinājās runāt, jo kāds policists klausījās. Kopš 1910. gada viņš bija sociāldemokrātu partijas biedrs. «Policija, tā taču bija un tā taču ir mūsu policija,» viņš domāja. «Kopš tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitā gada tā taču ir mūsu policija. Un tagad es sēžu šeit kā noziedznieks. Tā tas ir, to es neesmu gribējis. Par to es neesmu cīnījies un iekasējis naudu arodbiedrībai.»

Cīnījies, tas viegli pasakāms. Cīnījies! Vai tekstilstrādnieks Artūrs Germers, dzimis 1873. gada 15. maijā

Grīnā pie Hemnicas kā zemnieku kalpa un kalpones vienīgais dēls, vai viņš patiesi visā savā mūžā bija cīnījies par labāku pasauli? Nē, viņš bija skrējis tikai citiem līdz, biedra naudu maksājis, kasiera amatu pildījis. Tas bija garš ceļš no 1910. līdz 1933. gadam. Ka šim ceļam tagad tāds gals, norādīja, ka tas kopš 1919. gada nav vairs īstais ceļš. Toreiz strādniecība saskaldījās. Un tad gāja lejup no kalna. Viņš bija tik izmisis un satriekts kā 1916. gadā, kad saņēma frontē vēstuli, ka eksplozija saplosījusi viņa sievu munīcijas fabrikā.

Planicas ielā kazarmu tuvumā patruļauto signalizēja, un, kad tas lēnām iegriezās, vārti jau bija atvērti. Tikko zaļais auto iekļuva aiz vārtiem, tie aizcērtoties nodraikšķēja.

—    Izlādēt! — leitnants Jekels sauca, un to, kas taigad notika, nevarēja apzīmēt citādi. No auto norāva visus deviņus strādniekus. Tiem bija jāsastājas pēc auguma.

Atvērās komandiera istabas logs. Virsleitnants Ime atbalstīja rokas uz palodzes.

—   Vai tas ir viss? — viņš sauca.

Leitnants Jekels piesteidzās pie loga, pieņēma brašu stāju un ziņoja.

—    Tā gan, tas šodien sākas pavisam jautri! — Viņš vērīgi aplūkoja deviņu cilvēku ierindu.

—    Kas tad tas tāds, tur tas puskailais! Tam taču nav zaļā krekla!

—    Kāds Fenglers! No komūnas, virsleitnanta kungs!

—    Aha! Kungi veic vienotu akciju, ko? — Viņš aizcirta logu.

Leismans stāvēja Fengleram blakus. Tam vēl arvien rokas bija važās.

—   Nostājieties pieklājīgi! — kliedza leitnants Jekels.

—   Tūliņ nopratinās, — viņš sacīja vienam no policistiem, kas bija ielenkuši tos deviņus un sarunājās, kamēr patru]auto novietojās pagalma vidū.

—   Tu, — Valters klusi teica Fenglenam, — es tevi neaizmirsīšu!

—    Nāc, — Fenglers sacīja. — Būtu mēs vienoti agrāk, tad tagad nestāvētu šeit.

—   Ne vārda! — iejaucās starpā kāds no policistiem.

—   Tagad ir par vēlu, — Fenglers čukstēja.

—   Nekad nav par vēlu, — Leismans iebilda. Viņš turēja roku pie mutes un izlikās klepojam. Pamatīgi satūcis, viņš nodomāja.

Pēc Jekela pavēles divi rindas policistu ieņēma vietas deviņu strādnieku priekšā un aizmugurē.

—    Pa labi! BrīvsolI — marš!

Tā viņi soļoja uz kazarmas aizmugures ieeju. Katram no apcietinātiem pa kreisi un labi. bija pa policistam.

Vecais Germers kliboja.

—   Nāc! Neatrunājies ar nogurumu! — kāds policists sacīja un vilka viņu sev līdz.

Priekšnamā viņiem bija jānostājas ar seju pret sienu. 'Kāds policists mina uz papēžiem tiem, kuru kāju stāvoklis viņam nelikās pietiekami militārs. Fengleru aizveda pirmo.

—   Sarkanā fronte! — viņš sauca skaļi.

—   Brīvība! — daži atbildēja.

—   Vai jūs esat kļuvuši ārprātīgi! — kliedza kāds no policistiem.

Pie sienas stāvošie dzirdēja plaukšķam sitienus. Bet neviena sāpju vaida. Policistu soļi atbalsojās skaļi. Skrējiena solī viņi raustīja un aizveda Fengleru.

No komandu istabām nāca arvien vairāk policistu.

—   Apkārt griez-ties! — kāds komandēja. Apcietinātos pamatīgi nopētīja. Kāds norādīja uz Valteru Leismanu.

—   Tas hilbersdorfie^os spēlē pirmo vijoli. Sādu teātri tas nospēlēja jau pirms astoņām dienām.

Leismans mierīgi vēroja viņa seju. Policistā viņš beidzot pazina kādu Hitlera trieciennieku no Zīgmaras Sēnauas.

—   Vispirms to tar šauteni! Martikam nākt līdz! — kāds sauca no priekšnama kakta. — Šauteni ņemt līdz!

Kāds no policistiem pamāja Leismanam.

—   Tu!

Trīs vīri viņu aizveda pa gaiteni.

—   Martik! — kāds pāris reižu sauca aiz viņiem. Sauciens atbalsojās visā namā. Martiks bija kaut kur nolīdis. Ar sliktu sirdsapziņu viņš nāca lejup no otrā stāva. Kāds policists atvēra durvis uz nopratināšanas istabu. Leis-

mans tam sekoja. Tad kāds no mugurpuses viņam iespēra, un viņš iestreipuļoja istabā.

—    Kas tad šeit notiek! Nevarat ienākt pieklājīgi, jūs nolādētais lempi! — kliedza kāds vahtmeistars, kas sēdēja pie galda.

—   Atkārtot vēlreiz!

Leismans nekustējās. Policists paņēma viņu aiz rokas un izveda atkal ārā. Tad viņš pieklauvēja un šoreiz laida Leismanu pa priekšu.

Viņi noskaidroja personības datus. iKāds tos pierakstīja ar rakstāmmašīnu. Aiz Leismana atvērās durvis. Bija ienācis Martiks.

—    Nu, kā tad bija ar to šauteni? — vahtmeistars jautāja. Viņš nebija tik jauns kā pārējie.

—   Es sēdēju mašīnā, — Leismans iesāka.

—    Turiet muti, kamēr jums jautās! — dārdoši uzbļāva vahtmeistars, un tad runāja Martiks, kas stāvēja aiz Leismana.

—    Es kāpu mašīnā … tie, proti, bija sasēdušies kopā, kas, kā zināms, ir aizliegts, un, kā es vienam saku, lai sēžas tālāk … un kā eju šim, — viņš norādīja uz Leismanu, — te garām, viņš aizliek kāju un izrauj no rokas man šauteni… Es kritu, oitādi tas nekad nebūtu noticis.

Vahtmeistars nogaidīja, līdz rakstvedis pierakstīja teikto.

—    Un?

—    Un … tad viņš nometa šauteni uz sola …

—   Un?

—    Un tad es sacīju, lai uzceļ… un viņš neklausīja …

—    Un? — vahtmeistars jautāja atkal.

Spiež pasacīt visu, Martiks nodomāja.

—   Tad es to uzcēlu.

—   Vai šautene bojāta?

—    Nē, vahlmeistara kungs!

—   Parādi!

Vahtmeistars piecēlās, paņēma šauteni rokās un rūpīgi apskatīja.

—   25262, — viņš sacīja rakstvedim. Tas rakstot mehāniski atkārtoja numuru.

m

—   Tagad jūsu rinda! — Vahtmeistars pievērsās Leismanam.

—   Tas nav taisnība, — Leismans sacīja.

—   I<o? Tas nav taisnība? — Vahtmeistars pameta ar galvu Martikiam.

—   Vai jums ir liecinieki?

—   Jā gan! Biedrs Ceidlers visu katrā ziņā redzēja, — Martiks nedroši sacīja.

—   Tātad Leisman, kas nav taisnība?

—   Es neaizliku kāju . .. viņš sita ar šauteni vecajam Germeram … Uz tādu nekaunību nevaru mierīgi noskatīties. Šis vecais vīrs ir pilnīgi nevainīgs… Kā šim puisim ienāk prātā šo vīru sist ar šauteni?… Bez jebkāda iemesla!… Vai esam jau tik tālu?… Es pieprasu, lai šo lietu noskaidro!

Leismans savilka dūri.

—           Lēnāk! … Lēnāk! — iejaucās vahtmeistars.

—   Jums jāstāsta mierīgi viss pēc kārtas. Mes taču gribam to noskaidrot… Tādēļ jau mēs esam šeit… Tālad jūs atzīstat, ka izrāvāt viņam šauteni no rokas?

—   Jā … Un es to darītu atkal! … Kad nežēlīgi apietas ar cilvēku, tad imanī viss vārās.

—   Varbūt būtu labāk, ja jūs nebūtu tik nekaunīgs … Jūs karstgalvi!

Šai mirklī virsleitnants Tme pārtrauca vahtmeistaru. Pa vaļējo bīdlodziņu tas viņu bija noklausījies pratināšanā un nācis šurp.

—   Aizvediet prom to. vīru!

—   Aizvest? — jautāja vahtmeistars.

—   Jā gan! Aizvest!

—   Es pieprasu, lai mani nopratina! — sauca Leismans.

—   Gan vēl pienāks jūsu kārta! Uz to varat paļauties! — Ime asi atteica.

Policists ar Leismanu izgāja ārā. «Es gribētu zināt, kas man pirmīt slepeni iespēra,» Leismans domāja, «ejot garām policistiem garajā gaitenī.» Pārējie vēl aizvien stāvēja ar seju pret sienu. Policisti tiem bija noņēmuši melnās kaklasaites. Tās karājās pie logu aizgriežņiem. Ziņkārīgie bija nozuduši. Apsargāja vēl tikai trīs policisti.

Virsleitnants īme staigāja pa nopratināšanas istabu šurp un turp. Rokas bija bikšu kabatās. Viņš apstājās Martika priekšā.

—   Martik, jūs esat veca aita! Policistam, kas Jauj noņemt sev šauteni, nav gods! 'Ko jūs tur šodien atkal savārījāt, tas apkauno visu noda]u … met ēnu arī uz mani… Komandieris, kam i'r šādi viri, neder nekam! — Viņš pavērās vahtmeistarā.

—   Tā taču ir, Matej? — Vahtmeistars palocīja galvu. Ime pavērās rakstvedi.

—   Tieši tā! — tas sacīja.

—   Es vēl, Martik, pārdomāšu, vai man neierosināt pret jums lietu! Prom! …

Marliks pagriezās un gāja uz durvīm. Kad viņš tās bija aizvēris, īme uzsēdās uz rakstāmgalda. Vahtmeistars steidzīgi pastūma rakstāmpiederumus pie malas. Tā bija vieta, pret kuru īme mēdza atbalstīt savu roku.

—   Ja mēs šo atgadījumu protokolējam, mēs uzbraucam sēklī. Jūs zināt, kā jaunās iespaidīgās iestādes uz tamlīdzīgiem notikumiem skatās. Tagad atkal domā kareiviski! Paldies dievam, Vācijā tagad atkal domā kareiviski! Reztiltāts! Lieta skar mani, jūs, mūs visus. Iedomājieties: vēl 1933. gada 5. martā Hemnicas aizsargpolicija jauj, ka to atbruņo Valsts karoga apvienības ļaudis! Neiedomājami! Tātad: nerunāsim vairs par to!

Rakstvedis izņēma no rakstāmmašīnas loksni līdz ar kopijām, īmes acu priekšā tās saplēsa un iemeta krāsnī. Tad viņš papīru aizdedzināja. īmi vairs neinteresēja Leismans. Bija piezvanīts no Hitlera trieciennieku pulka. Leismans jāatstājot viņiem. Tur vēl jānolīdzinot kāds vecs rēķins. Pats par sevi saprotams, ka virsleitnants Ime apsolīja.

Pirms tam uz Planicas ielas kazarmām bija jau piezvanījis kāds no Melnsarkanzeltainā valsts karoga apvienības Hemnicas nodaļas vadības.

—   Astoņi aizturētie Valsts karoga apvienības biedri ir atbrīvojami. Ko jūs darāt ar komunistu, nav mana darīšana, tā ir jūsu lieta.

—   Kā tad jūs, kungs, to praktiski iedomājāties?..; Ļaudis vispirms jānopratina … un tad jau noskaidrosies,

vai viņi paliek šeit vai arī tiek atbrīvoti, — Ime bija atbildējis.

—   Pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, redzams, ka nav pamata tur aizturēt tos astoņus, pieci no tiem ir sociāldemokrātu partijas biedri. AAēs darām tevil uzmanīgu, ka pretējā gadījumā apstrīdēsim vēlēšanu rezultātus. Tu pats taču zini, ka šodien ir svarīga katra balss.

—          Pats par sevi saprotams! — Ime bija atbildējis,

—    Es palūkošu, ko tur varu darīt. Bez pamata neaizturēšu.

Tas bija pēc pulksten četriem. Varbūt tas bija vēlāk? Valters Leismans to nezināja. Viņi tam bija atņēmuši visu. Rokas pulksteni, kaklasaiti, bikšturus, kabatas portfeli, pat brūno saišzābaku saites. Zābaku augšējās daļas āda tagad vērās uz abām pusēm. Leismans sēdēja kamerā uz cementa grīdas. Guļamlāva bija pacelta un pieskrūvēta pie sienas. Viņš atbalstīja galvu rokās un atspieda elkoņus pret ceļiem. Tas nebija nemaz tik vienkāršii, viss sāpēja. Sapampusī seja un kreisā niere. Sāpju dūrieni nebija izturami. Dažreiz sāpes pārstāja. Bet tad atgriezās vēl jo asākas. Ievainojums zem acs bija pārklājies ar kreveli.

Kas bija noticis ar Ernu? Droši vien tie bija viņu notvēruši un atraduši pistoli 08. Divii gadi, varbūt pat pieci, tie viņam bija nodrošināti. Un ari Ernu tie iemetis cietumā. To taču sauca par līdzdalību. Aizliegtu ieroču turēšanu. Nabaga meitēns! Tas bija, briesmīgi! Bet nebija grozāms. Nebūtu es iebāzis to krāmu kabatā! Vai arī būtu aizsviedis prom! Bet' tad viņiem būtu bijis iegansts vērsties pret visiem.

Valters Leismans domāja par sievieti pie loga.

—   Velns parāvis tādu sievu! — viņš murmināja. Viņš grieza zobus. Bija sāpīgi. Tā, lūk, tas tagad ir, ja par kaut ko iestājas! Biedru no komūnas tie bija briesmīgi apstrādājuši! Varbūt viņš sēž blakus telpā. Tā jau bija pašnāvība piedalīties cīņā pie nama, kur pats dzīvo. Kur katrs viņu pazīst. Ļaudis taču zina viņa vārdu. Bet tas bija krietni, pārāk krietni! Uzcelties un palīdzēt! Varēja tikpat labi palikt gultā. Kāda viņam gan daļa gar Valsts karoga apvienību! Viņš taču ir komunists!… Ja mēs no sākta gala būtu gājuši kopā, tagad tā nebūtu nolicis.

Komunisti1 gribēja apvienošanos, atkal un atkal to apliecināja. Bet sociāldemokrātu partija negribēja. «Ari es nekā negribēju dzirdēt par to,» Leismans sev atzinās. Tā tagad izbaudām lozunga «maršēt šķirti» sekas!

Leismans sēdēja tā, ka viņa mugura bija pievērsta durvīm. Pa augsto, aizrestoto logu kamerā slīpi krita gaisma. Viņpus dzelzs stieņiem nebija nekā. Pat mākoņu nebija, tikai pelēka debess. Bet varbūt tā bija zila? Neviena zara, nevienas lapas.

Pa lodziņu kameras durvīs brīžam paskatījās kāda acs. Tādēļ viņš bija pagriezies ar muguru pret durvīm. Nav nekā ļaunāka kā šādas ar dzelzi apkaltas durvis, Leismans domāja. Tās stāv tev priekšā … aizsprosto ceļu uz dzīvi… un blenž tevī… Ar īstu aci… Durvis ar dzīvu aci, ar cilvēka aci! … Un viss ir klusu. Tu dzirdi tikai pats savu elpu, un, ja tu slidini papēdi pa grīdu, tu dzirdi arī to. Un, ja tu runā pats ar sevi, ja tu ko saki, tad ir tā, it kā tu tas nebūtu bijis.

Viņš izdzirda zābaku soļus gaiteni. Tie bija jau dzirdēti. Līdz šim tie bija gājuši garām. Tagad tie apstājās pie durvīm. «Nu blenž manā mugurā,» viņš nodomāja. Skrapstēja atslēga. Atvēra durvis. Leismans sēdēja un nepagriezās.

Aiz viņa stāvēja trīs policisti.

—    Nupat kā ziņoja pa radio: Brauns un Severings likuši kājas pār pleciem, esot jau Šveicē! Ko nu teiksi, reihsbanān?1

Leismans klusēja.

—   >Ko teiksi? — viens nelikās mierā.

—    Ko lai viņš saka? Bikses tam pilnas! Tu taču redzi!

Mānīšanās, Valters Leismans domāja. Bet to sacīt

nav nekādas jēgas.

—    Piecelies, tu draņķa muca! — viens sauoa. Leismans nekustējās.

—    Piecelties! — Tas skanēja jau citādi:. Viņš mirkli padomāja, vai netēlot slimo vai ārprātīgo. Bet tad piecēlās. Niere sāpēja, viņš piespieda to ar roku.

—   Šis zellis meklē pistoli! — viņi smējās.

1 Palama, kādā sauca Valsts karoga apvienības locekļus (no vācu vārda «Reichsbanner» — valsts karogs). Tulk.

—   Tavu netikli mēs notvērām, tā ka zini! — viens viņu biedēja.

Tad tie viņu veda atkal pa garo gaileni. Kas notiks tagad? «Nopratināšanas istabā uz galda atradīsies 08,» viņš domāja. «Ko es atbildēšu? Viņi mani konfrontēs ar Ernu…»

Viņš nezināja, ko domāt, kad tie ieveda viņu istabā, kur pirms dažām stundām viņam atņēma lietiņas. Viss, kas bija atņemts, atradās uz barjeras pa tvērienam.

—   Leisman, jūs esat atbrīvots, — sacīja kāds rakstvedis.

Desmit minūtes vēlāk kāds policists pavadīja viņu līdz galvenajai izejai. Postenis piespieda pie sienas kādu pogu, un dzelzs durvis čīkstēdamas atvērās.

—   Joz prom, banān! Cerams, ka esi izārstēts! — policists sauca, Leismanam aizejot.

Valters Leismans uzelpoja. Pēkšņi debess vairs nebija pelēka. Zila tā bija, zila, un mazi, jautri mākonīši! peldēja augsti gaisā. Augsti… Augstāk vairs nevar, Leismans domāja. Un aiz prieka viņam aizrāvās elpa, ja tie mani atlaida, tad Ernu tie nav notvēruši… Noteikti ne! Tā tik ir meitēns, šī Erna. Sazin jods, kā viņa ar visu to atkal tikusi galā! Sazin jods!

Kāds jauns puisis iespieda Leismanam rokā skrejlapas. Desmit uz reizes. Desmit ar to pašu tekstu. Puisis gribēja no tām atbrīvoties.

—   Vari dabūt vēl vai'rāk, biedri! … Ja tev vajadzīgs papīrs… divi dienās iespiedkrāsa ir nožuvusi! Citādi tev pēc katras reizes jāliek roka zem krānal… Bet Hugenbergam papīrs ir labs! Kā Ķīnas kreps!…

Valters smēja. Viņš gāja ātrāk. Viņš steidzās uz Hilbersdorfu. Vēlēt! Nupat kā pulksteņi1 bija_situši piekto stundu, un pie vēlēšanu iecirkņiem laužu drūzma spiedās garām vīriem, kas aizturēja cilvēkus, kuriem pie krūtīm bija propagandas plakāti.

Skrejlapas mētājās uz ielas, sadriskātas turējās pie namu sienām un dēļu sētām. Vai patiešām (audis bija tik svārstīgi, ka līderi varēja domāt vēl pēdējā minūtē ar apdrukāta papīra gabalu panākt izšķiršanos uz vienu vai otru pusi? Vai) tiešām eksistēja trīsdesmit un pat vairāk politisku recepšu ceļam augšup … vai arī bija

tikai viens vienīgs taisns ceļš?… Viens bija skaidrs, vairākumam jānak pie varas. Strādnieki un zemnieki, tie taču bija vairākums! Vai tie kaut reizi ieguva varu, vismaz tai tuvumā tika? … Varbūt 1919. gadā. Un vai divi lielo strādnickpartiju nevienprātības un daudzo siko nogrupējumu dēļ viņi tagad nebija tālāk no varas kā vēl jebkad? … Kas valda Vācijā? … Tauta ne!…

Valters Leismans zināja, kas viņam jāvēlē. Pirmo reizi savā mūžā viņš to zināja. Tagad bija tikai vien-?, uzdevums: visasākā pretošanās fašismam, kuram skrēja pakaļ pilsonība, kas bija kapitulējusi bez noteikumiem, un kunam ar proletārisku sparu un apņēmību neprata pretī stāties sašķeltā strādniecība.

Kad trīs sievietes līdzjūtīgi atskatījās, viņš atģidās, ka viņa seja ir satūkusi un ka valkā formas tērpu. Viņš apstājās pie skatloga un apskatīja sevil. Brauca garām automobiļi ar vēlēšanu plakātiem. Tie nogādāja pie vēlēšanu urnām slimos, vecenītes un vecīšus.

Nebija labi formas tērpā iet vienam pa ielām. Un tā Leismans mēroja vairākus apkārtceļus un izvairījās no ielām, kur bija triecienpunkli Hitlera triecienniekiem un esesieši«m. Viņš gribēja nokļūt mājās un tur pārģērbties. Hilbersdorfā Ilelmholca ielā viņu uzrunāja kāds vīrs.

—   Tu taču esi Leistners?

—   Mani sauc Leismans …

Vīrs palocīja galvu. — Cilvēk, kurp tu ej?

—   Mājup!

—   Tu nevari tikt mājās!… Tu taču dzīvo iepreti Edekai?

—   Jā!… Sētas namā …

—   Hitlera trieciennieki sēž EDK namā… Tie ir novietojušies sētas galā, gaida tevi.

—   Redz, kā! — Leismans sacīja. Viņš bija satraukts, bet neizrādīja to. — Par to nebiju padomājis… Ko tad tur lai darām? — Viņš paskatījās uz savām kājām. — Sie kankari ir jānovelk… Man jāiet vēlēt!

—   Mājās tu netiec!… Uzmanies!… Man iir priekšlikums: nāc pie manis! … — Tad vīrs pārdomāja. Viņš bija tuvu četrdesmitiem. Izskatījās kā strādnieks. Leismans palūkojās uz viņa rokām. Tas bija strādnieks. Tad

vis pakratīja galvu. — Tas tomēr neiet!… Pie manis tu nebūsi drošībā. Arī pie manis ir biezs gaiss! Esmu pie tā jau pieradis … Un tā to dažreiz piemirst!… — Virs pārdomāja vēlreiz. — Pag, pag!

—   Valsts karoga apvienībā tu neesi? — Leismans ieminējās.

—    Nē-e!… Krietnu gabalu tālāk pa kreisi… kur viss ir aizliegts!

—   Sarkanās frontes savienībā?

Vīrs palocīja galvu. — Tagad zinu, pie kā varam iet. .. Pie ta tu būsi drošībā.

Pēc īsa brīža viņi iegriezās pa kreisi aiz ģimenes dārziņiem. Pēkšņi Leismans kļuva nedrošs. Varbūt viņš ved lamatās. Leismans ilgi vēroja vīru. Tad nodomāja: iešu, lai notiek kas notikdams.

Vīrs aizveda Leismanu pensionētā arodskolas skolotāja Ašenbeka dzīvoklī. Ašenbeks bija vienmēr bijis liberāls. Viņš vienmēr bija nodevis savu balsi par demokrātiem. Kopš Mārauns no Jungdo bija pievienojies Vācu valsis partijai, Ašenbeks nezināja vairs, kurā partijā sevi skaitīt. Ašenbeks bija labsirdīgs cilvēks un izpalīdzīgs, kur vien tik varēja. Leismana pavadonis aizgāja pie Ernas vecākiem. Viņš satika Ernu, un stundu vēlāk Erna un Valters stāvēja viens otram pretī pie Ašenbeka dzīvokļa durvīm. Viņi krita viens otra apkampienos.

Ernas acis kļuva mitras.

—   Valter, kāds tu izskaties, — viņa iešņukstējās.

—    Nu, nu, — viņš mierīgi sacīja un liegi uzsita tai pa muguru. — Es tev pēkšņi vairs nepatīku? … — Valters bija nomazgājis seju Kreisā acs bija aizsieta. Ansis, Ernas brālis, atnesa Valtera mantas. Viņš tās bija iznesis no dzīvokļa.

—   Tie tevi vēl vienmēr gaida, — Ansis sacīja, atverot čemodānu. — Nebija nemaz tik vienkārši! Un tava saimniece liek pateikt, lai tu izvāc visas savas grabažas. Viņai ir bailes. Hitlera trieciennieki var izdemolēt dzīvokli.

—   Tādi nelieši! — Vecais Ašenbeks dusmās soļoja pa istabu šurp un turp.

Viņš vairs nesaprata šo laiku.

Valters Leismans pārģērbās. Tad viņš gāja uz vēlēšanu iecirkni. Daži draugi no Valsts karoga apvienibas viņu pavadīja. Ap vēlēšanu iecirkņiem viņi bija rioorganizējuši apsardzību, kas darbojās labi.

—   Cerēsim, ka tu nevēlēji pareizi, — kāds pa jokam ieminējās, kad Valters iznāca no vēlēšanu iecirkņa.

—    Par to jūs varat būt droši! — Leismans attrauca. Viņa atbilde skanēja strauji un spēcīgi.

Viņi bija vienis prātis, ka Leismanam pagaidām jānozūd no redzes loka. Kāda dzivokļa virtuvē visu norunāja. Viņi iedeva tam zīmīti ar adresi.

—   Fogtlandē Auerbahā tev būs laba dzīve, — viņi sacīja un paspieda Valteram roku.

Stundu vēlāk Leismans sēdēja vilcienā. Viņš bija sameklējis sev vagonā tukšu kupeju. Pa ceļam iekāpa kāds virs. Viņi sāka sarunāties. Vīrs negribēja ticēt, ka Valters cietis negadījumā ar motociklu. Galu galā Leismans pastāstīja viņam, ko bija piedzīvojis. Pamanot, ka blakus kupejā kāds noklausās, viņi runāja klusāk Iebraucot nākošajā stacijā, vīrs no blakus kupejas izkāpa.

—   Hallo! … Kungi!… Seit sēž kāds no komūnas. Kāds, k«s grib diegt prom! — viņš kliedza.

Valters uzlēca stāvus. Viņš ieraudzīja, ka no per ona pāri sliedēm uz vilcienu skrien divi trieciennieki, vienam saitē bija vilku suns. Tad stacijas priekšnieks žigli pacēla balto signālu.

—   Aiziet! — vilciena konduktors nokliedza un uzlēca uz pakāpiena. Ari viņš pēkšņi kļuva steidzīgs.

Kāds pusducis piena kannu palika neiekrauts stāvam pie sliedēm.

—   Mums ir piecu minūšu nokavējums, — stacijas priekšnieks ieminējās, kad trakoja Hitlera trieciennieki.

—   Tu pēdējo reizi pacēli savu ķelli, — draudēja !as, kam bija suns. Stacijas priekšnieks abus atstāja. Viņam jau kopš vairākām dienām bija zināms, ka viņu nomainīšot kāds nacists.

—   Pagrieziet pulksteņus pieci minūtes uz priekšu! — viņš uzsauca kolēģiem, un iie brīnījās, ka viņa seja staroja.

Apbruņojuma pārvaldes 4. nod.

Dienestvieta CM

Bet lini 1938. g. 15. maijā

Mājas tālrunis: 349

Aktu šifrs Nr.: 246

Attiecas uz: Karabine 98 k, Nr. 25262

Sakarā ar: Akcija «Votāns» (Slepeni)

Reģ. Nr.: 248

Noskaidro/s. ka karabine 98 k, Nr 25262 ir viens no tiem ieročiem, kurus sakara ar varas pārņemšanu aizsargpolicijas (tienesi vietas izsniedza trieciennieku virsvadībai (turpmāk isi apzīmētu ar Tu) drošības, miera un kārtības uzturēšanai un mdrosināšanai. Konstatēts, ka augšmin. ieroci aizsargpolicija Hemnicas pilsētas Planicas ielas kazarmā izsniegusi triecienvienibai 3/187 (Certaua Saksi jā).

Saskaņā ar Tv 1933. g. 11. V rakstu triecienvienibu apbruņotanai bija tikai pagaidu raksturs, tātad tā ir terminēta, un firers un reihskanclers paziņoja, ka nākotnē reihsvērs ir atzīstams kā vienīgā ieroču vara, tādēļ tagad ierocis Nr. 25262 ir jānodod vācu reihsvēram Līdz ar to vairs nav spēkā visi iepriekšējie lēmumi šai lietā. Ar šo tiek dots rīkojums par karabīnes 98 k tūlītēju nodošanu vācu reihsvēram. Par lietas gailu ir atbildīgas pakļautās dieneslvietas. Izpildes ziņojumu jāsniedz ne vēlāk kā 1933. g. 14. VI.

Bizels, nod. vadītājs.

1933. gada 20. jūnija priekšpusdienā, kad sienas pulksteņa rādītāji ir netālu no cipara desmit, nodaļas vadītāja BIzela roka satraukti! bungo pa rakstāmgalda virsu. Roka nupat kā ir izpildījusi parakstīšanas ceremoniju šādam protokolam:

Protokols

Attiecas uz: Ķarabine 98 k, Nr. 25262

Sakarā ar: 7riecienvienību pulka 1933. g. 13. VI raksts

Reģ. Nr.: 3-18

Atkrīt izpildes ziņojuma sniegšana par augšmin. ieroča pāriešanu no triecienvienibu lietojuma reihsvēra rīcībā.

Pamatojums: Ir pieteikts karabines 98 k, Nr. 25262 zudums, kā tas redzams no pielikumiem [triecienvienibu pulka raksts, ziņojums par notikumu dienestpakāpē pazeminātā bij. triecienvienibas šturmfīrera (vienība 3/187 Certaua Saksijā) Herberta Šmetkes apgalvojums (pielīdzināms zvērestam), Tv Minhenē 1933. g. 10. VI atzinums utt., uti j. Saskaņā ar liecinieku izteicieniem (sk. nopratināšanu protokolus pielikumos) zudums noticis cīņā par varas pārņemšanu.

Pavēle. Zuduma pieteikums (1918. g. 3. XI meklēšanas pavadzīme) līdz ar to iegūst no jfaina iedarbības un likuma spēku. Ierakstu «Heinersdorļas šauteņu fabrika» utt., «Krancs, Uerliards» utt. vietā jāliek atbilstošie jēdzieni «Kamsdorfa pie Certauas Saksijā» un «nezināms». Visām attiecīgajām iestādēm iāuzsāk Ieroča Nr 25262 meklēšana. Ziņojumi resp. ziņojumu koriģējumi jāiesūta šeit lidz 1933. g. 20. jūlijam un tad vajadzības gadījumā ik pa

2    mēnešiem katra 2. mēneša 20. datumā.

Berlīnē 1933. g. 20. jūnijā

Bizels, nod. vadītājs.

Bīzela kunga skatiens skar ģīmetni pie sienas. Sau Ies stars krīt slīpi uz ūsām ģimetnē Tās vēl arvien no karājas uz leju, bet to gali spēcīgi slienas augšup.

VIŅI VĒLAS TIKTIES AR STIKSU

Ūligs drebinoties pavilka segu līdz pat mutei. Viņš juta, ka ir saaukstējies. Kaklā sāpēja, pat siekalas rijot. Arā naktsvējš stipni pūta pret slēģiem, un, kad tas no kūts puses īsiem, spēcīgiem grūdieniem brāza pret mazo namu, sniegs pa slēģu plaisu švirkstēdams spiedās pie rūts. Blakām guļamistabā skaļi lūdza dievu. Caur durvīm Ūligs saprata katru vārdu. Ik naktis viņi slepus noslēdza durvis. 'Kādreiz naktī viņš gribēja iziet, bet durvis bija ciet. Ap astoņiem no. rīta tās vienmēr bija neaizslēgtas. So lūgšanu aiz durvīm viņš zināja vārdu pa vārdam. Viņi sacīja to kopīgi. Kasperzinskis augstā, trauslā balsī, it kā mēģinātu dziedāt, un nepavisam ne tā, kā viņš parasti runāja. Sieva cietā silēziešu izloksnē, ne tik sirsnīgi un monotoni, bet skaļi un steidzīgi, it kā «Jehova uz skanošā kalna» viņu uzklausītu ātrāk par viņas vīru.

Lūgšanai piemita kaut kas nomācošs. Ūliga roka nespēja ilgāk palikt zem gultas segas. Viņš tvēra pēc koka bumbas uz gultas gala. Tai bija garš kāts, un to varēja grozīt.

Ūligs domāja par kasti. .

Kad viņš pēc pēdējās apspriedes, kur bija atstājis visu, kas juridiski varētu liecināt viņam par ļaunu, tumsā

ienāca šai dzīvoklī, kaste atradās zem viņa gultas. Tā bija pabīdīta pie pašas sienas, viņš to nebija tūlīt atvēris, bet iesaucis istabā Annu Kasperzinsku. To esot nodevis kāds jauns cilvēks. «Jūsu viesim,» tas teicis un, pirms viņa paguvusi kaut ko jautāt, bijis jau pa pakāpieniem lejā un prom.

Tā bija šaura, gara kaste, ietīta saburzītā iesaiņojamā papīrā un nosieta. Sieviete atnesa viņam knaibles un kaltu un, kad viņš bijia noņēmis vāku, sāka skaļi raudāt.

—   Šautene! Šautene!

Ūligs steidzīgi atkal aptina dzeltensarkano eļļaino papīru ap šauteni un par atnesēju vēlreiz apjautajās sievietei, kuras sejā vēl ēnojās bailes. Viņa tikai zināja, ka jauneklis bijis ap divdesmit gadu vecs un valkājis zilu kuģinieka cepuri. Nav bijis ciema iedzīvotājs: tos viņa visus pazīstot.

Ūligs atminējās, kā viņa it kā aizsargādamās pacēla rokas. «Šautene mājās! … To es necietīšu!»

Kasperzinskis, pārnācis no savas maiņas, noteica: «Tā droši vien ir šautene, ko viņi toreiz atņēma triecienvienībai… toreiz viņi taču noņēma to kramenīcu kādam Cerlauas„šlurmfīreram …»

«! Kas?» Ūligs jautāja.

Kasperzinskis paraustīja plecus.

«Man tu taču vari teikt!»

«Es nezinu!» bija atbilde.

Ūligs zināja, ka biedriem ciemā Ir triecienvienības šautene un ka tā aprakta kādā ģimenes dārziņā. Bet kāpēc viņi atnesa to viņam? Pēdējā vakarā?

Sievietes balss bija labi sadzirdama.

—   Redzi, es gribu pārmācīt jūs un jūsu sēklu un jūsu svētku upuru mēslus mest jums sejā, lai tie tur pielīp … — Lūgšana bija juceklīga un pilna baiļu no tuvās pasaules bojā ejas dienas, un ik nakti pār guļošajiem lidinājās «debešķīgo žņaudzējeņģeļu» tvēriens. Šis rēgs gulēja kopā ar viņiem drēgnajā istabā un uzcēlās, kad no rīta tūlīt pēc pulksten četriem tarkšķēja modinātājs un Kasperzinskis devās darbā uz raktuvēm. Pastāvīgās balles no briesmīgās pastarās tiesas visu dienu mita zem slīpajiem jumtiem, kas bija noklāti ar salpetra putekļiem, tās neredzamas slēpās starp vecajām, sasmakušajām mē

belēm, katrā sievas kustībā, katrā svētulīgā acu skatienā, katrā vīra solī, un tās redzamas pie sienas svēto rakstu izteicienos un virtuvē Zingera šujmašīnu kalendāram blakam lielaja bildē, kurā no trisstura raudzījās liela acs ar garām skropstām, blenzdama ikvienā, lai arī kur tas stāvēja vai sēdēja. Sīs bailes dvesa no virtuves galda atvilktnes. Tur starp sienamās auklas kamoliem un korķiem gulēja pārprastā bībele. Bailes no nāves kā uguni uzpūta sektantu laikraksti, kas visur mētājās apkārt un ko sieva bija nolikusi arī uz Ūliga naktsgaldiņa. Četrdesmit trīs gadus vecam vīrietim nebija viegli dzīvot zem viena jumta ar Kasperzinski' un viņa sievu. Dzīvoklis bija mazs, un vienigi virtuvē bija silti, pat neciešami silti. Viņš nesaprata, ka cilvēki nabadzību pieņem kā dāvanu, un nesaskatīja trūkumā debesu apsolījumu. Jau otrā dienā viņš gribēja aizbēgt. Bet tad viņš tomēr palika.

—    Kur tad tu gribi? 'Kasperzinskus netur aizdomās, es nezimu, kur citur lai tevi novieto, — biedrs B. todien teica.

Ūligs pacēla koka bumbu. Tā bija sasilusi viņa rokā. Viņam gribējās bumbu triekt pret durvīm, bet viņš tomēr ļāva tai izslīdēt no pirkstiem. Tā skāra plecu un nokrita uz gultas segas. Tagad blakus runāja par atmaksas tiesas dienu, par taisniem un netaisniem. Tad izskanēja: «Āmen.» Iestājās klusums. Tikai viņā pusē uz palodzes ātri tikšķēja modinātājs. Tas gulēja uz ciparnīcas. Ja to nostādīja uz kājām, tas apklusa pēc dažiem tikšķieniem. Ūligs domāja par šauteni;

Droši vien biedri gribēja no tās atbrīvoties. Sīs šautenes deļ mazais kalnraču ciems Kamsdorfa bija daudz ko pārdzīvojis. Atkal un atkal notika māju kratīšanas. Pat dārzi tika izrakņāti. Vēl arvien triecienvienība nevarēja samierināties ar zaudējumu.

Bija 1933. gada marts, kad Certauas triecienvienība, esesiešu atbalstīta, ielenca Kamsdorfas strādnieku sportistus. Sturmfīrers Šmetke savus piekritējus atstāja ārā.

—   Tos es likvidēšu pats, šo salašņu biedrību! Kad tie brāļi' nāk ārā, tad stingri virsū! Sadodiet piparus!

Notika citādi. Šmetkem atņēma šauteni, un viņš pats izlidoja pa logu. Bet tad telpā iebruka triecienvienība.

Toreiz zibens ātrumā visā apriņķī izplatījās ziņa:

«Triecienvienībniekam Šmetkem iKamsdorfā atņemta kramenīca! Un kopš tā laika, kopš desmit mēnešiem, ciemā vairs nebija miera. Triecienvienība 3/187 pielika visas pūles, lai atkal atgūtu šauteni Nr. 25262. Pazaudēta šautene — tas bija ļaunāk nekā pazaudēts karogs.

Šmetki degradēja. Kā gestapo komisārs viņš līdz šim veltīgi mēģināja «lietu izgludināt».

Ūligs apmetās uz otriem sāniem. — Tavu ķezu! Ak, — viņš kunkstēja. «Kaut jel viņi būtu atnesuši to vismaz pāris dienu agrāk,» viņš nodomāja. «Par to derēja parunāt. Pats esmu vainīgs: es izvairījos no tā. B. taču zina, ka es rīt ar pirmo vilcienu braucu uz Leipcigu.»

Rīt pēcpusdienā tieši septiņpadsmitos viņam jātiekas ar Stiksu. Viņš nepazīst Stiksu un nezina tā īsto vārdu. Stikss bija VKP Rūras apgabala deputāts reihstāgā, to viņš zināja, un tas bija viss. Ka Ūligam lika tikties ar Stiksu, tas norādīja, ka pagrīdes partijas vadība bija apmierināta ar viņa darbu, ka tā deva jaunu uzdevumu.

Seit iKamsdorfā uzdevumu viņš bija veicis. Darbs bija ildzis septiņpadsmit dienas. Tagad partijas šūna bija atjaunota. Tas nebija veicies tik vienkārši. Sādā ciemā svešinieks ātri duras acīs, un viņu šeit pazina, Komunistiskās partijas darbinieku, kādreizējo delegātu pilsētas domē no tuvējās Certauas. Divdesmit trīsdesmit cilvēki, varbūt vēl vairāk viņu šeit redzēja, bet neviens nenodeva.

Ūligs nenojauta, ka viņš jau bija lamatās.

Jauni, uzticami biedri, cilvēki', kas līdz šim stāvēja iztālēm, pārņēma pagrīdes darba vadību. īstos izmeklēt bija bijis viņa uzdevums. Viņš nebija apmierināts ar veikto darbu. Tāds viņš īstenībā nekad nebija, bet viņš bija netaisns pret sevi. Seit Kamsdorfā viņš piedzīvoja lielu vilšanos. Kāds, uz kuru viņš bija paļāvies un ar kuru rēķinājies, svarīgā brīdī viņu atstāja, viņu un partiju. Iemesls tam bija kāda jauna sieva, kas šim sagrozīja galvu. Kad viņas vīrs bijis prom montāžas darbos, šis līdis pie viņas gultā, viņam ciemā stāstīja. Tā nu bija viņa paša darīšana. Bet, ka viņš līdz ar kreklu novilka arī savu pārliecību, tas bija ļaunāk. Tagad jauno darbu Ūligs bija uzdevis citiem, kādam melala kausētavas g;āmatvedim un divām sievietēm. Uz šiem trim varēja paļauties, to viņš zināja.

Cerams, ka viņi atkal nepielaidīs kļūdu, izdalot [legālu literatūru bez izvēles. Tam tā bija par dārgu. Turklāt tas bija bīstami. Nebija nozīmes iemest «Rote Fahne» 1 kāda nacistu veikalnieka vēstuļu kastītē. Bija pietiekami daudz citu, kuriem šaubās un cīņā varēja dot spēku un drosmi aizliegtie iespieddarbi. Viņš to pateica šiem trim. Bet vai pietiekami skaidril?

Arā vētra bija atslābusi. Klusums nospiedoši gūlās uz smago, mitro gultas segu. Viņš manīja, ka iemigt nevarēs, jo bija nemierīgs un viņam kļuva pavisam karsti. Viņš izcēla galvu no augstajiem spilveniem un atbalstīja to pret gultas malas cieto koku. Sāpes, ko viņš sajuta rijot, nemazinājās. Tikai nepalikt slimam, viņš domāja. Tad viņš izdzirda, ka viņpus sienas sačukstas.

—   Nerunā tik skaļi, — Kasperzinskis sacīja.

—   Tas guļ, — sieva teitea. Un pēc brīža: — Tāds guļ arī bez lūgšanas.

Oliiga roka meklēja bumbu uz gultas segas. Bumba bija mikla. Viņš, to nedzirdami uzlika atpakaļ uz gultas staba.

Bija kluss, tad sieva skaļi sacīja:

—   Tas ieilgst. Viņam jāatstāj māja.

Ūligs nodomāja, ka viņa to saka tik skaļi, lai viņš dzirdētu.

Kasperzinskiis nekā neteica. Sieva gaidīja atbildi, tad teica:

—   Tu jau laikam guli?

—   Nē!

—   Notikums ar šauteni man bija pēdējais trieciens. Un tu stāvi blakām un nesaki ne vārda… Kā tad jūs to domājat, viņš ir šeit jau divi nedeļas!

—   Gan jau aizies …

—   Jau aizies! — viņa iekaisa. — Tas nekad vairs neaizies! To tu redzēsi! Tam te patīk, tas sēdēs pie mums vēl vasarā! Kādēļ tad viņš ir pie mums un ne pie sev līdzīgiem?

iKasperzinskis likās ilgi pārdomājam atbildi.

—    Ko mēs darām viņam, darām Jehovas vārdā un Veisenberga garā! — Un tad pavisam klusi, ka Ūligs

1 Rote Fahne — sarkanais karogs. Vācu komunistiskās pagrīdes izdotā avīze. Tulk.

nevarēja saprast: — Mums jāgaida, ko meistars lems! — Jehovas vārds lika aizrauties viņas elpai. Un meistara vārds iarī. Viņa domāja par «pieskārieniem», ko bija piedzīvojusi ar sektas sludinātāju Johanu Šellenberga kungu. Pirms vienas stundas viņa tam bija pastāstījusi par šauteni.

Ūligs ieklausījās tumsā. Viņš dzirdēja pukstam savu sirdii.

—   Viņš nekad nesaliek rokas, — Anna Kasperzinska nerimās. — Reiz viņš pat zobojās.

—   Tā! — Kasperzinskis draudoši sacīja. — Ko tad viņš teica?

—   Tas, — viņa stiepti novilka, bet iKasperzinskis ar to neapmierinājās.

—   Ko viņš teica? — vīra balss drebēja aiz uztraukuma.

—   Teikt viņš nekā neteica, bet smīnēja un kratīja galvu, kad es lasīju priekšā rakstiņu

—   Jehova viņam piedos, — un, kā nojauzdams, ka Anna nebija ar to mierā, piebilda: — Kā visiem, arī mūsējiem piedod, kad mēs skaidrojam viņa zīmes pie debesīm …

Viņa 'nesamierinājās ar to. — Ja tie atrod viņu šeit, ja viņu atrod … saproti, tad viņii mūs ietupinās …

—    Notiks, kā Jehova grib un kā mēs liecinām, — iKasperzinskis, aiz noguruma neskaidri murminot, atbildēja.

Vairāk nekā Olilgs nesadzirdēja. Čīkstēja kāda gulta. Tagad viņš pagriežas uz sāniem, Ūligs domāja. Bet sieva vēl nedeva mieru. Līdz šim jau viņa nebija nekā panākusi. Meistars Šellenbergs, lielais dziedinātājs, bija Kasperzinskiem teicis, lai viņi Ūligu uzņem. «Viņš ir nelabā apsēsts, bet jūs esat pasargāti. Es gādāšu, lai viņš īstā laikā pazūd.» Anna zināja, ka meistaram kaut kas padomā ar īrnieku tur viņā pusē. Viņa pati reiz bija redzējusi meistaru iznākam no apriņķa valdes Čertauā. Meistars — tas bija gudrs. Taču viņai šķita, ka viss pārlieku ieilgst.

—   Visu dienu viņš sēž virtuvē, un, kad es skaitu lūgsnu, viņš iziet, un, kad kāds atnāk pie viņa, tad viņi ieiet istabā un runā tik klusi, ka neko nedzird.

/

'Kādā papīrā viņa bija pierakstījusi visus, kas nāk pie Ūliga. Tā meistars bija viņai! licis.

Ūligs nesaprata, ko Kasperzinskis atbildēja. Bija atkal sacelies vējš un purināja logu slēģus. Jumta notekas dažubrīd atsitās pie slēģa. Tad ārā atkal kļuva pavisam klusu. Modinātājs tikšķēja ātri, kā steigdamies atgūt kaut ko nokavētu.

Kad sieva atkal iesāka, Ūligs skaļi klepoja. Un tas bija tā, iit kā viņš būtu sviedis gultas bumbu pret durvīm. Viņā pusē pēkšņi iestājās klusums.

Ūligs nodomāja: «Vīrs ir labs, bet sieva mani nevar ciest. Es to varu saprast. Esmu viņai ceļā. Es šeit kvernu, ēdu pie viņas galda, guļu viņas mirušās mālēs gultā un nesalieku rokas lūgšanā …»

«Tev tikai jātēlo dievbijība un jāpiekrīt Annai visās lietās, tad viņa atnesīs tev no pagraba pat sālītu gaļu,» ciema ļaudis ieteica viņam. Ūligs tikai pakratīja galvu. Viņš atteicās no sālītās gaļas.

Viņam nebija iebildumu, nekādu iebildumu pret patiesu dievbijību un arī nekas pret bībeli. Bet viņš ienīda šo liekulīgo svētuma masku kā katru nelietību, kas cilvēkus apmuļķo un pazemo par bezpalīdzīgiem radījumiem.

Kad viņš atnāca šai ciemā, viņu pirmo nakti un vienu dienu novietoja pie biedra B. Citādi nevarēja: bija vēla nakts, un nedrīkstēja izraisīt uzmanību. Viņš nevarēja palikt pie B. Divas dienas viņš pavadīja pie biedra B. svaiņa, kāda bailīga vīra, kas negribēja neko zināt no politikas. Ūligs debatēja ar viņu visu nakti. Kad viņi' gāja gulēt, tas sniedza Ūligam roku un negribēja atlaist to vajā. Bet bērni vaicāja par daudz, un nevarēja zināt, vai tie neizpļāpāsies. Un Ūligu nomāca viņu skaudīgais skatiens viņa šķīvī. Tā viņš nonāca pie 'Kasperzinska, kuru neturēja aizdomās. Kopš reihstāga degšanas, kad viņu gribēja apcietināt — kur gan visur viņš nebija bijis! Vispirms Leipcigā, tad Hemnicā, Eilenburgā, Kētenā un daudzos ciemos. Un visur, kur viņš bija, valdīja nabadzība. Bet šeit pie Kasperzinskiem lā bija neizturama, jo te tā bija ierasta un atbrīvoties no tās nebija iespējams. Sākumā viņš bija maldījies šurp un turp. Tad viņa dzīvē ienāca kārtība. Par viņu sāka rūpēties partija. Tā deva

viņam uzdevumus. 1933. gada 24. maijā viņu sagrāba nacisti. Izjauca viņu kopīgo apspriedi ar VSP biedriem. Viņi gribēja kopīgi izstrādāt pamatus sadarbībai. Ar pāris gadu novēlošanos! Bet nekad nav par vēlu, un likās, ka saskaldītā strādniecība beidzot it kā vienotos. Četrdesmit abu partiju darbinieki gribēja tikties. VSP biedri pieprasīja savas ilegālās virsvadības atļauju. Pagāja diezgan ilgs laiks, līdz viņi saņēma šo piekrišanu. Desmit minūtes pēc apspriedes sākuma viņus apcietināja. Visi apstākļi liecināja, ka kāds no augšas visu izpaudis. Tas_bija nopircis sev ceļu jaunai karjerai.

Ūligs nokļuva Koldicas drošības apcietinājuma nometnē, bet pēc trim mēnešiem Saksenburgas drošības apcietinājuma nometnē. Būdams ārējo darbu komandas strādnieks, viņš izbēga. Triecienvienības apmetne bija jābūvē bez viņa līdzdarbības. Bija garš ceļš no pērienu sola vairs nestrādājošā Saksenburgas tekstidfabrikā līdz Kasperziinsku dzīvoklim Kamsdorfā. Rīdīts, medīts, izsalcis, bez naudas un, kas vēl ļaunāk, bez darba! Bez izdevības palīdzēt! Bez izdevības darboties lidz! … Dzīve pilna neziņas un nedrošības, šķirts no Elzas, savas sievas, un sava s^na Ērika. Bez partijas viņš būtu aizgājis bojā. Tais tumšajās dienās nevienu vienīgu stundu tā nebija sasista «lupatu lēveros», tā vienmēr atkal saņēmās, atkal piecēlās, un viņas karogs neredzami plīvoja visur, kur strādāja. Un dažreiz arī redzami uz fabriku augstajiem dūmeņiem, kuros uzkāpa jauni pārdroši cilvēki lietainajās un vētrainajās naktīs, kad policija un triecienvienības bija nolīdušas savās pajumtēs. Bija sarkanie karogi, kas dienām i'lgi plandījās reibinošā augstumā. Nebija neviena, kas tos novāktu, un steidzamā tehniskā palīdzība atkāpās ar saviem ratiem, jo parasti šādos gadījumos bija izrauti dūmeņu krampji. Strādnieki smēja, kad triecienvienības šāva uz karogu kātiem ar karabīnēm. Un vēl dienām ilgi skatieni vērsās augšup, arī tad, ja karogi vairs neplivinājās.

Būvstrādnieks Ēriks Ūligs nebija satricināms. Kopš 1919. gada viņš bija Komunistiskās partijas biedrs. Viņš bija gatavs, ja tas vajadzīgs, iet ilegalitātes ceļu vēlieiz un vēlreiz, kaut vai simtkārt. Trīs lietas varēja iedzīt viņu izmisumā: fašisma kundzība, šķiršanās no savas

ģimenes un apstāklis, ka nevarēja strādāt. Un bija stundas, bija dienas, kad viij.š nezināja, kur dēties.

Viņa galva iegrima spilvenā. Tas bija elastīgs, un šādus augstus spilvenus, kuros galva iegrima, Ūligs neatzina arī ziemas aukstumā. Viņš kā nabadzīgu vecāku bērns jau agri bija pieradis pie cietas guļvietas.

Kasperzinskis krāca. Ūligs pirmo reizi dzirdēja, ka durvīs lēnām apgrieza atslēgu.

«Tā ir sieva,» viņš nodomāja. «Viņa ieslēdz mani. To viņa nekad neaizmirst. Viņai bail.»

Pie sienas virs augstās gultas karājās stingri nostiepta, izrakstīta sega, gandrīz tik gara kā pati gulla. Ūliga pirksti atkal reizi pārtaustīja neveiklo izšuvumu. Viņš juta aiz segas sienas mitrumu. Pirksti lēni slīdēja pāri segas vidū izšūtajam šaurajam puķu kurvītim, no kura spraucās ārā sarkanas rozes, kuras dienā savā stūrainajā krustdūrienu rakstā iizskatījās nevis kā rozes, bet gan kā nolauzti vējdzirnavu spārni. Tumsā, ar pirkstgaliem taustot, varēja nolasīt izšūto izteicienu:

NAV JAAPRAUD TA DIENA, KAS SPĒJ DAUDZ DARBA DOT,

JO TAM, KO MĪLI UN CIENI, TU SPĒSI PAKALPOT.

Ūligs domāja par šauteni. Viņš nevarēja to ņemt līdz uz Leipcigu. Bet to vajadzēja aizgādāt prom. Šejt tā nevarēja palikt. Arī tagad naktī viņš nevarēja to dabūt prom. Rīt no rītia neatlika laika. Tā bija paslēpta kazu kūtī zem siena. Zem siena … Viņa acis aizvērās, viņš to nemanīja. 'Elpa kļuva lēnāka. Piepeši viņš uztrūkās sēdus. Sēdēja taisni. — Ja tie… — viņš teica, — ja tie . . .

«Ja tie sadzinuši man pēdas,» viņš domājia. «Ja šautene ir lamatas! Kā tā sieva varēja pieņem! šauteni no svešinieka!… «Jūsu viesim,» puisis teicis. Nēsājis zilu cepuri… Divdesmit gadu vecs, blonds … «Jūsu viesim» …

Varbūt tā nemaz nebija tā šautene, ko tie šeit aprakuši. Tās ir lamatas! Un es guļu šeit gultā! Tagad tie zina, ka šeit ir «viesis», ka es esmu šeit! Tie šonakt vēl izkratīs māju! Ap pulksten trim rītā, kad miegs visdziļākais! Tie atradīs šauteni! Tie atradīs mani! Es esmu sprostā! Varbūt tie ir jau ielenkuši māju!… J>a tie no

tver mani, man nodroši'nāti pieci; gadi pārmācības namā; ja tie atrod šauteni, viņi mani aizstieps uz giljotīnu… Man jātiek prom! Prom!» viņš domāja un izlēca no gultas. Tumsā steigšus apģērbjoties, viņš izlēma, k;fs jādara. Viņa rokas drebēja. Piere bija karsta.

«Man ir drudzis,» viņš nodomāja. Ceļgals atsitās pret krēslu, kas stāvēja pie gultas. Krēsls apgāzās.

Arī tas vēl! Ūligs elsa. Viņam bija bailes, bailes! … Viņš piezagās pie loga. Pa spraugu skatījās lejup pagalmā. Sniegs, vairāk nekas kā tikai sniegs. Mazās kūts mūrī tumši ēnojās abas durvis. Papes jumts bija melns un spīdēja. Vējš bija nopūtis sniegu pagalmā O'iga skatiens meklēja mēnesi. Debess bija tumša un pelēka. Aukstais loga stikls atvēsināja karsto pieri. Viņš kļuva pavisam mierīgs.

«Man pielipušas Kasperzinska un Annias bailes,» viņš domāja. «Nav taču it nekas noticis! It nekas!… Kamēr triecienvienība nebungo pie pagalma vārtiem, kamēr nedzirdu automobili, man nav ko uztraukties. Kasti ar šauteni es aiznesīšu Ceimeram 'Kobšletā. Tur šautene būs labās rokās. Man jāiet cauri Certauai, ja eju caur ciemiem, c^ļš būs par divi stundām garāks. Cauri Certauai …» Pagājušil jau divi meneši, kopš viņš bijia redzējis Elzu un zēnu. Ja viņam nebūtu šautene, viņš aizietu. Pie Elzas .. . «Viņa nezina, kur esmu, ka esmu šeit.» Tas bija slikti, bet viņa nekad nedrīkstēja zināt, kur viņš bija. Viņa to nekad neizpaustu, bet tā bija labāk. Bija jāsamierinās ar to.

Viņš piegāja pie skapja. Durvis čīkstēja. Viņš izņēma savu mēteli un cepuri. Uzvēdīja salkana kožu pulvera smaka.

Tagad viņa kustības bija atkal mierīgas un drošas, un pat skapja durvju čīkstēšana viņu netraucēja. Viņš piegāja pie durvīm un nospieda rokturi. Durvis bija ciet. Viņš klauvēja. Neviens neatbildēja. Viņš pieklauvēja vēlreiz, skaļāk.

—   Jā? — sieva bailīgi teica.

—   Jūs esat mani ieslēguši! — «Ir taču labi, ka varu tai to pateikt tieši acīs,» viņš nodomāja. — Durvis ir ciet! I.ūdzu, atveriet! Man jātiek prom!

Viņš dzirdēja, ka tā modina vīru. Tas negribēja atmosties. Viņš ir pirmajā dziļajā miegā, Ūligs domāja.

—   Ambrozij! Uzmosties taču! Ūliga kungs grib aiziet!

Ūligs dzirdēja viņus ģērbjamies. Sieva uztraukti čukstēja. Ūligs aptaustīja savas kabatas, sameklēja istabā visu, kas viņam piederēja, un nolika uz galda. Ziepju gabals, lupata mazgāšanai, skūšanās piederumi, naktskrekls. Tas nebija daudz.

Sieva atvēra durvis. Viņa bija atslēgusi tik klusi, ka viņš to nebija dzirdējis, un, ieraudzījusi, ka viņam nav gaismas, spēji atvirzījās. Lielām baiļu pilnām acīm tā raudzījās viņā. Tās mati bija izspūruši. Slampa, nodomāja Ūligs.

No guļamistabas gaismas stars krita uz galdu OHga gultas priekšā. Viņa stīvi skatījās uz galdu un neredzēja, ka Ūligs smaidīja, lai izkliedētu viņas bailes. Uz galda gulēja satītais naktskrekls, kurā viņš bija ietinis visu savu bagātību. Viņa strauji pacēla roku un ar izplestiem pirkstiem pie kakla saturēja nolaidīgi pārmesto apģērbu, it kā viņai būtu kas aizklājams.

—    Bez gaismas? Jūs gribat iet? … Nakts vidu? Kas tad ir noticis?

Ūligs pacēla pret gaismu rokas pulksteni.

—    Ir tikai pusdivpadsmit, — viņš teica. Viņš atjēdzās, ka viņam ir galvā cepure, un noņēma to. Viņa valkā korseti, viņš uzjautrināts domāja. Tagad viņa ir daudz platāka. Kasperzinskis parādījās durvīs blakus sievai. Viņš bija izstīdzējis garš, ķalsns, un viņam bija bārda kā mācekļiem svētbildēs.

—   Tu gribi iet?

—   Jā!

—    Kādēļ tad to tu neteici pirmīt?

Ūligs smaidīja.

—.Tu jau zini, ka nerunāju daudz.

Sieva kratīja galvu un saglauda atpakaļ matus. Tie bija pavirši sasprausti un piepeši līdz ar rullīšiem no krita pāri pierei.

—    Es pietiekami ilgil esmu bijis jums par nastu. — Ūligs teica. Salīdzinājumā ar Kasperzinski viņš bija mazs. Kasperzinskis bija milzis. Viņš īdzīgi raudzījās Ūligā.

—    Nasta? Kā tā? — sieva teica un ienāca istabā. Bet tai mirklī viņai kļuva bail, ka Ūligs varētu pārdomāt citādi.

—   Laime! Nesnieg vairs! — viņa steidzīgi teica.

Ūligs palocīja galvu.

—   Naktī iešana ir laba, tad mani neviens neredz.

Viņš smaidīja. Sieva arī smaidīja. Bet šis smaids,

kas pārvērta viņas seju skaistu un labsirdīgu — tādu, kādu viņš tai vēl nekad nebija redzējis, ļoti ātri iesala un sastinga.

—    Jehova jūs redz, — viņa draudīgi teica. — Un Jehova ir vienīgs!

Ūligs paņēma no galda kreklu. — Es tikko nepiemirsu savu zobu suku.

Kasperzinskis apgriezās un kāpa lejup pa stāvajām kāpnēm, lai atnestu no kazu kūts Ūliga portfeli.

—   Neaizmirsti kasti! — Ūligs uzsauca viņam. Kasperzinskis neatbildēja.

—   Jūs ņemsiet arī kasti līdz? — sieva steidzīgi iejautājās.

—    Jā. — Ūligs brīnījās, ka viņa piepeši kļuva lik nemierīga. Viņš redzēja, ka viņa atkal šķielē uz kumodi — uz augšējo atvilktni. Tur viņai bija naudas kastīte. Viņš bija to redzējis, kad viņa reiz izņēma veļu, un zināja, ka viņa visur nolika «zīmes». Tad viņš paņēma kreklu un vēlreiz to atritināja. Viņai bija jāredz, ka viņš ņēma līdz tikai to, kas viņam piederēja. Tad viņš izgāja cauri guļamistabai un kāpa lejup pa kāpnēm. Pusceļā viņš apdomājās, ka varētu tūliņ atvadīties, un gāja atpakaļ. Sieva stāvēja pie kumodes. Tā rakņājās pa augšējo atvilktni, un, ieejot istabā, viņš redzēja to samulstam. Viņš nepiespiesti sniedza tai roku un pateicās; kalsnajā, daudzu grumbu izvagotajā sejā atplaiksnīja smaids.

Viņš juta, ka viņa atvilka pirkstus, un tādēļ viņš neteica daudz. Lejā, šaurajā priekšnamā, kurā oda pēc pagraba, gaidīja Kasperzinskis ar portfeli un kasti. Ūligs cieši paspieda viņa roku.

—    Es pateicos tev, Ambrozij! Tu man palīdzēji grūtā brīdī! Varbūt kādreiz varu ari tev …

'Kasperzinskis noraidoši atmeta ar roku. Viņam bija slikta sirdsapziņa. Vai viņš zina, ka meistaram bija Kāds

nodoms ar viņu, Kasperzinskis domāja, un Ūligs zināja, kas tagad sekos, un tā arī notika:

—   Ko mēs darām, to darām Jeliovas vārdā un pēc Baltā kalna zīmēm! Un mēs nevaram nekad pietiekami daudz padarīt!

Ūligs sirsnīgi uzsita viņam pa pleciem un ielicis savu kreklu portfeli, pacēla to un iespieda iKasperzinskim rokā.

—    Palīdzi man, Ambrozij! Kasti es gribu dabūt zem mēteļa…

Viņš pogāja ciet tik tikko aizpogājamo mēteli, Kasperzinskis palīdzēja. — Turi taču kasti pie auklas, nespīlē! — Kasperzinskis sacīja.

—   Tev taisnība, — Ūligs teica. Kasperzinskis pabāza portfeli viņam zem kreisās rokas un pavadīja viņu līdz vārtiem.

Tur abi vīri stāvēja viens otram pretī, bet tiem nebija ne vārda, ko sacīt.

Pie suņu būdas nožvadzēja ķēde. Tā sniegā aizķēra skārda bļodiņu. Mazais špics ielīda atkal savā būdā. Ūligs .aizgāja pie tā un ar kreiso roku glāstīja suni.

—   Sargi labi, Flok!

Ūligs manīja, ka noliekšanās nemaz nebija tik vienkārša. Garā kaste traucēja. Viņš vēlreiz sniedza Kasperzinskim roku. — Nerunāsim gari! Ej iekšā, Ambrozij! Citādi tev šādā aukstumā vēl uzklups kāda slimība.

Oliigs skatījās pa labi un kreisi, kamēr aiz viņa, sniegu stumdami, aizvērās vārti. Iela bija tukša. Pēc pāris soļiem viņš dzirdēja, ka aiz pagalma vārtiem 'Kasperzinskis aizbīda bultu.

Viņš sekoja pa pusaizputinātām pēdām, kuras veda cieši gar kalnraču ciemata mazajiem namiņiem un reti šķērsoja ielu.

Aiz kāda loga vēl vientuļi dega gaisma. Ciems dusēja miegā. Vairs nesniga, bet gaiss bija sniega putekļu pilns, ko vējš noņirbināja no zemajiem jumtiem un gar namiem, caur kāršu žogiem ieputinot mazajos dārzos. Ielas stūrī cauri koku zarojumam loka lampa meta savu spilgto gaismu virmojošā gaisā un .mirdzošajā sniegā. Vējš raustīja zarus, un viņu ēnas neatlaidīgi šaudījās pāri kopš desmit mēnešiem slēgtās strādnieku sportistu mājas fasādei, it kā gribētu nokasīt nost vārdus «VĀCIJA

MOSTIES», kas bija uzkrāsoti spilgti sarkani. Sadragātās durvis un logi bija aiiznagloti ar dēļiem. >Kopš desmit mēnešiem Kamsdorfas kalnrači vairs nepiekopa sportu. Aiz sporta laukuma iela sazarojās, un Ūligs nogriezās pa labi.

Drīz ciems atradās aiz viņa, tāpat kā pavadītās septiņpadsmit dienas. Kamsdorfā atkal darbojās partija, un tagad viss atkarīgs no piesardzības un gadījuma. Un tas nebija labi. Kāds sīkums, neapdomāts vārds, kāds smieklīgs nieks varēja iznīcināt visu, kas ar lielām grūtībām bija uzbūvēts. Un ja tikai tas vien būtu bijis! Bija briesmās biedru un biedreņu dzīvība …

Viņš ceļā nevienu nesastapa. Un viņš bija drošs, ka šai ledus aukstajā janvāra naktī viņam nesekoja neviena acs.

Viņš nesajuta gaisa aukstumu pat tad, kad ieelpoja caur atvērto muti. Viss ir satūcis, viņš nodomāja.

Ūligs uzcēla mēteļa apkakli un juta sniega mitrumu virs kaklauta.

Tuvējais mežs tumši ēnojās pret sniegainajām debesīm, kas stingajā salā pāri līdzenumam stiepās tumšajā bezgalībā.

Šaurais ceļš starp laukiem ilgu laiku veda taisni, tad, apejot virszemes raktuves, meta lielu līkumu un diezgan lielu gabalu stiepās gar milzīgās, tumšās, kilometru garās un platās bedres malu. Gaišās spuldzes tumšajā dziļumā izskatījās kā zvaigznes, it kā debesis būtu iekritušas dziji zemē, dziļi iekšā, bet vēl arvien tālu no cilvēkiem. No apakšas traucās augšup ekskavatoru un vagonešu troksnis, dažreiz, vēja uzrauts, pavisam tuvu. Kad lokomotīves kustējās zem augstsprieguma vadu krustojumiem, tur uzzibsnīja ugunis un visu iegremdēja gaišumā. Ūligs tad redzēja, ka uz laukiem sniegs nav vairs balts, bet gan netīrs un pelēks no ogļu putekļiem, kurus no koksētavas vējš bija atnesis līdz šejienei un arī vēl tālāk.

«Mian gribas strādāt, strādāt kā tie tur apakšā,» Ūligs domāja. «Man trūkst darba.» Viņš bija vienmēr bijis labs strādnieks un negribēja atzīt, ka tas, ko viņš darīja tagad, arī bija darbs, pat svarīgs darbs. Tas bija bīstams, bojāja nervus, vienmēr bija mūžīga mētāšanās

šurp un turp, vajadzēja visu, pat katru nieku pārbaudīt, literatūru studēt, strādāt pie sava rakstura izveidošanas, slīpēt sevi un piedalīties partijas uzbūves darbā. Gadījās nepatikšanas un vilšanās, un bija ari prieki un laimīgas stundas mazā pulciņā, bet nebija īsta darba, tāda kā akmeņu nešana un kaļķu kubla stiepšana vai uzcelšanas un nojaukšanas darba, tāda nebija Viņš gribēja fiziski strādāt un vakaros just nogurumu. Tagad viņš bija pārguris, kad iekrita svešā gultā. 'Kā vecs partijas darbinieks viņš bija pieradis politisko darbu nokārtot ārpus darba laika. Tagad tas bija kļuvis kā dienās, tā naktīs par viņa galveno darbu. Viņš būtu varējis dabūt viltotus dokumentus un arī darbu Hamburgā. Bet partija gribēja, laii viņš paliek šeit un nenes akmeņus. Tā bija atzinusi, ka šeit mazs darbinieks uzticībā, padevībā uti drosmē, tāpat kā neskaitāmi cili šais tumšajās dienās, pāraug sevi briesmās un sīksti un neatlaidīgi iet savu ceļu.

Ceļš bieži vien bija aizputināts, un dažreiz Ūligs iegrima sniegā pāri potītēm. Tuvumā burbuļoja ūdens, ko sūkņi bija uzsūkuši resnās caurulēs, un tad tas šeit ar straumi aiztecēja. Ūligs domāja par Certauas aizsprostu Švābu ielas tuvumā. Kad tur vasarā mazā jumta dzīvokļa logi bija atvērti, naktīs varēja dzirdēt ūdens burbuļošanu. Atkal mājās būt…

Viņš noguris apstājās, nolika kasti un atpūtās. Kakls bija kā aizžņaugts. Viņš vairījās rīt, bet taču atkal un atkal rija. Papiross negaršoja. Tā bija slikta zīme. Pēc pāris vilcieniem viņš to apdzēsa un atlikumu iebāza mēteļa kabatā. Mājās uz virtuves loga palodzes — kā vienmēr ziemā — droši vien stāvēja pudele ar ūdeņraža pārskābi. Mājās…

Augstsprieguma vadi zibsnīja, un viņš redzēja paša atstātās pēdas. Tās bija kā caurumi sniegā, un viņš varēja tās skaitīt, līdz tās apmēram pēc astoņiem metriem izzuda tumsā.

«Man jāliek tālāk,» viņš domāja. Ūligs uzlika kasti plecā kā šauteni, un viņa solis kļuva brīvāks un drošāks. Šeit jau viņu neviens neredzēja. Drīz viņš izdzirda aiz sevis troksni. Dubļu aizsarga klabēšana, viņš nodomāja. Ūligs pagriezās, bet nevienu neredzēja. Šeit taču neviens

nevar pabraukt, viņš domāja. Velosipēdu šeit var tikai stumt, droši vien .arī stumj. Bet no kurienes šis tā piepeši gadījās?

Ūligs gāja lēnāk. Kad pēc kāda laika otrs viņu vēl arvien nebija panacis, — izskatījās, it kā tas gribētu palikt aiz viņa, — Ūligs apstājās un, tēlojot nogurušu, lēnām nolaida kasti sniegā. Otrs bija tikai nedaudz soju aiz viņa un tagad pagāja garām. Tas bija kāds vīrs, kas stūma velosipēdu. Tas droši vien nāca no virsslāņa raktuvēm. Tur līdzās urbšanas sastatnēm atradās kādas dzijbuvju firmas barakas. Ūligs nogaidīja, līdz gājējs lika viņam apmēram piecdesmit soļu priekšā. Tad Ūligs turpināja iet. Viņš tagad labprāt noslēptu kasti ar šauteni zem meteļa, bet tias būtu uzkrītoši.

«Viņš domās, ka esmu pievācis gulsni malkai. Tumšā kaste uzskatījās kā dzelzceļa gulsnis. Tas tik vēl trūktu, ka tādēļ viņš aizturētu mani pie dzelzceļa pārejas. Tur ir gaišs. Seit viņam varbūt ir bailes. Bet, kad redzēs, ka tas nav gulsnis, viņiem jāļauj man iet.»

Dzelzceļa pārejas gaismas kūlī izveidojās vīra ēna. Tad vīrs piepeši pazuda aiz gaismas kūļa, it kā nakts viņu būt neaprijusi.

Tas va*r būt kāds no 'Kamsdorfas, Ūligs pārbijies domāja. Bet tas taču droši vien būs telefonējis. Varbūt ir labāk naktī apiet gaismu ar līkumu. Pāri laukiem ejot, varēja klupt. Viņš gāja tālāk pa ceļu.

'Kad viņš bija jau tuvu klāt, loka lampas gaismā bija redzamas šaursliežu dzelzceļa sliedes. Pāreja bija attīrita no sniega un nokaisīta ar lokomotīvju pelniem. Tā izskatījās kā liels netīrumu traips, it kā šeit būtu dedzis liels ugunskurs. It kā salā sevī ierāvusies, dzelzceļa sarga mājiņa vientuļa snauda blakus slīpi paceltajām barjerām, kas bija tievas kā karogu kāti.

Pārejot sliežu ceļu, pelni čirkstēja zem viņa kurpēm. Viņš skatījās uz mājiņu, it kā viņu interesētu sniegs, kas aizķēries nededzinātu ķieģeļu sienas šuvēs, vai arī izkārtne ar burtiem CS. Abi logu slēģi bija aizvērti. Viņš nevienu neredzēja. Varbūt tie stāvēja ēkas viņā pusē, vīrs ar velosipēdu un dzelzceļnieks. Kad Ūligs tika ēkai garām, viņš uzmanīgi pagrieza galvu sānis. Neviena! Aizslēgto durvju priekšā uz pakāpes gailēja petrolejas

lampa. Šaura taka iegriezās pa kreisi un blakus sliežu ceļam veda tumsā. Tālumā sarkani mirdzēja signāl-

gaisma.

Droši vien viņš ir nogriezies šeit, Oliigs nodomāja un uzelpoja. Viņš izpūta elpu pa sakniebtajām lūpām. Dvaša izgaisa viņa sejas priekšā.

Gaisma aiz viņa traucēja skatienu. Ūligs sniegā vairs neredzēja ceļu un vadījās no nedaudzajiem tievajiem kociņiem, kas lielos atstatumos izpeldēja no tumsas un ko, par spīti, sargājošiem koka balstiem, vējš bija saliecis visus vienā virzienā.

Ūligs neredzēja ceļu. Bet viņš zināja, ka tas ir šeit. Arī naktī. Tāpat kā partija bijia naktī dzīva, lai gan neredzama. Un ceļš veda pie cilvēkiem, viņu dzīvokļos, viņu darba vietās. Tāpat kā partija …

Ūligam šķila, iit kā viņš kā kareivis nestu šauteni, nakts vidū nestu. It kā viņš būtu lielās revolūcijas kareivis, un viņš jutās stiprs un drošs kā vēl nekad.

Pēc pusstundas viņš ieraudzīja uz tuvējās šosejas lēni braucošu auto ugunis. Starmešu gaisma slīdēja pāri ielas koku stumbriem, smagnēji taustoties un grīļojoties, iznesa tos no tumsas un ļāva tiem atkal pazust. Braucot pa lielo līkumu, auto gafema, it kā kiaut ko meklējot, taustījās pāri laukiem, apžilbināja Ūligu un tad nozuda līdz ar motora gaistošo troksni aiz Certauas pilsētas pirmajām ēkām, vilkdama aiz sevis divi sarkanas signālugunfs.

Sasniedzis ielu, Ūligs'ievēroja, ka iela ir slidena. Tā bija augstāka nekā lauki, un no apaļajiem bruģa akmeņiem, kas apledojumā spīdēja, vējš bija noslaucījis sniegu uz nogāzēm. Ūligs ar abām rokām nodauzīja sniegu no mēteļa un mīdoties nokratīja no kurpēm.

«Es varu aprakt kasti arī šeit sniegā,» viņš domāja. «Es varu aiziet pie Elzas. Viņa var visu pateikt Ceiimeram Kobstetā, un tad kādu nakti biedri var izrakt šauteni.» Viņam bija tikai jānoskaita soļi līdz tuvākajam kokam un tad koki līdz tuvākajam kilometra stabam. Varbūt starplaikā viņi ir apcietinājuši arī Ceimeru. Ko tad? Tad šautene gulēs šeit sniegā.

—   Paredzēt visu! Pašam padarīt! — Ūligs murmi-

nāja. Viņš bija šauteni atnesis līdz šejienei, tagad viņš to neslēps sniegā, lai šauteni atrastu citi.

Ūligs pabāza kasti zem mēteļa. Tad gāja tālāk. Driz viņš sasniedza dārzus pilsētas nomalē.

Sejai viņš bija dziļi pārvilcis cepuri, un nekas nepaglabās no viņa pelēko acu skatiena. Neviena nama ieeja ēnā, neviens koks, aiz kura kāds varētu stāvēt. Iela bija tukša. Gāzes laternu gaisma atspoguļojās uz apledojušā, sabrauktā asfalta, kuru atkal un atkal padarīja nelietojamu daudzie kravas auto, kas no šejienes veda briketes un akmeņogles.

Ūligam bija jātiek garām piecām laternām. Viņš gāja cieši gar namu sienām un kasti turēja kreisajā pusē, ēnā. Līdz šim viņam laimējās. Nenāca neviens auto. Viņam nepatika starmešu gaisma. Baznīcas torni pulkstenis sita vienu reizi. «Pusdivi,» viņš apmierināts nodomāja. «Esmu ātri gājis, divi stundās šādā sniegā, tas ir sasniegums.» Vispār viss veicās labi. Divi laternas jau bija aiz viņa. Viņā modās smeldzošas ilgas pēc Elza«.

Tagad paiet garām? Pie pašām mājām paiet garām? Vismaz piecas minūtes, desmit minūtes, vienu stundu būt pie viņas un zēna … Viņš nezināja, ko darīt.

Šeit bija viss kā agrāk, kā vienmēr: iela, nami; un arī šķembu kaudzes bija jau klāt, kā toreiz, kad viņam bija naktī jānozūd. Aiz logiem cilvēki gulēja savās siltajās gultās. Daudzi bija padarījuši dzīvi sev vieglāku. Tie bija izbāzuši ārā karogu kātus un nopirkuši kāškrusta karogus. Vai tad tie neaptvēra, ka Vācija iet pretī sabrukumam. Viņam uzmācās vientulības sajūta, nospiedoša, paralizējoša.

Ko gan visu viņš bija jau piedzīvojis! Viņš un Elza. Kā partijas darbinieks viņš vairākkārt bija zaudējis darbu, bija disciplināri sodīts, bija ieslodzīts… Kā pilsētas domniekam, par kuru bija nodotas astoņsimt baisu, viņam vienmēr bija bijis grūti. Viņam pastāvīgi bija jāaizstāvas pret citu uzbrukumiem; pilsoniskie un VSP domnieki viņu atkal un atkal pārbalsoja, kas bija vairāk nekā sāpīgi. Un tagad veselu gadu vajāts un dzenāts, nebūdams nekur mājās un tomēr visur mājās, tikai ne tur, kur Elza un zēns viņu gaidīja. Arī Elzai viss bija jāizcieš. Mājas kratīšanas, pratināšanas, zobošana un

izsmiekls, nabadzība. Bet viņa bija nesatricināma, uzticīga Un viņa nekad nežēlojās. Un viņš zinaja, ka viņa ir gatava visu paciest un ka viņa ietais ceļš ir pareizs. Nav neviena cita. Visi cili ceļi ir maldu ceļi.

Ielas pretējā pusē aiz koka kustējās kāda ēna. Ūligs paskatījās, galvu nepagriezis Tur bija kāds mīlas pāris.

Tiem ir nervi, viņš domāja un pasmaidīja.

Ūligs gāja garām benzīna tanka apgaismotajai izkārtnei. «Dienu un nakti» tur bija uzrakstīts un īsa resna bulta norādīja uz zvana pogu. Remontdarbnīcu sētā piesniguši stāvēja auto vraki. Ietves nebija nokaisītas, un viņam bija jāiet uzmanīgi. Viesnīcas «Pie sudraba lāča» garie, aizkariem nokārtie logi bija tumši, bet piepeši tie gaiši atmirdzēja, it kā būtu iedegta gaisma. Pretējā īres nama otrajā stāvā bija ieslēgta gaisma. No trim logiem krīta gaisma uz ielu un veco viesnīcu. Ūligs zināja, ka tur, pretēja pusē, otrā stāvā dzīvo skolotājs Johans Zaulihs. Viņi dažreiz bija kopīgi spēlējuši šahu. 'Ko tas vēl tik vēlu ir nomodā, Ūligs domāja. Varbūt sieva ir atkal slima.

Un, ja tiagad no visiem logiem uz ielas kristu gaisma, nebutu vairs ceļa atpakaļ. Ūligs bija izlēmis, ejot cauri Certauai, redzēt Elzu un zēnu. Viņš gribēja ieiet p: e viņiem, kaut arī uz pāris minūtēm. Krustojumā bija apgaismota satiksmes zīme: «Leipciga 32 km». Viņš gāja šķērsām pāri krustojumam un klepoja, it kā gribētu vairāk svaiga gaisa. Ja jau cilvēks klepo, viņam nav ko slēpt! Tagad bija vēl tikai daži soļi līdz Svābu ieliņai.

Cerams, ka Elza atvērs. Viņa griežamajam zvaniņam bija noņēmusi vibratoru. Dienā dzirdēja tarkšķēšanu. Naktī nevienu negaidīja, ļaunākā gadījumā policiju un esesiešus. Bet tie tika iekšā arī bez zvanīšanas. Tie spēra ar zābakiem pret durvīm, un to jau dzirdēja. Vibrators bija jānoņem, jo Elza, bieži nemierīgi gulēdama — gulta viņai blakus bija jau sen tukša, naktī uztrūkās, ja ārā uz ielas zvanījia kāds riteņbraucējs. Dažu nakti viņa bija izlēkusi no gultas un, pie loga stāvēdama, pētīja, vai uz ielas nav policija vai esesieši. Un, ja arī viņa nepamanīja mājas priekšā kabatas spuldžu uzliesmojumus un, vieglāk uzelpojot, gāja atkal uz gultu, tad pa lielākai daļai tomēr mocījās bez nomierinoša miega un kāvās ar dažādām domām līdz rīta ausmai.

Kopš Ūliga bēgšanas viņa dzīvoja lielā nabadzībā, un, ja ilegālā Sarkanā palīdzība un biedrenes un biedri viņai atkal un atkal nepalīdzētu, tad viņa ar visām nic belēm sen jau būtu izlikta uz ielas, lai gan mazā dzīvokļa īres maksa nebija pat desmit mārku.

Reiz viņš bija stāvējis divi stundas dzīvokļa durvju priekšā, griezis zvanu un klusi klauvējis. Nama neviens viņu nedrīkstēja dzirdēt. Pāris reižu jau bija nopratināts namīpašnieks. Pat zēnu viņi jau bija izveduši no klases un izjautājuši par tēvu. Bija saprotams, ka Elzai bija bailes un toreiz viņa bija stāvējusi pusstundu aiz durvīrn, līdz pēc krekstēšanas un kāda lāsta vīru pazinusi un ielaidusi.

Ūligs iegriezās Svābu ieliņā. Bija klusi. Varēja dzirdēt viņa soļus. Tūliņ viņš zinās, vai draud briesmas. Tādos gadījumos uz virtuves loga palodzes stāvēja augsta cinka kanna. Tā viņam bija jāredz, lai gan bija nakts.

Viņš gāja ātrāk un gandrīz paslīdēja. Loga priekšā nekā nebija! Viņu sagrāba neiedomājama laimes sajuta. Visa nospiestība izgaisa. Viņš paliks vienu stundu. Kasti viņš noslēps aiz ogļu šķūņa. Tur jau vienu otru reizi bija šis tas stāvējis. Zēnu nemodinās. Pie viņa gultas stāvēt — tas bija jauki. Elzu cieši apskaut…

Un neaizmirst izskalot rīkli ar ūdeņraža pārskābi, viņš domāja un ņirdza, it kā būtu palaidis joku.

Ja Skūra kundze no pretējā nama nebūtu aizbraukusi vakardien uz Penigu pie savas meitas, tad augstā cinka kanna gan laikam stāvētu uz Ūligu dzīvokļa palodzes. Skūra kundze, kas, starp citu, nebija partijas biedre, bija brīdinājusi' Elzu jau divi reizes. Blakus Skūra kundzei dzīvoja Srēteru ģimene, un no Srēteru dzīvokļa bieži novēroja namu, kur dzīvoja Ūligi.

Kad Ūligs ieraudzīja policistu un aitas suni iznākam no pretējā nama pavārtes, bija jau par vēlu. Viņš jau bija atbīdījis atpakaļ dārza vārtiņu aizbīdni, un viņa portfelis karājās pie kādas žoga smailes. Nebūtu nekas līdzējis arī tad, ja viņš nācēju būtu pamanījis jau agrāk, kad tas vēl stāvēja pavārtē. Nomest kasti un aizskriet? Tas būtu neprātīgi. Suns viņu panāktu, un ielas bija sasodīti glumas. Un gluži tukšajā ielā viņš būtu labs mērķis.

—   Vai jums ir uguns, biedri? — ielas vidū policists

skaļi teica. Tas pūlējās noturēt suni aiz saites. Ūligs stāvēja nekustīgi. Viņa ceļi trīcēja.

«Kas par muļķīgu jautājumu!» viņš nodomāja un teica: — Jā.

—    Muļķīgā kārtā esmu aizmirsis savus sērkociņus, — policists pienācis teica, un tai pašā mirklī Ūliga sejas priekšā uzliesmoja kabatas spuldze un apžilbināja. Viņš juta suņa purnu pie mēteļa. Suns nepatīkami grūstīja viņu ar purnu, ošņāja.

—   Ūliga kungs! Tas tik ir labi, tas ir ko vērts!

Tam bija jāskan draudzīgi, bet jaunā policista balss

trīsēja aiz uztraukuma. Viņam runājot, cigarete viņa mutē cilājās augšup un lejup. Viņš izspļāva to un turēja pistoli pret Ūliga vēderu.

—   Nemuļķojies, citādi sprāgs!

Pistoles stobrs piegrūdās kastei zem mēteļa.

—    Kas tad jums šeit, draudziņ?

Ulilgs klusēja. Suns skrēja pie žoga. Policists bija dzīvnieku palaidis vaļā.

—   Atpogā mēteli! Mazliet veiklāk!

Ūligs atpogāja. iKabatas spuldzes gaisma pārslīdēja kastei. Tai pašā mirklī noklakšķēja roku dzelži, un Ūligs juta šķautnaino tēraudu ap roku locītavu.

—    Nu! To mēS visu apskatīsim pie gaismas! — policists teica atviegloti un triumfējot. Viņš pats bija pārsteigts, ka viss norisa tik ātri, un priecīgs, ka izpalika gaidītā pretošanās, un, vēl joprojām izbrīnījies, atkārtoja: — Tas ir ko vērts! — Viņš tvēra pēc portfeļa uz žoga. Ar šo kustību savilkās važa ap Ūliga kreisās rokas locītavu. Ūligs gribēja' kasti ar brīvo roku uzbīdīt plecā. Policists purināja galvu. — To nes tā, kā tu nesi līdz šim!

«Viņam bailes, ka varu aizbēgt,» Ūligs nodomāja.

—    Ejam! — policists komandēja. Viņš paturēja rokā pistoli. Viņi gāja viens otram biakus tirgus laukuma virzienā.

Pistole … važas … suns … kaste … mandeļu iekaisums — un tur augšā guļ Elza un Ēriks, Ūligs domāja. Ko vēl…

Ejot pāri krustojumam, vilrs kura augstu pie stieples šurp un turp šūpojās lampa un meta ēnu uz bruģa un

fasādēm, Ūligs lampas gaismā redzēja, k;i gājējs viņam blakus vēl bija jauns. Viņš to nepazina. Droši vien kāds no Hitlera triecienniekiem. Tam bija skaista seja un augstakais divdesmit gadu.

Iela viņu priekšā bija tukša. Ūligs gāja lēnām. Viņš juta, ka vājums kāpa augšup no ceļiem un paralizē roku locītavas. Viņš pazina šo sajūtu. Tā tas bija, ja cilvēks nebija ēdis divi dienas.

Policists viņu neatlaidīgi vilka uz priekšu. Savu labo roku, pie kuras bija piesaistīts Ūligs, policists bija pat izstiepis uz priekšu, lai varētu viņu palūrēt acīs.

Policists bija laimīgs. Aiz liela prieka tas varētu pat palēkties gaisā. Palēkties gaisā vai veikt izturības skrējienu cauri visai Certauai. Policijas vecākā vahlmeistara dienesta pakāpe viņam nu nodrošināta. Ūligs, tas bija liels ķēriens! To jau medīja kopš vairākiem mēnešiem. Un viņš to paveica! Brenneke un Dīgels gan brīnīsies!

Brauca garām kāds auto. Pie stūra tas divreiz notaurēja. Tad atkal bija pavisam klusi.

—   Veiklāk! Veiklāk! — mudināja policists.

Viņi gāja garām stikla preču skatlogam. Tad nāca cigarešu veikals. Ūligs redzēja savu attēlu stiklā.

«Viss, ko pārdzīvoju līdz šim, nebija nekas!» viņš domāja. «Tagad … būt vai nebūt! Man jāiztur, jāiztur, jāiztur… Tad tie man nekā neizdarīs, tie ne!»

Viņš sajuta kasti piegrūžamies celim, un cerība sabruka kā ugunī izplēnējusi pagale.

Visam beigas, viņš domāja. Atrasts ierocis un pie tam vēl šautene, tas ir tiešii tas, kas tiem ir vajadzīgs : ..

Viņš apņēmās būt stingrs pret sevi. Lai nāk kas nakdams. Ja tikai nebūtu šis sasodītais vājums. Tas bija ka pēkšņi uzliesmojusi izsalkuma sajūta, kas jau pirmajā piepūles gadījumā aizžņaudz rīkli un ir izjūtama līdz pat pirkstgaliem.

Tikai nepagurt, viņš domāja. Bet nogurums māca, un ar katru soli viņa kājas kļuva smagākas.

Tirgus laukums bija gaiši apgaismots arī šai vēlajā stundā. Policijas iecirkņa sarkanā gaisma žilbināja. Suns vi'ņu priekšā pārlēca pāri ielai un ošņāja ielas noteku.

—    Haso! Šurp! — policists sauca. Tas skanēja nebēdīgi, jautri. iKā jodlers.

Trīs kungi nāca viņiem pretī no tirgus laukuma. Viens no viņiem viegli līgojās. Tas skaļi runāja.

—   Nav viegli ezi… ķiķ … ķiķināt… kutināt, — viņš šļupstēja, bet viņa pavadoņi, redzēdami policisiu nakam, skubināja nemierīgo viru apklust un satvēra to zem rokas. Ar piepešu, strauju kustību policists rāva Ūligu atpakaļ.

—   Nemēģiniet tikai šmaukt! — viņš skaļi kliedza un vicināja pistoli pret Ūliga galvu. Visi trīs pretīnācēji meta lielu līkumu un apstājās uz ielas. Iereibušais ieplēta acis. Viņš bija piepeši apklusis.

Ūligs juta, ka tie noskatās viņam nopakaļus. Viņš nepazina šos trīs, nebija pat paskatījies sejās. Tie bija turīgi kungi. To redzēja pēc mēteļiem un platmalēm. Droši vien tie nāca no viesnīcas «Vācu nams», kādreizējā Tautas nama, kas bija atņemts strādniekiem un nokrāsots brūns.

Policists bija tikai gribējis pievērst sev uzmanību.

Ūligs domāja, ka policists dusmojas tādēļ, ka neviens to neredz ar lielisko medījumu. No rātsnama nokarājās divi lieli, gari kāškrusta karogi. Tie nekustējās. Sals tos bija sastindzinājis. Tie bija pēdējie, ko Ūligs redzēja. Policists stūma viņu pa šauro eju uz iecirkņa dežūristabu.

Ūligam pretī strāvoja gaisma un tveice.

—   Viņš man ir rokā! — kliedza jaunais policists. Un Ūligs tagad saprata, ka te nav nejaušība. Tā ir nodevība, viņš domāja. Nodevība!… Kasperzinskis?… Viņa sieva? … Vīrs ar kasti? . Riteņbraucējs? … Vai kāds cits?

Telpas dibenā aiz viena no abiem rakstāmgaldiem sēdēja policijas komisārs Tīmans. Tas samiedza acis, šo Tīmana paņēmienu Ūligs jau pazina.

—   Tā, plukata, te nu tu esi!

Kad Ūligs ieraudzīja Tīmanu, viss, kas nospieda Ūligu un paralizēja, bija prom kā ar roku atņemts.

Tīmans jau vienmēr bijia bijis strādnieku ienaidnieks, tāpat kā bija ienaidnieks pusaudžiem un bērniem, kuri baidījās no viņa. Pēc 1933. gada Tīmans nebija atturams no varas lietošanas nevietā. Ūligs zināja, ka šis vīrs bija jau nodarījis daudz posta, ka tam sagādāja prieku lir-

(līt sievietes un vīriešus, kas nevarēja aizstāvēties Ūligs redzēja, ka Tīmans birdināja sava cigāra pelnus pelnu traukā. Tas neizlaida Ūligu no acim, un tāpēc pelni no bira gar trauku uz galda. Tam niez rokas, Ūligs dotnaja. kad Tīmans viņam lēni tuvojās.

—   Tāda grēda materiālu mums ir pret tevi! — poli cijas komisārs teica un ar plaukstu atstarpi rādija aktu grēdas augstumu. Degošo cigāru tas turklāt turēja Ūligam tik tuvu pie sejas, ka viņš atkapās.

—    Tevi mēs jau ilgi gaidījām, tu! — Tīmans teica un iepleta acis, ka baltumi vien spidēja. Cigārs atkal bija lejup savilktajā mutē. Timana lūpas bija mitras no siekalām. Pēc kādas neuzkrītošas rokas kustības Timana dure piepeši triecās Ūliga sejā. Tā skāra degunu un belza pa kreiso aci tik negaidīti, ka Ūligs aizsardzībai nepaguva pacelt pat rokas. Sitiens viņu atsvieda līdz pat sienai Pie tā bija vainīga kaste. Krakšķēdama tā nokrita uz grīdas. Tīmans streipuļoja: sitiens bija rāvis to līdz N'o mutes bija izkritis cigārs. Tas vēlās pa grīdu un atstāja aiz sevis dzirksteļu svītru. Tīmans blenza kastē.

—    Kas tad tas?

—   Viņam zem mēteļa bija kaste, — policists svarīgi teica un meta gaisā rokas tā, ka.važas savilkās.

—   To es arī redzu, ka tie nav bērnu ratiņi, — Tīmans rupji noteica. Tikai tagad Ūligs sajuta degošas sāpes sejā. Ap aci viss satūka. Tā asaroja. Ūligs sakoda zobus.

—          Tas suns kauc! — Tīmans teica un ņirgājās.

—   Kur tad jūs viņu sakampāt, Holborn?

—   Pie mājām, komisāra kungs!

—    Redzi! Es jau tā teicu! — viņš tvēra ar roku pie mutes, it kā tur vēl būtu cigārs. Tad apgriezās un ieraudzīja to uz grīdas.

—    Pacel to! — viņš uzkliedza Ūligam. Tas nekustējās. Ūligs izturēja viņa skatienu. — Pacel cigāru, suns!

—    Es nevācu cigārgalus, komisār Timana kungs! — Ūligs juta, ka mazliet cietuši ir arī zobi. Viņam uz mēles bija asinis. Tīmans pacēla dūri, bet, redzot, ka pretiniekam sejā nepakustas pat vaibsts, nolaida dūri un norādīja uz kasti.

—    Kas tur ir iekšā? … Skrejlapas, ko!… Aizliegtas grāmatas!.,. Sarkanais karogs! … Mēs zinām visu!

Ūligs neatbildēja. Policists, kas līdz šim bija stāvējis un noskatījies, sajuta sava priekšnieka skatienu. Vit,iš pacēla ciigāru un pasniedza Tīmanam. Cigārs bija salūzis, un Tīmans to iemeta ogļu kastē sev aizmugurē. Ūligs redzēja, ka krāsns durvis kvēloja. Viņš nodrebēja. «Man ir drudzis, mandeļu iekaisums,» viņš domāja. «Tagad trūkst vēl tikai tā, ka sāku fantazēt, tagad, kad man jāsaglabā skaidra galva. Tagad, kur…»

—    Kasti šurp uz mana galda! — Tīmans komandēja. Ūligs to pacēla un nesa pie rakstāmgalda. Viņš redzēja, ka pie otra rakstāmgalda Holborns rakņājas pa viņa portfeli.

—   Vai jūs to zelli izkratījāt? — Tīmans jautāja.

Holborns pienāca un grāba Ūliga kabatās. Viņš nolika uz linolejas plates divi kabatas lakatiņus, kārbiņu cigarešu, sērkociņus un visu citu, ko vēl atrada. Tīmans smailiem pirkstiem pacēla gaisā mazo reklāmas kabatas nazīti.

—   «Saksonia-Portlandcements», — viņš burtoja. Tad viņš pievērsās Holbornam. — Dunčveidīgs nazis! Pieminēt protokolā!

Tīmans nosēdās aiz rakstāmgalda. Ūligs dzirdēja, ka atvērās durvis uz gaiteni. Tur nostājās postenī trešais policists. Tīmans, jādomā, bija slepus piespiedis kādu zvana pogu.

—    Sēdieties! — Tīmans teica. Ūligs stāvēja viņam par daudz tuvu. Tīmans zināja, ka izmisumā cilvēki bija spējīgi uz visu ko, pat uz bezcerīgo. Reiz kāda sieva ar nagiem saskrāpēja Tīrnana seju, kad viņš aizveda viņas zēnu.

•Krēsls bija rakstāmgalda priekšā. Ūligs apsēdās. Policijas komisārs pasniedzās aizmugures plauktā un pēc īsas meklēšanas izvilka aktu saini. Viņš nometa to uz galda. Pakaramās lampas gaišajos staros īsu brīdi ņirbēja mazs putekļu mākonis. Viņš lapoja dokumentu sējumu, palocīja galvu un tad skatījās pāri galdam Holbornā, kas bija izklājis portfeļa saturu un pierakstīja to. — Nu?

—   It nekā? — Holborns purināja galvu. Viņš patlaban tukšoja cigarešu kārbu.

—   Es jau saku, las ir varen rūdīts! Bet viņam nekas nelidzēs! Šoreiz viņš mums vairs neizspruks! — Tīmans noteica.

—   Sef! — policists pacēla gaisā stikla cilindru, kādas petrolejas lampas cilindru.

—   Ko gan visu tas maitasgabals nevazā sev līdz! — Timans skaļi smējās.

—   Pusi dzīvokļa iekārtas! — smīnēja Ilolborns.

Policists pie durvīm neieinteresēti skatījās tieši uz

priekšu. Tīmans piecēlās un nostājās aiz Ūliga.

—   Kas tad ir kastē? — viņš piepeši pavisam draudzīgi jautāja.

Ūligs uzlēca stāvus. Viņš bijās jauna sitiena.

—   Palieciet sēžam, puis! — Tīmans raustīja viņu aiz rokas atpakaļ krēslā.

—   Kas ir kastē, es jautāju!

Ūligs klusēja.

—   Esiet tik laipni un atbildiet, citādi kaut kas notiks!

—   Es nezinu, — Ūligs aizsmacis teica.

—   Nu, to mēs tūliņ noskaidrosim! — Tīmans no aizmugures paspēra dažus soļus uz priekšu. Ūligs skatījās uz Tīmana roku. Šoreiz tā neturēja gumijas nūjiņu. Timans atraisīja kaņepāju auklu un attina papīru. Viņš to turēja pret gaismu un pārbaudīja, vai nav aprakstīts. Tad pakustināja galvu, un Holborns noņēma papīru no galda.

—   Knaibles! Āmuru! — Holborns piegāja pie darba rīku kastes un atnesa knaibles, āmuru un garu kaltu. Tīmans pielika cirtni un spēcīgi uzsila. Viņš izvilka pirmo naglu. Paskatoties viņš pamanīja, ka Ūligs kļūst nemierīgs. Tīmans, izsmejoši! smīnot, palocīja galvu. Tad viņš uzsita alkal.

—  Komisāra kungs, — ierunājās policists, — es gan kasli lā neatvērtu!

Tīmans lielīgi noskatījās viņā. — Kas grib man to liegt? Vai jūs?

Policists kļuva nedrošs. — Atļaujiet atgādināt dienesta norādījumu 22, svītra, 3 …

Tīmans vēl arvien nesaprata. Holborns ar rokām rādīja zīmi.

—   Kas tad! Esiet tik laipns runāt vāciski! Es neesmu kurlmēmais! — Tīmans šķendējās.

—   Sprāgstviela!

Sis vārds krita uz kasti kā bumbas lādiņš. Tīrnana mazās ačteles nemierīgi šaudījās šurp un turp. Viņš mazliet atvirzījās. Bet Ūligs redzēja, ka viņš vismīļāk bulu uzlēcis stāvus. Timans bija nobālējis. Viņš skatījās 01igam sejā.

—   Kas ir kastē? Runājiet taču!

Ūligs stingi raudzījās Tīmanā. Viņš neatbildēja. Tīmanam kļuva baisi. «Viņš raugās manī kā ārprātiga’s,» Timans nodomāja. No tāda varēja visu ko sagaidīt. Tam vairs nebija ko zaudēt.

—   Ko nu! — Tīmans dižojās un tvēra atkal knaibles.

—  Komisāra kungs! Glecels, Glecels taču ir ugunsdzēsējs! Tas taču to var… — Holborns bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

—   Cilvēk! Jums ir kaut kas samežģījies! … Jūs jau elsojat aiz bailēm! — Tīmans piecēlās. Viņš staigāja pa istabu šurp un turp. Palika stāvam pie durvīm. Viņš bija priecīgs, ka atkal ierunājās Holborns. Ar knaiblēm bija parādīts tikai varonīgs žests — Timanam nebija ne mazākā prieka uzsprāgt gaisā.

—   Mums jāievēro priekšraksti, — Holborns sacīja. Viņš gribēja dot iespēju šefam atteikties no sava nodoma.

—   Manis dēļ, — Tīmans atteica. — Ir jau vēl laiks līdz rītam. Izsauciet mašīnu, Holborn! Kasti nogādāt uz sporta laukumu: tur tā nevar nodarīt zaudējumus! So lupatu derētu piesiet pie kastes, tad viņš atdarītu savas žaunas! — Holborns iegāja blakus istabā.

—   Sporta laukums jāapsargā! Millers numur divi lai tūliņ atved Glecelu! — Tunans nosauca Holbornam pakaļ.

—   Tieši tā!

Tīmans mākslotā mierā apsēdās pie rakstāmgalda, it kā gar kasti viņam nebūtu nekādas daļas. Viņš paņēma meklējamo sarakstu, izlikās to lasām vārdu pa vārdam un atkal un atkal pētoši skatījās Ūligā, it kā pārliecinātos par apraksta pareizību.

Ūligs domāja par šauteni' un to, kas viņu sagaida. Es teikšu, ka kasti atradu uz ielas. Tas ir bezjēdzīgi, bet man kaut kas jāsaka. Viņa kreisā acs bija pa pusei aiz

vērusies. Ja aizvēra otru, viss šķita i/.plūdis un mirgojam un komisāram bija daudz garaka galva Ūligs dzirdēja, ka blakus istabā Holborns satraukts telcfoneja

—   Uzvārds? — Timiāns kundziski uzbļava viņam.

Ūligs klusēja.

—   Jūsu uzvārdu es gribu zināt!

—   To jūs taču zināt! — Ūligs mierīgi sacīja.

—   Jums jāsaka savs uzvārds!

—   Ūligs. — Nebija nozīmes saasināt situāciju.

—   Vārds?

—    Ēriks …

—   Dzimis?

—    1891. gada 10. augustā Groičā Leipcigas apgabalā …

—   Nodarbošanās?

—   Būvstrādnieks …

—   Mācījies?

—   Maiznieks …

—    Pēdējā uzturēšanās? Kur pēdējo reizi pierakstīts?

—   Certauā …

Timans sita ar dūri pa galdu. — Tā taču ir blēdīša.nās! Kopš 33. gada februāra jūs vairs neesat šeit bijis!

—   Jūs man jautājāt, kur pcdejo reizi pierakstīts.

—   Tātad jūs atzīstat, ka nepierakstīts blandījāties apkārt!

—   Es neko neatzīstu!

—    Gan tu velnu vēl redzēsi! Tu nebūsi pirmais, kas šeit danco! — Timans atkal skatijās meklējamo sarakstā.

—   Ar ko apprecējies? Bērni?

—   Ar Elzu Ūligu, dzimušu Zandinanii, viens dēls — Ēriks…

Tas zina visu, domāja Ūligs. Bet jautā par katru nieku. Un viņam likās, ka ar katru jaunu jautājumu viņu iepin neatrisināmā mīklā. Tīmans gribēja zināt, kur viņš uzturējies pēdējos trīs mēnešus. Ūligs liedzās atbildēt. Piepeši komisārs uzlēca stāvus. Izbaiļu pilnām acīm viņš blenza kastē. Viņa mute bija atvērta. Ūligs redzēja tā zobus. Izskatījās, it kā Tīmans kaut ko klausītos.

Viņš bija pieliecis galvu un nemierīgi mirkšķināja acis.

—   Panāciet šurp!

—   Es taču nedrīkstu alslāt durvis, komisāra kungs, — policists pie durvīm sacīja. Tam ir bailes, nodomāja Tīmans.

—   Apstādiniet sienas pulksteni!

Policists pakāpās uz krēsla un rīkojās ar pulksieni. Tīmans noskatījās.

—   Kā tad to apstādina?

—   Pakārt slīpi! — Tīmans nepacietīgi dungoja ar pirkstiem pa galdu. Pulkstenis turpināja tikšķēt.

—   Noņemiet to krāmu! Veiklāk! — Policists pulksteni atnesa pie rakstāmgalda. Pie sienas palika plankums — apaļš un balts.

—   Ārā to krāmu! Blakus telpās! — Tīmans kliedza vistrakākā uzbudinājumā. — Un paskatieties, vai Holborns tur ir aizmidzis!

Tas arī pacenties aizlaisties, Tīmans nodomāja. .Muļķīga piesardzība! Ja tāds lādiņš eksplodē, tad arī blakus telpā viss pagalam.

Ūligs sēdēja nekustīgi un stīvi lūkojās sev priekšā, it kā gar notiekošo viņam nebūtu nekādas daļas. Viņš jutās vārgs. iKo gan tie gribēja ar pulksteni?

Tīmans tuvojās rakstāmgaldam. Viņš uzmanīgi nolieca galvu uz priekšu un klausījās. Tad viņš pielika kastes vākam pat ausi. Atvieglojums atspoguļojās Tīmana sejā, kad viņš atkal pacēla galvu. Viņš izslēja plato zodu.

—   Pulksteni atkal uzkārt! — Policists atgriezās no blakus telpas. Viņš turēja pulksteni tālu no sevis. Viņa seja bija bāla. Tīmans viņu bija gaužām satracinājis.

—   Cik tad tālu ir, Holborn? — nemiera pilns Tīmans sauca uz atvērtajām durvīm. Viņš bija -atvirzījis no rakstāmgalda savu krēslu.

—   Viss ceļā! — Tad Holborns sevi pārlaboja: — Viss kārtībā! Auto ceļā, komisāra kungs! Glecelu atved!

—   Nu, tad lūdzams nāciet atkal šurp un nelieciet man vienam visu šeit veikt!

Tīmans ar nodomu gāja lēnām uz durvīm. Tur karājās mēteļi un cepures. Viņš tvēra pēc sava mēteļa.

—   Es pats apstaigāšu rajonu … Jāpaskatās, kas notiek ārā! Tur es arī varbūt nogrābšu vēl kādu no šīs sugas!

Viņš ātri uzvilka mēteli un izvairījās paskatīties uz kasti. Viņa skatiens krita uz 01 igu.

—   Novelciet kurpes!

Ūligs noliecās. Asinis sakāpa sejā, un deniņos sāka dunēt. Viss iegrima kā miglā.

Holborns stāvēja viņam blakus.

—   Pārkontrolēt apavus!… Tas ari pieder pie parbaudes! — Tīmans pārmetoši noteica. Satvēris kurpes aiz aukliņām, Holborns tās atnesa pie sava galda^ turēja zem lampas un izvilka no tām avīžu papīru, ko Ūligs bija ielicis, lai izsargātos no mitruma. Tīmans pienāca klāt un atlocīja avīzi. Tie bija piegriezti gabali no ~Vцlkischer Beobachter». Timans pakampa vienu ar ģīmetni un turēja to augstu paceltu. — Tas cūka min mūsu vadoni ar savām sviedrainajām kājām!

Ar garu nazi Holborns izcēla ieliekamo zoli. Viņš nekā neatrada. Viņš dūra papēžos. Tie nebija izdobti.

Tīmans pamanīja kaktā aitu suni. Tas bija saritinājies un aizmidzis. Tīmans noliecās pie tā un ar resnajiem, apaļajiem pirkstiem noglaudīja dzīvnieka galvu. — Haso, sunīt, — viņš maigi teica. Suns atvēra acis un pastiepa galvu ar pieglaustām ausīm. Tīmans pabāza pirkstus zem ādas kakla saites. Tad palēcās kā dzelts! — Atkal par ciešu! Daudz par ciešu! Tā taču ir dzīvnieku mocīšana! — Viņš palaida vaļīgāk kakla saiti. — Nāc šurp, nabaga lopiņ, — viņš teica. Tīmans bija Dzīvnieku aizsardzības biedrības loceklis. Skaidrs, ka šajā mirklī suns viņu it nemaz neinteresēja. Viņam bija slikta sirdsapziņa, jo viņš laidās prom kastes dēļ un gribēja kolēģiem tikai parādīt, ka viņš bija personificēts miers. Viņš ar zodu norādīja uz Ūligu.

—   Prom! Drošā vietā!

Tad viņš izgāja un aizcirta durvis.

—   Noņemiet bikšturus! — Holborns komandēja. Viņš atvairīja kolēģi no durvīm. — Tas ir manējais! To sakampu es! — viņš teica un vilka ārā aukliņas no Oliiga kurpēm.

Holborns ieveda viņu karcerī. Tumšā karcera durvju dzelzs bulta iegūlās savā vietā aiz restēm.

Ūligs dzirdēja, ka durvis lika aizslēgtas. Policista soļi attālinājās.

Ūligs stāvēja tumsā un mēģināja sataustīt sienu Uz aukstas cementa grīdas bija nomestas segas. Viņš tvēra pēc tām un ietinās. Viena no tām bija slapja.

Ara piebrauca auto. Tagad viņi nes kasti ar šauteni, viņš nodomāja.

Seja viņam kaisa. Mandeles sāpēja. Viņš briesmīgi sala, bet galva bija karsta. Viņš noslīga uz grīdas.

—   Šautene, — viņš kunkstēja un tvēra tumsā, it kā meklēdams kādu balstu.

—   Man tagad viss rūpīgi jāpārdomā, viss … — viņš teica un pārguris iemiga.

Kad pēc dažām stundām virs stiepļu pinuma pie kameras griestiem uzliesmoja mazā spuldzīte, viņš pagriezās uz sāniem.

—   Hei! — kāda balss sauca. Ūligs to nedzirdēja.

—   Erik, tu dabūsi ādas somu, — viņš pa sapņiem murmināja.

Policists noliecās pie viņa un aizskāra viņa roku, kas bija izlīdusi no segas. — Ūlig! Celties!

Ūligs elpoja dziļi. Policists redzēja, ka viņš lēnām atvēra vienu aci un blenza pelēkajā sienā.

—   Celties! — policists skubināja. Spēji Ūligs apsviedās un, acīm mirkšķinādams, stīvi lūkojās vīrā, kas bija pārliecies pār viņu. Tas bija policists, kas bija stāvējis pie Tīmana kabineta durvīm. Ūligs lēnām atguvās un nometa segas. Viņš piecēlās un sagrīļojās pret mūri.

—   Nu, tev gan ir veselīgs miegs, — policists tei'ca.

—   Jā, — Ūligs teica. Viņam šķita, it kā viņš tikai nupat kā būtu nolicies gulēt. «Piecas minūtes viņi mani atstāja mierā, piecas minūtes! Un tagad sāksies! Viņi vairs neliks mani mierā, viņi neļaus man gulēt, viņi grib mani padarīt mīkstu,» Ūligs domāja Viņš jau pazina šos paņēmienus. Viņš jau reiz to bija pārdzīvojis. Toreiz, kad viņam izjauca kopējo apspriedi. Jautājumi krustām šķērsām, šurp un turp. Ļoti spilgta spuldze tuvu sejai, tā, lai nevienu neredzētu. Un tad pēkšņi sitiens ar suņu pātagu pa kaklu, pa pakausi.

—   Nākt līdzi! — policists teica.

—   Jā, — Ūligs teica, un šķita, it kā viņš, salokot segas un izgludinot tās ar roku, gribētu iegūt laiku. Vienai

bija tumšs plankums Viņš atminējās, ka pirmīt tumsi! bija jutis, ka ta ir slapja. Tur bija asinis.

«Viņi notvēruši ne tikai mani vien,» viņš nodomāja.

—   Kāds tu izskaties! — policists lidzjūtigi teica, kad CJligs nostājās viņa priekšā. — Viss vienās asinis!

—   Tās nav manējās, — Ūligs teica un norādīja uz segu. Viņš bija pateicīgs, ka kāds cilvēks runāja ar viņu kā cilvēks.

Viņi gāja pa gaiteni. — Mums tieši piecos jābūt miertiesā, — Ūligam aiz muguras teica policists^

«Es tomēr esmu pāris stundu gulējis,» Ūligs nodomāja. «Bija puslrīs, kad viņi ieveda mani kamerā. Vairāk nekā divi stundas.» Dežūrtelpā sēdēja divi policisti. Maiņa. Ūligs mekleja savu cepuri. Tā karājās pie sienas blakus policistu cepurēm un siksnām. Dzelzs krāsnī sprakšķēja spirgta pagaļu liesma. Uz Tīmana rakstāmgalda stāvēja zila kafijas pudele.

—   To tu tādu nevari vest uz miertiesu, — vecākais vahtmeistars teica Ūliga pavadonim. — Seit ir mazgājama bļoda!

Viņš norādīja uz kaktu. Ūligs mazgājās un spogulī redzēja savu uztūkušo seju. Kad viņš bija nomazgājis asinis, 4ie iedeva viņam rupju, pelēku dvieli.

Vecākais vahtmeistars būtu labprāt iespiedis Ūligatn saujā cigareti, bet viņš baidījās no kolēģiem. Ārā bija auksts un tumšs. Vairs nedega spuldzes uz tirgus laukuma. Vieglā miglā tinās veco ēku jumta gali. Mitrais, dzirkstošais gaiss bija kā patīkams uzklājs Ūliga sejai. Viņi gāja cieši blakām, un policists turēja viņa roku tā, lai Ūligs nejustu rokas važas.

—   Tā tās neviens neredz, — policists teica.

—    Kādēļ tās nav jāredz! Es taču neesmu noziedznieks! — Ūligs spītīgi teica. Policists klusēja. Viņi gāja šķērsām pāri tirgus laukumam. Līdz miertiesai nebija tālu. Piecas minūtes. Strādnieki nāca tiem pretī. Pa vienam un grupās. Viņi gāja ātri. Līdz dzelzceļa stacijai bija vēl krietns gabals. Viņi brauca uz Leipcigu. Pāris jaunu puišu jokojās ar divām meitenēm, kas arī gribēja tikt uz staciju. Šur tur aiz logiem dega gaisma. Maiznieka meistara Kunces mājas priekšā maiznieka māceklis kaisīja smiltis uz kājceliņa. Kad policists gāja

garam ar apcietināto, māceklis pārtrauca kaisīšana un blenza viņos. Ūligs atminējās savu mācību laiku. Toreiz viņš arī bija kaisījis pelnus. Toreiz viņš vēl nekā nezināja no politikas, it nekā. Tas bijia ļoti sen. Ap 1907. gadu. Ķeizarvalstī. Ķeizars vairs nebija. Un arī Veimāras republikas ne. Un nāks laiks, kad ari Hitlera vairs nebūs…

Iela mazliet kāpa kalnup. Sev priekšā uz atklāta laukuma Ūligs ieraudzīja lielo miertiesas ēku. Viņš gāja lēnāk. Pavadonis viņu nesteidzināja. Godīgs puisis, Ūligs nodomāja. Ūliga kakls bija it kā aizžņaugts. Viņam vairs nebija sāpju. «Esmu tik slims, ka sāpes vairs nejūtu,» viņš nodomāja. Varbūt bija labi būt slimam. Tas it kā pabīdīja nepatīkamo tālāk, it kā deva tiesības sagaidīt saudzību. Bet tie tur augšā uz to neskatījās, to viņš zināja.

Grupa strādnieku nā-ca viņiem pretī. Viņu saruna pēkšņi apklusa.

—    Tas taču bija Ēriks! — kāds teica. Ūligs to dzirdēja. Policists paātrināja igaitu. Ūligs dzirdēja, ka strādnieki iet tālāk. Cik viegli būtu veicies, ja viņi būtu uzbrukuši! Seši' pret vienu policistu, viņš vīlies domāja. Viens no strādniekiem kaut ko sauca. Ūligs nesaprata. Tad tas sauca vēlreiz, un divi trīs pievienojās saucienam.

—   Galvu augšā, Ērik! Mēs vēl neesam pieveikti!

Viņi aizskrēja. Vienā mirklī izgaisa vilšanās. «Galvu

augšā!… Mēs vēl neesam pieveikti! …»

Viņi kāpa pa miertiesas, kāpnēm augšup un bez formalitātēm tika cauri apcietināto nodaļas priekštelpām. Ierēdnis pie galda tikai palocīja galvu. Viņiem pievienojās kāds apcietināto sargs. Tas uzveda viņus otrajā stāvā. Tur viņš atslēdza kādu kameru. Policists noņēma 01igam roku važas un sacīja: — Tā, tagad izgulies reiz tā pa īstam.

—    Pēc stundas atnāks ārsts, — sargs teica. Smagās durvis aizveroties noslēdzās. Ūligs dzirdēja, ka izvilka slēdzeni. ,

Kamerā bija patīkamii silts. Ūligs apsēdās uz lāviņas un atbalstīja galvu rokās. Bet drīz vien viņš lēnām atlaidās guļus. Sāpēja katrs loceklītis.

Pa mazo, aizrestoto logu šaurajā telpā zagās rīta ausma.

Padomāt! Viņš domāja. Visu rūpīgi pārdomāt. Neko neizpaust! Bet sakārtot domas Ūligs nespēja. Viņš dzirdēja trokšņus, kas nāca no tvaika caurules pie augstajiem griestiem. Apakšā, pagrabā, ap krāsni rīkojās kurinātājs. Tas bija jaunatnācējs. Vecais kurinātājs bija sociāldemokrāts, taisnīgs vīrs. Ūligs viņu pazina. Vecais kurinātājs bija atlaists.

«Viņš arī nevarētu man līdzēt,» Ūligs domāja un aizmiga. Pusstundu vēlāk Dr. Zatlers stāvēja pie lāviņas. Tam bija nopietna seja. Ūligam vienu acumirkli šķila, ka viņš ir mājās savā gultā.

—    Elza! Daktera kungs ir šeit! — Ūligs sauca un tad ieraudzīja aiz ārsta sargu. Viņš brīnījās, ka tik ātri atsūtīts ārsts. Arā vēl arvien bija tumšs.

—   Tā, paskatīsimies, — ārsts teica un ar abām rokām pacēla Ūliga galvu pret gaismu.

—    Neizskatās labi, — viņš teica un pagrieza Ūliga galvu sānis. Kamēr Dr. Zatlers pacēla pacienta plakstiņus, griestu spuldzes gaisma vizuļoja kā plūstoši, gludi zelta gabaliņi, ņirboši un nepatīkami, acij.

—    Liecieties atkal gulēt. — Ārsts izkravāja uz lāviņās savu instrumentu somu, aptina vati ap zibošo pinceti un viegliem pincetes pieskārieniem notaustīja aci. Tam sekoja mitrs, atvēsinošs apsējs, kas bija kā atpestīšana.

Ūligs norādīja uz kaklu. Acis viņš.bija ailzvēris. Ārsts palocīja galvu. — Es zinu, — viņš teica un tvēra pēc Ūliga pulsa, kad padusē jau bija iebīdījis termometru.

—   Kā tad tas ir noticis? — viņš gaidot vaicāja un skatījās sargā. Tas vienaldzīgi paraustīja plecus.

—   Droši1 vien paslīdējis uz ielas …

Dr. Zatlers vairs tālāk nejautāja. Nebijā labi' par daudz jautāt. Viņa lūpas bija pavisam plānas. Viņš pazina Ūligu un viņa ģimeni. Dr. Zatlers bija viņu ārsts Agri, ap pulksten pieciem, tam piezvanījuši no miertiesas. Tiesas un cietuma ārsts vakarā bija aizbraucis uz Berlīni. Dr. Zatlers slepus noņēma nacistu partijas nozīmi, kad pie vārtsarga uzzināja pacienta vārdu. Viņš bija brīdināts ievērot visstingrāko klusēšanu.

Klusums kamerā bija nomācošs. Dr. Zatlers atpogāja tumšo kažokmēteli un atraisīja kaklautu.

«Tas ir kauns,» viņš domu ja. «Kas ir, tas ir, es neesmu komunists, bet tas ir par daudz!» Liekas, ka īsten ba tomēr atbilst tam, ko dzird runājām. Ja ir patiesība par koncentrācijas nometnēm un gestapo pagrabiem, tad ias šeit vel nebija ļaunākais. Bija vel ļaunāk. Un tam n -kā nevar pretoties. Ko tur varēja darīt? Ko? Ko viņš, Dr Zatlers, varēja te izkarot?

Viņš izņēma termometru.

—   Arestantam ir drudzis, — viņš teica un pacēla balsi; tā skanēja nikni: — Apcietinātā stāvoklis nepieļauj nopratināšanu!

—   Komisārs teica, ka mums viņš jāaizved, — sargs iecirtīgi atbildēja.

—   Kas par komisāru?

—   Šmetke …

Ārsts pārsteigts klusēja. Ūligs vienaldzīgi gulēja, bet dzirdēja katru vārdu. «Šmetke,» viņš domāja. «Tad man ies draņķīgi.» Dr. Zalters izdarīja viņam iešļircinājumu.

—    Pret drudzi, Ūliga kungs, — viņš sacīja un paslepus pamirkšķināja, it kā gribētu iedvest viņam drosmi Ūligs to neredzēja, jo bija aizvēris brīvo aci. Viņš pakļāvās ārsta rīcībai. Kad dezinficēja rīkli, viņam bija jā vemj.

—   Cūka! — Sargs pagrūda viņam zem zoda spaiņa malu.

Dr. Zatlers meklēja savā instrumentu somā un izvilka divējādas tabletes. — Četrām no sarkanajām tūliņ ļaut izkust mutē.. . ik pa divi stundām no baltajām . . . divas ar ūdeni. — Viņš pievērsās sargam: — Odeni piedzeršanai!

—   Būs jau labi, Ūliga kungs, — viņš paspieda uz segas Ūliga roku. Viņš negribēja teikt: «Tīeil Hitler!»

Ūligs pateicīgi palocīja galvu. Aizcirtās kameras durvis.

Ap pulksten septiņiem kāds cils sargs atnesa skārda traukā kafiju un maizi. Viņš nolika to uz grīdas.

—    Nejauj sevi notvert uz lāviņas! Tūliņ būs pārbaude! — Ūligs noguris pacēla roku.

—   Esmu slims …

—   Est! — Sargs palocīja galvu. — Esi ir svarīgi!

Ūligspapurināja galvu un alkal aizvēra acis

Kad Ūligu ap desmitiem sauca uz nopratināšanu, viņš maziem malkiem izdzēra kafiju. Sāpcja, bet vigs nomocīja ari maizes gabalu.

Ejot pa gaiteni, Ūligs nedzirdēja pat savus un sarga soļus. Tik salauzts viņš bija. Viņš saņēmās un gribēja nokratīt vājumu. Bet slimību, karstumus un mandeļu apsēju neviens nevar nomest kā neciešamu apģērba gabalu. Var savilkt dūres un sakost zobus, to var, un to ari darīja Ūligs, kad viņš lēnām sekoja sargam. «Ir ari savs labums, ka esmu slims,» Ūligs domaja «Neesmu satraukts, viss man ir vienaldzīgs. Ir it kā lidināšanās. It kā uz mani nekas neattiektos »

Restes aiz viņa nodrošināja trīskārtīgi. Tās atdalīja apcietināto nodaļu no miertiesas telpām, kur bija ieplēiies gestapo. Ūligu ieveda lielā istabā. Lai gan ārā bija gaišs, pie griestiem dega spuldze. Pa divi lieliem, aizrestotiem logiem bija redzama pretējā nama fasāde, un ielas troksnis lauzās augšup. Blakus durvīm bija krēsls. Sargs norādīja uz to. — Sēsties!

Pie rakstāmmašīnas galda sēdēja kāds jaunāks ierēdnis civiltērpā. Uz ieliktās loksnes reizi pa reizei pēc garākiem pārtraukumiem viņš uzsita pa burtam, atkal un atkal skatoties kādā aktā, kas slipi gulēja uz viņa ceļiem un grasījās nokrist. Kad ieveda Ūligu, viņš mirkli paskatījās. Tas bija viss.

Pie sienas bija liels, pulēts rakstāmgalds. Tas bija tumši brūns, ar virpotām kājām. Vēlāk Ūligs redzēja, ka tās bija izveidotas kā lauvu galvas. AAēles uzliektas uz augšu. Galds neiederējās šai telpā. To viņi droši vien bija iznesuši no tirdzniecības preču nama īpašnieka Zēlingera dzīvokļa; Zelingers bija ebrejs, un tādēļ tam daudz kas bija jāpārdzīvo. Aiz galda vienkāršā, zeltītā ietvarā karājās krāsains brūnā vampīra attēls. No tā pa labi un kreisi mazākas Leija un Gēringa ģīmetnes. Ūligs nekur neredzēja Himleru. Bet Šmetke bija triecienvienībnieks, un starp triecienvienībām un esesiešiem pēdējā laikā neesot vairs saskaņas. Rakstāmgalds bija tukšs. Šis gludais tukšums bija nepatīkams. Gestapo neko neatstāj,

nodomāja Ūligs. Uz spožās galdia virsmas nebija pat tintes pudelītes.

Pie rakstāmmašīnas sēdošais atkal klabināja. Šoreiz trīs vai četrus burtus vienā paņēmienā. «Tu arī neesi ilgi šādā postenī,» Ūligs domāja. «Kas zina, kā tu sagādāji1 sev šo vietu!…» Rakstītājam bijia resns vērša kakls. Pie sienas karājās liels noplēšamais kalendārs. Uz baltā bloka bija iespiests lieliem, melniem burtiem «1934. g. 18. janvāris». Istabā cita nekā uzkrītoša nenebija.

«Triecienvienību Smelke liek man gaidīt,» Ūligs domāja. «Manis dēļ …» Bet minūti pēc minūtes viņš kļuva nedrošāks. Tad viņš sāka skaitīt logu restu kvadrātus. Sešpadsmit…

Atrāva durvis. Ūligs stingi un vienaldzīgi raudzījās grīdā. Divi ierēdņi, viens policijas ierēdnis ienesa kasti un portfeli. Viņiem nebija skaidrs, kur tos nolikt, un tāpēc tie palika neziņā stāvam. Rakstītājs norādīja ar īkšķi uz rakstāmgaldu. — Bet palieciet kaut ko apakšā! — Viņš sniedza tiem avīzi.

Šai mirklī istabā klepodams ienāca gestapo komisārs Šmetke. Pārējie sveicinot pacēla roku. Šmetke palocīja galvu. Ūligs bija piecēlies. Durvis vel bija atvērtas. Aiz tām sacēlās-smiekli. 'Kāds triecienvienības tērpā bija uzlicis sev galvā melnu cilindru un pacēla to sveicienam. Šmetke saīga. Viņš pameta ar galvu uz durvju pusi.

—   Ciet! — Rakstītājs aizvēra durvis. Kad viņš gribēja atgriezties savā vietā, triecienvienības Šmetke trīs reizes uzsita ar krurnšļicm pa ■galdu. Rakstītājs saprata signālu un atstāja istabu. Ūligs vēl arvien stāvēja. Viņš neizlaida komisāru no acīm. «Esmu pavisam mierīgs, esmu no tērauda,» viņš pats sev teica. Bet viņa sirds pukstēja ātrāk. Viņš bija redzējis, ka vāks šautenes kastei bija vaļīgi uzlikts virsū.

Šmetke izlikās, it kā viņš viens būtu istabā un kaut ko pārdomātu. Tad viņš pievilka sev portfeli klāt, atvēra to un kaut ko meklēja. — Tā, — viņš apmierināts teica un izvilka stikla cilindru. Viņš nolika to rakstāmgalda vidū. Ūligs norija it kā kumosu. Viņš domāja par Stiksu. IJliga seja bija nekustīga. Ko viņš zina, un ko viņš nezina, Ūligs domāja bažīgi.

—    Mans veselības stāvoklis nepieļauj pralinašanu, komisāra kungs! — Ūliga balss bija aizsmakusi.

Šmetke ilgi skatījās viņā, tad palocīja galvu.

—    Tā nav pratināšana, tad jau protokolētu, — viņš salti! teica. Un ironiski piebilda: — To nu jums, Ūlig, gan vajadzētu zināt no pēdējā laika pieredzes. — Viņš aicinoši pamāja ar roku. — Lūdzu, sēdieties taču! — Šmetke uzlika roku uz šautenes kasies. Tā bija liela, kopta roka.

—    Aiz abām durvīm slāv mani vīri! — Ūligs izturēja Šmetkes urbīgo skatienu. Viņam ir īsta gesbapovieša seja, Ūligs domāja. Nevar saprast, kā to aprakstīt. Acis ir zilas, zilas vai pelēkas. Deguns taisns. Blondi mati. Liela seja ar divi skrambām uz kreisā vaiga. Ar skrambām saistījās tumša dēka. Ūligs kādreiz bija dzirdējis par to. Pirms vairākiem gadiem kādreizējais drogists esot pats sev sagādājis šīs skrambas ar bārdas nazi. Sieviešu sabiedrībā Šmetke labprāt dēvēja sevii par akadēmiķi. Certauieši viņu sauca par «baronu».

—   Ko tad jūs tā blenžat manī? Manuprāt, mēs taču jau esam pietiekami bieži redzējušies, — Šmetke teica. Ūliga skatiens viņam bija nepatīkams, šis skatiens ar vienu aci, kuras zīlīte laikam injekciju dēļ bija palielināta. Ūligs vēfta skatienu tālumā. Istabā bija kluss. Lejā uz ielas, braucot pret kalnu, kāds kravas auto pārslēdza ātrumu. Šoferis piedeva gāzii Atskanēja it kā nikns rēciens, izmisuma sveiciens no brīvības, kura arī tur ārā iet bojā.

—   'Kas tad jums noticis acij? — Šmitke izlikās norūpējies. Ūligs klusēja. Viņš jau no Koldicas laikiem zināja, ka nedrīkst sacīt, ka ir piekauts.

—    Mieža grauds, vai? — Šmetke smīnēja. — Pāries, ■mīļais. Man nesen bija augonis pakausī, tieši šeit, — viņš norādīja sev uz galvas, — tur bija ko redzēt, to varu jums sacīt!

Ūltgs palocīja galvu. «Kādēļ tu man to stāsti,» viņš nodomāja. Ūligs zināja, ka Šmetke ir viltīgs.

Komisārs salika rokas un atbalstīja tās uz galda.

—   Parunāsim reiz kā cilvēks ar cilvēku! Ūlig, es jūs vērtēju kā pieklājīgu … teiksim sāncensi, — vārds «pretinieks» varēja atbaidīt un samulsināt būvstrādnieku.

—    Vai jus, Ūlig, beidzot negribat izbeigt šo nolādēto suņa dzīvi? Vai jūs beidzot negribat sākt domāt par ģimeni … par sevi? — Šmetke uz brīdi' apklusa. Kad Cligs neatbildēja, viņš draudoši jautāja: — Jūs gan nemaz nedomājāt par savu sievu un dēlu, ko?

—   Domāju gan!

—   Tad es gan nesaprotu, kādēļ jūs vazājaties apkārt un darāt cūcības! Nekas cits tas taču nav! Tas viss jums taču it nemaz nav vajadzīgs. Pret jums taču vairs nekādu apsudzību nav!… Lietu ar Saksenburgu ir izbeigusi Ziemsvētku amnestija!

Ūligs pievilka zem galda izstieptās kājas. — Tas man it kas jauns! Vai dosiet man to rakstiski? Ar dienesta zīmogu un pārējo noformējumu? — viņam likās, ka atvērtos vārti uz brīvību.

—    Rakstiski … — Šmetke ņirdza. — Tik tālu mēs vēl neesam! … Bet tas atkarīgs tikai no jums!… — Viņš pacēla roku un tvēra pēc cilindra. — (Kauliņi tagad ir mesti. Kāškrusts uzvarējis piecžuburaino… To jūs taču vairs nevarat grozīt. Tātad viss, ko jūs darāt, ir tīrais ārprāts! … Nepinieties vairs ar politiku! … Jums nav laimīga roka, Ūlig! … Nāciet pie mums! Divi gadu laikā jūs būsiet jau uzņemti, un viss būs aizmirsts! — viņš norādīja uz partijas nozīmi pie svārku atloka.

«Ko viņš īsti grib,» Ūligs domāja. «Tik riebīgs teātris! Pie sieviešu biedrības sievelem un vācu meiteņu savienībā, tur šis nejēdzīgais lielībnieks vatētu tā uzstāties … Bet viņš te izmēģinās ar mani!… Par ko īsii viņš mani tur?»

Šmetke paraustīja sevi aiz deguna. Ūligs redzēja uz mazā pirksta sudraba miroņgalvas gredzenu.

—   Es noteikti zinu, iekšķīgi jūs jau sen esat atzinis, ka brauciet nepareizos ratos! Vai ne? Sakiet godīgi, Ūlig!

Cligs papurināja galvu. — Nē!

Šmetke neļāva sevi izsist no sliedēm. — Tas ir krietni. ( Ūlig! Tā bija godīga atbilde. Es negaidīju no jums citādu! … Kaut ari mūsu vidū visi būtu tādi… — Viņš neizrunāja līdz galam.

Viņa roka izcēla dienas gaismā platu cigarešu etviju un sniedza to Ūligam. Tas piecēlās un paņēma cigareti.

Tam ir sasodīti mierīgas rokas, nodomāja Šmetke un pasniedza uguni. Ūligs kāri ievilka dūmu. Cigarete garšoja riebīgi. Viņš vēlējās, lai tā ātrāk nodzistu. Tad Šmetke norādīja uz kasti.

—   Ko tas nozīme?

Tas nāca mazliet piepeši', un Ūligs pacēla cigareti pie mutes, pirms deva sagatavotu atbildi.

—    Tā ir jūsu šautene, komisāra kungs!… Es gribēju atnest to tarkšķi jums, šorit es gribēju atnest, bet naktī mani nogrāba policija. Es gribēju to atnest jums. lai beidzot iestātos miers! Lai arī tiem Kamsdorfā būtu miers. Es it nekā negribu zināt par ieročiem! Ar tiem mēs vairs negribam pīties! — Tā, tagad tas bija pateikts! Un tagad bija svarīgi, vai Šmetke viņam noticēs vai ne. Viņš nezināja, vai tā bija tiešām tā šautene, ko Kamsdorfas strādnieki bija atņēmuši triecienvienības vadītajam Šmetkem.

Šmetke ieklausījās. Šautene? Viņš bija pārsteigts, bet to nevarēja redzēt. «Tas zina, kur noslēpta mana šautene!» uzzibsnīja viņa apziņā. Viņam bija izredzes! Beidzot kāda izredze! Šmetke bija zvērējis: «Es atgādāšu šauteni vietā!» — «Labi,» teica viņam pulkā, «tad tu atkal būsf šturnifīrers, pat oberšturmfīrers un kā vecais cīnītājs nāksi uz štābu. Berlīnē!»

Šmetke uzcēlās, piegāja pie loga un skatījās ārā. Rūts tagad bija nosvīdusi. Viņš nevarēja nekā redzēt un ar rādītāja pirkstu slaucīja stiklu. Tur izveidojās spirāle. Svarīgais vārds «šautene» bija saglābis Smelki, _turēja savā varā un nelaida vairs vaļā. Te nu beidzot pēc daudziem mēnešiem bija kāds norādījums, kāda iespēja… Šautene!

Ūligs redzēja Šmetkes plato muguru. Šmetke valkāja jaunu, pelēki lāsainu uzvalku un golfa bikses. Ūliga sejā izzuda sasprindzinātība. Seja bija izdēdējusi, dobumaina, daudzu kroku izrievota. Tumšais matu cekuls ietiepīgi slējās virs .augstās pieres. Viņa. stiegrainās rokas bezspēcīgi gulēja uz ceļiem.

Šmetke, piepeši apgriežoties, redzēja ka Oliigs ir aizvēris veselo aci. Dziļas rievas stiepās no mutes uz aso zodu.

Komisārs iesprauda rokas svinos. Ūligs sarāvās.

—   Kādēļ jūs tēlojat šeit ārprātīgo? — Šmetke nikni jautāja. Ūligs nesaprata.

—   Tādi numuri mani neietekmē! Jūs to taču zināt! … Vai jūs turat mani par muļķi?

Ūligs nesaprata, ko Šmetke grib no viņa.

—   Ko jūs muldat par kādu tur šauteni! — Šmetke tvēra pcc kastes vāka. Viņš pacēla lo gaisā.

—   Vai domājat, ka es nespeju .atšķirt šauteni no briketēm! Atbildi!

Tas, ko Ūligs ieraudzīja, aizrāva uz brīdi viņam elpu. Viņš pacēla roku no noglauda melno apsējumu, lai noslēptu savu pārsteigumu.

Kastē bija briketes!… Viņš tās redzēja! . .. Briketes! … Briketes!… Briketes! …

Šmetke redzēja, ka Ūligs mēģina iegūt laiku. Šmetke nevarēja to izskaidrot. Briketes taču ļaunu neliecināja. Tās visas sasmalcināja un it nekā neatrada.

—1 Kādēļ jūs naktī vazājat apkārt brikeles?

Ūligs kavējās ar atbildi. Pirmīt viņš bija pielaidis kļūdu. Viņš bija sācis par šauteni … un tagad nebija nekādas šautenes… Bija tikai briketes. Brīnumu neesot, tātad… tomēr brīnums bija!… Ja tas šeit nebija brīnums, kas tad! . .. Anna Kasperzinska vai Kasperzinskis bija izņēmuši šauteni un ielikuši briketes. Tā un ne citādi tas bija noticis. Ūligs labprāt palēktos gaisā, tik viegli viņam piepeši kļuva. Viņam patiktu triecienvienības Šmetkem cirst tā-pa plecu, kia tas pat saļimtu.

Šmetke kļuva nepacietīgs.

—   Nu, vai jūs gribat turpināt ar mani sarunu vai ne?

—   Manai sievai nav ogļu. Viņa nevar tās nopirkt. Es salasīju tikai to, kas nokrīt no preču vilcieniem, — viņš vilcinādamies teica. Šmetke viņam noticēja.

—  Jūs gan domājāt, ka, redzot šādu muļķīgu kasti, arī Šmetkem trīc bikses… kā tiem iecirkņa zābakiem! … Pie sporta laukuma tie pat slēguši satiksmi pa Vurcemas ielu …

Šmetke izlēma, ka tagad ir īstais laiks izspēlēt savu trumpi. «Viņš ir galīgi mīksts, vairs nepretosies,» Šmeike domāja, sniedzoties pēc stikla cilindra. «Kāpēc gan citādi viņš būtu ierunājies par šauteni, licis manīt, ka grib

šauteni atnest. Viņš to var… Viņš var, ja vispār kāds to var. Un viņš zina manu nelaimi… viņš zina, ka man daudz kas, pat viss ir atkarīgs no šīs nolādētās kramenīcas. Viņš ir sācis runāt par šauteni, lai es viņu atbrīvotu. Nu. to viņš var dabūt! Bet ne tā, kā viņš to iztēlojis savā zvirbuļa galviņā!»

Šmetke atkal apsēdās un svārstīja rokā cilindru.

—   Pie lietas! — Piepeši viņa sarkanā seja bija atkal nežēlīga.

—    Šodien pēcpusdienā pulksten 17.00 jūs gribat Leipcigā satikties ar noziedznieku Sliksu, un proti, iepretī Allhofas Vūlvorsa preču namam. Pazīšanās zīme: cilindrs kreisajā rokā! — Ar to Šmetke bija izteicis visu, ko zināja. Viņš varēja atļauties atteikties no izjautāšanas un atsevišķiem jautājumiem. Gadījums bija pil-nigi skaidrs. Viņam tas bjja melns uz balta. Un tādēļ viņš katram gadījumam Ūliga dzīvokļa uzraudzībai pēkšņi norīkoja slēpni.

Ūligs jutās, it kā cilpa būtu apvijusies ap viņa kaklu. Šmetke redzēja viņa samulsumu, bet netīksminājās par to, tas viņu neinteresēja. Viņš tiešā ceļā stūrēja uz savu mērķi.

—Nu? Vai nav pareizi?

Ūligs vēl nebija atjēdzies.

—    Es nesaprotu, par ko jūs tur runājat! Man jāsatiekas ar kādu Štiku? Kas tad tas nu atkal būs?

—    Neizrunāties! — aissvilās Šmetke. — Man tas ir melns uz balta! Es zinu visu! Jūs gribējāt pasacīt Stiksam, ka jūs vairs nepiedalāties, ka tam vairs nav nekādas nozīmes, sapratāt!

Ūligs tūliņ manīja, ka Šmetke grib būvēt viņam tiltu. Viņš nesaprata, vai komisārs grib iegūt tikai atzīšanos vai arī grib viņam izlīdzēt. Izlīdzēt? Kādēļ? Atzīšanos viņš neiegūs!

—   Es nekā nezinu par kaut kādu tur Stiksu un ka man viņš būtu jāsastop!

'Komiisārs aizsvilās. — Cilvēk! Netaisie^ teātri! — Viņš uzlēca kājās, piegāja pavisam tuvu Ūligam, bet tad apgriezās un piestāja pie loga.

—   Ja jūs zinātu, ko es zinu, — Šmetke sacīja. Tas

bija viss. Viņam ļoti gribējās atklāt kārtis Bet viņš klusēja. Kā tas bija noticis? Certauā bija kāds biedrs, kas viens pats bija vesela nelegālās literatūras uzņēmuma nodaļa; un pirms pāris dienām šis lidz šim aizdomās neturētais vīrs bija licies gultā. Slims. Mazs plaušu iekaisums. Viņš sūtīja savu sievu izdalīt «Rote Fahne». Varbūt viņa bija samainījusi namu.. . vienu namu. Tā bija pirmā kļūda. Uztraukumā tas varēja atgadīties. Šmetkem pašam bija kas lidzigs atgadījies, kad viņš bija gribējis apcietināt kādu skapī paslēpušos tipu, bet bija iegājis citā dzīvoklī. Kamēr nepareizā vietā meklēja, tikmēr puisis jau bija prom. Viena kļūda vēl kaut kā pielaižama, bet tā sieva izdarīja vēl otru kļūdu; viņa iemeta pa durvju spraugām avīzes, nevis sākot ar augšējo stāvu, bet otrādi. Vispirms pirmajā stāvā, tad otrajā stāvā, trešajā .. . un, kad viņa bija ceturtajā, pirmajā stāvā kāds jau bija atradis «Rote Fahne». Pirms kādas minūtes uz gaiteņa grīdas vēl nekā nebija. Atgadījums bija skaidrs! . .. Vīrs tūliņ ārā… klausās… kas tik žigli zogas pa kāpnēm lejup … Ā! pazīstamā biedrene. Pārējais norisinājās ātri. Viņas vīru pēc divi stundām izcēla no gultas, visiem klāt esot… Un tagad pārsteigums: mājas kratišanā nekā neatrada, it nekā. Sieva palika pie sava. Viņas vīrs nezinot, ka viņa izdala avīzes. Vīru vajadzēja atbrīvot. Tā bija neveiksme.

Pagājušajā svētdienā triecienvienība vāca ziedojumus «Ziemas palīdzībai». Kāds no vācējiem ienāca virtuvē pie šī paša vīra. Tas sēdēja ar muguru pret durvīm un rakstīja. Vīrs no triecienvieņībniekiem paklabināja savu ziedojumu kārbu, un rakstītājs satrūcies žigli uzklāja rakstam avīzi. Tāda nosegšana ar avīzi triecienvienības vīram likās aizdomīga. Viņš ziņoja. Ceturtdaļstundu vēlāk vīru atkal apcietināja. Pēc vairāku stundu ilgas spīdzināšanas vīrs izpauda paslēptuves vietu. Parādīt viņš to vairs nevarēja: bija salauzti pirksti. Un tā, starp citu, atrada šifrētu zīmīti. Sai zīmītē bija redzams melns uz balta, ka Ūligam šodien jāsatiek Stikss.

«To es nedrīkstu viņam teikt,» domāja Šmetke. Ja biedrs C. nebūtu pārsteidzīgi uzbīdījis vēstulei avīzi virsū, mēs nekā nezinātu. Tad Ūligs šeit nesēdētu.

—   Tātad kas jums ir ko sacīt? — Šmetke jautāja.

—   It nekas! Jūs man tur gribat kaut ko iestāstīt, komisāra kungs.

Šmetke viņu pārtrauca.

—   Labi! Tad jums arī nebūs nekas pretī, ja mēs atļausimies šodien tieši piecos nostādīt jus Vulvorsas priekšā Leipcigā, Petera ielā, jā? Tad mēs reiz paķīķesim uz šo lietu mazliet no tālienes, jā?

Tagad ir skaidrs, nodomāja Ūligs Tas ir tas, ko viņi grib. Viņš notēloja vienaldzīgo. — Manis dēj, kaut vai stundām ilgi!

Varbūt tie brāļi kaut ko jau saoduši, domāja Smelke. Vienalga, to jau tad redzēs.

—   Es atgādinu, ka esmu slims, — Ūligs sacīja.

—   Tik slims jūs neesat! Jūs saņemsiet vēl vienu injekciju, tā jūs nostatīs atkal uz kājām, un, ja tas nelīdzēs, vēl vienu!

—   Labi! — Ūligs sacīja. Viņš nedrīkstēja ļaut Šmetkem manīt, kas notiek viņā.

—   Un neaizmirsīsim cilindriņu, — komisārs sacīja un piepeši skaļi iesmējās, — lai jūs pienācīgi varētu ierasties savās bērēs! Es pie labākās gribas nevaru jūs iedomāties ar cilindru galvā!

Ūligs, jutās, it kā būtu saņēmis triecienu pa galvu. Viņa skatiens urbās rakstāmgalda lauvu galvās. Smelke redzēja, ka Ūligs izmisis meklē kādu izeju.

—   Jlīs neesat mums vajadzīgs! — Šmetke teica. — Ne jau tāpēc, ka jūs mums būtu sevišķi vajadzīgs. Bet tā ir labāk! .. . Tur mēs visi jauki būsim kopā … Jūs, mēs un šis Stiksa kungs. To mēs jau sen meklējam. Leipcigā uz Pētera ielas mēs varētu nostādīt jebkuru citu vīru! Jūs jau Stikss nepazīst! Citādi jums nebūtu janēsā pazīšanās zīme. Redziet, kā tas ir! — Viņš priecīgs berzēja rokas. — Es varu jums pat pasacīt, no kuras puses šis Stiksa kungs nāks. Vienu mirkli! … Saskaņā ar norādījumu jūs turat cilindru kreisajā rokā … un stāvat Vūlvorsa priekšā … tātad Stiksam jānāk no Grimas ielas, ja viņš grib ieraudzīt cilindru. Iespējams arī, ka vispirms viņš paiet jums garām un tad atgriežas, tādā gadījumā viņš, protams, nāks no otras puses, — skaidrs?

Ūligs neatbildēja. I<o lai viņš teiktu. Ja tie nostādītu

citu, Stikss bija pazudis. Viņš varbūt varētu kaut ko darīt… Stiksu brīdināt… Ja viņš šeit, Certauā, guļ kamerā, Stikss ir nodots un pārdots. ŪIi.gs kavējās pie domām, ka viņš varbūt ielas drūzmā varētu izbēgt.

Šmetke piecēlās un nosēdās uz rakstāgalda. Tagad sekoja tas, kas viņam bija pats galvenais.

—   Ja jūs šodien Leipclgā izturēsieties pieklājīgi un nesagādāsiet grūtības, tad es, Ūlig, gādāšu, lai pēc trim mēnešiem jūs atbrīvotu. — Viņš sniedza Ūligam roku. Tas negribēja to ieverot. Bet tad viņš tomēr sita plaukstā. Tā bija labāk. Komisārs bija apmierināts. Viņš bija rēķinājies ar pretestību. Šmetke paliecās tālu uz priekšu.

—   Un, ja jūs man pateiksiet, kur ir mana šautene, kad šais rokās es šeit turēšu šauteni, tad es gādāšu, lai jūs tūliņ atbrīvo!… Tad jūs nenīksiet šos trīs mēnešus! — Viņš bija runājis lēnām. Ūligs klusēja. Kas zina, kur Anna Kasperzinska glabā šauteni un vai vispār tā viņai vairs ir, Ūligs domāja. Viņš zināja, ka atbrīvošana bija tukša runāšana. «Ja Šmetke gribēs izlikties, ka tur vārdu, viņš mani izlaidīs, lai pie nākošā ielas stūra es atkal tiktu apcietināts.»

—   Rakstiski, komisāra kungs.

Šmetke īgni atvilka galvu.

—   Pie jums laikam goda vīra dotajam vārdam nav nekādas nozīmes!… Kā lai dodu jums to rakstiski!…

Goda vīrs, Ūligs nodomāja. Viņš brīdi pārdomāja. iKomisārs nenovērsa skatienu no viņa. — Tas var maksāt, man vietu! Bet es to darīšu!… Jūsu dēļ!… Un jūsu sieva saņems ogles! Desmit centnerus! Par to es gādāšu! … Ja es jūs atbrīvoju, tad tas šeit, Certauā, ir tas pats, kas Telmanu atbrīvot Berlīnē! — Telmans! … Ūligam šķita, ka kāds viņu sapurina. Sapurina tā, ka rodas jauns spēks!

—   Jūs taču zināt, kur atrodas šautene! Pasakiet, Ūliga kungs! — Šmetke skubināja.

Ūligs vilcinājās. — Es kādu šauteni redzēju …

—   Vai jūs zināt tās numuru? Tikai neatnesiet man kādu citu kramenīcu. Numurs 25… Viņš izvilka no kabatas savu piezīmju grāmatiņu un šķirstīja to.

—  25262… vai varat to iegaumēt?

Ūligs palocīja galvu.

—   Priekšā viens divnieks, kā mēs divi, vidū atkal viens un beigas vēlreiz viens, — viņš teica.

Pagrīdē Ūligs bija iemācījies iegaumēt skaitļus un datus. — 25262 …

Šmetke brīnījās. — Pareizi! — Viņš pamāja Ūligam un piespieda zvana pogu rakstāmgalda atvilknē.

—   Bet kā tad es …

Ar rokas kustību Šmetke viņu pārtrauca. — To jau es nokārtošu, jūs jau manīsiet, ka es atļauju jums brīvsoli… Ūligu aizveda. Pulkstenis bija vienpadsmit.

Tai pašā stundā balta tūka cimdos tērpta roka izplestiem pirkstiem ieslīdēja pēc kārtas septiņos stikla traukos, kas bija izrakstīti zilām rūnu zīmēm. Tie bija trauki, kādos koloniālpreču tirgotāji uzglabāja krāsainās konfektes. Trauki atradās uz šaura galda pie zaļi tapsētas sienas. Tie bija līdz pusei pilni ar sagrieztām, izžāvētām lapām, un pajaunā sieviete, kas valdzināta vēroja notiekošo, nevarēja uztvert atšķirību starp Jāņa Šellenberga kunga «septiņām svētajām tējas šķirnēm», ko tas izvilka no kāda trauka pa pāris šķipsnām, iepriekš uzvelkot cimdus.

Šelleribergs, vīrs, kam piecdesmiti bija jau aiz muguras, meta tēju uz aptiekas svariem, precīzāk sakot, svieda to īsiem grūdieniem uz misiņa kausa, un likās, it kā viņš pie tam kaut ko murminātu. Šellenbergs bija Kamsdorfas «jaunās Jehovas sektas meistars», pēc aroda viesmīlis un vairāk nekā četrpadsmit gadu «magnetizētājs, pendeļdiagnostiķis, veselības noteicējs un kabalists» ar ienesīgu praksi, jo viņa cienītāju loks sniedzās tālu aiz apkārtējiem ciemiem. Pat no Leipcigas, Hemnicas un vēl tālākām vietām nāca pacienti, kas bija dzirdējuši par Kamsdorfas brīnumdari.

Šellenbergam bija biezas, viegli uzskrullētas ūsas un sārta, apaļa seja, kas vai plīsa aiz veselības un bija tikpat kā reklāmas i'zkārtne. Viņš skraidīja apkārt baltā, līdz augšai aizpogātā mētelī, kādus valkā hirurgi.

Uz krēsla sēdošā sieviete bija no laukiem. Viņas vīrs bija zemnieks. Uz viņas tumšajiem lindrakiem zvilnīja vecmodīga rokas soma. Viņas kājas bija cieši kopā, un viņa tur sēdēja kā bērns skolotāja priekšā. No mēteļa

labējās kabatas Šellenbergs izvilka mazu vara lodīti. Tas bijia pendclis, kas karājās melna zīda pavedienā. Pavediena galu viņš aptina ap rādītājpirkstu, turēja roku virs tējas kaudzītes, un pēc īsa brīža lodīte riņķoja pa labi, aprakstot arvien lielākas elipses. Šellenbergs apmierināts palocīja galvu. — Pozitīvs! — viņš teica. — Pozitīva diagnostika! — Sieviele lūkojās viņā izbrīnās pilna.

—    šūpojas, veselību nesdams! Pestijošs dzēriens! — viņš svarīgi sacīja un bera tēju lielā, dzeltenā turzā. «Pret vēderu» viņš uzrakstīja iespiedburtiem uz turzas. Tad viņš tai uzspieda savu zīmogu. — Pilnu tasi trīs reizes dienā, karstu, agri no rīta sešos un desmitos, pusdienā vienpadsmit minūtes pēc diviem un vakarā divpadsmit minūtes pēc pulksten septiņiem! — Vārdu «divpadsmit» viņš izrunāja ar uzsvaru. — Divpadsmit ir svētais veselības skaitlis! — viņš paskaidroja, it kā izpaustu maģisku noslēpumu.

—    Ir ļoti svarīgi, ka rūpīgi ieturat noteikto laiku! Citādi, kundze, septiņas svētās tējas nelīdz!

Viņš sniedza sievietei turzu.

—    Bet ja pulkstenis neiet pareizi? Mūsējais vienmēr novēlo, — vilcinādamās sacīja sieviete.

Šellenbergs nobraucīja gaiši blondās ūsas. — Radio jums taču ir?

Sieviete veicīgi palocīja galvu.

—   Tad noteicošs ir radio laiks, pēc tā jānostāda pulkstenis. Protams, vēl labāks ir baznīcas torņa pulkstenis. No tā jums jāvadās, mīļā kundze! Tur slēpjas svētība!

Tiklīdz viņš uz brīdi ļ>agrieza muguru, sieviete paoda turzu.

—    Cik es esmu parādā? — viņa jautāja un atvēra rokas somu. Likās, ka maksāšana rada viņai grūtības.

—    Ārstēšana ir par brīvu! Tēja piecas markas, kundze!

Viņa rakņājās savā rokas somā.

—    Ož kā mājās mūsu krūšu tēja, — viņa neapmierināti teica.

—   Kā tēja ož, nav svarīgi, — Šellenbergs rupji teica.

—   Ka tā izskatas, un kas tā ir, arī ne! Tas tev reiz jāiegaumē! Svarīgi ir, ka es tēju esmu magnetizējis! 'Kā

jūs negribat to saprast! Tā taču ir spiritiski magnetizēta veselības tēja, kas fluidēta ar karnm!

Sieviete negribigi nolika uz galda piecas markas.

—   Tavai ticībai tev jāpalīdz, sievai Ticēti — Šellenbergs teica, dievbijīgi paceļot acis

—   Mēs ejam katru svētdienu baznīcā, — sieviete lepni teica. Šellenbergs jau gribēja pacelt balsi, tomēr savaldījās.

—    Baznīcā iet ir labi! — Viņš prata veikalu šķirt no ticības lielām un tikai relumis propagandēja jauno Jehovas seklu, kuru pirms četriem gadiem nodibināja un izveidoja kopīgi ar kādu grupu, kas bija atšķēlusies no bībeles pētniekiem. Viņa piekritēji bija pasludinājuši tuvu un tālu viņa «brīnumdara», «meistara» un «zvanīgā kalna» slavu, un tāpēc lagad viņam vairs nebija vajadzīga reklāmā. Viņš atkal pieversās sievietei. — Bet sieva, tev jātie arī citādi, ne tikai tā! Tev jādomā, ka tu kļūsi vesela!

Visus, kas nāca pie viņa, Šellenbergs uzrunāja ar «tu». Tas bija lid/.ējis vairot viņa slavu un aiznesis to uz pilsētām. Tas lieliski patika dāmām no tā sauktajām labākajām aprindām. Šellenbergs gaja uz durvju pusi. Bet sieviete nedomāja celties. —1 Tā, — viņš sacija. Viņš zināja, ka dzīvoklī viņu gaida Anna iKasperzinska.

—   Ārstēšana? — sieviete skatījās viņā. Viņš sadusmojās. Šādas sugas klientūra viņam it nemaz nepatika. Šellenbergs bija pieradis, ka ļaudis atplēta muti un ļāva visam notikt ar sevi'. Pretestību viņš noslāpēja ar rupjību.

—    Vienu pēc otras, — Šellenbergs teica un, drošs paliek drošs, pievāca piecas markas. Tad viņš rādīja uz sienu. Tur karājās balta lapa ar lielu, melnu punktu, no kura uz visām pusēm zibsnīja zigzagu zibšņi.

Sieviete piecēlās.

—    Paliec sēžot! Tagad nu desmit minūtes cieši raugies šai transcendentālajā punktā, veselības spektrā, un vienā laidā domā: slimība no miesām āra! Maisā iekšā!

Sieviete atkal apsēdās. Viņai kļuva baisi.

—   Tev jāiedomājas īsts maiss, kartupeļu maiss, un kā tur ielec slimība! Ne par ko citu nedomā!

Sieviete stingi blenza punktā.

—   Sēdēt brīvi, pavisam brīvi! Tā ir pareizi! Kājas uz priekšu! Krūtis brīvas!

Viņa sajuta Šellenberga rokas pie savām krūtīm. Pieskāriens bija īss, jo viņa nebija pievilcīga. Viņš zināja, ka šādi roku pieskārieni dažas sievietes samulsināja un padarīja paklausīgākas šīm blēdīgajām burvestībām. Kad viņu sauca pie atbildības — tas gan notika gaužām reti, — viņš paskaidroja: «Seksuālpsihoterapija. Šellenberga metode.»

—   Es tagad iešu blakus, aizsargistabā, un novilkšu sāpes no tevis uz sevi! Iesākas dziedināšana no attāluma, — viņš teica un atstāja sievieti vienu.

Sieviete stingi raudzījās melnajā punktā. Punkts stingi raudzījās sievietē. — Sāpes maisā iekšā! — viņa ar piepūli čukstēja. Bet drīz viņa notvēra sevi, ka domā par sēklas sīpoliem, kas stiepju maisiņā karājās mājās virs pavarda.

Uzgaidāmajā istabā sēdēja sievas un bērni. Kad brīnumdaris gāja garām gaidītājiem, kāds bērns raudāja Kāds vīrs bija piecēlies kājās. — Vēl ne! — Šellenbergs īsi noteica un aizcirta aiz sevis durvis.

Kad Šellenbergs ienāca savā dzīvojamā istabā, Anna Kasperzinska piecēlās. Uz galda bija brokastis. Lauku desa, sviests, baltmaize, pudele Steinhēgera vīna.

—   Sēdies, Anna, — viņš teica un pats apsēdās izbalējušā aarkanplīša sēdeklī, lai sāktu brokastot. Anna Kasperzi'nska vērās lielajā, zaļajā podiņu krāsnī aiz viņa. Viņa baidījās Šellenberga skatiena. Viņš paņēma no trauka ar dakšiņu gabalu maizes. Trauks bija no koka,

t grebts roku darbs. Uz malas trekniem burtiem bijia rakstīts: «Kas maizi raudot ēdis nav».

—   Nu, Anna? — Šellenbergs ēzdams teica.

—   Tas ir prom! — viņa klusi izgrūda.

—   Prom? Vai tad velns jūs ir parāvis! — Viņš vērīgi lūkojās sievietē un aizmirsa ēst. — Tu domā «tā», jāsaka taču «tā šautene» un ne «tas šautene»! Tu laikam no Ambrozija iemācies kļūdaini runāt?

—   Ūligs ir prom!

—   Kas? — Šellenberga mute bija atvērta, un starp zobiem viņa redzēja sakošļātu, cietu desu. — Es taču

jums teicu, jums man japaziņo! iKā jūs varējāt ļaut tam aizskriet?

—   Nakts vidū viņš aizlaidās!

—   Jūs laikam neturējāt mēli aiz zobiem?

—   Meistar, viņš nekā nezināja

Šellenbergs Kasperzinskiem bija «sevišķi ieteicis» dot Ūligam pajumti. Tagad viņa plāns bija sabrucis. Viņš gribēja nodot Ūligu gestapo ļaudīm, lai nodrošinātu sev labu stāvokli un tālāku rīcības un amata brīvību. Vēl vakar vakarā Anna viņam ziņoja, ka šautene ir mājās.

Šellenbergs deva viņai padomu, lai šautene atkal nepazustu, to izņemt no kastes un noglabāt. Kastē bija jāsaliek brikeles. Tad šautenei un Ūligam bija jānokļūst gestapo rokās. Viņi abi uz ceļiem lūdza Jehovu, lai plāns izdotos Tagad Šellenbergs atminējās, ka bija pie tam vairākkārt «garā pieskāries» Annai.

Vai viņa atkal uzvilkusi garās, sarkanās bikses, Šellenbergs domāja un iemeta vienu šteinbēgeru. Anna bailīgi' klusēja. Viņa nedomāja par «pieskārieniem garā», viņai bija pavisam citas rūpes.

—   SaTūene vēl ir! — Tas skanēja kā pārmetums. Šellenbergs skatījās viņā platām acīm. — Es sapratu, ka viņš ir prom! Vai tad viņš nepaņēma kasti līdz?

—   Paņēma! Bet …

—   Kas par bet? — viņš jautāja un paņēma desas gabaliņu.

—   Tu taču teici, ka man jāizņem šautene un kastē jāieliek briketes! Tu taču gribēji šauteni!

—   Nu un tad? — Šellenbergs stingri raudzījās viņai sejā, un viņa kļuva nedroša.

—   Tagad šautene ir kūtī! — Viņas balss bija raudulīga.

—   Kūtī, — viņš mierīgi teica, iesūca vēl vienu šteinliēgeru un nobraucīja sev bārdu. — «Kūtī… Šautene tūliņ jānogādā prom! Kad satumst, prom uz dīķi! Tev, Anna, jāizcērt ledū āliņģis! Tur tu iemetīsi šauteni!

Kam viņam tagad vēl derēja šautene? It nekam. Tagad nevarēja pat sacīt, ka Ūligs ir pie Kasperzinskiem. Pat to ne.

Anna tam nepiekrita. — Tu, meistar, man devi nepareizu padomu! — Viņa pacēla balsi — Tu teici, ka šautene jāizņem no kastes! — Viņa piesarka aiz satraukuma

—  Ja es to būtu atstājusi turpat, tā tagad būtu prom! Un tādēļ, ka es tev paklausiju, tā vēl atrodas kazu kūtī!

Šellenbergs purināja galvu. — Es gan saciju, ka šauteni jāizņem no kastes, tas pareizi! Bet es to teicu spirituāli, saproti, līdzībā!

Viņam neko nevar pārmest, nodomāja Anna. Viņš ir gudrs, ļotii gudrs, viņš ir labs meistars. Es to būšu nepareizi sapratusi. Šellenbergs manīja, ka viņa vārdi ir bijuši iedarbīgi. Viņš tos papildināja. — Es vispār nekā neesmu teicis! Man gar visu to nav nekādas daļas! It nekādas! — viņš pārliecinoši teica. — Kas man šautene! Mana valstība ir novilkta lokā ap Jehovu, un es stāvu pa labi no zelta troņa! Anna, kur tu vēl kādreiz stāvēsi, tas vēl nav rakstīts… ne grāmatā… un arī ne debesīs!

Viņa nodūra acis. Šellenbergs bija pratis nostādīt viņu kā «pieskāriena» vaininieci, kas grib viņu «kārdināt un uzmākties». Anna noticēja viņam, lai gan zināja, ka viņam bijuši daudz «pieskārienu» ar sektas sievietēm, kuras bieži pārņēma aizgrābtība, kad «meistara» rokas viņas glāstīja un kad viņš «ekstāzē» visas draudzes acu priekšā tās turēja spēcīgi satvēris aiz gurniem. Šellenbergs to bija pārņēmis no melnbaltsarkanās sektas apustuļa Veisenberga. Agrākos Kamsdorfas bibeles pētniekus Šellenbergs bija gandrīz.jau pārvērtis par «pusveisenbergiešiem». Bet viņš nekad neaizmirsa uzsvērt atšķirību. Viņš nebija «Baltais kalns», viņš bija «Zvanīgais kalns», un viņš neatzina un nepiekopa šī Veisenberga «dziedināšanas paņēmienus», baltā siera vai biezpiena uzlikšanu. Viņš zināja, ka tias, ko viņš nupat bija teicis, atstāja iespaidu. Anna klusēs. Viņš ērti atlaidās pret atzveltni. Viņa labā roka glaudīja aiz viņa esošās krāsns podiņus.

—   Es nekā neesmu teicis! Es tikai esmu rēķinājis pēc kabalas. Katram burtam ir sava skaitļa zīme, un katr a skaitļa zīme ir kāds skaitlis. Tavs vārds Anna Kasperzinska, un tava dzimšanas diena un vārds «šautene» . .. dod kopsumā, 9 atņemot, ļauno skaitli1 31! 31 nozīmē ne

laimi un šķiršanu karmā! .. Tādēļ šautene bija jādabū prom no kastes! Tas jāsaprot līdzībā!… Un briketes iekšā! Simbolikā briketes ir… ir uguns … šķīstīšanas uguns, Anna! — viņš atbīdīja šķīvi. — Par šauteni es nekā nezinu, Anna! It nekā!

Anna Kasperzinska gludināja klēpī saņurcīto kabatas lakatiņu. — Ko lai es …

—    Dīķī, Anna! Vēl šonakt!… Tas taču jādabū ārā no kastes! Tagad jūsu kūts ir kaste, redzi nu!

Viņš uzcēlās un norādīja uz durvīm.

—   Man ir daudz pacientu!

Anna piecēlās. Viņa oda pēc sviedriem. Viņš neizlaida no acīm viņas resnās kājas. Pie durvīm viņš uzsita tai pa gūžu.

—   Un nevienam cilvēkam ne vārda, Anna.

Viņas seja bija nopietna, sirdēstu pilna Anna padevīgi palocīja galvu un gāja. Kad Šellenbergs nokļuva savā darbistabā, pie kuras durvīm karājās maza izkārtne ar uzrakstu «Dziedināšanas ģeneralorijs», viņš lielā lokā gāja ap sēdošo sievieti kunkstēdams, izstieptām rokām un puspievērtām acīm; viņš taustījās kā akls pēc sava krēsla, kam bija augsta ādas atzveltne un kas bija atnests no kādas bruņinieku muižas. Noguris viņš nokrita uz krēsla Par četrām markām deviņdesmit trīs feniņiem klientūrai beidzot bija taču kaut kas jādod. Sešus feniņus maksāja tēja un vienu feniņu turza.

—    Celies augšā, sieva! — viņš gurdi teica, un piecēlusies zemniece redzēja nogurušu un sakrunkotu seju Viņš jāva nokrist dūrēm uz galda! Viņa pirksti slidēja pēc sarkaniem un dzelteniem riņķīšiem nokrāsota dzelzs stieņa, kas atradās blakus rakstāmpiederumiem

—    Nu ir rokā, — Šellenbergs elsoja un locījās, it kā viņam būtu vēdergraizes Sieviete noskatījās viņā ieplestām acīm. Viņas roka bailīgi cēlās pie mutes.

—    Es sāpi ievilku sevī, tā plosās manā ķermenī, pretojas, bet viņai jālien dzelzs sāpju stienītī! — kunkstēja Šellenbergs. Viņš turēja stienīti dūrēs aiz abiem galiem. Viņa ķermenis notrīcēja Tad piepeši viņš nosvieda stienīti uz grīdas, ka noblarkšķēja vien. Sieviete satrūkās un gribēja noliekties.

—   Neaiztiec! — viņš kliedza. — Tā ir stienī!

Sava nauda viņam grūti jānopelna, zemniece atzina, un viņas neapmierinātība izgaisa vienā rāvienā. Kaut ko tamlīdzīgu neizdarītu neviens ārsts! Tie to nemaz nevarēja. Tic nebija magnētiski, tie dakteri! Bet Šellenbergs bija … Šellenbergs!

Viņas sāpes bija prom. Viņa pateicās mirdzošām acīm. Šellenbergs gurdi noraidīja. — Tev jātic, sieva! — viņš čukstēja un raudzījās uz viņas degunu. — Nākošais! —sauca Šellenbergs pa pusatvērtajām durvim. Tur sēdēja četrpadsmit personas. Tātad tur sēdēja septiņdesmit markas skaidrā naudā.

Vidēja pieplūduma priekšpusdiena, «meistars» nodomāja. Viņa galva bija atkal sārta un svaiga. Viņa skatiens sekoja pa logu sievietei, kas ātriem soļiem aizgāja pa sniegu.

Kāds vecāks vīrs padevīgi gaidīja, lai Šellenbergs apgrieztos. Un, jo ilgāk viņam bija pievērsta Šellenberga mugura, — arī tas piedereja viņa «metodikai», — jo vairāk sabruka rantjē drosme. Viņš bija gribējis teikt Šellenbergam, ka nav palicis labāk, ka kājās vēl vienmēr ir kaulu sāpes.

—   Nu, vai ir labāk? — viņš draudzīgi jautāja.

Pacients vilcinājās.

—   Nu, tēv? Kā tad ir?

—   Dažreiz liekas, it kā brīžiem būtu labāk, bet…

Šellenbergs apmierināts palocīja galvu. — Dabiski,

ka ir labāk! Kas vēl sāp, ir teleplazma, astrālā reakcija! Sāpes ir prom! Vēl ir tikai trīsas, kas seko spirituālajai iedarbībai, tikai sāpju izjūtas, sāpju izjūtas!

—   Neapolē bija kādreiz vīrs ar sāpēm kājās, tāpat kā tev! Kāju amputēja, saproti, nogrieza, nozāģēja! Pie tamlīdzīgām procedūrām ārsti ķeras ātri! Tēv, es saglabāju tev tavu kāju! Šellenbergs to darīja, neviens cits. Bet tam vīram no Neapoles vēl divi gadi sāpēja kāja, lai gan viņam kājas vairs nebija! Sāpju izjūta bija tieši tur, kur kājas vairs nebija! Tās bija iedomas! Un tā ari ar tevi, vecais! Sāpēs ir prom! Tu vēl tikai iedomājies, ka tevi moca sāpju izjūta! Nu, pavelc bikses augšup!

Rantjē uzbraucīja kreiso bikšu staru pāri celim. Viņš valkāja augstus filca zābakus.

—   Mūsu aitu gans saka …

Šellenbergs pārtrauca viņu ar skarbu rokas kustību, it kā gribētu veco vīru iepļaukāt. — Es savaldīšu jūsu aitu ganu. Tas ir pūšļotājs, naudas izplēsējs! Un pūšļotāji jāiznīcina! Ar visām saknēm!

Vecais pārsteigts klusēja. «Tur gan es kaut ko esmu pateicis,» viņš nodomāja. Šellenbergs ritināja stieni šurp un turp. — Bez tam, — viņš turpināja, — bez tam viņš neturas pie Jehovas, ko jūs saucat par dievu un kas arī tev var likt mirt, pat rīt! Bet es esmu liecinieks, un viņi mani sauc par meistaru!

Viņš paskatījās pulkstenī. Tad viņš atkal nometa dzelzs stieni uz grīdas. Viņš bija izlēmis šodien nepārdot vīram veselības tēju. Šellenbergam tas nebija vajadzīgs, un tāds notikums ātri izgāja ļaudīs. Tējas noiets bija lielisks. Pat amerikāņi, īsti amerikāņi, rakstīja Šellenbergam, pasūtīja tēju, un Amerikas Savienotajās Valstīs viņam bija savi noņēmēji. Tur bija arī vēl citi pircēji, kas mazāk interesējās par Johana Šellenberga kunga septiņām svētajām tējas šķirnēm. Darbība sektā izraisīja ciešus sakarus ar amerikāņu «lieciniekiem», un vēl pirms 1934. gada tie interesējās par daudzām lietām, par kurām viņam bija jāziņo.

—    Viņš ir liels un labs! — rantjē teica, ejot cauri uzgaidāmajai istabai. — Ne feniņa viņš neprasīja! . .. Viņš palīdz bez maksas!

Tas ir gan īsts cilvēks, pārējie nodomāja un bija paļāvības pilni.

Automašīnā iemontētais pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pirms trim, kad Certauas miertiesas cietuma pagalmā gestapo pelēkā opela limuzīna šoferis Millers iedarbināja starteri. Motors tūliņ sāka sprauslāt, un Millers ļāva tam iesilt. Šmetke viņam bija pavēlējis auto pulksteni nostādīt par trīsdesmit minūtēm vēlāku. Tātad īstenībā pulkstenis bija turpat ceturksnis uz četriem.

iKad atvērās aresta telpu durvis un kriminālierēdņa Tīlšera un apcietinātā Ūliga pavadībā iznāca komisārs Šmetke, šoferis pakalpīgi izlēca no auto un noņēma dzesinātājam segu.

—   Mēs sēdēsim aizmugurē, — Šmetke teica; viņš bija ģērbies vecā ādas mēteli un palīdzēja Ūligam iekāpt. Tīlšers nosēdās Milleram blakām. Kāds sargs atvēra vārtus, un kājceliņa dēlis, mašīnai pāri braucot, noblarkšķēja divi reizes.

Tasskanēja, it kā Kasperzinskis iebīdītu vārtu aizbīdni', Ūligs nodomāja. Sasodīti nožēlojami iekritu! Nebūtu skrējis ar kasti uz Certauu, bet gan, kā plānots, agri no rīia ar strādnieku vilcienu braucis uz Leipcigu, tad viss būtu citādi. Bet «būtu», tas neder dzīvei, jo vienmēr ir tas, kas nav noticis. Viņš neiedomājās, ka paredzētā tikšanās ar Stiksu bija uzzināta un ka Leipcigā, Pētera ielā, viņu nekavējoties apcietinātu.

Viņa seja bija bāla, naktspēdu iezīmēta. Kāds sanitārs bija atjaunojis apsēju pāri acij. Injekciju iedarbība bija īpatnēja. Viņam nebija vairs sāpju, viss bij.a pavisam viegls, bez smaguma. Ja tagad kāds pajokotu, viņš varētu smieties. Smieties! Bet viņam bija sajūta, ka šī smiešanās pārietu raudāšanas lēkmē. Smiešanās un raudāšana, tās abas bija pavisam tuvu kopā. Automašīna bija pabraukusi garām Adlera viesnīcai un elastīgi brauca augšup kalnā pa Horsta Vesela ielu Leipcigas galvenā satiksmes ceļa virzienā. Vai tad varēja izbēgt liktenim? Šeit taču viss bija iepriekš nolemts! Viņu nostādīs satikšanās vielā, ap pieciem nāks Stikss, tad tie viņu sagrābs. Ūligs bija stingri! apņēmies nepalikt par nodevēju. Viņš redzēja uz ielas cilvēkus.

Šmetke turēja stikla cilindru savā portfelī. Viņš gribēja nodot to Ūligam tikai attiecīgajā vietā. Tāda lietiņa viegli1 saplīst, un drošs paliek drošs. Tāds tēviņš bija spējīgs pārgriezt sev asinsvadus un sasmulēt opela jauno polstējumu.

Mašīna neiegriezās pa kreisi, bet gan pa labi Grimas virzienā. Ūligs bija pārsteigts. Varbūt pēdējā minūtē tie tomēr ir pārdomājuši citādi. Izskatījās gandrīz tā, it kā viņi gribētu brauki uz mežu. Mežs… Ūliga sirds sita ātrāk. Mežs … Avārija … Izkāpiet taču, Ūlig! Divi šāvieni no mugurpuses, ziņojums: pārvedot uz Valdheimas pārmācības namu, bēgšanas mēģinājumā nošauts apcietinātais komunists Ēriks Ūligs. Punkts!

Šmetke redzēja viņa samulsumu. Tas smaidīja. — Ti

kai piesardzības pasakuins, katram gadījumam! Varētu taču būt, ka, neraugoties uz nevainīgo numuru, zināmi ļaudis interesētos par mūsu opelu!

iKad pilsētā auto iegriezās pa kreisi un tad trakā ātrumā metās Leipcigas virzienā, baznīcas torņa pulkstenis sita ceturksni uz četriem. Šādā attālumā tas nebija dzirdams, un Ūligam tas arī nebija jādzird.

Šmetke bija veikli izstrādājis savu plānu, un kolēģi bija pārsteigti, kad viņš tiem visu izskaidroja. Šmetke zināja, ka Ūligs nebija ar mieru Stiksu un sevi tūliņ izdot un «pārdot». Viņam mēteļa kabatā bija Ūliga rokas pulkstenis. Viņa pirksti spēlējās ar nodeldēto ādas siksniņu. Arī rokas pulkstenis bija nostādits vēlāks par trīsdesmit minūtēm. Tātad piecos Ūliga rokas pulksteņa rāditājs rādīs tikai puspieci. Rezultāts: Ūligs stāvēs Vūlvorsa veikala priekšā mierīgi un bez sasprindzinājuma, viņam vēl pusstunda laika, un droši vien pārdomās, kas viņam jādara pēc pusstundas. Stikss viņu uzrunās, un tad gestapo — Leipcigas kolēģi bija informēti — rīkosies ātri un enerģiski.

Ceļš bija nokaisīts ar smiltīm. Auto brauca ātri. Pa kreisi un pa labi jau sen palika aiz viņiem lielo ogļu šahtu dftmeņi. Viss vēl gulēja dziļā miegā. Bēzenā ļaudis gaidīja omnibusu, kuram, mazliet skarot riteņbrau cēju celiņu, bija garām paskrējis opels. Ļaudis sala un mīdījās, lai sasildītu kājas. Nedaudz pirms Bonicas no lauka pacēlās pāris izbiedētu kraukļu un ķērkdami ne veikli lidinājās pelēkajā gaisā. Kādā ielejā pacēlās sniega kalni. Ceļa strādnieki un bezdarbnieki ar lāpstām aizmeta nogāzēs sniega arkla atstāto sniegu Vienu mirkli Ūligs vēlējās, lai auto ciestu katastrofā Tad viss būtu labi! Kājās lūzums ir labāks nekā nodevība! Pat nāve biia labāka … Viņam bija apnikusi dzive, šī nolādētā dzīve. Pret taisnību un brīvību tā bija saistījusies ar varmācību.

Neviens nesacīja ne vārda. Netālu no Leipcigas Šmetke iedeva viņam cigareti Tā negaršoja Bet smēķēt bija labi Kad pie Leipcigas viņi bija garām krustojumam, auto brauca taisni uz priekšu — Pa kreisi' — TiIšers teioa šoferim. Šmetke iebuksnija šofera mugurā Auto turpināja braukt taisni Braucot pa kreisi ceļš būtu

īsāks. Bet pie ielu dzelzceļa depo karājās pulkstenis, un komisārs gribēja nodrošināties pret nejaušību, ka Ūligs to ierauga. Tā viņi līkloču līnijā izbrauca uz Grima ielu, izvairoties no ikvienas ielas, kur bija pulkstenis.

Ūligs uzskatīja to par piesardzību. Viņu acīs Stiksam jābūt ļoti vērtīgam. Leipcigā asfalts bija netīrs un slapjš, it kā būtu bijis atkusnis. Riepas ripoja šņākdamas, un priekšā braucošie satiksmes Iīdzekļī šļāca dubļus. Ielās bija dzīva satiksme. Netālu no Pētera ielas stūra, pie tirgus laukuma, opels meklēja kādu vietu visapkārt sabraukto daudzo automobiļu mūrī. Izkāpa tikai Tiišers.

—   Pie stūra, — Šmetke teica viņam un norādīja uz aizmuguri. Viņš pievērsās Ūligam, kas izskatījās bāls.

—   Šeit ir jūsu pulkstenis, nupat pamanīju, ka tas vēl manā kabatā! Pirmīt aizmirsu!

Ūligs satvēra pulksteni. Viņa pirksti trīsēja.

—   Auksts, — viņš drebinoties teica, it kā tādēļ gribētu atvainoties.

—   Miller, cik pulkstenis? — komisārs jautāja.

Šoferis paliecās paskatīties pulkstenī.

—   Tieši trīspadsmit minūtes pirms četriem.

—   Nu, tad jau mums vēl daudz laika! Vai ne, Ūlig? … Ko lai šeit darām? … Vai izdzersim Auerbaha pagrabā vēl vienu alutiņu?

Ūligs palocīja galvu. Viņš redzēja, ka viņa pulkstenis rādīja ceturksni pirms četriem. Tātad viss bija pareizi.

īstenība bija par trīsdesmit minūtēm vēlāka: ceturksnis uz pieciem. Šmetke nemierīgs pagriezās pret Tilšeru un skatījās pa aizmugures logu. Ceturksnis uz pieciem. Vēl bija divdesmit minušu laika. Četros un trīsdesmit piecās Ūligs bija jānovieto satikšanās vietā.

Tiišers nāca šurp. Viņš bija steidzīgs un spēcīgi aizsita durvis. — Aizbraukt! — viņš skubināja.

—   iKas tad noticis? — Šmetke izbrīnījies jautāja.

—   Brauciet taču prom! Pateikšu vēlāk! — Tiišers iztrauca.

Millers startēja. — Kurp? — viņš jautāja.

—    Kaut kur, vienalga! Brauciet tikai! — Viņš domāja par to, ka Ūligam nav jāredz neviens cils pulkstenis.

—   Tur, kur nesen novietojāmies, Miller.

Šoferis pamāja ar galvu. — Pagājušo nedēļu?

—   Jā.

Auto brauca Ditriha gatves virzienā. Tīlšers apgriezās.

—    Pēc divdesmit minūtēm mums jābūt atkal tur, kur tagad bijām.

Auto līkumoja šurp un turp. Pabrauca garām valsts tiesas ēkai. Millers brauca lēnām. Apģērbu tirgotavu kvartālā viņi pieturēja kādā klusā savrupmāju ielā. Ūligs domāja, ka kaut kas ir atgadījies. Bet kas tad bija atgadījies? Pagrīdnieku akcija? Viņš nevarēja nojaust, ka Tīlšers no leipcigiešiem bija saņēmis rājienu: «Vai tad jūs esat galīgi jukuši! Kā tad jūs varat novietoties šeit uz tirgus laukuma! Seit, kur tuvumā ir baznīca, kur vecā rātsnama pulkstenis sit stundas un pusstundas. Tūliņ pēc puspieciem esiet šeit, ne agrāk!» tie teica. Un viņiem bija taisnība. Ja Ūligs dzirdētu pulksteni sitam, viņš zinātu, «ka stunda sit», un Šmetkes «pārsteiguma moments» būtu pagalam.

Tieši piecas minūtes pēc puspieciem Ūliga un armatūras daļa pulksteņi rādija tikai piecas pēc četriem, viņi izkāpa pie tirgus laukuma. Kāda eleganta dāma pienāca pie mašīnas. Viņa valkāja tumšu kažokmēteli un mazu, zilu cepurīti. Sieviete ap trīsdesmit gadiem, Ūligs nodomāja. Viņas iepirkumu soma bija saiņu pilna.

—    Tas it mūsu draugs Ūligs, — Šmetke teica. Ūligs pacēla cepuri. Dāma smējās un palocīja galvu. Viņas skatiens auksti skāra Ūligu. Tā bija gestapo līdzstrādniece.

—    Mēs ņemsim Ūliga kungu vidū, — Šmetke sacīja, un viņi visi četri gāja pa ļaužu pārpilno Pētera ielu augšup. Ūligs juta .Šmetkes roku pie savas muguras. — Seit ir cilindrs! Turēt pieklājīgi kreisajā rokā! Palikt stāvam tur, kur saku «šeit». Ietves malā! Seju Althofas virzienā! Dievs, ko es te vēl jums stāstu! Tā, kā to jūs būtu darījis bez mums, sapratāt?

Ūligs skatījās taisni uz priekšu. «Man kaut kas jāsaka,» viņš domāja.

—   Jā gan, komisāra kungs!

šmetke sarāvās un tūliņ apgriezās. Ūligs bija runājis pārāk skaļi'.

—    Ne tik skaļi, draudziņ! Es neesmu pakurls! Un to komisāru metiet pie malas, esiet tik laipns!

Šmetke nojauta, ka lnis grūtības. Ūliga balss bija pārāk cieta, pārāk apņēmīga. Bija labi vēl pāris vārdu teikt.

—    Pārdomājiet, ko darāt! Ja Stikss jūs uzrunā, runājiet mierīgi. Atstājiet visu mums! Un netaisiet mēslus! — Viņš klusināja balsi': — Tagad, kad jūs esat tik tuvu savai galīgai atbrīvošanai! Daudz kas no tā atkarīgs! Viss atkarīgs no tā! Trīs mēneši, pat ne trīs, vai divdesmit gadi!

Ūligs skatījās taisni uz priekšu. Ierēdne un Tīlšers skaļi smējās. Tie centās izskatīties bezrūpīgi. Bieži gājēji nāca viņiem pretī. Citi aizsteidzās viņiem garām. Ūligs izmisis imeklējia pazīstamu seju. Visas sejas bija svešas. Vienaldzīgas, aukstas, bezbēdīgas, rūpju nomāktas, jautras.

—   Tā! — ierēdne runāja. — Tagad mums jāšķiras! — Viņa sniedza roku Šmetkem un Ūligam, tad ar mazliet padziļu paklanīšanos atvadījās Tilšers, paņēma ierēdni zem rokas, un tie abi gāja Ķēniņa laukuma virzienā.

—   Šeit, — Šmetke klusi sacīja. Viņš uzsita Ūligam uz pleca.

—   Tatad izdari labi, Ērik!

Ūligs redzēja, ka Šitietke nozuda Vūlvorsa ieejā Ūligs tomēr zinājia, ka viņš netiktu ne piecu metru tālumā, ja viņš tagad bēgtu. Smctkes vietā ap viņu stāvēja citi. Zaglīgs skatiens uz rokas pulksteni: desmit minūtes pēc četriem! Vēl piecdesmit minūtes laika. Daudz laika! Aizbēgt, viņš atkal domāja. Aizbēgt? Pāris soļu, un tad tas bija jau viss.

Un šim gadījumam kāda tuvējā nama priekštelpā leipcigiešiem jau stāvēja atvietotājs ar cilindru kabatā; tas bija ģērbies gandrīz līdzīgi Ūligam un bija arī Ūliga augumā. Bet to Ūligs nezināja. Tik daudz laika, un sirds sit nevaldāmi! 'Kas notiks, kad būs tik tālu, viņš domāja. Viņš pūlējās atgūt mierīgu seju un vienaldzīgi paskatījās

apkārt. Pa kreisi, nedaudz soļu no vir,ia, stāvēja zaļš trīsriteņu piegādes auto. Šoferis sēdēja pie stūres un eda. Ūligs manīja, ka tas viņu novēro. Tagad tas skatījās prom. Gestapo bullis numur viens, Ūligs domāja. Arī ielas otrā pusē pie skatloga stāvēja divi. Pārāk ilgi tie stāvēja pie vecgada vakara dekorācijās. Kas tur bija redzams, katrā ziņā nebija ari tik interesants: kungi frakās un dāmas lepnos vakara tērpos sastingušā jautrībā sedeja pie maza, balti klāta galda un vaska rokās nirēja šampanieša glāzes. Liels, četrstūrains .apzeltītas papes pulkstenis karājas aiz raibām laternām. Tā rādītāji1 bija nostādīti uz divpadsmitiem. Sārta laimes cūciņa šupojās gaisā, mutē liels, četrlapains āboliņš. Visur izbārstīti konfeti, un aiz skatloga rūts pie neredzamas aukliņas šūpojās sudraba burti: «SVEIKS 19341 LAIMES GADS IR ATNACIS». Abi kungi droši: vien iedomājās sevi par sevišķi viltīgiem. Tie novēroja viņu rūts atspoguļojumā. Un tādas lietas var dažreiz neizdoties.

Lēnām nolaidās krēsla, un drīz vien skatlogi laistījās neona cauruļu spožajā gaismā, kas mirdzēja uz slapjā asfalta un garāmgājēju sejās gleznoja gaismas un ēnu rotaļas»Tagad gaisma bija arī skatloga laternās. Ūlig3 domāja par vecgada vakaru. Tas bija Baucenā. Viņi svilnēja to kāda veca pazīstama biedra dzīvokļa šaurajā virtuvē. Septiņi cilvēki, četri vīrieši un trīs sievietes, tai skaitā jauna meitene, kas bija tik jautra un visus aizrāva sev līdz. Ap divpadsmitiem viņi saskandināja glāzes: par uzticību partijai, par nākošajām cīņu dienām. Uzticība partijai bija uzticība strādnieku ļaudīm un viņu lielajam mērķim. Viņi cieši sadevās rokām, un sieviešu acīs ieriesās asaras, kad Oto B. atnesa no slēptuves Ļeņingradas metalstrādnieku izšūto sarkanzīda karogu, dāvanu vācu biedriem, un piepeši to izklāja. Viņu rokas turēja sarkano karogu, aptaustīja, maigi glaudīja izšūto, dzelteno krievu rakstu, ko viņi nevarēja pārtulkot. Bet tas jau nebija svarīgi. Viņi zināja, ka raksts bija kaut kas labs. Kaut kas taisnīgs, kāda prasība. Varbūt kāds Staļina vārds. Nesalaužamas vienotības sveiciens no lielas valsts, no kuras plūst neredzams varens spēks. «Ja Oto B. un tie citi redzētu mani še stāvam,» Ūligs domāja. Viņā pusē pa Althofas ieeju plūda iekšā ļaudis,

pazuda, ienira drūzmā. Neviens nejautāja pēc tiem, neviens nevēroja tos no muguras. Daži smējās, bija steidzīgi, citi gāja lēnām. Viņi varbūt nebēdāja par politiku, un tādēļ viņiem bija miers. Nacistiem nepatika, kad cilvēki domāja, kad pārdomāja notiekošo. Bij,a jāpiedalās, jāskrien līdz un jāpaceļ rokas. Viņā iedegās kvēla vēlēšanās: kaut varētu pazust… kā tie, kas drūzmējās pie preču nama ieejas. Viens skatiens uz pulksteni: četri un divdesmit minūtes!… Laiks neiet uz priekšu!… Desmit minūtes pirms pieciem es nometīšu cilindru uz asialla un radīšu drūzmu. Lai tad notiek kas notikdams! … Kad jau es esmu viņu rokās, Stiksu tiem nedabūt. Un, ko varu, gribu darīt!… Man jādara!… Darīšu!… Desmit pirms pieciem, tas ir īstais laiks. Tad Stikss būs brīdināts, jo būs drūzmēšanās, un pēc tamlīdzīgiem notikumiem ļaudis vēl ilgi neizklīst. Un vēl kas: tad tie nevar norīkot atvietotāju. Droši vien tiem bija tāds. Bet tad tas varētu šeit stāvēt ar cilindru līdz rītam. Kā teica Šmetke: «Divdesmit gadi pārmācības namā vai trīs mēneši.» Divdesmit varbūt bija pārspīlēti, bet astoņi, desmit, tie viņam bija nodrošināti. Tātad šāda nodevība atsvēra desmit gadus pārmācības namā, tā viņi bija novērtējuši Stiksu. «Bet man viņš ir vēl vairāk vērts,» Ūligs domāja. Stikss … Viņš iepazina to. Bet bija par viņu dzirdējis. Viņa vārdu šur un tur minēja>. Stikss… Varbūt viņš tagad ir jau uz tirgus laukuma, Varbūt jau šeit uz ielas Tas tur viņā pusē ar portfelii, tas varbūt. Jau labu brīdi tas šeit staigā šurp un turp. Tagad viņš atkal lēnām tuvojas. Vecāks vīrs. Tagad viņš skatās uz Ūligu. Ūligs papurināja galvu, turēja cilindru gabaliņu sev priekšā un tad atkal ļāva tam nozust. Vīrs gāja tālāk, Šmetke un kāds no Leipcigas stāvēja pāris soļu aiz Ūliga. Viņi vairs nesarunājās. Bija nedaudz minūtes pirms pieciem.

—   Tik tālu esam, — Šmetke klusi teica. Viņa roka mēteļa kabatā izslēdza drošinātāju «lielgabalam».

—   Viņš nekā nenojauš, viņš tur stāv, it kā būtu šeit izpriecā, — leipcigietis teica. Šmetke neatbildēja. Viņi paturēja acīs katru garāmgājēju.

—   Tas ar portfeli vienmēr skraida šurp un turp, — leipcigietis sacīja.

—   Jau redzēju, — Šmetke ņurdēja. — Tie tur laikam guļ. — Bet viņš bija maldījies. Tur piepeši uzpeldēja Tīlšers. Viņa pavadone stāvēja cieši līdzās vīram ar portfeli. Gaiss kļuva kaut kā smagāks. Šmetke to juta. Sai brīdī no Althofas preču nama iznāca kāda sieviete ar divi meitenēm apmēram desmit un sešpadsmit gadu vecumā.

—   Vili! — viņa sauca un māja. Vīrs ar portfeli apgriezās un smējās.

—   Es domāju, ka jūs vairs nenāksiet! — viņš sauca un paņēma no sievietes lielu saini. Tie aizgāja kopigi.

—    Nav īstais, — leipcigietis teica Šmetkam. Šmetki traucēja ziedojumu kārbas troksnis. Kāds knēvelis nepārtraukti grabināja.

—   Lūdzu, ziedojiet «Ziemas palīdzībai»! — Šmetkes nervi bija sasprindzināti līdz plīšanai. Viņš piegāja un iemeta kārbā grasi.

—   Tā. Nu ej taču tālāk un grabini pie stūra, ja tas tev dara prieku! — «Nodevējs,» zēns domāja un gāja tālāk, pāris reižu atskatīdamies. Šmetke negribēja, lai kritiskā mirklī tuvumā būtu bērni. Viņa pavadonis neteica ne vārda. Tas raudzījās tomēr brīvi, saspringtā uzmanībā»vērās tirgus laukuma virzienā.

—   Vai vari palīdzēt?

Ūligs spēji apsviedās. Trīsriteņa šoferis bija pacēlis mašīnas smailo vāku. yiņš skatījās Ūligā un norādīja uz motoru. Tāpat kā vecie cīnītāji, viņš valkāja izbalējušas, dzeltenas bikses. Tad iejaucās Šmetke. — 'Kas tad ir, biedri? — viņš neuzticīgi jautāja triecienvienībniekam.

—   Svece, vai pielec dzirkstele, es gribu startēt…

Viņš iekāpa mašīnā un piespieda starteri.

—    Pielec! — Šmetke steidzīgs sauca un gāja atkal uz savu vietu.

—    To es tikaii gribēju zināt, — šoferis murmināja un pateikdamies pacēla roku. Viņš palika sēžam mašīnā un slaucīja aizsargrūti. Šmetke un viņa pavadonis to neredzēja. Viņi skatījās sejās visiem vīriešiem. Viņi meklēja Stiksu katrā, kas gāja garām. Pašreiz gāja garām kāds vīrs, ap piecdesmit gadu vecs. Tas valkaja melnas raga brilles un izskatījās pēc labāk atalgota ierēdņa. Kad

Šmelke pamanīja, ka tam ir līdzi sieviete ar bērnu ratiņiem, viņš novērsa skatienu un ņēma «uz grauda» trīs vīrus, kas sekoja aiz laulātā para.

Ūligs arī bija redzējis viru ar sievu un bērnu ratiņiem, īsā, tumšā mēteļa šķēlumā, garām ejot, paspīdēja triecienvienību formas tērpa gluži jauno bikšu brūnums. Arī tas ir viens no tiem, kas steidzīgi iemeties partijā. Viens no tiem jaunajiem cīnītājiem, kas kā dzeltenas sēnes spraucas ārā no zemes, it kā bītos kaut ko nokavēt. Tur varēja piedzīvot dažu pārsteigumu, Ūligs nodomāja. Viņš ielūkojās pulkstenī. Puspieci! Vēl trīsdesmit minūtes Tādā drūzmā tiem šaušana ir ļoti apgrūtināta…

Pulkstenis tātad bija tieši pieci. Gestapo vīri gaidīja vislielākā sasprindzinājumā. Tagad bija tik tālu. Kāds eifels-fords pieturēja pie paša Kapitola. Tas bija auto apcietināto aiztransportēšanai.

Ūligs stāvēja ietves malā, joprojām nekā nenojauzdams. Viņam vēl bija trīsdesmit minūtes laika, precizi sakot, vēl divdesmit minūtes, tad viņš trieks cilindru pret ielas asfaltu un bēgs. No tirgus atskanēja pieci zvana sitieni. Šmetke kļuva vai ārprātīgs. Viņam izlikās, it kā sitieni ilgtu veselu mūžību. Tik lēni un neapturami tie vēlās krācošajā ielas troksnī

—   Viņš neievēroja, — Šmetkes pavadonis čukstēja.

Šmetke uzelpoja. Ūligs nemierīgi mīdijās. Injekciju

iespaids likās atslābstam. Sāpt« kaklā bija atkal klāt. Trīsriteņa divtaktu motors skaļi sprakstēja. Tas pabrauca viņam cieši garām. Ūligs sajuta benzīna smaku, kas vēl labu laiku virmoja gaisā-

Šmetkern mutē bija cigarete. Tā slīpi nokārās, un Šmetkes sejā atspoguļojās kaut kas zemisks. Zem it ka nogurušajiem, nolaistajiem plakstiem viņa skatiens šaudījās šurp un turp Sad un tad kāds skatiens sānis skara vīru pie ietves. Tas nolādētais suns turēja cilindru tā ka tas bija nosegts ar roku. Bet tagad aiziet pie viņa? Tas būtu uzkrītoši. «Cligs mani «āzē»,» Šmetke nodomāja. Viņš aizsūtīja leipcigieti. Tas, garām ejot, pateica:

—   Cilindru turēt pareizi! — «Pagaidām vēl es varu sagādāt viņam šo patikšanu,» Olings domāja. Viņš zināja, ka viņam vēl ir divdesmit piecas minūtes laika, un

tā viņš ļāva stikla cilindram ieslīdēt plaukstā un tad to taktī sifca pret mēteli. Pēkšņi Šmetki pārņēma sajūta, ka viss vēl izdosies labi. Viņš piedalās, Šmetke domāja. Un, kad viņš vairs negribēs piedalīties, tad būs par vēlu, tad pulkstenis bus pusseši. Viņš paskatījās pulkstenī. Pieciem jau pāri. Lai, Stikss varēja nokavēties.

Gestapo ierēdņiem otrā ielas pusē jau sen vairs nebija nekāda interese par skatlogu. Tagad iela bija cilvēku pilna, jo tie nāca mājās no darba, bez tam bija kļuvis tumšāks, un tāpēc tie skatījās uz Ūligu tieši.

Varbūt tā ir tikai organizēta blēdišanās, viens no viņiem domāja. Viņš apskatījās pēc Tilšera. Tam bija rokā avīze, un likās, ka tas klusi svilpo.

Niknā cīņa pret sarkano pagrīdes kustību bija sagādājusi gestapo ļaudīm daudzas vilšanās. Pretinieks bija sīksts, un nogāzts tas atkal un atkal cēlās augšā. Tīlšers domāja, ka šī neredzamā cīņa nekad nebeigsies, katrā ziņā neizskatījās pēc beigām. Viņš pats bija pieredzējis daudzus piemērus, viņš pazina pagrīdnieku pārliecības spēku un drosmi. Par savu mērķi viņi bija gatavi mirt. «Ko tas līdzēs, ja mēs notversim nolādēto Stiksu.» viņš domāj». Tas ir viens no tiem, kas labāk ļaus samalt sev visus kaulus nekā kaut ko izpaudīs. Nodevibu un neuzticību viņi rakstīja ar mazo sākuma burtu. 1 Kā ideja varēja padarīt cilvēkus tik stiprus! Viņš skatījās uz kolēģi viņā pusē, jo tas tagad stāvēja Ūligam pa labi. Viņu skatieni sastapās Kolēģis pacēla roku un lūkojās rokas pulkstenī. tad viņš jautājoši paraustīja polstētos plecus. Sai mētelī Bemauers izskatījās kā atlēts. īstenībā viņam bija tikai «galviņa».

Žests nozīmēja: neveicas, avārija. Bernatiers pamāja kolēģim, lai gan tas vairs neskatījās šurp. Bernauers jau ilgi kalpoja kriminālpolicijā, un gestapo viņu pārņēma tikai viņa labās kriminālierēdņa slavas dēļ. Viņš kā kriminālists bija pieradis cinities pret noziedzniekiem, pret asociāliem elementiem Sis mazais cilvēks, pār kura bālo, izdēdējušo seju skraidīja ielas gaismas kūļi un ēnas un kurš nosalis un nožēlojams stāvēja viņā pusē ietves malā, nebija noziedznieks. Bet šodien par to nejautāja. Un tur

1 Lietvārdus vācu valodā raksta ar lieto sākuma burtu.

nekā nevareja pretoties. Dažreiz varēja piemiegt aci un kaut ko neredzēt, tas bija viss. Un tas bija bīstami.

Desmit pēc pieciem, divpadsmit pēc pieciem, pulksteņa rādītājs turpināja virzīties uz priekšu.

Savu nepacietību, kurā jaucās pirmā vilšanās, Šmetke varēja apspiest tikai ar pūlēm. Izskatījās pēc avārijas! Bet kur bija kļūda? Viss taču bija tā ievadīts, ka īstenībā nekas nevarēja aiziet greizi.

Stikss varēja aizkavēties, pieņemsim. Varbūt nebija nemaz nācis. Varbūt bija pamanīts kaut kas uzkrītošs. Varbūt tie brāļi bija ko saoduši. Viņiem visur bija sakari, arī ar gestapo. Viņš skatījās uz Ūligu. Tas stāvēja nekustīgi. Viņš nevarēja redzēt tā seju.

Ūliga pulkstenis rādīja septiņpadsmit minūtes pirms pieciem. Vēl septiņas minūtes, viņš nodomāja. Viņš bija pavisam mierīgs un priecājās, ka ir tik mierīgs. No tirgus lēnā gaitā šurp braucošā vieglā auto ugunis apžilbināja viņu. Viņš pagrieza galvu. Aiz viņa ieskanējās smiekli. Gāja garām divi sievietes. Kāds riteņbraucējs stūma velosipēdu, viņš gāja pa ietvi, un Ūligs atkāpās. Viņam likās, it kā viņu būtu skāris vīra elkonis. Ūligs neuzkrītoši paskatījās uz savām kurpēm. Tur nebija nevienas zīmītes. Kāds no kriminālierēdņiem, kas bija stāvējis kāda nama priekštelpā, sekoja riteņbraucējam. «Man tagad jārīkojas,» IJligs domāja. «Vēlreiz pārdomāt, pēdējo reizi. Es varu mesties zemē un kliegt, baurot kā ārprātīgs.» Bija liels kārdinājums izgrūst kliedzienu, izmisuma pilnu bļāvienu. Bailes, postu, izmisumu, visu izkliegt, brīvi atelpot. Viņš varēja nokrist un tēlot trakuma lēkmi vai nesamaņu. Bet tas nebija viņa gaumē. Viņš ienīda visu teatrālo. Un pats nekad nebija teatrāls.

Atlika vēl viens ceļš: viņš varēja mesties zem auto, kas tur lejā ātrā gaitā nāca šurp. Viens lēciens, pēris soļu, un tas bija veikts. Viņš atminējās, ka līdzīgā situācijā kāds biedrs Berlīnē bija meties zem kravas auto, lai nekļūtu par nodevēju. Ūligs to bija lasījis kādā no mazajām ilegālajām grāmatām. Tai bija virsraksts «Kādēļ mājas muziķu?», un saturā bija Viilhelma Pīka runa un norādījumi ilegālajai cīņai. Bet kas zina, kā viņi bija apstrādājuši biedru Berlīnē, ko tas bija pārdzīvojis pirms

nervu sabrukuma. Dažreiz mirt bija labāk nekā dzīvot. Un Ūligs pārdomāja, kas vēl viņu sagaidīja. Viņš bija izlēmis nosviest cilindru un bēgi, lai notiek kas notikdams.

Divpadsmit minūtes pirms pieciem! Ūligs trieca stikla cilindru pret zemi. Tas stinkšķēdams saplīsa. Aiz viņa kliedza Šmetke: — Turiet viņu! — Ūligs jau bija ielas vidū. Kāds garāmgājējs metās viņam priekšā. Viņi spēcīgi sadūrās. Ūligs ar dūri trieca pretiniekam zem platmales. Garāmgājēji skrēja kur kurais. Visapkārt izbiedētas sejas, cilvēki, kas atkāpjas. Kāda sieviete iekliedzās. Citi drāzās tai pāri. Ūligs bija sasniedzis Althofas ieeju.

—    Sargieties! Mēs šaujam! — kliedza nikna balss. Kāds satvēra viņu no mugurpuses aiz rokas. Viņš izrāvās un elsdams spiedās cauri preču nama drūzmai. Kāda sieva nikni lamājās.

—    Atvainojiet, — viņš izdvesa un nogriezās pa labi. Viņš sajuta uz plauktiem un vitrīnās izstādīto ziepju smaržu un vienu brīdi domāja nostāties un kaut ko nopirkt. Viņa solis bija vēl ātrs, bet viņš vairs neskrēja. Viņš dzirdēja troksni aiz sevis, bet neatskatījās. Viņš gāja tālāk, vienmēr tālāk. Vienmēr turp, kur stāvējia cilvēki, drūzmai cauri', tālāk. Apejot kādu pīlāru, viņš pameta skatienu atpakaļ. Neviens uz viņu neskatījās. Bet viņš dzirdēja ātrus soļus un nozuda aiz kādas ādas čemodānu grēdas. Tur tālāk bija jābūt otrai izejai, no turienes daudzi nāca šurp. Viņš elpojia strauji. Piespieda sevi nomierināties. «Man jāiet lēnāk,» viņš domāja. Citādi' mani ievēros. Viņš neiedomājās, ka arī pārējie gājēji iet tikpat ātri. Viņš tomēr turpināja steigties. Viņš dzirdēja aizcērtamies iekšējās stikla durvis, kas ziemas laikā aizturēja aukstumu, izvairījās atkal no pirktkāro ļaužu straumes jauna uzplūduma un spiedās gar sienu uz izeju. Viņš pārdomāja, kur ātrumā varētu noslēpties, un tad ieraudzīja Tīlšera mednieka cepuri. Viņam likās, it kā Tilšers būtu pamanījis viņu. Atpakaļ, viņš domāja, atpakaļ! Tilšers apgriezās.

Tad Ūligs, aiz viņa ejošo cilvēku spiests un bīdits, pagāja Tīlšeram garām divi soļu attālumā.

Tilšers redzēja to, ļāva tam pāris soļu skriet un tad

sekoja tam. Rokas viņš bija dziji iespīlējis mēteļa kabatās.

Tas viņam neizspruks, to viņš zināja. Kā izcils pēdu dzinējs Tilšers bija pazīstams taiu aiz Certauas robežām. Viņš nebija nokratāms. Un, ja viņš tagad bija norupejies, tad tikai par to, laļ kolēģis, kam pēc stundas viņš jānomaina, neizlaistu Ūligu no acīm. Ūligs ātrā gaitā gāja Augusta laukuma virzienā. Uzkrītošo melno apsēju viņš bija noņēmis no acs un iebāzis kabatā. Viņš gāja tā, lai viņu segtu kā pretinākošic, tā garām ejošie. To Tilšers ieveroja «Viņš bus mani pamanījis,» Tilšers nodomaja. Pa ielas otru pusi gāja viņa kolēģis. Tam bija jāvadās tikai no Tilšera. Ūligs redzēja braucam garām tramvaju. Viņš palēnināja soli un apstājās pie veļas veikala skatloga. Veikala dekoratora kārtotājas rokas izmētāti, aiz biezā stikla atradās zilas krāsas kungu krekli un pidžamas un visādu krāsu apkaklītes un kaklauti.

«26 markas» Ūligs izlasīja kādā cenu izkārtnītē. Viņš izlikās, it kā nolūkoios sievietē, kas stāvēja viņam blakus un tagad gāja tālāk. Viņš meklēja Tīlšeru. Viņš noredzēja to. Tālāk ejot, viņš jutās, it kā no viņa būtu novēlusies smaga nasta. Viņš atviegloti uzelpoja un meklēja kādu cigaretes galu. Tad kāda nama ieejas ēnā viņš ieraudzīja Tīlšeru, kas bija viņu panācis un aizgājis garām. Tas nenostājas gaismā pie skatloga, Ūligs domāja. Arī nama priekšnamā viņš nenostājas tik vienkārši. .Tas izliekas, it kā meklctu kādu vārdu firmu sarakstā.

Tagad viņš zināja, ka tie jāva viņam bēgt, vel ļāva, lai viņu novērotu un tā vēl nāktu uz pēdām Stiksam vai ilegālajai Zemnieku un laukstrādnieku savienībai.

Tas ir vecs numurs, viņš zobgalīgi nodomāja. Viņš vairs nesteidzās, jo zināja, ka tie tagad viņu neaizskars. Uiio's «zondēja» un rūpīgi novēroja visus pretīnākošos un neaizmirsa arī ielas otru malu, un drīz noskaidroja, ka arī ielas viņā pusē bija kāds sekotājs.

Un tā arī gestapo plānā Šmetke un leipcigieši bija paredzējuši: ja Ūligs aizskrien, jaut bēgt, sekot un tikai pēdējā brīdī, kad nav vairs nekādu izredžu, sagūstīt. Ūligs aiz restēm bija ko vērts, bet tad no viņa nebija nekāda labuma. Ja ļāva viņam vienā 'mierā apkārt staigāt.

lad pie gadījuma varēja vilkt labu lomu. Tas bija Šmetkes priekšlikums Šmetke ar to vēl spekuleja uz kaui ko cilu: Ūligam bija gaiša galva. Ja Ūligs diegs prom, tad bija izredze atgūt šauteni.

Ūligs apstājās pie kāda ielu krustojuma. Tas vinu uzjautrināja, tā vienkārši palikt siāvam. Viņš gribēja tēlot nezinātāju un gaidīja tikai pirmo labāko izdevību atkratīties no abiem vajātājiem. Viņš skatījās augšup pretējā namā. Uzliesmoja kāda gaismas reklāma, atkal nodzisa un tad atkal sparīgi meta drēgnajā vakara gaisā zeltā un sarkanumā ņirbošus vārdus «Kupferberga zēlis». Debesis bija tumšas. Cilvēki uz ielas bija steidzīgi. Viņi vel pēdējo reizi iesteidzās veikalos un tad gāja uz mājām. Uz mājām… Ilgu pilns Ūligs domāja par Elzu un zēnu. Viņš uzsita mēteļa apkakli. Viņu drebināja vēsums

Viņš domāja par Stiksu. Stikss… Vai gestapovieši bija ielenkuši ielu? Vai tie viņu ir notvēruši?

Tīlšers, tagad vienīgā Šmetkes cerība, bija norīkojis kolēģi un pats turējās dziļāk aizmugurē. Ūligs bija izskraidījis daudzas ielas. Viņam nebija izdevies atkratīties no vajātājiem. Tagad viņš gāja uz galveno dzelzceļa staciju. Tīlšers paātrināja soli. Viņam bija jātiek tuvāk. Tā būtu laba zīme, ja Ūligs ietu uzgaidāmajās telpās iekšā Bija zināms, ka arī galvenā dzelzceļa stacija ir viena no satikšanās vietām. Ja viņš gribētu aizbraukt, tas jāgrābj ciet. Tramvajs ar divi piekabināmiem vagoniem aizsprostoja Tīlšeram ceļu. Kad tie bija garām, Ūligs un kolēģis vairs nebija redzams. Pārāk liela drūzma. Uz labulaimi viņš ieskrēja rietumu ieejā. Tur viņš ieraudzīja Ūligu. Tas stāvēja rindā pie trešā lodziņa pa kreisi. Virs tā bija uzraksts «Biļetes visiem virzieniem».

Cūkas laime, Tīlšers nodomāja. Tur nāca kolēģis. Viņš bija satraukts. — Es viņu nozaudēju!

—    Ko tad nu darīsim?… — Tīlšers rādīja uz lodziņu. — Varbūt jūs paskatītos turp!

—    Paldies dievam! — otrs atviegloti sacīja. — Piepeši viņš bija prom!

Tīlšers purināja galvu. — Ko nozīmē piepeši! Jāa!dara acis, tur tas āķis! — Viņi gaidīja durvju tuvumā,

līdz pienāca Ūliga kārta. Tad leipcigietis gāja pie lodziņa. Kad viņš spraucās citiem garām, atskanēja iebildumi.

—   Mans vilciens tūliņ aiziet, — Tīlšers teica un bīdīja viru no lodziņa sānis. Viņš parādīja biļešu kasierei kādu apliecību.

—    Kurp brauc vīrs, kas nupat bija šeit? — Kasiere, kas izrakstīja biļeti, izbrīnā paskatījās augšup.

—   Kas tad jums tur par dalu?

Viņš izvilka vēlreiz apliecību.

Valsts slepenpolicija! — viņš skarbi teica. Tas atstāja iespaidu.

Ierēdne izbijās, vīrs pie lodziņa atkāpās un lūkojās policistā no sāniem.

—    Uz… — viņa pārdomāja, — uz… es patiesi nevaru to jums pasacīt… nāk tik daudz braucēju… man šķiet, ka Gera …

—   Nē! — teica kādas sievietes balss aiz gestapo ierēdņa muguras. Tas apgriezās.

—    Uz Baucenu! — sieviete svarīgi teica un tad jautājoši uzlūkoja aizmugurē esošos un strādnieku pie lodziņa. Tie klusēja. Gestapo vīrs aizskrēja. Tie noskatījās viņā, līdz kāds mudināja:

—   Turpināt!

—    Dodiet man ātri manu biļeti, — strādnieks pie lodziņa sacīja. Viņš ielika naudu kases muldiņā. Ierēdne gribēja ko sacīt, bet tad satvēra zīmuli un ātri rakstīja. Virs izrāva biļeti viņai rjo rokas. Viņa skatiens skāra sievieti, kas bija teikusi «Uz Baucenu».

—   Jums vēl jāsaņem nauda! — ierēdne sauca.

Viņš noraidoši pamāja un lieliem lēcieniem tuvojās

platajām akmens kāpnēm. Sievietei aiz muguras esošie izteica tai kritiskas piezīmes.

—   Jums taču tur nav nekādas daļas! — kāds jauns vīrietis teica.

Sieva pārstei'gta klusēja. Saņemot biļeti', viņa aizmirsa aizvērt rokas somu. Piepeši viņai bija ļoti jāsteidzas.

Strādnieks skrējia pa celiņu pāri sliedēm. Viņš meklēja Ūligu un, ieraudzījis «buļļus», zināja, ka Ūligs nevarēja būt tālu. Viņi vēl vienmēr to negrāba ciet.

—    Nogaidīt, — Tilšers bija teicis. — Varbūt šei't uznirst Stikss.

Ūligs sen jau bija pamanījis gestapo virus. Viņš nezināja, ko darīt. Šodien viss gāja greizi. Viņš bija visādi izmēģinājies, bet nebija no tiem atbrīvojies. Viņš stāvēja pie viena no dēļiem, kur bija uzrādīti vilcienu aiziešanas un pienākšanas laiki. Kāds nostājās viņam cieši līdzās, bet Ūligs nepaskatījās augšup. Tas ir viens no tiem diviem, viņš domāja. Tagad ir beigas!

Blakus stāvošais meklēja kaut ko sarakstā. Viņa rādītāja pirksts bija pie dēļa. Plaukstas virsa bija sasprēgājusi. — Neskaties uz mani! .. . Viņi tev seko! — strādnieks klusi sacīja. — Viņi zina, ka tu gribi nokļūt Baucenā … Es viņus aizkavēšu, kad tu iesi pa kontroles vārtiņiem, kāp citā vilcienā!

Ūligs nekustējās. Viņa sirds krūtīs dauzījās.

—    Sarkanā fronte! — vīrs sacīja un aizgāja. Drosm" un šaubas sakāpa Ūligā. Viens grib man līdzēt? Ko viens varēja darīt! Viņš noskatīja peronus. Tur spīguļoja sliedes un vedināja dūmakainajā tumsībā. Piepeši viņu skāņa jauns nespēka vilnis. Viņš atbalstījās abām rokām uz dzelzs režģiem, kas noslēdza pieeju peroniem. Režģi bija auksti. Bija labi kaut ko aukstu un stipru turēt karstajās rokās. Viņš zināja, ka *iiz viņa stāv trīs. Divi un viens. Viens, kas gribēja viņam līdzēt. Vai to sūtīja, vai to sūtīja partija? Ūligs domāja. Partija …

Vilciens uz Baucenu aiziet pēc dažām minūtēm. Viņš paskatījās pulkstenī virs uzgaidāmās zāles durvīm. Tur Tilšers stāvēja viens. Viņš bijia aizsūtījis kolēģi' pie tālruņa.

No diviem šeit bija tikai viens. Otrs varbūt jau sēdēja vilcienā. Ūligs tuvojās kontroles vārtiņiem. Viņš redzēja kādu strādnieku. Tas stāvēja viņa tuvumā, gaivā tam bija pelēka, iespiesta platmale un padusē soma. Tas vienaldzīgi raudzījās grīdā. Vai tas bija vīrs, kas gribēja viņam līdzēt? Kāda lokomotīve izpūta tvaiku. Šņākšana lauzās cauri augstajai stikla jumta telpai un bija stiprāka par visiem pārējiem trokšņiem. Tvaiks kāpa augšup tālu ārā pie stacijas gala. tur, kur augstās spuldzes velti izmēģinājās ar savu spilgto gaismu izlauzties cauri naktij, kas tumša pletās stacijas priekšā.

Oli'gs gāja pavisam lēni. Strādnieks viņam sekoja. Ūligs dzirdēja, ka otrs netālu aiz viņa teica: — Kur tad ir mana biļete? — Ūligs izgāja pa vārtiņiem. Pie Baucenas vilciena pēdējā vagona sarkani zaigoja signālugunis.

Ūligs klausījās. Viņš dzirdēja satrauktu balsu kņadu aiz vārtiņiem. Neapgriezies viņš iekāpa kādā tukšā nodaļā, atvēra durvis otrā pusē un izkapa. Viņš gāja pa kādu tuneli līdz perona kreisajam galam un tad žigli uzkāpa pa kāpnēm. Viņa soļi atbalsojās. Tad viņš palēnināja soli un gāja, it kā viņam būtu daudz laika, pie nākošā lodziņa un netraucēts izgāja pa kontroles vārtiņiem.

—    Es braucu vēlāk, — viņš teica ierēdnim. Tas pat neklausījās, jo pūlējās saredzēt tālumā 4. perona kontroles vārtiņus, kurp ļaudis plūda arvien vairāk. Ūligs to redzēja, vēlreiz pagriežoties, pirms noskrēja pa sānizejas kāpnēm. No ļaužu saplūduma viņš nekā nevarēja dzirdēt, jo atbrāza aizejoša vilciena troksnis un atbalsojās no visām pusēm. Ārā bija nakts. Pretī viņā pusē atradās viesnīca «Astorija». Tās vārdu naktī rakstīja gaismas reklāma. <’

Ūligs aizsteidzās. Drīz viņš sev priekšā ieraudzīja lielo lombarda ēku. Viņš to labi pazina. Apstājoties viņš redzēja, ka viņam neseko. Viņš ielēca tramvajā, kas ķērkdams brauca pa līkumu. Ūligs stāvēja uz vagona priekšējās platformas.

—    Vienkārši, — viņš noteica, kad aiz viņa aizkrita kasiera lodziņš. Laimīgs smaids rotaļājās viņa sejā, kas bija daudzu grumbu izvagota un veca. Vienā rāvienā smaids viņu padarīja jaunāku. Viņš domāja par to, ka šī dzīve nemaz tik «vienkārša» nav …

Vēlā vakarā biedrii viņu aizveda pie Stiksa. Viņi satikās kāda strādnieka dzīvoklī. Tur bija daudz vecu biedru un bija šauri. Stikss sniedza Ūligam abas rokas un smaidīja. Viņš bija vīrs, ap piecdesmit gadu vecs. Melnās raga brilles vairs neaizsedza seju.

—    Tevi taču esmu kaut kur jau redzējis, — Ūligs sacīja. Stikss savilka pieri grumbās un uzlika melnās brilles. Tai pašā mirklī ienāca sieviete, kas Pētera ielā bija

stūmusi bērnu ratiņus. Ūligs pazina viņu un tagad zināja, ka Stikss bija pagājis viņam garām. Aiz lieliem priekiem viņš apkampa sievieti. Visi smējās un bija priecīgi kā sendienās.

Ūligs uzzināja, ka vīrs ar trīsriteni ir pagrīdnieks.

—   Viņam taču bija brūnas bikses, — Ūligs teica, — es domāju, ka tas ir viens no buļļiem!

Stikss smējās. — Pārliecība neslēpjas biksēs, Erik! Šodien es arī stiepu pa Pētera ielu no valsts tērpu drēbniecības triecienvienībnieka bikses! — Tagad viņš bija uzģērbis garas, tumšas bikses. Viņam bija gudra, labsirdīga seja, un viņš pamirkšķināja 0ligām ar savām lielajām, brūnajām acīm.

—    Kad mūsu biedrs tīrīja sava trīsriteņa aizsargstiklu, man bija viss skaidrs.

—   Tā bija zīme, ka gaiss ir biezs, — biedrene teica un lēja kūpošu groku savāktajās visdažādāka veida glāzēs un tasēs.

Viņi saskandināja. Ūligs izstiepa nogurušās kājas tālu no sevis, un piepeši viņa acis aizvērās.

Viņi aiznesa viņu mīkstā, siltā gultā.

Nākošajā dienā tie uzzināja, kas bija norisinājies galvenajā dzelzceļa stacijā. Pie kontrolvārtiņiem nepazīstamais strādnieks, — nekad tie neuzzināja viņa vārdu, —■ nelaida sev garām gestapo vīru Tīlšeru. Viņš izsita tam no rokas apliecību, un notika izkaušanās. Otrs nāca Tilšeram palīgā. Acumirklī viņus ielenca cilvēki. Nupat kā bija pienācis strādnieku vilciens no Bēlenas. Strādnieki rīkojās ātri un lietišķi. Viņi atbrīvoja biedru un turēja abus gestapo vīrus ielenkumā, līdz biedrs bija nozudis.

—   Jūs neesat gestapo! Jums ir viltoti dokumenti! — viņi apgalvoja, un, pirms patruļauto paguva atvest policiju, aktivisti bija izzuduši no ziņkārīgo loka. Ne «L-ipziger Neueste Nachrichien», ne «Freiheitskampf», ne arī «Die Ncue Leipziger» neziņoja par starpgadījumu. Bet notikums ceļoja no mutes mutē.

Ūligs bija novietots citā dzīvoklī. Divi dienas vēlāk pēc garas apspriedes īsi pirms pusnakts, kāpjot gultā, viņš iztrūcies atsprāga atpakaļ. Viņa kāja bija pieskārusies kaut kam aukstam, metāliskām. Viņš uzdedza vēl-

reiz gaismu un redzēja, ka tur bija šautene. Biedrs un viņa sieva dzirdēja, ka Ūligs pārsteigts ņēmās pa istabu, un tie abi aiz durvīm smējās par to. Ūligs ar šauteni nostājās zem spuldzes. Tā bija Kamsdorfas šautene Nr. 25 262, kas kādreiz piederēja triecienvienības Šmetkem Kāds kurjers to bija atvedis no Annas Kasperzinskas Anna vēl arvien nebija izcirtusi āliņģi ledū un pateica-' Zvanīgā kalna» lielajam garam, kad virtuvē sēdēja virs ar Ūliga vēstuli un izbrīnīts blenza pie sienas piekārtajā trīsstūra acī.

—   Tagad es vairs nekā nesaku! — Ūligs sauca, pret virtuvi pagriezies. Tad ienāoa namatēvs, Ūligs sniedza viņam šauteni.

—    Es to nonesīšu pagrabā, — biedrs teica. Tur viņam * bija droša paslēptuve.

Viņi sniedza viens otram roku.

•— Tagad guli, Ērik! Tas tev ir vajadzīgs!

—   Ar labu nakti, Ansi! — Ūligs sacīja.

Biedrs izslēdza gaismu. Ūligs dzirdēja, kā attālinās

viņa soļi.

Viņš pa paradumam uzvilka gultas segu līdz mutei. Viņu gaidīja jauni uzdevumi.

Blakām virtuvē namamāte locījās pie vejas dēļa. Viņa mazgāja viņa otro kreklu un pārējo, kas vēl bija mazgājams.

Bija rūgti, ka nevarēja paziņot Elzai. Tagad tas bija pārāk bīstami.

Mazgāšanas troksnis klusi spraucās šurp. Ūligs jutās drošībā. Šķita, it kā Elza būtu blakām. Mazumiņu, kas viņam šais dienās vēl piederēja, viņam bija jāatstāj savā portfelī miertiesā un tā vēlreiz viss jāzaudē. Bet tās bija tikai mantas, un Leipcigas biedri atnesa visu, kā viņam trūka. Ko nozīmēja tik niecīgs zaudējums, ja bija tik daudz, ja viss bija iegūstams …

Apbruņojuma pārvaldes 4 nod. Berlīne 1935. g. 26. Vili

Dienestvicta CM Mājas tālrunis:349

Aktu šifrs. Nr.: 311

Attiecas uz-.Karabine 98 k, Nr. 25262

Sakarā ar: 1933 g. 20 VI protokols (izmeklēšanas priekšraksts, kļūdainie ziņojumi), rīkojums 146 C, II nodaļa

Reģ. Nr. 248

Saskaņā ar rīkojuma 146 C II nodaļu augšmin. Ieroča meklēšana ir nekavējoties pārtraucama. Saskaņā ar likumu Apbruņojuma pārvaldes 4. nod. dienestvietai CM ir tiesības šai gadījumā piemērot rīkojuma 146 C II nodaļu, jo lidz vakardienai, 1935. g. 25. VIII, no dienestvietām, kas atbildīgas par meklēšanu, periodiski ienākušo ziņojumu skaits ir sasniedzis 153 (viens simts piecdesmit Iris).

Seit ar protokolu konstatēts: ieroča zudums ir totāls zudums. Tas noticis varas izcinišunas apstākļos.

Ar šo iepazīstināmas visas attiecīgās dienestvietas.

Izgatavojuma diena: skaties augšā/

Bizels, nod. vaditājs

%

Bīzela kungs izņem no atvilktnes dienesta zīmogu un, uzpūtis tam elpu, svinīgii piespiež dokumentam. Tad viņš to atkal ieslēdz atvilktnē. Viņš iebāž kreisajā bikšu kabatā atslēgu sainīti, un viņa roka izmanto šo izdevību, izvelkot mutautiņu. Ar diVreizēju purināšanu viņš to klīrīgi atloca un tad pieliek pie deguna.

Akts B 24/19 Z tagad aptver vairākus simtus lappušu. Tā mūžs tagad ir pavisam tuvu 17 (septiņpadsmit) gadiem. Un, ja labi veiksies, būs vēl savi 10 (desmit) klāt .. . Priekšistabas plauktos vēl ir daudz vietu.

Bīzela kungs vēlreiz pāršķirsta lapas biezajos aktu vākos. Viņš pārmaiņus samitrina pirkstu pie mēles galiņa vai pie sarkanā gumijas sūkļa melnajā ietvarā. Tad viņš krata galvu, kuras matu celiņš ir kopts mokošā rūpībā.

—   Ir nu gan!

Kur gan var slēpties ierocis 98 k, Nr. 25262? Tāds ierocis nevar taču pazust tik vienkārši bez pēdām. Doma, ka tas varētu būt «neīstās rokās», ir visai mokoša, gandrīz drausmīga. Vai bija kaut kas stiprāks nekā «trešā reiba» koncentrētā vara?

Viņa skatiens slīd pret sienu, it kā meklētu tur atbildi. Virs plaukta ģīmetnes rāmis vēl vienmēr tas pats. Arī seja aiz stikla aizvien vēl nekā neizsaka. Bet tā ir cita seja. Arī ūsas ir pārmainījušās. Nav vairs uzskrullētas uz augšu kā viņa majestātei, nenokarājas vairs uz leju kā Veimāras republikas pirmajam prezidentam, nenokarājas vairs uzleju un gali neslienas gaisā kā Veimāras republikas otrajarii prezidentam: nē, tās vairs nav īstas ūsas, tās ir īsii apcirptas Ūsiņas. Pilienu uztvērējs, kā pie kafijas kannas snīpja.

Bīzela kungs aizsit akta B 24/19 Z vākus. Ģīmetne pie sienas neatbild.

Bīzela kungam, kas tagad domā, ka akta B 24/19 Z noslēgšana jāatzīmē reģistratūrā, atliek vēl tikai viena cerība. Cerība, ka augšmin. šautene 98 k, Nr. 25262 kādu dienu atkal uzpeldēs.

Un tā arī bija. Katrā ziņā tad vairs neeksistēja akts B 24/19 Z. Tas bija liesmās gājis bojā līdz ar citiem.

KĀDS PASŪTОJA SARKANVĪNU

C ’est pour vous,1 — Pjers Rigo teica, kamēr šoferis tik apbrīnojami rūpīgi meklēja pa kabatām sīknaudu, ka pasažierim bija atliku likām laika kļūt augstsirdīgi devīgam.

—   Merci, monsieur!2 — Šoferis palocīja galvu un tanī pašā mirklī atskatījās atpakaļ, vai tuvumā nebūtu kāds, kam varētu uzsaukt: «Ilolа! Oщ voulez-vous que je vous conduise?3 — un ko varētu līdzi paņemt atceļā uz Parīzi. Nebija neviena, un mašīna aizbrauca ātrā gai<ā pa pēcpusdienas saules apmirdzēto, ar sīkiem akmeņiem bruģēto ceļu.

Buržē lidlauka pārvaldes ēkas lielais pulkstenis rādija dažas minūtes pāri četriem. «Man ir laika diezgan,» nodomāja Pjers Rigo, jo viņš gribēja ierasties pašā pēdējā brīdī. Viņš cerēja, ka muitas ierēdņi tad steigā paviršāk pārkontrolēs bagāžu. Nesteidzoties paņēmis čemodānu un portfeli, apskatījies visapkārt, viņš devās uz lidlauka pārvaldes ēku gar automašīnām ierādīto novietni, kur

1 To paturiet sev. (Franc.) Tulk.

2 Paldies, kungsl (Franc.) Tulk.

s Kurp vēlaties, ai es jūs aizvedu? (Franc.) Tulk.

pašlaik atradās mirdzošs citrondzeltenas krāsas luksusomnibuss, dažas vieglās mašīnas un motocikli. Pie ieejas viņš apstājās un gaidīja. Neizņemot no gaišā, izbalējušā lietusmēteļa kabatas cigarešu kārbiņu, viņš veikli izvilka no tās vienu cigareti un iesprauda to lupu kaktiņā. Tur tā palika arī pēc tam, kad viņš bija veltīgi nomeklējies pēc sērkociņiem.

Pjers Rigo, gandrīz turpat trīsdesmit gadu vecs, vidēja, drukna auguma vīrs, bija ierēdnis Anrī Nikola progresīvo grāmatu izdevniecībā, kas atradās Parīzē, Foburgas Sen Honore ielā. Viņš valkāja basku cepurīti, kas neapslēpa viņa tumšos, cirtainos matus, un viņa šaurā, saulē iedegusī seja, tumši brūnās acis un mazliet uzliektais, paplatais deguns Jāva domāt, ka viņa dzimtene ir Pireneju kalnu apvidus.

Šķita, ka pārvaldes ēkas lielā pulksteņa rādītāji nemaz vairs nekustas. Nelīdzēja arī, ja šad tad uzmeta acis rokas pulksteņa melnajai ciparnīcai. Drīz vien Rigo kļuva nepacietīgs un, sakaitināts par to, ka te nerādās neviens garāmgājējs, kas tam varētu iedot sērkociņus, devās tomēr divpadsmit minūtes agrāk, nekā nodomājis, prom uz lidostu, lai lidotu uz Berlīni.

Ierēdnis, kas pārbaudīja biļetii, norādīja ar laipnu rokas mājienu uz stiklotām durvīm neonspuldžu apgaismotā gaiteņa viņā galā: — Enregislrement des bagages ct la douane, monsieur!1

Rigo pamāja ar galvu. Gāja lēnām uz priekšu, atgrūda ar čemodānu divviru vārstuļdurvis un, tām atpakaļ veroties, apturēja tās, iestiepjot pretī portfeli, ko turēja otrā rokā. Durvis vēl virājās, kad viijiš jau bija nolicis čemodānu un portfeli uz garā bagažas izsniegšanas galda, ate kura viņam pretī stāvēja viens no abiem muitas ierēdņiem.

—   Vai jums ir kaut kas muitojams? — muitas ierēdnis zilā formas tērpā jautāja paraduma pēc, nemaz negaidot atbildi.

Pjers Rigo noraidoši pakratīja galvu. — Nē!

—   Atļaujiet, — -teica gadus četrdesmit vecs ierēdnis ar rētu uz smakra. Viņš pievirzīja čemodānu sev tuvāk.

1 Bagāžas reģistratūra un muita, kungs! (Franc.) Tulk.

—   Lūdzu, atslēgas!

—   Nav aizslēgts, — Rigo atbildēja.

Slēdzeņu apkalumi atsprāga vaļā. Muitas ierēdņa stipri spalvainā, dzīslotā roka pacilāja kreklus, iztaustīja kārtīgi novietoto brūno uzvalku, pabīdīja sānis gaiši dzelteno neseseru, ieslīdēja čemodāna vāka iekšpusē ierīkotajā nodalījumā un pēc tam atkal visu sakārtoja. Pjers Rigo atviegloti uzelpoja, un, it kā muitas ierēdnis to būtu nojautis, — jo dzirdēt viņš to nekādā ziņā nevarēja, — roka, kura jau tiecās pēc čemodāna vāka, sāka vēlreiz rakņāties pa čemodāna saturu, palīda zem uzvalka, zem pidžamas, satrūkās, vilcinājās mirkli, kad tā uzdūrās uz kādu vēl neredzamu metala priekšmetu, un tad izvilka ārā šauteni bez laides. Pārsteigts, neuzticību paudošs skatiens skāra Rigo seju. Viņš smaidīja, lai slēptu savu nedrošību. Tumši brūnās acis zem kuplajām, gandrīz kopā saaugušajām uzacīm it kā paslēpās aiz daudzām sīkām, šķelmīgām krunciņām. Viņš tomēr tūlīt saprata, ka šis manevrs uz muitas ierēdni neatstāja nekādu iespaidu.

—          Vācu kara šautene. — Rigo vāks nesmaidīja …

—  Tā jau tagad nav vairs šautene, kādreiz bija! Nav taču vairs ne aizslēga, ne laides … nedomāju, ka par to būtu muita jāmaksā. Bet ja jau katrā ziņā vajag …

Muitas ierēdnis nereaģēja. Ne vārda neteicis, viņš iegrūda tagad abas rokas čemodānā un izņēma visu, kas tur bija. Abus kreklus, apakšveļu, uzvalku, kabatas lakatiņus, vārdu sakot — visu. Ierēdnis pārmeklēja uzvalka kabatas, izčamdīja oderi, papurināja katru kabatas lakatiņu, piesardzīgi atvēra neseseru un pēc tam, kad bija pakratījis un attaisījis visas pudelītes, pacēla vāciņu arī spožajai kārbiņai, kur glabājās ziepes. Rigo klusēja un šķietami vienaldzīgi noraudzījās notiekošajā. Šautene bija nolikta blakus čemodānam. iKāda pajauna dāma, ar kuru otrais muitas ierēdnis pašlaik beidza kārtot attiecīgas formalitātes, vēl joprojām nebija aizvērusi savas aiz pārsteiguma pavērtās, pārmērīgi nokrāsotās lūpas, kas atstāja parastu, bezgaumīgu iespaidu, un blenza uz šauteni, kas bez laides izskatījās kā saliekama malumednieku bise. Rigo nojauta viņas bailīgos, ziņkārīgos skatienus. «Viņa skatās pat ar muti. Tur mani droši vien

par gangsteri1 ,» viņš nodomāja un ņirdza, kad muitas ierednis sagrieza ziepes gabalos.

—    Nelietojamais ierocis, šķiet, rada pret mani aizdomas, — viņš mierīgi pateica. — Atļaujiet paskaidrot: kādreiz tā bija vācu kara šautene. — Atpogājis lietusmēteli tā, ka kļuva redzamas uz svārku atloka divas Pretošanās kustības ordeņa lentītes, viņš iebāza roku krūšu kabatā. — So šauteni es ieguvu kādā vācu koncentrācijas nometnē un paturēju to arī tad, kad Sarkanā Armija mūs atbrīvoja, un paņēmu tagad līdz uz Parīzi. Par piemiņu! — Viņš izņēma savu kabatas portfelīti. — Te ir mana pase… un te citi mani dokumenti. Es biju FTP — Francs — tireurs et partisan1 <rFabien» kopas biedrs un vadītājs, esmu Deportēto un Internēto patriotu vadonis un Nacionālās Federācijas sociālās palīdzības Parīzes centrālkomitejas loceklis, un, manuprāt, ar to viss būtu noskaidrots!

Muitas ierēdnis par apliecībām nelikās ne zinis.

—    Es neapšaubu to, ko jūs sakāt, kungs! Bet Francijā civiliedzīvotāju īpašumā nevar būt kara šautenes! — Viņš sniedzās pēc šautenes. — Un šī te ir kara šautene!

Rigo atbalstījās abām rokām uz galda un paliecās uz priekšu. — Bet atļaujiet! Tā taču nav vairs šautene! Tikai piemiņas lieta … pilnīgi bezvērtīga, bet man ļoti dārga!

—    Par to es nevaru spriest, cienītais kungs! Man šinī gadījumā jārīkojas tā, kā to nosaka instrukcija, kā to prasa likums. Kamēr šī šautene karājās pie sienas jūsu istabā, man gar to'-'nebija nekādas daļas. Bet tagad man ir tāds jautājums: vai jums ir apliecība, kas parādi 1 u, ka jums tiesības uz šo ieroci Nr. 25262? — Veids, kādā ierēdnis pārliecās pār šauteni, rādīja, ka viņš ir tuvredzīgs.

Rigo izšķīrās ātri. Viņš paskatījās rokas pulkstenī. Nebija vairs laika, lai piezvanītu uz Parīzi' Apvienībai.

—   Nē! Man nav nekādas apliecības. Fašisti man tādu neizsniedza! '

—   Es runāju par franču kara iestāžu izdotu apliecību

1 Brīvprātīgo strēlnieku un partizānu Fabiena kopa. (Franc.) Tulk.

—   Man nav it nekā! — Rigo saniknots savāca savas apliecības un iegrūda tās kabatas portfelī.

—   Tad es jums nevaru palīdzēt, cienītais kungs! Šī šautene man tūlīt ir jāapķīlā!… Jums, protams, ir tiesības, es jums to pat ieteicu darīt, iesniegt sūdzibu, un es esmu pārliecināts, ka jūsu argumentus…

—    Bet es jūs lūdzu, biedri! — Rigo pārtrauca viņu.

—    Esmu taču nolēmis šķirties no šīs šautenes! Gribu Vācijā to atdot. .. un atdot tieši tam cilvēkam, kas toreiz man šo šauteni iedeva! Pavisam nejauši uzzināju, kur viņš atrodas, bet tas būtu garš stāsts, — vai man tas viss jums te jāstāsta?

Šķita, ka ierēdnis nevar izšķirties, ko atbildēt.

—   Jums neko nevajag darīt! — atskanēja pēkšņi no labās puses.

Šos vārdus teica otrais muitas ierēdnis. Viņš bija gados jauns, apaļiem vaigiem un uz augšu savirpinātām Ūsiņām. Dāma, kura līdz šim bija sarunā klausījusies bez sevišķas ieinteresētības, paķēra savu čemodāniņu un melnas ādas cepuru vāceli un, augstiem papēžiem klaudzot, aizgāja.

Rigo pavērās runātājā.

—   Ko tu, Henri, gribi! — ierēdnis turpināja zobgalīgi1 .

—   Šis kungs vēlas palīdzēt paātrināt vācu atkalapbruņošanos … un tu izjauc viņa nodomus! Kā nu tā var!

Rigo bija uz mēles asa un skaidra atbilde. Tomēr ieteicamāk bija saglabāt aukstasinību.

—    Es nelidoju uz Tempelhofu, cienījamie kungi! Es lidoju uz Šēnefeldaš lidostu Berlīnes tuvumā! Šī lidosta ir Vācijas Demokrātiskās Republikas teritorijā! Un, manuprāt, starp šīm lidostām ir liela atšķirība.

—   Tempelhofa vai Šēnefelda! — jaunais muitas ierēdnis saviebās. — Kāda tur liela izšķirība?! Daži kilometri! Tas ir viss! Vācieši taču neliekas zinis par zonu robežām. — Sekoja ātrs rokas mājiens. — Neielaidies nekādās diskusijās ar šo kungu! Nav vērts, Henri! Šautene paliks šeit!

Balss noskaņa, kādā tas tika pateikts, rādīja, ka runā priekšnieks ar viņam pakļautu ierēdni.

—   Pats par sevi saprotams, ka šautene paliek šeit! —

atbildēja gados vecākais un sakravāja visu atpakaļ čemodānā.

—    Vienu acumirkli! — viņš uzsauca Ri'go, paņēma čemodānu un iegāja otrā telpā pa durvīm, kurām nebija rokturu un kuras viņš atvēra, piespiežot kādu pogu.

Pēcpusdienas saule spīdēja pa lielajām, zaļganīgajām rūtīm, un svina ietvaru ēnas iezīmējās uz pelēkās betona grīdas. 'Kaucošo motoru dārdoņa atskanēja šurp no lidlauka, un stiklotās durvis vibrēja, it kā gatavotos pacelties un uzlidot gaisā.

Zēl gan, nodomāja Pjers Rigo. Viņš noņēma savu basku cepurīti, nosvieda to uz galda un pārlaida roku pār nepaklausīgajiem matiem. Viņš bija rakstījis Ferdinandam Langpolam, ka sagādās viņam lielu pārsteigumu, domādams pie tam par šauteni, ko gribēja atdot Langpolam. Tagad viņam šīs šautenes vairs nebija. Kas nu viņam vairs cits atliika kā pēc dažām stundām pateikt Langpolam: «Pārsteigums ir tas, ka man vairs nav ar ko tevi pārsteigt!»

«Riebīgais», — cita vārda, ar ko raksturot jauno muitas ierēdni, Rigo pašlaik nebija, — izlikās ļoti nevaļīgs. Varbūt tas tā arī bija. Viņš apzīmogoja zaļus formulārus, uzsitot ar zīmogu uz spilventiņa un formulāra kaitinoši vienmērīgā ātrumā un stiprumā.

«Kas nu notiks?» Rigo sev jautāja. «Varbūt pret mani vēl ievadīs izmeklēšanu. Labi, ka neuzrakstīju FKP apliecību. Bet varbūt viņi tomēr to ievēroja. Man arī nevajadzēja lietot vārdu «biedri». Šie ļaudis, kā tas piederas viņu profesijai, nevienam neuzticas un ir pārliecināti, ka aiz šī vārda slēpjas netīra sirdsapziņa.» Rigo palūkojās pulkstenī. Šinī mirklī atvērās durvis, un gados vecākais muitas ierēdnis steidzīgiem soļiem tuvojās galdam, ka^ bija_ apklāts ar spožu misiņa skārdu un sadalīja telpu divās daļās. Ierēdnis turēja rokās kādu dokumentu.

—   Man ir ļoti žēl, cienītais kungs! Šautene ar numuru 25262 pagaidām ir konfiscēta.

Rigo pat nepakustējās, kad ierēdnis sniedza viņam kvīti par šautenes konfiscēšanu. Roka ar papīra lapu iecirtīgi palika pacelta gaisā.

—   Jums, protams,' tiesības iesniegt sūdzību, un es nešaubos…

—   To jus jau reiz teicat, — Rigo strupi atcirta un izrāva viņam no rokas formulāru.

—    Tā ir jūsu laime, kungs, ka tā ir vācu, nevis franču šautene. Pretējā gadījumā nopratināšana būtu neizbēgama!

—   Vai jums šķiet, ka es par to uztrauktos?

—    Taču nē, cienītais kungs! Nebūt nē! Bet kavēšanās: nopratināšana .prasītu laiku!

Rigo skatījās formulārā, kuru diagonāli šķērsoja sarkana svītra, tik ciešiem skatieniem, it kā pārbaudītu to vārdu pa vārdam un meklētu kādu formālu kļūdu, kas noderētu par ieganstu protestam. Bet faktiski viņš to nemaz nelasīja.

—    Ķēmot vērā apstākli, ka tā itr trofeju šautene, pietiek ar vienkāršu ieroča aizturēšanu, — ierēdnis piebilda jau mazliet mierīgākā balsī.

—   Tā nav nekāda trofeju šautene… neesmu to kā trofeju ieguvis. Man to iedeva kāds vācu antifašists.

—    Kad jau bija par vēlu, — ierunājās gados jaunākais muitas ierēdnis, vēl joprojām turpinot zīmogošanu.

—    Tūkstoš deviņi siimti četrdesmit piektā gada februāri vēl nebija par vēlu, — Rigo teica aizkaitināts.

—   Apstāklis, ka man bija šī šautene, palīdzēja man un grupai franču pilsoņu saglabāt dzīvību, jaunais draugs! Varbūt jums iir skaidrs, ko nozīmē apziņa, ka slēptuvē ir ierocis? … Kad nomāc bezcerība, kad jau tuvu izmisums? … Apziņa, ka mums ir šis ierocis, deva mums spēkus … bet kam es te veltil runāju …

Rigo aprāvās un gaidīja, kamēr pārbaudīs viņa portfeli.

—   Lūdzu, mans kungs! — gados vecākais muitas ierēdnis teica un norādīja uz portfeli. — Jūsu čemodānu nogādās lidmašīnā.

Rigo .paņēma portfeli, kura saturu pārbaudīt ierēdņi acīm redzot uzskatīja par lieku, iebāza kvīti Romēna Rolāna grāmatā «Māte un dēls». Viņš to izdarīja nesteidzoties. Tad aizpogāja mēteli un uzmauca galvā basku cepurīti. Ar enerģisku rokas kustību viņš pabīdīja to sev vairāk uz pieres.

Ierēdnis norādīja uz otrām durvīm. — Lūdzu, mans kungs!

Pie durvīm Rigo apstājās un paskatījās atpakaļ.

—    Kad mēs atgriezāmies Francijā, tad uz robežas amerikāņi gribēja atņemt man šo šauteni. Viņiem tas neizdevās. Jums, — Rigo norādīja uz muitas ierēdņiem, —tas izdevās! Apsveicu jūs ar šo panākumu! — Ar šiem vārdiem viņš atstāja telpu.

Tālumā uz plašā lidlauka spilgtajā saules gaismā laistījās divas lidmašīnas. Pie zilajām, dzidrajām debesīm lidinājās balti mākoņi. Rigo gāja garām lidlauka restorānam. Tur zem klajas debess sarkanu un zilu saulessargu ēnā pie baltiem, apaļiem galdiņiem sēdēja pa rīzieši. Pārspīlētā elegance, pēdējais modes kliedziens un omulīga mietpilsonība šeit salikās pie glāzes aperitifa, tases kafijas un kūkām. Divi avīžu puikas skraidīja starp galdiņiem šurp un turp, skaļi izkliegdami tūkstoš deviņi simti piecdesmiit trešā gada divdesmit astotā jūlija vakara izdevuma avīžu nosaukumus. Kāda apbrīnojami resna dāma medicīnas māsas tērpā, kādus parasti valkāja pie bagātniekiem kalpojošas gados vecākas bērnumeitas, uzlūkoja Rigo platām acīm un smaidīja tā, it kā zinātu visu un priecātos par to, ka viņam atņemta šautene. Dāma adīja zaļu puloveru. Viņa rīkojās ar adārnadatām tik enerģiski, it kā glābtu ar to pasauli no bojā ejas. Bērni kāpelēja pa gaiši mirdzošo alumīnija barjeru, un viens, apmēram sešus gadus vecs zēns, kurš ar skaļu rūkoņu, kas izklausījās pēc foksterjera ņurdoņas, un plaši izplētis rokas tēloja lidmašīnu, aicināja Rigo lidot līdzi, uzsaucot tam «lūdzu, iekāpt». Rigo, vēl vienmēr saniknots, pat neievēroja šo aicinājumu. Viņu pavadīja ziņkārīgi! skatieni. Te bija tāds paradums. Ļaudis, kuri nekad savā mūžā nebija lidmašīnas iekšpusi redzējuši vai, labākajā gadījumā, piedalījušies tikai īsā izpriecas lidojumā, tagad šeit, pilsētas nomalē, kur debess un zeme savienojas īstenībā, nevis tikai šķietami kā pie horizonta, intereses un ilgu pārņemti, noraudzījās uz pienākošām un aizlidojošām lidmašīnām un to pasažieriem. Tā bija lēta un vienlaikus arī saviļņojoša pēcpusdienas izprieca, un gaiss šeit ārpus pilsētas bija brīnišķīgs._

Vējam uzpūšot, slābanil grozījās lidlauka vēja radītājs. Tam apkārt bija statņi ar meteoroloģiskiem instrumentiem. Rigo paskatījās uz iepretī esošo lidmašīnu

angāru Nr. 2, kura vārti bija plaši atvērti. Viņš saskaitīja četras lielas mašīnas. Vienā pašlaik iepildīja benzīnu no zila benzīntanka. Spilgtās krāsās nokrāsots helikopters, kas mēdza lidot virs Parīzes, reklamējot kādas Šveices firmas kondensēto pienu, — Rigo bija reiz redzējis, kā tas, spārnus švirkstinot, karājās gaisā virs Eli zejas laukiem, — stāvēja tagad plašā angārā pašā viņā malā aiz transporta un pasažieru mašīnām, mazs, neglīts, šķietami nelaimīgs, atgādinot vecu marabu.

Plakāts ar uzrakstu «Lot» norādīja Rigo ceļu. Tur, labi tālu, pa kreisi stāvēja viņa lidmašīna. Tā bija «Polskie Line Loinitze» liela pasažieru lidmašīna, viena no tām pārbaudītajām mašīnām, kuras pazina visā Eiropā, kā Briselē, Budapeštā, Kopenhāgenā, tā arī Maskavā, Stokholmā un Bukarestē. Ar bagāžu piekrauti motorizēti vagoniņi, kas deva nevajadzīgus brīdinājuma signālus saraustītām, dūcošām skaņām, aizsteidzās garām lietusmētelī tērptajam gājējam un pa lielām betona platēm noklāto skrejceļu, klusi ripojot, tuvojās «IL-12» lidmašīnai. Šoferis paveica strauju pagriezienu tik graciozi, it kā būtu rūdīts sacīkšu braucējs. Tagad Rigo skaidri1 saskatīja «Lot» pazīšanas zīmi1 — dzērvi aplī uz sidraboti mirdzošās lidmašīnas, pie kuras stāvēja tērzēdami vēl claži pasažieri. Viens no abiem piiloticm sveicinot pielika roku pie cepures, kad francūzis tuvojās lidmašīnai pieslietajām kāpnēm. Viņš ir maldījies, nodomāja Rigo, bet tanī pašā mirklī ieraudzīja Jaunatnes kaujas vienības nozīmi, ko viņam bija uzdāvinājis kāds gados jauns Poļu pretošanās kustības aktīvs dalībnieks un ko Rigo kopš pusgada nēsāja piespraustu pie sava lietusmēteļa atloka. Ak tad tāpēc, nodomāja Rigo, pasmaidīja un kāpa pa pievirzītām pārvietojamām kāpnēm lidmašīnā Virtuves kabīnes durvis bija pusvirus. Stjuarte rīkojās grabinādamās ar virtuves traukiem, uzvēdīja pupiņu kafijas smarža.

Pjers Rigo atrada ceturtajā rindā pa kreisi brīvu vietu pie loga un novietoja bagāžas tīklā savu portfeli. Izjuzdams jau tagad prieku, ko sagādās šis lidojums uz Berlīni, viņš atlaidās platā, tumši pelēkā, mīkstā sēdeklī, izņēma no priekšējā sēdckļa polsterētās atzveltnes mugurpusē ierīkotās kabatiņas sērkociņu kārbiņu un aizsmēķēja

cigareti, kas mēteļa kabatā bija jau saburzījusies. Vairums vietu bija jau aizņemtas, un drīz arī vēl ārā stāvošie pasažieri saņēma uzaicinājumu ieņemt vietas. Četri vīri ļoti sirsnīgi atvadījās no saviem pavadītājiem. Visiem četriem rokā bija pa rožu pušķim. Kad viņi pagāja Rigo garām un nosēdās savas vietas, viņš uztvēra atsevišķus vārdus no svešinieku sarunas. Šķita, ka tie bija Bukarestes metālisti — kāda rumāņu delegācija, — kas bija apciemojuši savus franču kolēģus.

Viņi bija neziņā, ko iesākt ar puķēm, samulsuši piebāza viens otram pie deguna, beidzot izlēma un sasēja visus četrus pušķus vienā lielā pušķī, kuru tad viens no viņiem novietoja bagāžas tīklā tik piesardzīgi, it kā tas būtu kāda viegli plīstoša, dārga manta.

Iekaucās abi trīs tūkstoši četri simti zirgspēku stiprie motori, un pēkšņi starp sēdvietu rindām parādījās jaunā, daiļā stjuarte.

—    Lūdzu, piesprādzēties, — viņa pateica franciski, krieviski un angliski.

'Kāda dāma, kas droši vien lidoja pirmo reizi, bailīgi noraudzījās, kā citi pasažieri rīkojās ar drošības jostu.

—    Vai kaut kas noticis? — viņa jautāja valodā, kuru Rigo nesaprata. Stjuarte atbildēja un palīdzēja dāmai pierīkot drošības jostu.

—    Zviedriete, — pateica kāda vīrieša balss Rigo aizmugurē. Droši vien stjuarte bija zviedrietei pateikusi kaut ko patīkamu, jo kāda veca, sirma dāma pasmaidīja, parakņājās rokas somiņā un piedāvāja stjuartei konfektes. Jaunā poliete laipni pateicās un pārliecinājās, vai pārējie pasažieri ir pareizi! nodrošinājušies. Lidmašīna, — viena no «Iļjušina» tipa mašīnām, kādas Padomju Savienība bija nodevusi Polijas rīcībā, — elastīgi ritēja uz pacelšanās vietu. Lidmašīnas trīsdesmit vienu metru platie spārni viegli šūpojās. Motoru rūkoņa pastiprinājās. Izvadītāji skrēja kādu gabalu līdz. Rigo bija šinī brīdī pilnīgi pievērsis savu uzmanību rumāņu sejām. Rumāņi sadrūzmējās ap saviem logiem, māja ar rokām, un viens no viņiem bungoja ar pirkstiem pa rūti un sauca «uz redzēšanos!» it kā tie tur laukā motoru rūkoņā varētu kaut ko sadzirdēt. Stjuarte jautāja, vai viņa drīkstētu noņemt no bagāžas tīkla lielo rožu pušķi. Neesot lietderīgi

atstāt puķes te. Rozes vajagot ielikt traukā ar svaigu ūdeni, lai, Bukarestē iebraucot, tās nebūtu novītušas. Rumāņi pateicās, pārsteigti par šo laipnību, un viens no viņiem paklanījās, pasniedzot rožu pušķi apkalpotājai.

Pat puķes lido «pirmajā klasē», nodomāja Rigo, kad stjuarte nesa rozes prom. Viņa abām rokām turēja ziedus, kā saņemdama dāvanu. Rumāņi kopīgi nolēma: Bukarestē katrs no sava pušķa uzdāvinās viņai tris rozes. Viens solīja piedevām arī savu sirdi, Kad viņš to pateica, visi četri klusi iesmējās. Paraugoties pa logu, Rigo ievēroja, ka «Iļjušins» ir jau atrāvies no zemes. Mašīnas ēna traucās pār zaļo mauriņu, pār tīrumiem, saraustīta, izķēmota pārlēca pāri augstsprieguma vadiem, pāri piepilsētas apbūvētās vietas sarkano ķieģeļu jumtiem, kļuva mazāka un piepeši pazuda, kā prom aizslaucīta. Mašīna viegli salīgojās vējā, tad ieņēma drošu un stabilu stāvokli gaisā, un itin viss lejā kļuva pamazām niecīgāks, it kā zeme un ari tagad kreisā pusē saskatāmā Parīze grimtu arvien dziļāk. Uz viena ūdens strēķīša Senā, kas līdzīgi artērijai plūda cauri lielajai pilsētai, žilbinoši atplaiksnījās norietošas saules gaisma. Eifeļa tornis bija tagad tikpat liels un tikpat mazs kā tā bezgaumīgie atdarinājumi piemiņas lietu un papīra izstrādājumu veikalos uz Ģuai'cle la Megisserie, kur putni, zivis un dažādi augi un stādi ieņem galveno vietu starp veikala precēm. Drīz vēl tik tikko bija saredzama brīnišķīgā kārtā pa kara laiku nenopostītā Parīze. Rigo, tāpat kā rumāņiem, vajadzētu pāriet uz lidmašīnas kabīnes otro malu. Rumāņi stāvēja tur un raudzījās lejup. Viņu platās muguras bija saliekušās. Strādnieku muguras, sprieda Pjers Rigo. Nez vai kāds no šiem četriem jebkad bija pat sapņojis, ka būs kādreiz Parīzē, domāja Rigo, tad viņa skatieni skāra veco dāmu, aiz kuras sēdēja zviedriete. Dāma bija sēru tērpā. Viņas skatiens bija ciešs, stings, vērsts tieši uz priekšu. Viņam patika pētīt cilvēku sejas un iztēlot sev viņu likteņus, vienalga, vai spriedums bija pareizs vai nepareizs. Dāma varētu būt krieviete vai bulgāriete, domāja Rigo. Viņa sēro pēc tuva radinieka, varbūt pēc vīra. Un lido tagad uz bērēm, tās vēl nav bijušas. Ja pēdējā atvadīšanās jau notikusi, tad cilvēks vairs nav tik samulsis, tik sastindzis. Bēdīgā ziņa būs viņu droši vien briesmīgi

satraukusi. Varbūt pat_ slepeni vēlas, lai lidmašīna nogāztos. Viņai ir jau pari septiņdesmit gadiem, ko viņa no dzīves daudz vēl viar sagaidīt. Vesela viņa arī nav. To var redzēt. Viņa pieder pie tām sievietēm, kas rotas lietas un greznošanos nīst. Jaunībā viņa droši vien ir studējusi. Viņa, iespējams, ir bijusi audzinātāja. Skaistule viņa nebija. Viņa laikam ir stingra un noteikta. Rigo palūkojās uz rokām. Dāma to, liekas, manīja. Kad viņa uzvilka melnus zīda cimdus un uzlika vienu roku otrai, it kā gribētu tās noslēpt Rigo skatienam, viņš steigšus novērsās. Viņam blakus bija palikusi neaizņemta vieta. Rigo tas bija pa prātam. Pēc mokpilnās sablīvētības Kompjenas koncentrācijas nometnē un pēc gestapo noziedzīgās akcijas «Pavasara vējš» Saksenhauzenas koncentrācijas nometnē viņam tagad patika kustības brīvība, tin, it kā nobijies, ka vēl tagad kāds varētu apsēsties viņam blakus, Rigo nolika savu portfeli brīvajā vietā, paņēma tāpat bez vajadzības kādu grāmatu un sāka to šķirstīt. Bet drīz vien viņš nolika grāmatu uz portfeļa, jo viņam nebija nekādas patikas lasīt. Laulātais pāris, kas sēdēja Rigo aizmugurē, bija atmetuši savu mēģinājumu arī tagad vēl runāt franciski; vīrs drošu vien bija kāds profesors mediķis, varbūt slavens hirurgs. Viņi, kā liekas, bija ungāri. Rigo atkal un atkal dzirdēja, ka viņam aiz muguras izrunā tādas zilbes kā, «engц». Vīrs būs noteikti bijis kādā kongresā. Vai lidoja tagad uz tādu. Tas tomēr bija mazāk ticams. Viņi! nedzīvoja Parīzē. Parīzieši nerunātu tik slikti franciski. Rigo pagriezās atpakaļ un skaitīja pasažierus, bet, kad sastapās ar citu skatieniem, tad viņš izlikās, it kā būtu ievajadzējusies stjuarte. Trīs vietas bija brīvas. Astoņpadsmit pasažieri. «Esmu kā mazs bērns,» Rigo domāja. «Sākšu vēl arī kabīnes logus skaitīt.» Jūtot, ka paliek par siltu, viņš novietoja mēteli bagāžas tīklā. Pirms novietošanas Rigo aizpogāja mēteļa labo ārpuses kabatu. Tur bija šautenes Nr. 25262 aizslēgs. «Nevaru atdot aizslēgu Ferdinandam,» prātoja Rigo. «Tas būtu smieklīgi. Bet parādīt aizslēgu viņam un viņa draugiem es gribu gan. Viņi iesauks mani! par «Pils īpašnieku»', par vācu pils

1 Vācu valodā aizslēgs ir «das SchloЯ»; ari pils ir «das SchloЯ». No tā izriet vācu valodas vārdu spēle, kas latviski nav tulkojama

īpašnieku. Bet es nevaru lo turēt arī mājās. Uz rakstāmgalda. Šautene pie sienas iederas puslīdz labi. Šautenes aizslēgs uz rakstāmgalda papīriem izskatīsies tikpat bezgaumīgi, kā Eitfeļa tornis no plastmasas. Šauteni viņi man 'atpakaļ neatdos. Zēli Būtu skaisti un labi, ja varēta vācu draugiem ielikt rokās šauteni un piebilst: «Saņemiet to atpakaļ! Lai tā sargā jusu darbu un mieru!»» Bet tagad viņam jāierodas tukšām rokām. Ko citu viņš varēs darīt kā vienīgi paildzināt savstarpējos apskaušanās mirkļus un vēl jo ciešāk paspiest rokas.

Zviedriete bija iedziļinājusies kādā nelielā grāmatā. Viņa Lasīja ļoti lēni. Acīm redzot viņas domas kavējās kur citur. Parīzē viņa ir sev iegādājusi jaunu tērpu, sprieda Rigo. Viņa būs apmeklējusi Helenu Rubinšteinu Foburgas ielā, slaveno skaistuma kopšanas salonu, kas no ārpuses izskatās kā antiko laiku templis. Jo tālāk no Parīzes, jo ar katru nolidoto minūti no vii,ias sejas pazūd arvien vairāk un vairāk kāda daļiņa tur uzliktās, ievibrētās un iemasētās kosmētikas, un rit no rīta Stokholmā viņa izskatīsies pavisam citāda, bet viņas paliesais izskats tieši piedien viņai šinī vecumā. Viņas vīrs varbūt ar zivju konservu rūpniecību tifcis pie turības, varbūt viņš^arī tirgojas ar tēraudu. Stjuartes parādīšanās iztraucēja Rigo pārdomas tieši tanī brīdī, kad viņš prātoja, vai zviedrietei ir bērni, un noticēja, ka viņai ir divi gari un slaidi) kā priedes noauguši dēli. Ne jau sevišķi apdāvināti jaunekļi, bet dūšīgi puiši, kas prot tikt galā ar dzīves grūtībām. Apkalpotāja pasniedza viņam tasi mokas kafijas un sendvičus un pajautāja, ko viņš vēl vēloties. Rigo laipni* pateicās un konstatēja, ka viņa lieliski runā franciski. Pateikt to viņš viņai tomēr nevarēja, — tas taču bija pats par sevi saprotams. «Viņa droši vien ir pārpratusi mani, kad es pirmīt atskatījos atpakaļ,» Rigo nodomāja. Bet tad ievēroja, ka viņa apkalpo arī priekšējās rindās sēdošos pasažierus.

Pametis skatienu pa nelielo logu, Rigo apžilbis aizvēra acis. Viņi pašlaik lidoja virs mākoņiem. Atri vien pieradis pie šīs caurspīdīgās gaismas, viņš kavējās domās pie mājām Kolizeja ielā Parīzē, kur pašlaik saule aizslīd aiz kaimiņu mājas kapara skārda nosegtā jumta. Pēkšņi viņš pamanīja «IL-12» ēnu, kas slīpā stāvoklī ātri

sekoja lidmašīnai un ļāva nojaust lidojuma lielo ātrumu, jo mākoņi nepārtraukti nomainīja cits citu, pacēlās augsti jo augsti, savēlās milzīgās pikās un izgaisa vieglos vālos un baltā miglājā. Sad un tad šinī miglājā pavērās sprauga. Ena pēkšņi pazuda, it kā būtu nogāzusies, vai arī to būtu kāri aprijusi zaļā un vietumis brūnā zeme tur plašajā dziļumā. Ena neparādījās ari tad, kad viņi lidoja pāri gari izstieptajai mākoņu grēdai, kas izskatijās kā zilā ūdenī peldošs ledus kalns. Pjers Rigo atzinās, 1'1 nekad vēl nav ledus kalnu redzējis, bet tik kraujš kā šis fantastiskais mākoņu grēdas vidusstrēķis iir droši vien arī ledus kalns. Lidmašīna ir mainījusi virzienu, Rigo prātoja. Bet tik lielā un plašā pagriezienā, ka to nemaz nepamana.

Ena bija nozudusi un vafrs neparādījās. Gluži tāpat kā toreiz tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešā gada četrpadsmitā marta naktī, kad šķita, it kā tumsa būtu pēkšņi aprijusi britu nakts lidojumu iznīcinātāju, kas pavadīja viņu mašīnu. Angļu apakšvirsnieks ar stingo sejas izteiksmi pamāja viņam. Tas nozīmēja ka tuvojas izšķirošais brīdis. Un divdesmit gadu vecajam Pjeram Rigo bija pie šaurās muguras piestiprināts melns izpletnis. Atmiņas viņā atkal uzvilnīja. Viņš cieši raudzījās mākoņos, bet vairs neredzēja tos.

—    Hitlers sāk karu! Tā ir liela nelaime! Vai tu, Pjer, to saproti? — Šo ziņu māte atnesa no pilsētas. 'Kādreizējam Parīzes Ledrl-Rolēnas ģimnāzijas audzēknim, toreizējam Sorbonas universitātes literatūras fakultātes studentam Pjeram Rigo bija jau līdz riebumam apnicis pelnīt līdzekļus studijāni ar studentu palīdzības biedrības «Lūdzu, ja vēlaties» starpniecību, tīrot tepiķus, pārnēsājot čemodānus, auklējot bērnus vai pavadot amerikāņu turistus. Viņš pieteicās brīvprātīgi, kad uzzināja, ka ar to varēšot īsākā laikā nobeigt studijas, un drīz tika piekomandēts kā tulks kādai britu sapieru vienībai, kuru tobrīd izvietoja uz Francijas teritorijas. Angļu armijai bēgot uz Dinkerku, stukasu uzbrukumā nomestai bumbai sprāgstot, Rigo tika notriekts pie zemes un apbērts ar smiltīm un gruvešiem. Kad vi'ņš pēc ilgas nemaņas atkal bija atvēris acis, viņš ieraudzīja pie savas saliekamās gultas kājgaļa stāvam divas Sarkanā Krusta

māsas. Viņas ievilka šļircē zāles injekcijai un sarunājās angliski. Rigo bija ievietots kādā angļu piefrontes slimnīcā Duvras tuvumā. Smagais smadzeņu satricinājums ļaunas sekas neatstāja. Nenozīmīgs liela kaula luzums sadzija ātri. Viņu ieskaitīja kādas l'ranču karaspēka vienības sastāvā un Bristolē militāri apmācīja. Rigo, tāpat kā citi viņa tautieši, gaidīja ar kvēlu nepacietību Francijas atbrīvošanu, gaidīja «D-dienas» invāziju. Bet to vilcināja, ilgi vilcināja. Sad un tad notika manevru trauksme, šādās dienās angļu virsnieki un degolliešu virsnieki devās triecienā uz priekšu līdz Kvenlinas pilsētai, protams, rīkojot tikai pēc plāna kara spēles smilšu kastē. Vakarā, kad stundām ilgi' ir kvernēts desanta laivās, karaspēka transporta kuģos un par džipiem iesauktajās bruņu mašīnas, ar kurām bija paredzēts braukt ari pa ūdeni, sākās atpakaļgājiens uz novietnēm 'Kanāla piekrastē, un viss palika atkal pa vecam, nekas nebija noticis.

«Kā toreiz Braitonas IV nometnē,» teica seržanls Alfans, vecs profesionāls karavīrs ar «ārzemju leģionu pieredzi».

—   «D-dienas» termiņš ir atkarīgs vienīgi no Sarkanās Armijas, mani zēni!

—   Tft domā, ka tas notiks tad, kad krievi uzsāks pēdējo izšķirošo ofensīvu? — jautāja jaunais Daians, kas bija iedraudzējies ar Rigo. — Vai lad ies vaļā?

Alfans, kam bija ļoti liels deguns un kas tāpēc bija dabūjis palamu «Degunradzis», tikai pakratīja pliko galvu. — Tā nu gan nav, zēni! Vismaz nav gluži tā! — Tad viņš turpināja klusinātā balsī: — Kad pēdējā izšķirošā ofensīva būs bijusi! — Tā kā jaunie kareivji viņu nesaprata, viņš piebilda pamācošā tonī, it kā izskaidrojot, kā jārīkojas ar sprāgstbumbu: — Kad krievu karaspēki būs izsīkuši un viņi paši .noasiņojuši! Tad nositīs divas mušas ar vienu sitienu, mani zēni! Uz to jūs varat paļauties! Tout vient а point а qui sait attendre! — Šo vārdu jēga bija: «Labs nāk ar gaidīšanu.»

—   Tā ir cūcība! — Rigo sašutis ieminējās. — Sabiedrotajam nedrīkst ļaut noasiņot.

—   Tā? Nedrīkst? — bija viss, ko Alfans vēl pasacīja.

Rigo nepalika Anglijā. Viņš vēlējās tikt atpakaļ uz

Franciju. Viņam bija apnicis te di!:dienot, kamēr austrumos tika izcīnītas lielas kaujas, un viņam šķita, ka te katra diena ir velti zaudēts laiks. Ar tādu ienaidnieku kā fašisms cīņu neatliek, bet uzbrūk, lai to iznīcinātu! Viņš atcerējās sarkanos uzrakstus uz Parīzes ielu asfalta: sitiet fašistus vienmēr un visur! Rigo kopā ar jauno Daianu lūdza, lai viņus iedala kādā izpletņu lēcēju vienībā. Viņiem, diemžēl, bija jāšķiras, jo Rigo iestājās speciālā izlūku apmācības daļā. Tanī tika apmācīti karavīri, kuriem ar izpletņiem bija jānolaižas Francijas teritorijā un jāiekļaujas pretošanās kustībā. Tā bija vienīgā iespējamība drīzumā nokļūt Francijā. Šis veids bija diezgan bīstams, to Rigo zināja. Viņš arī nebija nekāds varonis, vismaz viņu nevarēja dēvēt par pārgalvīgu drosminieku. Bet Rigo bija patriots un mīlēja savu dzimteni.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešā gada četrpadsmitajā martā Zanam Besonam ar pseidonīmu — Seržs, bija jānolec ar izpletni, lai izpildītu speciālu uzdevumu. Vāciešiem toreiz bija kāda jauna sprāgstviela «VO» ar milzīgu eksplozijas spēku. To vēl reti kur pielietoja. Šķita, ka vāciešiem nav pietiekamā daudzumā nepieciešamo izejvielu. Netālu no Parīzes labā paslēptuvē, kāds bija Medona mežiņš pie Velicijas, slepeni iekārtotā nelielā darbnīcā granātas pildīja ar šo sprāgstvielu «VO», kuras sastāvu uzzināt sabiedroto sprāgstvielu speciālistiem vēl nebija izdevies. Tagad vajadzēja, vienalga, kādā ceļā un par kādu cenu, dabūt no mazās munīcijas fabrikas vismaz simt gramu «VO». Līdz šim visi mēģinājumi bija beigušies nesekmīgi. Zans Besons, divdesmit astoņus gadus vecs franču zemnieks, kam piederēja nelielas lauku mājas Versaļas tuvumā un kas tāpēc labi pazina visu turienes apkārtni, dabūja nervu lēkmi, kad uzzināja, ka pirms piecām dienām, tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešā gada devītajā martā, viens biedrs jau šinī uzdevumā nolaidies ar izpletni Šampaņas provincē un nav vairs nekādu ziņu par šī biedra likteni. Visas kontroles vietas, kur izpletņa lēcējam bija jāierodas, atbildēdamas uz jautājumiem par šī vīra likteni, pārraidīja pa radio tikai burtu «Z». Tas nozīmēja «Zero». Bet Zero ir nulle. Tā vairs nevarēja būt šaubu, ka šis vīrs kritis vācu gūstā vai arī jau miris. — Bet dezertējis viņš nav

nekādā gadījumā, — apgalvoja kāds biedrs, kas vir,iu ļoti labi! pazina. Tātad viņš noteikti vai nu kritis vāciešu gūstā, vai jau bija beigts. Besona nervi neizturēja. Viņš sāka kliegt skaļā balsī. Varbūt viņš tikai simulēja, kad kliedza: — Es nenokritīšu beigts no debesīm! Es adišu Lavala zeķes! — Bet to konstatēt varēja taču tikai nervu ārsts.

Rigo saprata, ka ir izredzes panākt savu mērķi, un pieteicās brīvprātīgi. Paredzētais Besona vietnieks, kam bija četri1 bērni skolas vecumā, necēla iebildumus. Viņš bija priecīgs un pārsteidza Rigo ar tādu daudzumu sakrāto cigarešu devu, ko Rigo varēja līdzi paņemt tikai tad, ja piekrautu veselu čemodānu.

—   Renē droši vien domā, ka gribu Epernejā atvērt tabakas preču kiosku! — Rigo smējās un izdalīja cigaretes biedriem. Tās bija angļu un amerikāņu «Virdžīnijas» cigaretes, kādas viņš tikpat nedrikstēja līdzi ņemt.

Lidmašīna startēja no Braitonas tuvumā esošās lidmašīnas bāzes XL-4 divu nakts lidojumiem piemērotu iznīcinātāju pavadībā, no kuriem viens lidoja lidzi tikai līdz Francijas robežai. Kurss bija uz austrumiem, it kā lidojuma mērķis būtu Brisele. Pēc četrdesmit piecu minūšu lidojuma, jau tuvu pie Lilles pilsētas, abas mašīnas ņēma virzienu Uz dienvidiem un paredzētā laikā, īsi pirms pulksten divdesmit trijiem, vācu iznicinātāju un gaisa aizsardzības artilērijas nepamanītas, sasniedza Šampaņas provinces Epernejas pilsētu.

Bija tumša un vējaina nakts. Pjers Rigo pievēra plakstus un elpoja, lēni un dziļi ievilkdams gaisu, lai tā sevi nomierinātu. Viņš atvēra acis, kad britu seržants atgrūda vaļā nolēkšanas lūku un, rokas uz krūtīm sakrustojis, pamāja, lai Rigo sagatavojas. Sagatavošanās bija vienkārša. Ja visa nolēkšana būtu tik vienkārša, tad tā būtu tīri patīkama laika pakavēšana, Rigo.nodomāja. Sagatavoties nozīmēja: piecelies, satver nolēkšanas lūkas malās pierīkotos rokturus, pietupies un — lec!

Rigo piekrītoši pamāja ar galvu un sasēja zem zoda ādas cepures siksnas. Viņam trīcēja roka, kad tā pieskārās stingrajām, melnajām plecu siksnām. Rigo piecēlās.

«Esmu veicis jau sešus nolēcienus, un viss arvien noritēja gludi,» Rigo mierināja sevi. Tur, lejā, ir Francija,

Francija . .. Tur dzīvo māte. Viņai nav nekādu ziņu oar mani Viņa droši vien valkā sēru drēbes Pirmajā pasaules karā zaudēja vīru. Un tagad dēlu. Un abus karos ar vāciešiem. Ak, šie vācieši…

Rigo manīja, ka sirds pukstēja arvien straujāk, un tas viņu kaitināja. Tieši tagad, kad lai vajadzētu būt pavisam mierīgai, tik mierīgai, it kā tās nemaz nebūtu krūtīs! Anglis sazinājās ar pilotu Rigo pakustināja lāpstiņas, viņš gribēja sajust uz muguras izpletni, no kura mehānisma pēc dažām sekundēm būs atkarīga viņa dzīvība.

«Es nebūšu gjēvulis,» Rigo sprieda. Un. kad viņš tuvojās nolēkšanas lūkai, seržants uzsita uzmundrinoši viņam pa krūtīm. Anglis pamirkšķināja un iesmējās, atņirgdams lielus zobus. Rigo stingri satvēra rokturus. Aukstā vēja brāzieni uzbruka virsvalkam. Rigo nejuta to, viņš raudzījās lejup tumsā, kas šķita esam pali nebūtība, tad pēkšņi novērsās no nepārredzamā dziļuma un lūkojās ciešii uz priekšu visu aptverošā naktī. Motori dārdēja. Tagad lidmašīna, lidojot pa līkni, nosvērās uz vieniem sāniem.

—   Down! 1 — spalgs sauciens ieurbās Rigo ausīs. Viņš pietupās, dziji ieelpoja un leca. 'Kritiens ilga dažas sekundes. Cik sekundu? To tu, cilvēk, nezini. Nekā. it nekā nezini. Vai! tās ir sekundes? Minūtes? Ir tikai krišana, nav domu, nav gaisa, nav grūtību, ķermenis kļūst ar katru mirkli smagāks un traucas lejup, krīt, krīt … Un krišana nerimstas, redzēt nekā neredz, viss ir melns, — jeb vai acis ir ^izvērtas? Cilvēks atrodas paralizējošo baiļu un lielās, šausmīgās nevarības varā. un, pirms vēl viņš to spēj īsti apjēgt, izpletnis atveras. Šķiet, ka no naksnīgās telpas kāda milzīga roka nākusi palīgā, tvērienā pabāzusi rādītāju un vidējo pirkstu zem krītošā ķermeņa padusēm un ar sāpīgu rāvienu velk to atpakaļ uz augšu. Bet ilgi šī roka tevi stingri netur, tā atslābst, krišana vēl vienmēr turpinās, it kā ķermeni kāds vilkšus vilktu bezgalīgajā dziļumā, tevi rausta uz visām pusēm,augšup un lejup. Tu karājies… tu karājies auklā kā nevarīga lelle, tevi svaida šurp un turp, un griezīgā svilp-

1 Down (angl.) — lejup Tulk

šana skan kā fzsmiekls, gaisam traucoties pa izpletņa

gaisa spraugu. Tu negribi, lai tevi svaida pa labi un pa kreisi, augšup un lejup, un sāc airēt rokam, viciņai kājām, un sākumā šķiet, ka tas it nemaz nepalīdz, ka izpletnis nez kāpēc neatbilst vairs savam uzdevumam, un tu kriti, vēl vienmēr līgojoties, metru pēc metra, daudzus metrus sekundē, līdz ar katru ļoļi' grūli izdarāmo elpas vilcienu, un straujais vējš aizrauj gaisu tev no lupām vai ari grūž to tik spēcīgi tavā rīklē, ka tu aizrijies. Vai tur apakšā ir jau zeme tuvu? Nē, var atviegloti uzelpot, nav vairs tikai kādi divdesmit metri… vēl būs pāri par tūkstoš metriem … redzēt nevar neko, vēl vienmēr itin neko, un skaņas, kas, viesuļa saraustītas, plūst garām, ir lidmašīnas motoru arvien vājāk sadzirdamā dārdoņa. Tūkstoš metru — tas nozīmē, ka vēl ir laiks, uu svārstīšanās ari vairs nav tik nežēlīga. Nu tu, cilvēks, vairs nešūpojies kā virvē piesiets akmens, tagad tikai izpletnis vēl griežas kā vilciņš, bet ar to tu tieci galā. Tāpat kā dzīvē jātiek galā ar visu. Un tur lejā gaida vācu zemtartilēriļa un gestapo…

Tagad ir pienācis laiks pavērst skatienu uz leju. Kur ir Marna, velns parāvis? Tepat tuvumā lai taču vajadzēja plūst. Irtaču pietiekami liela upe. Tur, tieši apakšā … tumšais plankums tumsā-… vai tas ir mežs? Tam jābūt mežam. Mežs? … Te kaut kas nav kārtibā … Pulkvedis Arnolds, Pretošanās kustības daļas priekšnieks, bija taču teicis: «Pļavas, pļavas, tikai pļavas, pat neviena uzkalniņa. Jūs nokritīsiet maigi', kā pirmās pavasara dienas puķēs un zālītē!» Vainīgs ir vējš, kas dzen sāņus, ir notikusi novirzīšanās, un tu novirzies vēl joprojām. Vai arī tev lika izlēkt nepareizā vietā. Tam var bul kļūmīgas sekas. Tanī pašā mirklī tu tikai īsti apzinies: izpletnis ir atvēries! Tevi pārņem dziļa laimes sajūta, un rodas vēlēšanās joprojām tā lidināties, lai tevi nes vienmēr tālāk, un zemei arī vajadzētu krist dziļumā, lai tu to nekad vairs neskartu. Bet nav jau laika atdoties šai izjūtai, nevar pat saskaitīt zvanu dimdienus, ko vējš, sev pa priekšu dzenot, atnes šurp. Tiem tur jābūt tīrumiem, par mežu tu vairs nedomā, varbūt vispār ir bijusi pārskatīšanās, tagad viss pēkšņi kļūst liels, zeme tuvojas, tā it kā traucas tev pretī no apakšas uz augšu, tu esi instinktīvi

pievilcis kājas un atsperies pret zemi ne tā, kā biji domājis, bet — sāpīgi. Zeme ir cieta. Un ož pēc mitruma un mēslojuma. Izpletnis nikni rausta, velk un vazā tevi tieši pa arumu kukuržņiem. Tu guli uz muguras un pēkšņi vairs nezini, kā izpletni jāatāķē. Beidzot tu paliec guļot uz vietas. Izpletnis plakšķēdams plivinās un rausta virvi, bet tam vairs nav tā nevaldāmā spēka, kas tev var atraut kajas no zemes. Izpletnis saplok, un vienā mirkļi viss apklusis.

Tu vairs neko nedzirdi, neko neredzi, guli izvārdzis pie zemes un baiļojies, vai nav salauzts kāds loceklis. Un tu domā par ciānkālija ampulu, kas glabājas virsvalka labajā krūšu kabatā. To var satvert ar lūpām aiz cilpiņas un izvilkt, neņemot paligā rokas. Kaut kur rej suns. Tur ir cilvēki.

Pjers Rigo lēni piecēlās. Viņš piesardzīgi izstaipīja visus locekļus. Sāpju gurnā vairs nebija. Asins izplūdumu viņš nemanīja. Tās bija bailes, tikai bailes, viņš mierināja sevi. Viss turpmākais norisinājās saskaņā ar norādījumiem, kādus viņš bija saņēmis. Rigo atāķēja izpletni, atsprādzēja un noņēma jostu ar siksnām, noģērba virskreklu ar daudzajām kabatām un pievilka klāt izpletni. No piepūles viņam uznāca vājums. Viņš noslīga pie zemes. Sirds pukstēja strauji. To viņš sajuta deniņos. Kļuva karsti. Uznāca žņaudzējs, viņš jutās tik nelabi, it kā būtu jāvemj. Nedrošiem pirkstiem viņš atraisīja ādas cepures cieši ap kaklu sasieto siksnu. Tūlīt kļuva labāk. Viņš mēģināja salocīt izpletni. Izveidojās kunkuļaina guba. Locīja vēlreiz. Nu jau izskatījās pēc kārtīga saiņa. Turpat sēžot, Rigo novilka tūbas zābakus. Viņš skatījās visapkārt. Nekur ne gaismas stariņa. Tālumā pa kreisi melnojās mežs. Aizmugurē alkal atskanēja aizsmakušas suņa rejas. Kaut kur tālu prom. Viņš neuzdrošinājās aizpipot cigareti uz klaja lauka.

—   Visu pēc kārtas, — Rigo murmināja un, izvilcis no tūbu zābaka stulma tā apaļumam pielāgotu ieapaļi ieliektu lāpstiņu, sāka rakt bedri. Kad tas bija padarīts, — uzirdināto zemi rokot, darbs veicās ātrāk, nekā cerēts, — viņš atminējās, ka šai bedrei jāatrodas vismaz trīsdesmit metru no ceļa. Tuvākā apkaimē viņš nevienu ceļu neredzēja un tāpēc droši iemeta bedrē izpletni,

zābakus, virsvalku un ādas cepuri, iemīdīja visu, cik dziļi varēja, un, aizdedzinājis abas degmasas kārbiņas, iesvieda arī tās bedrē. Kamēr viņš vēl visam bēra virsū iirdenu smilšu kārlu, bedrē jau sāka šņākt, un viņš samanīja sviluma smaku. Beidzot Rigo iegrūda izdobto lāpstas kātu ieslīpi bedrē, lai tur ieplūstu gaiss. Tad viņš vēlreiz apstaigāja nolēkšanas vietu pa apli, pastāvīgi to palielinot, lai pārbaudītu, vai nav kaut kas palicis nepievākts. Nekā neatradis, viņš uzrušinaja ar kurpes purnu saplakušos kukuržņus, lai gan tam nolūkam bija domāta lāpsta, bet tā jau tagad atradās bedrē.

—   Kārtībā, — Rigo noteica un apskatījās visapkārt. Viņš nezināja, kādā virzienā lai dodas prom. Nekur ne redzēja ne gaismas stariņa.

Kā nekā tīrums tomēr bija labāks nekā Sampaņas nepārredzami plašās pļavas. Kur ir tīrums, tur jābūt ari kādam ceļam. Un tas ved turp, kur mīt cilvēki. Zem virsvalka Rigo bija valkājis melna lederīna mēteli, un taga .1 tā kabatās glabājās viss, ko viņš bija izņēmis no virsvalka kabatām. Padusē viņš turēja buru audekla portfeli ar skrūvatslēgu komplektu, rezerves daļām, tur bija arī mazas ventiļu atsperes, spirālveidīgas alumīnija caurules, stieples un gumijas dzensiksnas. Vārdu sakot, portfelī bija’ viss nepieciešamais, kas vienmēr jānēsā lidz montierim, citiem vārdiem — speciālistam, kurš strādā «Tissus-Frigide» firmā Parīzē Hausmana bulvārī 38 un ir komandējumā. Starp citu, viņa vārds vairs nebija Pjers Rigo, bet Pauls Rosaks, un viņš prata tikt galā ar ledus skapi, kas vairs nedarbojas. Tas nebija grūti. Visu vainu varēja uzgrūst vienai rezerves daļai. Un rezerves daļu, lūk, nebija. «Tissus-Frigide» firmā Parīzē remontu daļā strādāja Pretošanās kustības sakarnieks, kam bija paziņots par Rigo ierašanos un kas vajadzības gadījumā dos neapšaubāmus paskaidrojumus, kāpēc pieņemts darbā jaunais montieris Pauls Rosaks ar dzīves vietu Votrijā, Vogezu ielā 176.

Rigo nekad savā mūžā nebija Votrijā bijis. Bet viņš varēja tomēr to pilnīgi precīzi aprakstīt, varēja pat izstāstīt, kā izskatās mazā jumta istabiņa, kuru viņš apdzīvoja kā pensionāra Aleksandra Lorencina kunga apakšīrnieks, un atcerējās arī dažu kaimiņu uzvārdus

Tur pāri ielai dzivoja kāda Monteskjē-Eparjera kundze, tur dzīvoja arī maiznieku meistars Zaks Farē, kura platajā krūšu kurvī mitinājās astma, un, kad jau, tad jau, — tur dzīvoja jaunā Simona Lorī ar ārlaulībā dzimušo Zilu . . . Tiet šīs atmiņas nav arī nemaz tik svarīgas, tāpēc ka visa Vogezu iela ir viena vienīga drupu kaudze un Aleksandrs Lorencins guļ droši vien vel joprojām zem sava mazā namiņa drupām Votrijā. Un visi citi — Monteskjē-Eparjera kundze, maiznieks Farē un Simona ar blondo Zilu bija izmētāti kur kurais, kopš Vogezu ielu sabombardēja vācieši. Vārdu sakot, to varēja zināt vai arī nezināt. Bet dokumenti, kas atradās nobružātajā firmas «Tissus-F rigide» reklāmas nolūkos izgatavotajā kabatas portfelī, bija jau pavisam kas cits. Te visam vajadzēja saskanēt, un pēc vārda un uzvārda viņš tātad ari patiešām bija Pauls Rosaks, kas — ja to jautātu — pēc dzīves vietas sapostīšanas Votrijas pilsētā, Vogezu ielā uzturējās tagad vienu brīdi te, otru citur, vienmēr ceļa jūtīs, bez dzimtenes, bez noteikta mērķa. Starp dokumentiem bija arī Votrijas pilsētas «Ugunskrusta» organizācijas izdota apliecība, un tātad viņš bija franču fašists un arī kolaboracionists; ari Parīzē esošās vācu karaspēka dajas IV B (W) izdotā apliecība nebija slikti viltota: «Elektromontieris Pauls Rosaks, dzimis Libornas pilsētā Dienvidfrancijā tūkstoš deviņi simti divdesmit trešā gada 24. II., cejo kara saimniecībai svarīgos uzņēmumos (B grupa) ieskaitītās Parīzes «Tissus—Frigide» firmas uzdevumā. Ledusskapju uzturēšana lietošanas kārtībā okupētajos apgabalos atzīta par karam svarīgu darbu, jo tas pdlīdz nodrošināt civiliedzīvotāju un karaspēka apgādi. Visām iestādēm, arī franču, ar šo tiek uzlikts par pienākumu sniegt atbalstu šīs apliecības uzrādītājam. Apliecība nedod tiesības lietot saskaņā ar rīkojumu X1I/3 civiliedzīvotājiem slēgtus vilcienus. Virsleitnants Landmans.»

Turpretī īstas bijia firmas atklāinītes un remontaprēķinu veidlapu bloki ar iespiestu firmas nosaukumu «Tissus-Frigide». Un īsts bija arī ciānkālijs ampulā, ko Rigo nēsāja sev līdz drošā slēptuvē, un vēl šis tas cits, piemēram, pārtikas kartiņas, nauda un no kādas vācu avīzes izgrieztā ģīmetne, kurā redzēja tik ļoti ienīsto vīru

ar matu šķipsnu uz pieres: fotoattēls sirsnīgā rūpībā bija ietverts ar krāsainiem zīmuļiem zīmētā rāmī.

Rigo uz labu laimi bija gājis tieši uz priekšu. Viņš nokļuva līdz kādai zālainai ežai un skrēja gar to. Pēkšņi tā izbeidzās. Viņš notīrīja savas kurpes zāle, paklausījās, kā tāle arvien klusāka top kada vilciena ripošana, tas likās lēns un garš preču vilciens, un tad viņš gāja atpakaļ. «Cik negaidīti ātri cilvēks var zaudēt tumsā orientāciju,» Rigo prātoja. «Tagad man varētu solīt vai veselu sainī franku, es tomēr vairs neatrastu izpletni.» Lauku ceļš izbeidzās pie robežakmeņa. Atpakaļ! Rigo klusi nolamājās un klupdams krizdams lieliem lēcieniem devās pāri platam laukam. Seit taču jābūt ceļam vai ielai, jo šiem zemniekiem taču jaatkļūst kaut kā šurp. Es jau daudz neprasu. Ne asfaltu, ne arī apaļakmeņu bruģi. Tikai cietu ceļu, kas kaut kur aizved, pie cilvēkiem, nākošajā ciematā, tikai ceļu, kurā ta neiestieg. Viņa soļi kļuva lēnāki. «Vai tad šim laukam vispār nav malas, jeb vai es skrēju pa apli? Ta taču paliek pēdas! Un pēdu nospiedumiem šeit jaduras acīs. Kad tos atklāj, man jābiii jau Parīzē. Jau rīt! Parīze,» Rigo nodomāja un nospļāvās. «Tagad es nezinu pat, kur atrodas Epcrneja, un Epernej» ir pirmais ceļa mērķis …»

Un atkal jau! Sī klabēšana! Rigo vairs nelumpačoja pāri laukam, bet apstājās elsdams un blenzdams taisni uz priekšu. Klausījās. Nekā nedzird! Nekā? Un atkal jau! Skārda troksnis, pavisam tuvu, pavisam klusu, it kā kads gribētu izvairīties no jebkura trokšņa. Kamēr skatiens mēģinaja urbties cauri tumsai, Rigo pēkšņi iedomājās par biedru, kas kopš piecām dienām, nomests Šampaņā, bija kā ūdenī iekritis, un viņš pēkšņi zināja, ka šim apspiestajam troksnim ir sakars, tam jābūt sakaram ar šī biedra nozušanu. «Mani ir novērojuši, mani ir redzējuši, mani dzirdējuši, ļāvuši man bēgt un tagad ir beigas!» Viņš sarāvās. Pa kreisi gaisma! Kāds starmetis iedūra zemajos saplosītajos mākoņos, taustījās šurp un turp, riņķoja, aprakstīja arvien lielākus apļus. Tas ir tālu no šejienes. Tālu? Varbūt vienu kilometru! Varbūt desmit?

Tai pašā brīdī dažas sekundes ilgi Rigo redzēja kaut ko sev priekšā uz lauka, apmēram divdesmit metru attālumā. Vai cilvēks? Viena elpas vilciena laikā bija gluži

tumšs. Starmetis bija nozudis. Tad atkal uzzibsnīja. Viņš redzeja sev priekšā mazu lauksarga bUdu, tās augstums bija tikai puse no vira auguma. Tur viņi guļ, ar šautenēm pie vaiga, Rigo domāja, un tagad ir tikai viena iespēja: tēlot iereibušo. Normāls cilvēks neskraida naktī šurp un turp pa tīrumu. Bet arī šādai tēlošanai, likās, nebija jēgas.

Pasākumam bija beigas, pirms tas paguva sākties.

—   Kur tad es esmu? Sasodīts ar ārā! — viņš skaļi dulburēja. — Te taču kaut kur jābut ielai, ieliņai, ieluliņai.

Rigo streipuļoja uz būdas pusi.

«Taisīju labu veikalu, saprotiet, veikalu, kādu katram reiz jātaisa,» viņš gribēja sacīt, ja viņam lauksargi ko jautās. Lauksargi? Tagad martā? Nē, vācieši ar saviem rokaspuišiem. Bruņotā aizsardzība … Nekas nepakustējās. Spocīgā klusumā starmetis rakstīja apļus saplosītiem mākoņiem noklātajās debesīs.

—   Paldies dievam, cilvēki! Nāciet taču ārā, jokupēteri tādi! — viņš kliedza, un bailes tam tik tikko neaizžņaudza rīkli. Rigo bija apstājies un sita ar dūri pa viļņoto skārdu, kas saliekts nosedza no akmens gabaliem sakrautās sienas. Vēl arvien nekas nepakustējās. Viņš piemirsa streipuļot un apgāja apkārt būdai. Tā bija tukša!

Nokausēts viņš apsēdās uz veca dīvāna pagalvja, kas bija nomests uz grīdas. Oda pēc trūdāja.

«Esmu gan lupata,» Rigo domāja. Nervi streiko. Tas var kļūmīgi beigties. Uz kāda pavediena savērti šūpojās konservu kārbu skārda vāki. 'Kad pa lūkām pūta vējš, tie šķindēja. Tas bija lielo baiļu cēlonis. Viņš nikni satvēra vāciņus un norāva no pavediena.

—   Skārda vāku deļ es tēloju ierei'bušo! — Viņš izmisis kratīja galvu.

Pēc desmit minūtēm viņš atrada pirmo ceļu. Tas nebija plats. Kurp? Pa labi vai pa kreisi! Viņš izvilka no kabatas kompasu un orientējās. Tur bija ziemeļi. Tātad pa labi un kaut arī nebūtu pareizi. Ja vismaz rietu atkal šis krancis. Pēc pāris soļiem viņš sajuta, ka zolēm pielipušas zemes pikas. Viņš zoles rūpīgi notīrīja zālē. Tad turpināja iet žigli tālāk. Vējš kļuva spēcīgāks, un mali plivinājās viņam gar acīm. Vējš bija patīkams. Viņš kādu

laiku ļāva vējam rotaļāties, tad izvilka no mēleļa kabatas basku cepuri. Tiklīdz tā bija viņam galvā, viņš pēkšņi jutās labāk, it kā līdz šim viņam būtu trūcis kaut kas, kā vācieši saka, «karu izšķirošs». Apvidus pa kreisi veda mazliet kalnup, un ceļš meta šeit līkumu. Tad viņš ieraudzīja baznīcas torni. Drīz pēc tam viņš sasniedza Dirije.

«Dinje» — tā bija rakstīts ceļmalas plāksnē, kas bija uzstādīta tur, kur sākās mazais ciemats. Un no Dinjes bija tikai divi kilometri līdz Epernejai, un divus kilometrus noiet divdesmit minūtēs, to viņš zināja. Ar vārdiņu «piedodiet!» viņš atsauca no tumšajām debesīm lāstus, ko klusībā bija sūtījis pilotiem. Viņi to bija nolaiduši zemē labi. — Ar jums, zēni, viss ir kārtībā! — viņš apmierināts norūca. Mazais ciemats slīga dziļā tumsā. Ceļam pa kreisi un pa labi lielos attālumos cita no citas bija statņu mājiņas ar dārziem. Aiz tiom nekā cita nebija kā tikaii tīrumi. To viņš zināja no angļu kara aviācijas aerofoto uzņēmumu palielinājumiem.

Vējš nesa pāri ceļam mēslojuma smaku un tur, kur rēgojās kokmateriālu grēdas, ari karbolineja smirdoņu, — jeb vai tā bija krāsa? Kādā stallī mīdījās zirgs, un kaut kur klabināja vēja motors. Aiz gara stiepļu žoga mazs sunēns kvankšķēdams skrēja viņam līdz. Viņš notēloja liekšanos pēc akmens, un sunēns gļēvi laidās lapās.

Drīzi vien miegā nogrimušais ciems palika viņam aiz muguras. Mazs, gaišs punkts tagad kvēloja viņa sejas priekšā. Viņš bija aizdedzinājis cigareti.

Pie Epernejas ceļš pēkšņi kļuva platāks. Tam tagad bija sīkbruģis un abpus bruģa smilšainas kājnieku takas. Augļu kokus, kas līdz šim iznira no tumsas nevienādos attālumos gar ceļmalu, tagad nomainīja vienādos attālumos stādītas augstas papeles, un kāds strauts burbuļodams un putodams traucās gar ceļmalu, it kā tas ļoti steigtos, lai savienotos ar tuvējo Marnu. Rigo nokāpa pa nogāzi lejup un nomazgāja netīrās rokas ledus aukstajā ūdenī. Viegla dūmaka gūlās virs pirmajiem namiem, kuru ēnas šai tumsā bija tomēr saredzamas.

Zem izkārtnes ar astoņiem lieliem burtiem E pērnēja atradās vesela rinda plāksnīšu un bultu ar vācu iestāžu pazīšanās zīmēm, un šeit Rigo uzmeta skatienu

savam rokas pulkstenim. Fosforizētie rādītāji veidoja vertikālu svītru, tātad vēl pusstunda trūka no pusnakts. Drīz pēc tam viņš sastapa pirmos gājējus. Tas bija kāds mīlas pāris. Abi klusēja, kad viņš gāja garām. Bet, garām ticis, viņš dzirdēja meiteni pārgalvīgi smejam. Uz vienu mirkli viņa domas aizklīda uz Parīzi pie Zuzannas, kurai viņš nedrīkstēja rādīties ne rīt, ne arī vēlāk, lai gan bija vairāk nekā pārliecināts, ka tā nekad savā mūžā viņu nenodotu, un tad visu viņa uzmanību saistīja pretī traucošā automašīna. Tā brauca ar pusaizklātiem prožektoriem. Rigo nolieca galvu, it kā viņu žilbinātu gaisma. Auto pabrauca garām ar lielu ātrumu. Sai vēlajā stundā tā varēja būt tikai vāciešu mašīna. Vācieši varbūt jau zināja par viņa lēcienu. Mēdza būt dīvainas nejaušības. Un, ja arī viss bija izdarīts, cik vien iespējams, labi, lai izdzēstu pēdas, tomēr varēja būt, ka tas neko nelīdz. Bet šīs domas viņu nesatrauca. Viņam bija zem kājām cieta zeme un krūtīs viegla sirds. Viņš atminējās jandāliņu ar skārda vāciņiem un pasmīnēja pats par sevi. Viņa roka rotaļājās ar divām pudelītēm mēteļa kabatā. Tās saturēja pēc petrolejas smakojošu šķidrumu, kas pat labākajiem pēdu dzinējiem laupīja patiku ošņāt. «Tās es pirmīt piemirsu,» viņam iešāvās prātā. Ko vēl? Viņš visu rūpīgi pārdomāja. Tomēr nespēja atrast vēl kādu kļūdu. «Un, ja arī,» viņš nodomāja, «ap diviem latiet ātrvilciens no Epernejas uz Parīzi, un ap astoņiem es būšu Parīzē pie Zila.»

Tūliņ aiz pirmajiem namiem viņš pagāja garām paceltai ielas barjerai. Sarģbūda bija tukša. Viņam ienāca prātā, ka pirmīt, kad tuvojās aptumšotais auto, nebija gudri slēpt seju. «Man jāizturas brīvi! Nav taču nekāda pamata nedrošībai. Lai tas būtu kur būdams. Man ir labi dokumenti, ass prāts un arī aukstasinība ir atkal klāt. Ko vēl vairāk? Esmu Pauls Rosaks, esmu tīrs un īsts! Riebīgajā lēcienā es mazliet biju zaudējis līdzsvaru, tas ir viss. Man bija par maz vingrinājumu ar izplelni. Bet, kas bija, tas tagad ir pagājis. Esmu Pauls Rosaks un nāku no Reimsas. No turienes atvedu rezerves daļas ledusskapjiem. Un, ja man ko jautās, tad es šeit Epernejā meklēju labošanas pasūtījumus. Bet īstenībā man nekas vairāk nav jādara kā tikai jāpiezvana pa tālruni

398 un ap diviem divdesmit jāsēžas nakts vilciena uz Parīzi.»

Noteiktiem soļiem viņš gāja tālāk pa aptumšoto pilsētu. Viņš nevairījās no pretīnācējiem, un, kad tie bija trīs vācu kareivji, arī tad viņa pulss nemainījās. To viņš konstatēja ar sevišķu gandarījumu. Viduslaicīgais tirgus laukums dusēja dziļā mierā kluss un atstāts. Trīs au'.omašīnas bija novietotas blakus strūklakai, kura no lauvas mutes spļāva ūdeni. Tagad viņš jau orientējās. Viņš lināja, ka nākošā iela ved uz staciju, un gāja šķērsām pāri laukumam. Nebija labi šeit skraidīt apkārt nakts vidū, tāpat kā nebija labi apmesties uzgaidāmās telpās. Uzgaidāmās telpas, ielas un apstādījumus pie gadījuma kontrolēja patruļas. Bet kas tad ir labi? Labi ir darīt tā, kā to šādos gadījumos dara katrs, kam nav ko baidīties. Tas gaida uz vilcienu kādā restorānā. Ja tam ir ēstgriba, viņš kaut ko ēd un iedzer.

Un pēkšņi Pjers izjuta stipras slāpes un izsalkumu.

Gaismas stars uz brīdi skāra ielu No kāda nama iznāca vīrietis. Troksnis, skaļas sarunas un dziedāšana bija dzirdama aiz blīvi aizvērtajiem logu slēģiem. Emaljēta izkārtne pie durvīm ziņoja, k*a šeit dabūjams Parīzes alus. Tirgotava atradās zemāk par ielas līmeni, logu slēģu apakšējās malas bija nedaudz augstāk par ietvi — tirgotava vispār neatstāja labu iespaidu. Viņš lēnām gāja tālāk. Pjers zināja, ka dzertuves ar sliktu slavu bieži vien kontrolēja; ja tur ir sievietes, tad dzertuves pat pievelk pieticīgus vācu kareivjus; bez tam iereibušiem bieži iepatīkas izkauties, viņi ievelk ikvienu riskantās sarunās un neprot pievaldīt mēli. Turklāt pulksten divpadsmitos naktī bija policijas stunda. Tāpēc vajadzēja atrast viesnīcu, viesnīcu ar restorānu. Tur droši vien būs arī tālrunis. Numuru, uz kuru bija jāpiezvana, varēja viegli iegaumēt. Četri simti mīnus divi…

Pjers pavērās visapkārt. Viņš tomēr atkal vilcinājās ieiet, kad drīz pēc tam, ticis līdz ielas krustojumam, kur Lielo Ludviķa ielu — nosaukumu apliecināja ielas izkārtnes — krustoja maza šķērsieliņa. viņš atradās pie kāda nama. kas bija pārmērīgi izgreznots ar neveikliem ģipša ornamentiem un lepojās ar mazliet pārspīlētu nosaukumu «Viesnīca Zelta zvans».

Viņš tomēr ar vienu rāvienu nokratīja šaubas, it kā pārliecinādamies, vai uz viņa muguras nav vēl kas palicis no melnā izpletņa. Zvanam blakus piestiprināta maza izkārtnīte aizliedza vācu kareivjiem apmeklēt šo namu, un tas bija izšķiroši. Izkārtnīte bija vislabākais ieteikums, ko vien viņš varēja iedomāties, un viņš nebrīnītos, ja izkārtnīti ietvertu zaļa vija. Pjers nospieda nama durvju rokturi. īsajā priekšnamā griestu spuldzi nosedza melns aptumšošanas papīra konuss. Baltā gaismas apli viņš saskatīja lāsmaina cementa grīdu. Aiz patālām stiklotām durvīm redzēja spīdam šauro koka pakāpņu stienīšus, kas saturēja tumšu kāpņu segu. Viņš atrada durvis uz restorānu pa labi. Divām pārējām durvīm bija izkārtnītes «Privāts».

Kad Pjers iekļuva gaiši apgaismotajā viesistabā — ne pārāk plašā telpā ar nepilnu duci balti klātu galdu, tad no bufetes viņu aizsniedza viesmīļa mācekļa skaļais sveiciens: «Donsoir, monsieur!»1 Pjers palocija galvu, mirkli apskatījās un tad, ziņkārīgu skatienu pavadīts, tuvojās brīvam galdam lielas kamīnveidīgas podiņkrāsns tuvumā. Viņš nolika savu brezenta somu uz krēsla, iebāza basku cepurīti mētelī, bet, redzot, ka daži viesi sēž mēteļos, mēteli nenovilka. Viņš berzēja rokas, it kā viņam saltu, saglauda cirtainos matus un atzvēlās dziļi krēslā. Pie blakus galda sēdēja divi laulātie pāri. Vienu mirkli tie bija viņu vērīgi aplūkojuši, bet tagad atkal bija pilnīgi aizņemti zīlēšanā ar spēļu kārtīm. Viss galds bija pilns ar spēļu kārtīm, abi vīrieši un viena no sievietēm ar noliektu galvu klausījās, ko pareģoja otra, kura ar sarkani lakotiem pirkstu nadziņiem viegli pieskārās kāršu kaudzītēm. Neticība, izbrīna, smiekli, piekrišana un skaļš noraidījums cils caur citu sekoja čukstus izteiktajiem pareģojumiem. «Ja nākotne ļautu sevi nolikt tik vienkārši uz jebkura galda, tad es zinātu vairāk,» Rigo nodomāja. Viņš priecājās, ka bija ticis pie krēsla. Telpas kaktā bija liels, apaļš, neapklāts galds pastāvīgajiem viesiem, virs kura dzelzs kaluma tureklī karājās ganāmpulka zvaniņš. Pie galda sēdēja vecāki vīri un klusēja. Trīs jauni puiši slaistījās ap naudas spēļu aulo-

1 Labvakar, kungs! (Franc.) Tulk.

mātu, un, dūru sitienu izkustināti, naudas gabali ldirkstēja aiz automātu stikla. Pie cita galda sēdēja kāds jauns vīrietis un meitene, acīm redzot mīlas pāris. Visa viņu darbiba bija — ļaut novadēties alurn, dziļi lūkoties acīs un turēt viens otra rokas. Ja varētu atlicināt tam laiku, būtu jākļūst vai skaudīgam, Pjers Rigo prātoja. Viesmīļa māceklis, iemetis īsu skatienu pudeļu skapja spogulī, šķita apmierināts ar savu attēlu un pienāca pie Pjera galda. Viņš netika pie jautājuma, jo Rigo pasteidzās:

—   Ko labu varat pasniegt? Varbūt bifšteku? — Jaunais viesmīlis valkāja baltu priekšautu un padusē tam bija salvete; svarīgi raustīdams pieri, viņš paskatījās pulkstenī virs bufetes skapja. Tad nožēlā teatrāli paraustīja plecus.

—   Žēl, bet siltēdienu bufete vairs nedarbojas!.,. Es ieteicu kungam aukstu zivju plati. Jums garšos ļoti labi!… Lasis, zutis želejā, sardīnes, grauzdēta baltmaize, salātu garnējums … vai pasniegt?

—   Labi! Lai būtu tā! Bet par visām lietām kaut ko dzeramu, mans mīļais! Lielu glāzi sarkanvīna, piemēram, Pontē Kanē, jā?

Zēns satrūkās, bet toreiz Pjers to nepamanīja. Tikpat maz viņš saprata tam sekojošus notikumus, kad pēkšņi lokālā ieradās geslapovieši. Pjers veltīgi izdomājās, kur pielaidis kļūdu, no kuras vāciešiem jau zināma viņa ierašanās. Tikai daudz vēlāk, kad viņš pēc atgriešanās no Saksenhauzenas koncentrācijas nometnes reiz atkal uzmeklēja Eperneju, viesmīļa stāsti aizpildīja robus viņa zināšanās par tā vakara notikumiem.

—   Mans kungs, šodien ir ceturtdiena! — viesmīlis sacīja, nepaskatoties Pjerā. — Tad mums ir tikai baltvīns!

—   Kāds tad tam sakars ar ceturtdienu? — Pjers izbrīnā jautāja un, nenogaidījis atbildi, turpināja: — Tad glāzi baltā, bet ne skābu!

—   Laipni lūdzu! — Viesmīļa māceklis, viņam nebija vairāk kā septiņpadsmit gadu, ātri skrēja uz bufeti īsiem, it kā nomērītiem solīšiem.

—   Garnētu zivju plati, vienu porciju! — māceklis

sauca pa lodziņu virtuve. Pildot vīna glāzi, viņam viegli trīsēja roka. Viņš aiznesa vina glāzi uz Pjera galda.

Pa to laiku Rigo pārlaida acis viesistabai. Pie sienas virs apakšējas daļas bruņa eļļas krāsojuma bija piestiprināti franču koloniju dzīvnieku ragi. Virs biezajiem logu aizskariem bija sakrustoti divi neģeru šķēpi un turpat rēgojās afrikāņu maska, kas bija izgatavota no krāsotiem lūkiem. Tris jaunie puiši laikam bija iztukšojuši naudas automātu, viņi piegāja pie bufetes, viens no tiem nožvadzināja uz misiņa virsas veselu sauju naudas gabalu, saskaitija tos un tad ar vienu naudas gabalu tinkšķināja pa rinda nostādītajām alus glāzēm.

—   Gijom! — viņi sauca kori.

Gijoms, jaunais viesmīlis, bija nemiera pilns.

Rigo, velreiz to visu pārdzīvodams un tagad zinot pēc viesmīļa atstāstījuma ari to, ko toreiz neizprata, varēja ļoti labi iejusties toreizējā viesmīļa mācekļa pārdzīvojumā.

Jaunais viesmīlis stāvēja virtuvē un nezināja, ko darīt. Tur kāds pasūtīja sarkanvīnu, kāds, ko viņš nekad vēl nebija redzējis. Un šodien ir ceturtdiena! Un katru, kas šāda ceturtdienā kā šodien pasūta sarkanvīnu, ir nekavējoties jāpieteic vācu gestapo. Apvidus ap Eperneju ietilpa tais plānu kvadrātos, kas vāciešu aizsardzibas spēku kartēs bija sevišķi iezīmēti, kopš tie bija atklājuši, ka pretinieks šeit izsēdina izpletņu lēcējus. Kopš četrpadsmit dienām vācieši bija noteikuši .arī šeit visus aizsardzības I pakāpes pasākumus. Noteiktās dienās, kas vietējiem iedzīvotājiem bija paziņotas ar plakātiem, nedrīkstēja, piemēram, izsniegt sarkanvīnu, vai ari bija aizliegts braukt uz motocikla aizmugures sēdekļiem.

Gijoms zināja, ka šai apvidū pastāv ieceļošanas aizliegums. Pie galda blakus podiņu krāsnij viņš bija teicis svešiniekam, ka šodien ir ceturtdiena.

—   iKāds tad tam sakars ar ceturtdienu? — bija atbildēts. Nebija šaubu, ka šis vīrs bija «nokritis no debesīm», kā izteicās vācieši, ja vietējie iedzīvotāji izlikās nesaprotam.

Ko darīt? Viņam tas jāziņo saimniekam. Un tad tas tur viņā galā ir pazudis.

Gijoms mīlēja savu zemi' un brīvību. Viņš ienīda iebrucējus.

Gijoms uztraukti skraidīja šurp un turp starp pavardu un galdu, viņa vājās, garās rokas satvēra pavarda urķi, pakampa no galda nazi, lai tai pašā mirkli ļaulu tam atkal krist. Viņa patriotiskās jūtas cīnījās ar bailēm no soda, ar tieksmi izpaust, kas kļuva arvien nevaldāmāka, ar nenoliedzamu kāri pēc sensācijas. Vispatīkamāk viņam būtu ieskriet viesistabā un pie visiem galdiem pastāstīt: «Tas tur ir viens no tiem «izpletniekiem»! Es to atklāju! Es, Gijoms Zenē! Neskatieties turp tik uzkrītoši, citādi viņš to pamanīs!»

Septiņpadsmit gadu vecais neizturēja. Vēlēšanās klusēt un ar to palidzēt pēkšņi sabruka kā izkvēlojusi malka kamīnā! Zēns atstāja savus draugus tinkšķinām ar noblēdītajiem naudas gabaliem, viņš zināja, ka tie pielietoja kādu triku, un gāja pa gaiteni uz viesnīcnieka Aijēra kunga dzīvokli.

Saimnieks, vīrs pāri piecdesmitiem, ar asaru maisiņiem zem nemierīgajām, uz āru izvalbītajām zivs acīm sēdēja pie smagā, tumšā rakstāmgalda un nepagriezies sacīja:

—   K«6 ir? Cik bieži esmu tev teicis, lai tu mani netraucē katra nieka dēļ! Tātad beidzot ievēro to! Kas ir noticis? Runā!

—   Viņš pasūtīja sarkanvīnu! — Tā, tas tagad bija pateikts, un neviens vairs nevarēja grozīt notikumu gaitu. Gijoms nejutās visai labi. «Man vajadzēja klusēt,» viņš domāja. Viņš juta, ka ir nelietis.

—   Nu, un? Vai tad mums nav? — viesnīcnieks nikni noprasīja. — Tu laikam piemirsi nopildīt no otrās mucas? Vai tad šodien pusdienas laikā es tev nesacīju, ko? No tevis dzīvē kārtīgs viesmīlis gan nekad neiznāks!

—   Šodien ir ceturtdiena, šef!

Aijēra kungs lēnām pagrieza galvu uz durvju pusi. Viņš platām acīm lūkojās smagajos persiešu tepiķos, kas zemajā istabā ar izbalējušām, vecmodīgām tapetēm iederējās tikpat maz kā varenais rakstāmgalds, lielais grāmatu skapis, klubsēdekļi un sienas pulkstenis, kura mehānisms ņurdēdams varēja izraisīt divpadsmit Vestminsteras gonga sitienus.

—   Ko tu tur saki? Šodien ir ceturtdiena? Ceturtdiena! — Viņa acis nemierīgi šaudījās šurp un turp un vairs neatlaidās no jaunā viesmīļa.

—        'Kas tas ir? — Vienā rāvienā viņš uzlēca kājās.

—   Runā taču, puis!

—   Tāds melnīgsnējs, varbūt divdesmit piecu gadu vecs, viņš valkā melnu mēteli, lietusmēteli…

—   Melnu mētelii, — viesnīcnieks atkārtoja, it kā tas kaut ko nozīmētu, it kā negribētu vairs domāt, it kā ar šiem diviem vārdiem viss būtu nokārtots.

—   Vai kāds to dzirdēja?

Zēns nesaprata viņu.

—   Es domāju, vai kāds to dzirdēja, ka viņš pasūtīja sarkanvīnu?

—   Man šķiet, ka jā …

—   Vai Balmens vēl ir viesistabā?

—   Jā, viņš vēl tur bija …

—   Te nu mums ir šī cūcība! Viņš īr ar vāciešiem uz vienu roku, šis Balmens! Te nu ir! — Viesnīcnieka roka nokrita uz rakstāmgalda. Pirksti savilkās dūrē un noslēpa naudas gabalu. Uz susināmā papīra atradās pavairojamais stikls. Varbūt īstenībā viņam bija pa prātam, ka šiis Balmens vēl atradās šeit. Tas atviegloja izšķiršanos.

—   Ko lai dara? — Viņa balss bija raudulīga. Gijomu sagrāba riebums. — Galu galā es taču esmu francūzis, esmu patriots un pie tam nekāds sliktais! — Viņš skatījās kādā zīmītē, kas, piezīmju un skaitļu izraibota, karājās pie sienas.

—   Panāc šurp, Gijom! Piezvani vāciešiem! Viens, viens, viens!

Viesmīļa māceklis nepakustējās.

—   Nu! Vai tu nezini, kā piezvana? Tu vairāk nekā neteiksi kā: «Viņš pasūtīja sarkanvīnu; šeit viesnīca «Zelta zvans», īpašnieks Aijērs, Lielā Ludviķa iela…» Gijoms sparīgi papurināja galvu.

—   To es nedarīšu, šef! Es neesmu …

Viņš neizrunāja vārdu nodevējs. Gijoms atskārta, ka tāds tomēr ir, jo nebija klusējis.

—   Es arī neesmu! — apgalvoja viesnīcnieks un bez jebkādas jēgas skraidīja ap apaļo galdu. Uz grīdsegas

viņa soļi nebija dzirdamā — Bet ko tas viss līdz! Vai lai padarām sevi katrā ziņā nelaimīgus?

Viņš izstiepa rokas. Kā vecais skolotājs Valuā savās uzrunās dzimtenes muzejā pie tirgus, Gijoms nodomāja, bet Aijēra kunga tagad teiktais nepalika bez iespaida, jā, tas Gijomam pat laupīja elpu.

—   Es tev atgādinu Alē ciema viesnīcnieku Arnū! Kas tur notika? >Kāds vīrs ienāk viņa viesnīcā, pasūta glāzi sarkanā. Kad tas bija? Pirms astoņām dienām, pirms sešām, tā bija trešdiena … viņi jau maina dienas, tie vācieši. Labais Marsels Arnū brīdina šo vīru, viņš saka: «Pazūdiet, neesmu to dzirdējis.» Viņš saka: «Šodien nekur nepasūtiet sarkanvīnu un nesēdiet motociklistam aizmugurē, jo citādi jūs turēs aizdomās!» Divas stundas vēlāk vācu gestapovieši aizveda viņu, viņa sievu un kalpu, tie pat vēl aizveda viņa brāli, Man tev nav jāsaka, kas ar Marselu noticis. To tu zini pats! Vai tu arī gribi, lai tevi piesien pie staba un … — viņš nolieca īkšķi uz leju.

Gijoms nodūra acis.

—   Kas var galvot, ka arī šis tēvainis tur restorānā nav špiks? Un vispār, ja Balmens sēž pie lielā galda …

Viņa roka slīdēja pa zīmīti pie sienas.

—   Ef ārā! Rīkojies, it kā nekas nebūtu bijis! Neizlaid to tēvaini no acīm! Bet neskaties tik muļķīgi, ka nepievērs sev uzmanību!

Kad Gijoms gribēja iet, Aijēra kungs vēlreiz draudot pamāja:

—   Nevienam cilvēkam ne zilbi! Un, kad parādās vācieši, tūliņ uzrādīt! Un tad dod kājām ziņu! Var rībēt, saproti!

To visu Gijoms viņam vēlāk pastāstīja. Viņš pats — Pjers Rigo, toreiz piedzīvoja tikai šīs sarunas sekas, un tās viņu samulsināja. Viņš neprata atrast notikumu sakarību, jo nezināja atbildi jautājumam: kas ir paziņojis vāciešiem?

Gijoms pasniedza viņam auksto zivju ēdienu un atnesa vēl otru glāzi vīna. Trīs jauni1 puiši stāvēja pie bufetes ar alus glāzi rokā un cigareti mutes kakliņā. Vienam no tiem paša cigaretes dūmi sakāpa acīs. Viņš savieba seju, bet no mutes cigareti: neizņēma. Rigo atminējas, ka

viņš piegaja pie Gijoma, kas, aiz bufetes stāvēdams, slaucīja dzērienu krānus.

—   Kur es šeit varu piezvanīt?

—   Viņā galā, — Gijoms norādīja slīpi aiz sevis.

—   Ļoti labi! Vai jūs būtu tik laipni?

Rigo pastiepa uz viņa pusi savu cigarešu kārbu. Gijoms paņēma cigareti. Viņš vairījās paskatīties otra sejā. Viņi izgāja ārā.

—   Vai jums ir elektriskais ledusskapis? — Rigo jautāja priekšnamā. Gijoms palocīja galvu.

Rigo žvadzināja atslēgas savā brezenta somā.

—   Esmu vfeu sistēmu speciālists! Vai jūsu kaste ir kārtībā?

Gijoms paraustīja plecus. — Cik zinu, jā!

—   Labi, pamatīgi apskatīšu, tas taču nekaitē! Rit pieiešu pie jūsu šefa!

Gijoms pieklauvēja pie viesnīcnieka istabas durvīm. iKad neviens neatbildēja, viņi iegāja tukšajā, tomēr apgaismotajā telpā.

—   Tur ir tālrunis! — viesmīļa māceklis sacīja. Rigo piegāja pie rakstāmgalda un nolika savu somu uz paklāja. Ebreju mēbeles, viņš domāja, ja tās šeit tikai noslēptas, tad ir labi. Var būt ari, ka viesnīcas īpašnieks iedzīvojies uz ntslairnīgo rēķina. Rigo ar roku aizklāja aparātu un žigli uzgrieza numuru.

—   Cerēsim, ka kāds atbildēs, — Rigo sacīja Gijomam un gaidīja, līdz izskanēs centrāles signāls.

Gijoms vēlāk tam pastāstīja, ka viņam pēkšņi kļuvis vieglāk ap sirdi. Ja tas patiesi bija montieris, tad viņš, Gijoms Zenē, nebija nodevējs! Tad viss bija labi! Labi!

—   Seit Rosaks, «Tissus-Frigide» montieris no Parīzes! Jā! Piedodiet, ka es tik vēlu … jā, es iebraucu no Reimsas ar vāciešu preču vilcienu, ak dievs, jūs jau, Lasēna kungs, zināt tās grūtības ar rezerves daļām, vecā nelaime, bet darba atliku likām! Ja mūs neatbalstītu vācieši, būtu daudz grūtāk! Labi! Pie jums? Tik vēlu vēl? Tas ir jauki no jums! Tātad līdz turpmākajam!

Viņš nolika klausuli un pamāja ar galvu Gijomam, kura šaubas bija gandrīz izgaisušas. Protams, viņā galā nebija Lasēns. Tā vārds bija llugerts. Elzasietis.

Tad Rigo palūdza Gijomam parādīt tualetes telpas,

kur nomazgāja rokas un seju. Tieši tad, kad Rigo grasījās sasukāt matus, viņš izdzirda motoru troksni un bremžu čīkstoņu. Soļi, soļu troksnis uz bruģa! Nama durvis ar brīkšķi atsitās pret sienu. Zābaku soļi priekšnamā! Neviena vārda, tikai ātri zābaku soļi un belzieni ar šauteņu laidēm … un nama priekšā motoru troksnis un vācu valodas skaņas.

Tie ielenc namu, tie ir namā, Rosakā uzzibsnīja doma. Viņš paskatījās uz logu. Tas bija pārak augstu.

—  Mierā! Visiem palikt telpā! Ja mēģināsiet bēgt, uz jums šaus! Pārtulkot! — kāda balss kliedza.

—  Silence! Restez ici pour le moment! A la premiиre tentative de fuite, vous serez fusillй!' — tulks acenйs pārtulkoja vāciešu leitnanta vārdus.

—   Kur viņš ir? — leitnants kliedza, viņam aizrāvās balss.

Rigo ieraudzīja spogulī savu seju kaļķa baltumā. «Tas domāts man,» viņš to apzinājās gluži skaidri. Seit viņš nevarēja palikt. Šeit viņu noķertu kā kādu žurku. Viņš dzirdēja viesnīcnieka mierinošo balsi. Viņš sauca Gijomu:

—   Gijom!

—   Garcon!2 — leitnants nikni kliedza un lamāja viesnīcnieku. Rigo zināja, ka nedrīkst vairs vilcināties. Viņam jātiek āra, pirms parādīsies jaunais viesmīlis. Viņš pavēra spraugu, tad atgrūda durvis pavisam un izrneirnuroja ārā. Stikla durvis šķīra viņu no priekšnama. Pie durvīm uz viesistabu drūzmējās vācieši. Pie nama durvīm stāvēja postenis. Turēja šauteni rokās un muguru bija pagriezis pret priekšnamu.

Rigo nezināja, ko darīt. Nevienas durvis … Tad viņš pamanīja kāpnes.

Kāpnes.. . Viņš lēnām tuvojās tām un kāpa augšup. Kāpņu pagriezienā viņu neviens vairs nevarēja redzēt, un viņš tagad traucās augšup, lecot uzreiz pār vairākiem pakāpieniem. Otrā stāvā gaitenis bija tumšs. Viņš skrēja pa to līdz kādam logam. Logs bija ielas pusē, lejā slavēja divas mašīnas ar gaišiem starmešiem, un vāciešu kareivji aizturēja civilos garāmgājējus. Tumsā tik tikko

1  Mierā! Palieciet tepat! Pie pirmā bēgšanas mēģinājuma uz jums šaus! (Franc.) Tulk.

2   Puis! (Franc.) Tulk.

varēja samanīt logu gaiteņa otrajā galā. Rigo skrēja turp. Šeit grīdu neklāja celiņš, zem gājēja soļiem tā čīkstēja. Lejā bija pagalms, aiz tā dārzs ar kokiem. Viņš atrāva vaļā logu un izliecās ārā. Trīs metrus zemāk, un apmēram divi metru attālumā no nama sienas spīguļoja mitrs papes jumts.

Bij,a jāmēģina. Ja tas neielūstu… Bija jāatgrūžas no sienas. Viņš bija jau ar ceļiem uz palodzes, kad dārzā aiz pagalma noklirkstēja plīstošs stikls. Divi, trīs, četras reizes.

—   Sasodīts ar ārā! — kliedza kāds vācietis, un uzliesmoja kabatas spuldze. Kareivis ar visiem zābakiem atradās ar stiklu nosegtā lecektī.

—   Volf! Šurpu! — viņš sauca, un no krūmājiem, asti vēdinot, izlēca aitu suns.

Uz dārza celiņa tai pašā mirklī parādījās trīs četri kareivji. Viņu cilindrveidīgo kabatas lampiņu gaisma šaudījās šurp un turp. Viņi skaļi smēja, redzot, ka kājas augsti celdams, no plīstošā stikla uzmanīgi laipoja ārā viņu biedrs.

Rigo atlēca no loga. iKad viņš gribēja to aizvērt, viņi' apgaismoja nama fasādi, un gaisma ieplūda gaitenī. Viņš satvēra tuvāko durvju rokturi. Noslēgtas!… Citas durvis: noslēgtas! Apakšā no priekšnama tuvojās soļi! Balsis! Starp tām iarī viesnīcnieka balss, kas bija noraizējies par savām slēptuvēm:

—   Šeit neviena nav! … Pilnīgi izslēgts, biedri1 ! …

Atskanēja kāda vācieša atbilde, nikna atbilde, kuru

Rigo, kā paralizēts, atspiedies pret istabas durvīm, nesaprata. Tad runāja tulks, kas sabāra vaimanājošo viesnīcnieku un aizraidīja viņu atpakaļ uz istabu.

Nebija vairs izejas, un skriet vēl vienu stāvu augstāk šķita veltas pūles. Jia Rigo to tomēr darīja, tad tikai pēdējā mirklī. Vācieši kāpa augšup. Trešā stāva gaiteni — tur vairs nebija kāpņu augšup — viņš tumsā uzgrūdās virsū izlietnei. Viņš taustījās ar rokām gar sienu. Apakšā atslēdza durvis. Viņa rokas skāra durvis, meklēja rokturii, atslēgu. It nekā! Dziļa tumsa. Neviena loga. Tikai' siena. Kāda nagla saskrāpēja viņam pirkstus.

Viņš taustīdamies pārgāja otrā pusē.

Māris, tad kādas durvis. Spiediens uz roktura, durvis

padevās! Viņš iespraucās pa tām, un tai pašā mirklī uzgrūdās cilvēkam, sievietei. Tā atkāpās.

—   Andrē! Kas notiek? Vācieši? — runāja baiļu pilna balss. — Ja tie atrod rotas lietu … es klausījos, nodzēsu gaismu … ak dievs, ko lai darām?

—   Klusu! Neviena vārda! Nav ko baiļoties, kundze!

Apspiests izbaiļu kliedziens.

—   Kas jūs esat? — soļi tumsā. — Andrēl

Uzliesmoja maza, ar violetu zīdu apvilkta spuldze uz

naktsgaldiņa. Rigo tuvojās jaunajai sievietei, kas, tērpusies garā naktskreklā, noraidoši! paceltām rokām, šausmās ieplestām acīm stingi raudzījās viņā.

—   Nodzēst gaismu! — Viņš meklēja slēdža pogu, neatrada to un izrāva no sienas blakus gultai kontakta auklu. Sieviele iekliedzās. Viņš aizturēja tai muti un centās pārvarēt tās izmisuma pretestību, klusi drošinot.

—   Nebīstieties, kundze! Es jums nekā nedarīšu! Vācieši meklē mani! Es uzskrēju šeit augšā! — Viņam bija grūti to izrunāt, viņš aizgūtnēm cīnījās pēc gaisa.

—   Esmu franču patriots! No Pretošanās kustības! Makija! Es cīnos par savu dzīvību! Palīdziet man! Noslēpiet mani! 'Kur lai slēpjos?

Rigo juta, ka sieviete, ko viņš bija satvēris aiz abām rokām, vairs nepretojās. Paldies dievam, viņš domāja. Apakšā valdīja troksnis. Kādēļ viņa nerunā? Neviena vārda. Viņš juta viņas ātro elpu, parfīma smaržu.

—   Vai šeit ir kādas durvis? Kāda lūka uz bēniņiem? Kāda slepena telpa?

—   Nē.

Viņa vis<a drebēja.

Ko lai viņš tagad dara? Pa kāpnēm tuvojās soļi.

—   Aizslēdziet durvis! Nelaidiet vāciešus iekšā! Noraidiet jebkādu traucējumu! Jūs esat sieviete! Tas tiem jārespektē!

Sieviete nepakustējās.

—   Durvis! — Rigo lūgdamies izdabūja pār lūpām. Sieviete izrāvās! Viņš mēģināja to satvert, bet neveiksmīgi. Tad viņš izdzirda, ka durvīm aizšauj priekšā aizbīdni.

Vācieši skraidīja pa gaiteni. Tie pieklauveja pie kādām durvīm.

Niknumā pārvērsta sievietes balss, kliedzošs protests, vāciešu atbildes un smiekli.

—  'Ko lai saku?… Ja jūs šeit atrodi… Es esmu Aijēra kundze …

—   Sakiet, ka es jūs apdraudēju ar pistoli! Jums nekas nevar notikt! Saglabājiet mieru! Parādiet savu pārākumu! Esiet īsta dāma! Lai fiašisti to izjūt.

Viņš taustījās virs skapja, meklēja slēptuvi.

—   Kur ir .. . kur varu noslēpties?

Viņa neatbildēja. Viņš atmetās ar ceļiem pret Aijēra kunga gultu. Taustīja zem tās. Ta bija par zemu, lai zem tās palīstu. Tad durvīm tuvojās soļi. Kāds nospieda rokturi. Atskanēja klauvējieni.

—   Ouvrez la portc/'

Rigo noslēpās gultā. Ar steidzīgu kustību viņš uzrāva segu virs galvas un pievilka kājas, lai nebūtu redzamas kurpes.

—   Kas noticis? — viņš izdzirda sievietes bailīgo jautājumu.

—   Tūliņ atveriet! Kontrole! Mājas kratīšana!

«Lēnām, lēnām, mieru!» viņam gribējās uzsaukt sievietei. Bet bija jau par vēlu. Tagad izšķīrās viņa liktenis. Ja sieviete neizturēja, tad visam beigas. Viņš pēkšņi kļuva pavisam mierīgs. Viņam vēl vienmēr palika ampula. Tā bija paslēpta zem ceļa gumijas saitē. Noknakstēja gaismas slēdzis.

—   Vienu mirkli! Man taču jāapģērbjas! — Aijēra kundze atbildēja uz atkārtotu klauvējumu. Rigo juta, ka viņa sakārtoja tam gultas segu un uzsvieda' spilvenu.

Tad viņa atvēra durvis un aizsprostoja ceļu virsniekam, kas gribēja iekļūt istabā.

—  iKo tas nozīmē? Nakts vidū! Vai tā apietas ar dāmu? Ko jūs gribat? Iebrukt guļamistabā? — viņa protestēja un neatbrīvoja ieeju istabā.

Vācu leitnants it kā atvainodamies uzsmaidīja Aijēra kundzei. Viņš kaut ko uzsauca kareivjiem un tad atkal pievērsās jaunajai sievietei:

—  Jūs atļausiet! Mēs meklējam kādu izpletņu lēcēju! Esmu pārliecināts, ka viņš neatrodas jūsu istabā, — viņš

1 Atveriet durvis! (Franc.) Tulk.

pacēla pelēkā zamšādas cimdā tērpto roku, — bet pienākums liek man par to personīgi pārliecināties.

Aijēra kundze pārsteigtā klusēja.

Leitnants iegāja istabā, apskatījās, uz mirkli atvēra skapi, atkal aizslēdza, tad viņa skatiens skāra viesnīcnieka gultu. Viņš pārsteigumā sastinga, pamanot, ka tur kāds guļ. Aizdomu pilns skatiens pārslīdēja pār jauno sievieti, un leitnanta roka tvēra ādas somā pēc pistoles. Aijēra kundze satvēra viņa roku. Viņa vērās viņā lielam, lūdzošām acīm un trīsošo rādītājpirkstu aizlika priekšā mutei.

—   Mans vīrs to nedrīkst zināt! Saprotiet! — viņa čukstēja. Viņas kustības liecināja, ka viņa metīsies zemē un apkamps tā ceļus. Leitnants viņu atturēja. Viņa acīs vairs nebija tik cietas. Plānās lūpas savilkās nicigā smīnā.

Viņš mirkli pavērās viņā un palocīja galvu.

—   J'ai compris! 1

Viņa satvēra to aiz abām rokām.

—   Es pateicos jums, mans kungs! Es pateicos jums!

Pie durvīm virsnieks vēl apgriezās.

—   Deaucoup de plaisir, madame/2 — nesveicinājis viņš aizcirta durvis.

Vienu mirkli Ženija Aijēra stāvēja kā sastingusi istabas vidū, tad viņa piegāja pie durvīm un pagrūda aizbīdni! Viņa izslēdza gaismu pie griestiem. Tad nosēdās uz savas sajauktās gultas.

Pat tagad atceroties Rigo vēl izjuta toreizējo minūšu satraukumu.

Mugura bija vienos sviedros. Viņš vairs neizturēja un pacēla gultas segu

—   Kundze! — viņš lūdzoši čukstēja. — Es pateicos jums, es pateicos jums! — Viņš paguva satvert viņas roku un gribēja to noskūpstīt. Viņa to atrāva.

—   Jurns jāiet prom! Es vairs nespēju. Tas bija par daudz! Ja atnāks mans vīrs! Viņš ir greizsirdigs! Viņš to nesaprastu!

—   Vēl piecas minūtes! Kundze, atļaujiet man tik

1 Saprotu! (Franc.) Tulk.

2 Patīkamu izklaidēšanos, kundze! (Franc.) Tulk.

daudz laika! Tagad jau viss ir labi! Jūs izglābāt man dzīvību! Kā lai jums pateicos, kundze!

Viņš bija piecēlies un stāvēja blakus gultai.

—  Jums jāiet prom! — jaunā sieviete skubināja. — Ja leitnants to pasaka manam vīram! .. . Kā viņš manī paskatījās… es neesmu spējīga to jums izteikt!

Rigo stāvēja pie loga. Tas bija pagalma pusē. Veļas mazgātavas papes jumts bija tālu. Viņš atvēra vienu loga pusi. Sētā viss bija klusu. Un klusu bija arī dārzā aiz pagalma. Tad viņš pamanīja, ka zem kokiem kvēloja cigaretes. Sieviete bija nostājusies viņam blakus.

—   Seit! — viņa iespieda tam rokā virvi. Viņš nobrīnījās, kur viņa tik pēkšņi to sadabūja.

—  Tur apakšā, — Rigo sacīja, un viņa redzēja stāvam kādu dārzā un klusēja.

—   Mums jānogaida, līdz gaiss ir tīrs! — Tikko viņš bija to pateicis, apakšā namā un ārā dārzā atskanēja komandsvilpieni. Dārzā pēkšņi radās kustība. Uzliesmoja cilindriskās kabatas lampiņas, viens no kareivjiem uzsvilpa sunim. Viņi skrēja pa ceļu it kā sacensībās un nozuda aiz nogāzes. Uz ielas palaida motorus, un tumšajā naktī izskanēja komandas.

Kamēr automašīnas-aizbrauca, pagāja vesela mūžība, tā viņam šķita toreiz. Tad viņš piesēja virvi pie loga rāmja. Sieviete piepalīdzēja. Šķita, ka viņa jau daudzreiz to veikusi. Viņš saprata, ka Aijēra kungs bija greizsirdīgs. Līdz šim brīdim viesnīcniekam droši vien bija pilnas rokas darba ar vāciešiem. Bija pats pēdējais laiks pazust. t

—   Tātad! — Roka atrada roku, viņš apkampa sievieti un noskūpstīja mazliet pavērtās lūpas. Rigo izkāpa pa logu un, laizdamies lejup pa virvi, nodomāja, ka vāciešu skaļā aiziešana varētu būt ari tikai veikli izkārtotas lamatas. Bet ceļa atpakaļ vairs nebija. Neatskatījies viņš atstāja dārzu.

Rigo sargājās braukt ar Parīzes naktsvilcienu, kas atgāja 2.20. Viņš neuzdrošinājās pat aiziet pie elzasieša Hugerta. Rigo pavadīja nakti kādā pilsētas būvju valdes mašīnu nojumē starp betona maisītājiem un ceļu ruļļiem, aiz ceļa rādītāju un signālzīmju kaudzes. Tā bija auksta, izmisuma pilna nakts. Viņš sala, ievēroja katru troksni

un satrauktā pusmiegā dzirdēja žurku skrāpēšanos un skrubināšanu.

«Kur es pielaidu kļūdu?» viņš toreiz gudroja. Kā jau pēc stundas vācieši zināja, ka viņš ieradies? Vai viņš vispār bija pielaidis kādu kļūdu? Kādu? Sasper jods, kādu? Jeb vai] viņš būtu iekļuvis pēkšņā trauksmē? Viņš gudroja un gudroja.

Tas iesākās skaisti! Sasodīti skaisti! iKā tas beigsies?

Pēcpusdienā Rigo atstāja Eperneju. Sešpadsmit stundas vēlāk, nekā paredzēts, viņš iebrauca Parīzē. Drīz pēc pusnakts vilciens ieripoja Ziemeļu stacijā. Pie biļešu kasēm stāvēja vācu vērmahta patruļas. Kareivji valkāja tērauda ķiveres. Kādam apakšvirsniekam pie ordeņu izgreznotajām krūtīm šūpojās sudraba plate. Viņi pārbaudīja iebraucēju un aizbraucēju kareivju dokumentus. Viņš izlikās it kā ļoti steigtos mājup. Ātriem soļiem viņš atstāja staciju un gāja pa aptumšotajām ielām, it kā viņam būtu noteikts mērķis. Tikai tad, kad viņš bija drošs, ka neviens neseko, viņš pilnam ļāvās laimes i! zjūtai! , ka beidzot ir atkal Parīzē. Viņš domāja par māti, par dzīvoki1 Kolizeja ielā, par Zuzannu .. .

Nakts vidū viņš nedrīkstēja iet pie «Zila». Tas durtos acīs, un fio visa, kas kaut kā varētu pievērst uzmanību, bija katrā ziņā jāizvairās. Viņam uzbruka svina smags nogurums. Viņš tik tikko neiegāja kādā mazā viesnīcā. Viņa dokumenti bija taču kārtībā. Kārtībā? Varbūt kopš divi trīs dienām vācieši bija noteikuši jaunu zīmogu? Viņš domāja par pagājušo nakti Epernejā.

Virs Sēnas bija sabiezējusi dūmaka, kas noslēpa augsto, veco koku sazarojumu. Bija redzami tikai resnie stumbri un apakšējie zarii. Dūmaka ir laba. Tā apņem, ietin kā šķidrautā. Tu neesi redzams. Dūmaka nav laba. Tu nekā neredzi. Bet jāredz. Nogurums, šāds nogurums ari nav labs. Tu kļūsti tik vienaldzīgs. Tu domā par gultu. Un kaut ari tā būtu lāviņa viennīcā … Nē!

Rigo saslējās. Viņš zināja, ka tālāk lejup, nepilnus divdesmit metrus aiz tilta, kas vēl bija jāpāriet, ūdenī atrodas laivas. Tās bija pieķēdētas un gulēja ciļta citai blakus. Drīz pēc tam viņš nokāpa lejup pa bruģētas nogāzes pakāpieniem, kas bija tikai būvakmens platuma, un ar abām rokām meklēja gredzenu, pie kura ķēdēm bija

piesietas laivas. Tad viņš pievilka laivu, sagrieza sānis un iekāpa. Viņš to atgrūda no nogāzes, tā ka ķēde izstiepās. Pagulēt trīs stundas, trīs stundas …

Rigo vairs nedzirdēja, ka Du Vai de Grace 1 baznīcas torņa stundenis nodārdināja divus sitienus.

1943.  gada 16. marls bija viena no tām neizteicami gaišajām saules dienām, kas Parīzes bagātniekiem atgādināja pirmo reizi padomāt par karstās vasaras tuvošanos un par bēgšanu uz Vidusjūras piekrastes peldvietām. Un arī šogad dažam labam patiktos labāk la cote ā la cote — mainīt jūrmalu pret biržas kotācijām, ja vācu okupanti to atļautu.

Rigo pabrokastoja Arago bulvāri kādā mazā restorānā, kura nosaukums bija «iKatakombas». Vilņš sēdēja pie loga, visapkārt no galdiem vēl nebija novākti krēsli, un viņu apkalpoja kāda samiegojusies virtuves meitene: viesmīlis vēl nebija ieradies, un virtuves saimniece vienā laidā runāja par sarkaniem galdiem un krēsliem, kas šodien pirmo reizi bija jāizliek gar ietvi pie restorāna. Arā gar viesnīcu plūda dzīve. Abos virzienos steidzās kalpotāji, strādnieces, skolas bērni ar kailiem, vēl neiedegušiem ceļgaliem un pirmās agrīnās namamātes, kas mēģināja kaut kur nodibināt rindu.

Kāds piegādes motocikls uz trim riteņiem atpakaļgaitā iebrauca pretējā nama pievārtē. Tas atveda vēl slēgtajam sakņu veikalam spinātus un citus zaļumus un sprakšķinot aizveda augsti sakrautu tukšo kastu kaudzi. Rigo šķirstīja kādu vakardienas laikrakstu, pasauca viesmīli, kas uzbāzīgil oda pēc lētām ziepēm, samaksāja un aizgāja. Viņš vēl nebija salicis nevienu vācieti. Bet tā vairs nebija tā Parīze, ko viņš bija atstājis. Veikalu skatlogi gan .pūlējās saglabāt savu izskatu. Bet pat visveiklāko dekoratoru rokas nespēja noslēpt, ka līdz ar karu un vāciešiem Parīzē bija apmetušies veikalu sargi un tukšums, maketi un īsto preču aizstājēji. Droši vien šis tas vēl būs paslēpts zem veikalu letēm, un nebija nemaz ilgi jāgaida, kad Asaka ielā viņam kāds jauns puisis piedāvāja cūkgaļas konservus, kokaīnu un, kad viņš noraidoši purināja galvu, tad ari zelta dolārus un vācu

1 Žēlastības ieleja. (Franc.) Tulk.

naudu. Jau agrā priekšpusdienā čaklākie melnā tirgus ļaudis kārtoja savus darījumus namu ieejās un uz ietvēm.

Rigo ielēca kādā autobusā un brauca Buloņas virzienā. Tur dzīvoja «Zils». Kad viņš piezvanīja ceturtajā stāvā, durvis atvēra kāda sieviete, kā likās, saraudālām acīm.

—   Es nāku dīvāna dēļ, — Rigo teica un smaidīja Tā bija parole.

—   Ak tā, — sieviete vilcinādamās atbildēja un noslaucīja rokas gar priekšautu. Likās, it kā viņa vēl ko gaidītu. Viņa pētoši paraudzījās Rigo sejā, it kā novērtēdama viņa maksātspējas, un tad atkāpās. — Lūdzu, nāciet iekšā!

Pa šauro, ar skapjiem aizkrauto gaiteni viņš sekoja tai uz dibenistabu. Viņa atvēra durvis, ielaida Rigo pa priekšu un norādīja uz vecmodīgu, ar zaļu plīšu apvilktu dīvānu.

—   Tas ir šeit, mans kungs!… Es tikai nezinu, vai tas jums noderēs. Sānu ruļļi nav noņemami, tātad gulēšanai nav īsti labs, bet sēdēt, sēdēt var gan …

Rigo samulsa un ielaidās sarunās. Varbūt sievietei bija iemesls piedāvāt viņam dīvānu pa istam. Varbūt kāds klausij'Ss aiz durvīm, kuras aizklāja dīvāna augstā atzveltne, kas bija izbalējusi un izrotāta ar baltiem tamborējumiem.

—   Nu jā, — Rigo sacīja, — vai drīkst? — un piesardzīgi apsēdās. — Ziniet, es gan patiesībā meklēju kaut ko tādu, uz kā var gulēt!

—        Tā jau es tūliņ domāju, — sieviete ieminējās,

—   īstenībā tas jau ir tikpat kā pārdots. — Viņas labā roka rotaļājās ar atslēgu saišķi priekšauta kabatā. Viņš domāja, ka sievietei ir ap četrdesmit gadu.

Viņa uzlūkoja Rigo noraidoši, gandrīz vai naidīgi un likās gaidām, lai viņš ietu prom. Viņš šūpojās uz dīvana augšup un lejup.

—   Atsperes ir labas!… Bet pārtaisīt… tas maksā naudu. Un kas man to darīs? … Ruļļi, — Rigo pārbfauca tiem pāri ar roku, — tie jānoņem! — Viņš runāja, lai iegūtu laiku. Tad viņš piecēlās, piegāja sievietei gluži tuvu klāt un klusi jautāja: — Vai varu runāt ar «Zilu»?

—   Zilu?… Kas par Zilu? — viņas acis kļuva

pavisam šauras. Rigo redzēja, ka viņa bīstas. Kādēļ viņa bīstas? Viņa iebraukšana taču bija paziņota viņai. Parole: «Es nāku divāna deļ! .. .»

—   Es pielaižu, kundze, ka tas ir jūsu vīrs… vai atī jūsu dēls!

Sieviete enerģiski papurināja galvu. Rigo pamanija, ka viņas acis nav piesarkušas raudāšanas dēļ. Tās bija iekaisušas Dzeltena ziede lipa skropstās.

—   Mans vīrs ir Saris . .. Bez tam viņš nedrīkst zināt, ka pārdodu dīvānu! Tas ir m a n s dīvāns! Gar to viņam nav nekāda daļa!

Rigo nesaprata, ko atbildēt. Seit kaut kas nesaskanēja! Prātīgākais bija, cik ātri vien iespējams, pazust.

—   Es brīnos, ka jūs pat nejautājat par cenu! — sieviete viņam rupji pārmeta. Viņa gāja uz durvīm.

—   Šādos apstākļos — ne! — Rigo uzpūtīgi atbildēja un sekoja tai. 'Kad aiz viņa muguras aizcirtās durvis, viņš velreiz slepus uzmeta skatienu plāksnītei zem zvana pogas. Uz lētās izkārtnītes, kādas gravieri izgatavo gada tirgos, pasūtītājam turpat pagaidot, bija iegravēts «Saris Kresons», un tur nebija neviena cita vārda. Viņam bija sajūta, ka sieviete viņu novēro aiz durvīm. — Nekaunība! — viņš noteica tik skaļi, ka tai to vajadzēja dzirdēt.: Viņš lēnām devās lejup pa vītņu kāpnēm. Arī pa ielu viņš gāja, it kā viņam būtu daudz laika. Viņam bija sajūta, ka no nama viņu novēro. Pie ielu krustojuma viņš ielēca garāmbraucošā tramvajā. Prom! Tikai prom! Kas tur bija notici's? Sada Krosona pseidonīms bija «Zils». Kādēļ šī sieva ielaida viņu dzīvoklī, tikko viņš iesāka runāt par dīvānu? Ar to viņa pateica — A! 'Kādēļ viņa nesacīja — B?

Vai dzīvokli novēroja? Vai blakus istabā sēdēja gestapovieši? Kādēļ tad tie netvēra viņu ciet? … Vai ļāva viņam diegt prom, lai ar viņa palīdzību atklātu vēl c5tus? … Kāda peleka vieglā mašīna ar franču pazīšanās zīmēm sekoja tramvajam. Kādēļ tā nebrauca garām? Tikai bez panikas, Rigo nodomāja, iespraucās tramvaja iekšienē un nākošajā pieturā izgāja uz priekšējas platformas. Izkāpis viņš pelēko auto vairs neredzēja. Viņš pārskrēja pāri ielai un ienira drūzmā. Dažreiz viņš negaidīti apstājās pie skatloga un spoguļstiklā vēroja, vai

par viņu kāds neinteresējas. Šķila, ka tādu nebija. No kāda ādas jakā ģērbta vīrieša, kas šķita viņam aizdomīgs, viņš atbrīvojās, jo pēkšņi satvēra galvu, it kā būtu kas aizmirsts, tad apgriezās un soļoja pretējā virzienā. Vīrietis nesekoja. Rigo atviegloti uzelpoja, kad pagriežoties ieraudzīja to draudzīgā sarunā ar frizieri, kas stāvēja pie sava veikala telpām.

Ta tik būtu neizdošanās! It kā apburts!… Epernejā viena neveiksme!… Parīzē otra!… Viņam bija v.dots katrā ziņā stāties sakaros ar Sarlu Kresonu, pieņemtā vārdā «Zils». «Zils» strādāja sprāgstvielu rūpnīcā Vācijas tuvumā. Rigo gan bija vēl otra vīra adrese. Bet tā viņam bija jāizmanto vislielākās nepieciešamības gadījumā Ko darīt? Pieteikties pie «Tissus-Frigide» uzticības vīra? Vienkārši iet mājās pie mātes, likties gultā un ļauties Francijas visžēlīgā dieva gādībai? Viņš klejoja bez mērķa pa lielo pilsētu un nedomājot pēkšņi atradās zem Flizejas lauku lielajiem, kailajiem kokiem, kuru ēnu rotaļas viņam bija ļoti patīkamas. Netālu no lēkājošo zirgu skulpturām, kuru augsti paceltās priekškājas balstījās uz augstām pamatnēm, viņš atrada brīvu, viņam labi pazīstamu solu.

«Es nederu šādam uzdevumam,» Riigo domāja. «Esmu neveiksminieks, un būtu bijis labāk likt lēkt Besonam. Tas pazaudēja nervus Breilonas nometnē. Es Parīzē! Kāda tur starpība?»

Pavecāks kungs ar tievu, brūnu pastaigas spieķi apsēdās uz sola. Viņš noņēma platmali un omulīgi sauļojās. .Mirdzēja šķidrā bārdiņa ā la Puankare. Viņš pamāja Rigo ar galvu, kad uzstādīja lieko pieklājības jautājumu, vai esot atļauts šeit apsēsties. Apsēdies viņš pagriezās pret Rigo.

—   Šodien ir skaista diena … Šķiet, it kā šeit viss būtu jaunu cerību pilns, — veoais kungs ierunājās, pavadot vārdus ar galvas mājienu, un tad cieši lūkojās sev priekšā.

—   Pavasara sākums, — Rigo atbildēja pieklājības dēļ.

—  Jā, — vecais kungs sacīja. Viņa glītais spieķis rotaļājās ar kādu savītušu, saplosītu lapu, kas zem sola bija pārcietusi ziemu un Parīzes ielu tīrītāju rosīgumu

—   Tas vēl nav viss!… Es domāju par Staļingradu!

Saule pēkšņi bija gaišāka, šķita, it kā zirgi uz pamatnes saslietos, ka koki jau ir zaļi un vi'ss ir priecīgu krāsu pilns. Liels, balts mākonis peldēja augstu pie debesīm.

Staļingrada …

—   Jā, — Rigo atbildēja. — Staļingrada… — un pēkšņi viņu pārņēma paļāvība. Viņa acis bija plaši atvērtas, it kā tās nekas nevarētu apžilbināt. Tu pateici īstā brīdī īsto vārdu, Rigo pieceldamies pateicīgi nodomāja un sniedza nepazīstamajam roku atvadām. Nepacietība viņam neļāva vairs ilgāk nosēdēt uz klusā sola. Viņam ienāca prātā, ka «Zils», kas strādāja Velicijas uzņēmumā, būs mājās tikai vakarā. Vilspār nav bijis prātīgi jau no agra rīta skriet uz viņa dzīvokli. «Man vēl ir daudz laika, daudz laika. Pietiek laika, ko atdot Parīzei. Parīzei … Esmu jauns, divdesmit gadus jauns, jo to par vecu saukt nevar! Kādēļ Elizejas lauku klusos solus es neatstāju vecajiem? Vēlāk kad būšu piecdesmit gadu vecs, man atliks pietiekami laika še sēdēt…» Ja būtu šeit Zuzanna, tad tas būtu kaut kas cits. Bet Zuzanna šai laikā sēž Herbentīna kunga birojā un varbūt atkal pūlas aizsargāties pret viņa pārdrošo uzmācību. «Rigo — mazais Rigo droši vien ir miris! Ko gan viņš varēja sniegt tik apburošai sievietei1 kā jums, Zuzanna?» Herbentins sacīs. Un Zuzanna varbūt būs mazliet bēdīga. Filips Herbentīna kungs savu mērķi nesasniegs, kaut arī viņš braukā vaļējā kadilakā, ja vien vācieši viņam to nav atsavinājuši. Bet tas bija maz ticams. Herbentīna kungs teicami prata iet līdzi laikam. Droši vien viņa firma bija «karam svarīga» rūpnīca. Sieviešu zīda veļa arī varēja būt karam svarīga, kā vfes, kas bija eksportējams vai rekvizējams. Nē, no jaunā Herbentīna kunga manikirētajiem nadziņiem viņam briesmas nedraudēja. Ar «Canu» tas bija citādi. «Canam», tā viņu sauoa matu dēļ, kas bija melni kā nokrāsoti, melni kā lakrica, varbūt tagad ir izredzes pie Zuzannas. Vai viņš drīkstēja par to ļaunoties? Kur tas laiks, kopš viņa vairs nekā nebija dzirdējusi: par viņu. Un šai drausmīgajā karā bija daudz kritušo, kuriem nebija vārda …

Tad, braucot autobusos, apakšzemes vilcienā un tram

vajā, kā arī ejot kājām, viņš svinēja atkalredzēšanos ar lielo Parīzes pilsētu. Rigo ilgi kavējās uz Austerlicas tilta, kur divas gluži dažādas ainavas satiekas un pāriet viena otrā. Rietumos aiz mirdzošās Sēnas — NotreDame, mūžīgais viduslaiku piemineklis, austrumos — Metro tilta lielais loks, četri pieci vareni fabriku dūmeņi, kuru dūmi, skardami biezi apaugušos krastus, jaucas ar tvaikonīšu dūmiem. Viņš dzirdēja atkal spārnu vēdas, kad putni mazos baros lidinājās virs rāmi plūstošajiem ūdeņiem, dzirdēja ne ar ko nenomācamas dzīvības tūkstoškārtīgo troksni, dzirdēja, kā pulsē dzīvība šajā lielajā pilsētā Sēnas krastos. Un viņš priecājās par garajiem, klusajiem vakariem, kad pilsētas gaisma_ 'atspoguļojas virmojošā straumē, kamēr kaut kur uz ūdens vai pie tumša krasta uzviļņo grūtsirdīga melodijā un izskan naktī kā tāla, vēlīna zvana skaņa. Gaisma? … Sēnas krastos vairs nebija gaismas, Parīze bija aptumšota. Vai arī tās dziesmas apklusušas? Rūpīgi' uzmanoties, lai nepienāktu pārāk tuvu kāds no pazīstamiem, Rigo, krēslai metoties, gāja pa ielu, kur bija dzimis un kur māte un viņš vēl joprojām dzīvoja, — pa Koiizeja ielu. Šķita, ka nekas nav mainījies, ka viņš bijis prom tikai pāris dienu, pāris diemi kalnos kopā ar progresīvās Jaunatnes mājvietas biedriem. Bērni noņēmās ar rotaļu «debesis un elle» un laida vilciņu. Vingrošanas skolotāja un «gaisa fanātiķa» Saloa dzīvokļa logos dzeltenie aizkari plandīja tik ļoti augstu, ka kļuva redzams blakus klavierēm novietotais būrītis ar kanārijputniņiem. 34. numura nama priekšā, tāpat kā vienmēr, blakus šņācošajam, ūdeni izverdošam hidrantam stāvēja spaiņi. Viņš zagšus palūkojās uz namu, kur bija piedzimis. Ceturtajā slāvā divi logi bija atvērti. Mātes guļamistaba … viņa bija mājās. Viņš zināja, ka aizejot viņa nekad neatstāj logus atvērtus. Droši vien viņa sēdēja virtuvē. Ak, ja varētu tagad uzkāpt augšā! «Labdien, imāll … Es, jā gan! Dzīvs?! Skaidrs, ka dzīvs, māt!» Apskaut viņu! Skatīties viņas acis… Sēdēt pie virtuves galda, basām kājām, pirksti uz siltā linoleja, un vērot, kā māte klāj šauro galdu …

«Rīt parit, vēlākais pēc trim dienām man tā .jāiedz. «Zilam» lā jāatved pie manis, jo šeit es nedrīkstu rādīties.»

Pēc vionas stundas Rigo stāvēja pie dzīvokļa durvīm pretī garajam, kalsnajam Sarlarn Kresonam.

—   Es nāku vēlreiz dīvāna dej, es šodien priekšpusdienā to apskatīju …

Kresons, īsts milzts, pusmūža gados, gaišzilām, skaidrām acīm, ar bārdas rugājiem, krunkām pierē, pamāja ar galvu.

—   Lūdzu! — Viņš aizslēdza aiz Rigo durvis. Sieva stāvēja atvērtajās virtuves durvīs.

—   Šis kungs jau reiz te bija, tas viņš ir, — viņa sacīja.

—   Šeit, — Zils sacīja un istabā ar īsu zoda kustību norādīja uz dīvānu, kas tagad vājajā spuldzes gaismā izskatījās daudz patīkamāks nekā pirms pāris stundām.

—   Es jūs pirmīt īsti nesapratu, — Kresons sacīja,

—   es, protiet, vāji dzirdu, tās ir sekas no kādas mazas eksplozijas. — Viņš nolieca galvu sānis, labā auss bija Rosaka pusē.

—   Es nāku dīvāna dēļ, jūs to pārdodot!

—   Nu, tad jau viss ir kārtībā! — garais Kreson= atviegloti teica un uzsita viņam pa plecu. — Bet kād tail bija jūsu vārds?

—   Pauls Rosaks, strādāju pie «Tissus-Frigide >..,

—   To tu, pui's, varēji sacīt tūliņ! 'Kā tu varēji tā sabiedēt manu sievu! — Mani sauc par 2ilu. Tā mani vismaz uzrunā draugi. — Viņi apkampās. Kresons sauca:

—   Sieva! — Tai pašā mirklī atvērās durvis, viņa droši vien bija stāvējusi! aiz durvīm.

—   Sniedz viņam roku, Luize! Viņš tas ir!

Sieviete pastiepa viņam pretī abas rokas. — Jus, jūs… — viņa tam pārmeta. — Es jūs noturēju par spiegu!

—   Par ko? — viņš neticīgi jautāja.

Likdama uz galda pudeli, glāzes un paplāti, sieva sacīja: — Jūs teicāt: «Es nāku dīvāna dēļ!» — «Jūs to pārdodot,» jūs nepateicāt.

Kamēr virtuvē Kresona kundze pagatavoja ēdienu, Rigo ziņoja, ko bija piedzīvojis.

—  To es nesaprotu, — Kresons ierunājās un ar rādītājpirkstu zīmēja uz galda mazus apļus, — mēs taču

noziņojām visu pa radio, ka Eperneja skaitās pie pirmās aizliegtās zonas, pat par vīnu ziņojām, visu … To droši vien vada atkal kāds no angļu … — Viņš neatrada īsto vārdu vai arī negribēja to izrunāt. — Tad man tūliņ… — Viņš atkal sevi pārtrauca, jo pastāvēja nerakstīts likums, ka arī draugiem nav nosaucami citu vārdi.

Kad pēc vakariņām Kresona kundze bija novākusi galdu, viņas vīrs aizdedza melnu Brazīlijas cigāru Viņam droši vien četrdesmit bija jau aiz muguras. Viņš izstiepa garās kājas tālu uz priekšu, kā viņam acīm redzot patika, šad tad paklabinot ar tupelēm.

—   Šonakt tu gulēsi šeit… Rīt es tevi novietošu labā vietā. Tu strādāsi pie Tisī, bet tikai Parīzē. Viss pārējais lad nokārtosies!

Drīz vien viņi sāka runāt par uzdevumu.

—   «VO», — Kresons ieminējās, — tas ir iestidzis pasākums, bez jebkādam izredzēm. Es neticu, ka tu to veiksi, maziais! … Man ar to nelaimējās… un es strādāju uzņēmumā kopš paša sākuma. Ir ari vēl jautājums, vai es panākšu, ka tevi tur pieņems darbā … Tas viss ir cilādi, nekā tie tur viņā pusē iedomājas. Pie joda, pavisam citādi!… Uzdot tādu uzdevumu, tas ir viegli, to var katrs*. Bet to veikt! — Viņš uzpakšķinājia gaisā dūmu mākuli un sekoja tam ar niknu skatienu. — Tie ar saviem padomiem, — Kresons nicīgi turpināja, — «VO» sprāgstvielu noslēpt puķu kastēs, it kā tas būtu tik vienkārši, tur jau nav nevienas puķu kastes… noslēpt zem kanalizācijas šahtas vākiem… noslēpt kurpēs… izvest ārā ar ēdienu podu! Smieklīgi! . .. Pamēģini tikai! Simt gramu! Viņi ziņoja pa radio, ka ar mazāku daudzumu neielaižas! … Simt gramu! … Viņi grib sarīkot karalisko gaisa spēku speciāluzbrukumu … un šī notikuma vispārējā sajukuma laikā jānozūd no uzņēmuma simt gramiem «VO»! Iedomājies, bumbu uzbrukums mūsu sprāgstvielu rūpnīcai! Gliti, vai ne! — Kresons sūca izdzisušo cigāru un tad nolika sakošļāto galu pelnu traukā.

—   Zini, es neesmu nekāds smēķētājs.

Rigo tad palūdza viņam Velicijas rūpnīcas skici. «Zils» atnesa zīmuli un papīru un ar nedaudz drošiem vilcieniem uzzīmēja uzņēmuma iekārtojumu un apkārtni.

Rūpnīca bija trīskārt nodrošināta, teritoriju no apkārtnes norobežoja dzeloņstiepļu sēta, pa kuru plūda augstsprieguma strāva, un četri sargtorņi. Aiz sētas bija plats un dziļš ūdensbaseins, kas vienlaikus kalpoja ari pretgaisa aizsardzībai. Aiz ūdenstvertnes stiepās septiņu metru augsts, ar stikla lauskām noklāts betona mūris, kura uzdevums bija uztvert eksploziju triecienu. Visas ēkas bija vienstāvu, un to izvietojums bija labi pārskatāms. Nebija slepenu kaktu, šauru eju, viss laukums bija betonēts. Nekur nemētājās atkritumi. Ar vārdu sakot, nav nevienas paslēptuves. No trīsdesmit sešiem tur nodarbinātiem frančiem četri, neskaitot Kresonu, piederēja Pretošanās kustības šaurākām aprindām, un tomēr līdz šim nevienam nebija izdevies paņemt līdzi no «VO» kaut mazumiņu, cik to var iegrābt aiz īkšķa naga.

—   Naktī tur viss ir mirdzoši gaišs, vari iedomāties, — iKresons sacīja, kad bija nolēmuši iet dusēt.

—   Mums ir četrdesmit vācu strādnieki, meistari un apsardze, tātad viens vācietis uz vienu francūzi! — Viņš saplosīja zīmējumu mazos gabaliņos, sakrāva pelnu traukā un aizdedzināja. Gandrīz vai1 maigi viņš stumdīja ar pirkstiem šurp un turp degošo, kvēlojošo papīru, līdz viss pārogļojās. Tad viņš pasauca Luizi. Viņa paņēma pelnu trauku līdzi uz virtuvi un atnesa istabā atkal tukšu.

Līdz šai dienai viņš nevar aizmirst šo pirmo satikšanos ar «Zilu». Tā izgaisināja Epernejas nakts bailes. «Savādi,» nodomāja Rigo, ko priekšā sēdošo rumāņu pa daļai apspiestie, pa daļai bezbēdīgie smiekli atsauca tagadnē, «ja man tagad kāds jautātu par galdsegu uz balkona galda, kas atrodas pie Zuzannas istabas, es nevarētu pateikt, kāda tā izskatās. Un pie šī galda es taču esmu sēdējis simtiem reižu. Simtiem reižu, tas vēl ir par maz teikts. Bet Kresonu galdauta rakstu, brūnās puķes un lapas, tās redzu vēl tagad sev priekšā, un ari «asaku akmeni» uz podiņu krāsns dzegas, mazas pārakmeņolas zivs nospiedumu. Priekšnamā pie griestiem pakārto neapriepoto divriteni, puķu podu pie virtuves loga, it neko neesmu aizmirsis, un arī tagad, divtūkstoš metru augstumā virs zemes, es domās esmu tur. Un man priekšā smejas rumāņi'. Viņii uzjautrinās par plikpauri, kopš atklājuši, ka viņš bīstas skatīties lejup. Viņi atkal un

atkal izliekas, it kā būtu tur lejā ko atklājuši, kas jāparāda arī viņam, un, pieliecoties pie mazā lodziņa, viņš katru reizi blisina iacis, it kā redzētu šausmīgu, sāpīgu brūci.»

Viņi vispār nebija nekādi metalstrādnieki. Rigo paskatījās fotogrāfijās, kuras viens no šiem četriem sniedza apkārt. Tur viņi stāvēja kopīgi ar franču kalnračiem, un sejas tiem bija svinīgas, kādas var būt tikai fotografējoties.

Tāpat kā Kresons, Rigo nodomāja. No Sarļa nebija iespējams dabūt izskatīgu uzņēmumu. Viņš vienmēr savilka pagalam skābu seju, «it kā visas pasaules nedienas noturētu kongresu uz manas sejas», viņš pats nesen teica, skatoties Zuzannas piesūtītajā fotouzņēmumā, kur viņš sēdēja uz sola Buloņas mežā.

Labais Kresons! Pagājušos desmit gados viņš tikpat kā nemaz nebija pārvērties. Vakar Rigo bija ceļā pie tā. viņam pretī pa Klišī ielu kaut kas drāza ar divriteni lejup, un tas varēja būt tikai garais iKresons. Ja viņš brauoa ar velosipēdu, tad tas vienmēr izskatījās komiski, it kā kāds joka dēļ brauktu ar bērnu trīsriteni, kāds, kas nezina, kur novietot ceļgalus, lai arī segli būtu nezin cik augsti.

—   Tik tālu nu ir, Sari, rīt izlidoju uz Berlīni!

—   Un? — Kresons bija jautājis, šis «un» bija domāts šautenei.

—   Es taču ņemu to līdz!

—   Izjauktu?

—   Cik iespējams! Sazāģēt jau nu nevaru!

—   Es gan nezinu, Pjer, es te labu galu neparedzu!

—   Es gan! Vai zini, mazais Rigo ir jau kustinājis daudz smagākas lietas!

Kresons sarauca pieri. Šķita, it kā aceņu ietvara loks gribētu rīkoties ar degunu tāpat kā metala spīles ar saburzītajām riteņbraucēja bikšu starām

—   Mana svētiba iet tev lidz, zēn! Tas, ko tu esi nodomājis darīt, ir cēls darbs!… Šautene mieram… Ar labo pārliecību vien to vairs nevar panākt, tas jāsaprot!… Kaut kam jānodrošina miers!… Un mazā cilvēka veto dzird tikai tad, kad viņš prot apieties ar šauteni!

Rigo zināja, ka Kresonam patīk šādi formulējumi 'Kā nenogurdināms aģitators viņš pārvaldīja visas toņkārtas un lādam vīram kā Rigo, kam bija darīšanas ar grāmatām, pie izdevības bija jāparāda, ka prot iedarbīgi izteikties.

Tad Klišī ielā pie ietves notika ilgāka sirsnīga sveicināšanās Nebija pagājušas vēl divdesmit četras stundas, kad atkal reiz piepildījās vecā Kresona paredzējums. Pjers Rigo, «vīrs bez nerviem», par kuru pēc kara kāds amerikāņu nedeļas laikraksts palaida traku notikumu sēriju, bija nožēlojamā kārtā cietis neveiksmi pie kāda maza muitas ierēdņa. Tas noderētu kā virsraksts amerikāņiem, viņš uzjautrināts domāja: «Vīrs ar rētu atbruņo izpletņu Rigo, vīru bez nerviem!»

Šautene bija zudusi! … Kas atliek? Labā pārliecība … Tomēr kaut kas? 'Kaut kas, kā nebija pirms abiem lielajiem pasaules kariem! Kaut kas, kas apbruņots vai neapbruņots sagādāja kara kurinātājiem lielas grūtības. Kaut kas, ko vairs nevarēja neievērot, kas cēlās starojošs kā spoža zvaigzne pie debesīm … Lielā lidmašīna turējās mierīgi un droši gaisa Mākoņos dardēja motori, divi tūkstoši četri simti zirgu pakavu dipoņa, tā spiedās cauri mākoņu ķīpām un noteikti bija dzirdama tur lejā, beļģiešu ciematos Mazie namiņi dusēja starp mežiem un daudzajiem maigajiem pakalniem, kas meta pirmās ēnas; ap tiem vijās ielas un ceļi kā rotaļīgi nomestas gaisa čūskas.

Kopš sirmās senatnes cilvēks pa lielākai daļai ir gājis pa mazākās pretestības-.ceļu, Pjers Rigo domāja. Viņš vienmēr ir izvairījies. No dabas pārspēka un stiprākā varas. Šodien vairs nav nekādu šķēršļu Lielie ceļi virs zemes iet taisni. Un cilvēks vairs neatkāpjas cilvēka varas priekšā Pēc gadu tūkstošiem ilgā tumsības perioda viņš iet taisnā ceļā pretī jaunai dzīvei, kas ir stiprāka nekā nakts un tumsa. Ne tikai tur lejā! Visur! Visos kontinentos . ..

Rigo nemūžam neaizmirsīs tās nakts sarunu, kas notika sestajā nedeļā pēc viņa pirmās satikšanās ar Kresonu

Nedaudz stundu pirms izlidojuma pulkvedis Arnolds. Pretošanās kustības nodaļas šefs Lielbritānijas salā, sacīja Rigo:

—   Precīzi izsakoties, jums ir divi uzdevumi: pirmkārt, atvediet no Velicijas mums 100 gramu «VO», visiem spēkiem gādājiet, lai apspiestu komunistisko iespaidu tnakijā. Komandieru posteņos un centros katrā ziņā jābūt degolliešiem! Kad «VO» afēra ir garām, strādājiet šādā virzienā, ar to jūs pakalposiet tēvzemei!

Ri'go bija beidzis politisko mācību kursu Breitonas nometnē, un jau toreiz viņu mulsināja lielais speķa un laika patēriņš, kādu izšķieda propagandai pret komunistiem un marksistisko teoriju.

—   Vai tu, 2il, esi komunists? — viņš jautāja Kresonam.

—   Ja tu domā pārliecību … tad gan! Bet es vēl mācos. Tas ir tāds priekšmets, ko nevar piesavināties ne ar iemaksām, ne arī ar paceltu dūri! Tu zini, ka esmu ilegālās FKP biedrs. Partija ir tā, kas dod mums spēku. Tajā ir apvienojušies labākie strādnieki, un partijas vadībā mēs cīnāmies par taisnīgu un labu lietu.

Kresons atkal zīmēja mazu apli uz krēsla atzveltnes: tas bija viens no viņa ieradumiem.

—   iKādēJ tev ir tieši šāda pārliecība, 2il? Vai šai stundā r»v svarīgi turēt augstu zilibaltsarkano karogu un nevis sarkano? — Rigo jautāja, pielietodams izteicienu, kāds tam bija iekalts politisko mācību laikā.

Kresons nevilcinājās ar atbildi.

—   Zilibaltsarkano karogu?… Kas tad to tur augstu Francijā? … Tie ir komunisti! Tikai komunisti! … Astoņdesmit procentu no aktīvajiem Pretošanās kustības cīnītājiem ir komunisti! Tas ir neapstrīdami!… Pilsoniskie elementi nometuši šo karogu dubļos, lai ari cik bēdīgi tas izklausās, bet tā tas ir. Valdība, ģenerāļi ir kapitulējuši fašismam, viņi necīnījās un necīnās arī šodien. Viņi saka, ka dzīvei jārit tālāk, un ar to viņi domā savus veikalus, savu namu mājīgumu, savu ikdienu Tiem patīk savs miers un savs vins, un Franciju tie pamet fašistiem. Ar zilibaltsarkano karogu tie dižojas tikai krodziņā pie sava iemīļotā galda, kur nav bīstami, cilājot alus kausus un spēlējoties ar glāžu paliktņiem, taisīt lielo stratēģiju. Bel franču strādnieks, tas nepārdodas, tas ir īstais patriots. Tas tur karogu savās rokās, un neviens nespēj viņam to atraut.

—        Es nepavisam nesaprotu, — Kresons turpināja,

—   kā var vaidēt par fašisma briesmu darbiem un tai pašā laikā slēgt ar fašismu darījumus? Šie mietpilsoņi īstenībā apbrīno šo Hitleru, tie ilgojas pēc spēcīga vīra, kas, tāpat kā šis, tos atbrīvotu no domāšanas. Tie ir pazaudējuši galvu, redzot, ka netiks galā ar neapturamo politisko attīstību. Tagad tomēr nevar vairs izvairīties, un fašistiskie diktatori >nav nekāds atrisinājums! — Viņš bija piecēlies un stāvēja pie bufetes. — Baltu vai sarkanu? — Kresons jautāja, tverot vīna glāzes. Viņš to veica rūpīgi, it kā izvairoties no jebkura trokšņa. Blakus telpā gultā atpūtās Luize. Rigo vilcinājās ar atbildi. Viņš negribēja uzstādīt noteikumus. Kresona seja visa smaidīja. Smaidīja līdzi pat krokas kakla ādā.

—  Šodien ir sestdiena! Mazais, tu vari mierīgi pasūtīt sarkano!

—   Labi! Sarkano! — Rigo kautrīgi atbildēja. Kresons ielēja, bet, kad Rigo gribēja pieskandināt, viņš izvairījās, vēršot skatienu uz durvīm, un glāzīti tikai pacēla. Viņa seja kļuva atkal nopietna.

Kresons pasūkāja nodzisušo cigāru. Tā gals bija sakosts un sakošļāts. Kresons patiešām nebija nekāds smēķētājs. Šai vakarā viņš nebija ticis pat līdz desmitam dūma vilcienam.

—   Es visu mēroju ar kara fakta mērogu, — Kresons tad turpināja mierīgi. — Mazais cilvēks negrib karu, un tomēr tas uzliesmo atkal, Tāpat kā tas pēkšņi notika 1914. gadā … Tātad kādam taču tas jāgrib, jāsagatavo, jāizraisa! Kurš tad tas ir?… Tie ir pasaules varenie! Karš ir veikals! … Veikals grupiņai bagātnieku, nelaime daudzajiem trūcīgajiem visā pasaulē. Tur kaut kas nesaskan. Un kaut kam tur jātop citādam! … Nākotnē kari jāaizkavē! Kad kara uguns iedegusies, tad jau ir par vēlu! To mēs piedzīvojam tagad… Jāgādā, lai tautas neļautu vēlreiz sevi sarīdīt cita pret citu! … Jātrāpa paši cēloņi! … Lielkapitālisms ir viens no tiem! Tam karš ir veikals! … Katra veida fašisms ir otrs! … Tas ari dzīvo no kara!

—   Vai tu netici, ka karu vairs nebūs, ja ideja par Eiropas Savienotajām Valstīm kļūs par īstenību? … Tad

taču nebūs vairs neviena cēloņa! — Rigo atvairīja Kresonu.

—   Nē! Tam es neticu! Vai man tāpēc jāapprecas >ar savu kaimiņu, lai panāktu to, kas būtībā ir kaut kas pats par sevi saprotams, — proti, saticīgu dzīvošanu? Ka fr dažādas zemes, ka pie mums runā franciski un viņā pusē vāciski, las taču nav un vēl nekad nav bijis cēlonis karam. Cēlonis nav pierobežu joslās! Tur augstākais var uzkonstruēt dažus ieganstus vai starpgadījumus! Es tev saku, tiklīdz šis karš beigsies, — un kopš Staļirigradas tas tuvojas savam galam, — es vēl vairāk nekā līdz šim iestāšos par to, lai šādu noziegumu aizkavētu! Galu galā mums taču jāmācās no pieredzes!

—   Labs nodoms vien to nepadarīs! — Rigo iebilda.

—   Kamēr pasaules tautas nebūs vienotas miera nometnē, tikmēr ne! Tik ilgi mieram būs jābruņojas! Lai tas stiprs būtu! Stiprāks par karu!

Kresons apklusa. Viņš bija runājis no visas sirds.

—   Zil! Tu esi radikāls! — Tas nebija pārmetums, bet īsta piekrišana tā arī vēl nebija. Tas nozīmēja, ka viņš pārdomās un iegūs sev skaidrību.

—   Radikāls? … Jā!… Ja tas tev patīk, esmu radikāls. Un pat vēl ne pieliekami radikāls! Pret karu un nelaimi nekad nevar būt par radikālu! Ar pinceti un vates piku nevar aizkavēt tautu slepkavību. Jāizbeidz viss, kas bijia un ir slikts.

Pie durvīm ai: z zaļā dīvāna klusi klauvēja. Luizes kundze sauca:

—   Sari! Pulkstenis ir trīs! Kādēļ jūs strīdaties! Un tik skaļi!

Kresons, vīrs kā milzis ar bērna sirdi, bija pieradis paklausīt sievai. Viņš piecēlās.

—   Kauliņi ir mesti! — viņš smējās it kā atvainodamies. — Pēc trim stundām man atkal jāatstāj gulta!

—   Es vēlētos, ka varētu tevi pavadīt! — Rigo bija atbildējis.

—   Sari, kad jūs ejat gulēt, noliec glāzes nost! —Kresona kundze atgādināja. «Zils» savieba seju.

—   Luizei ir smalka dzirde: tā dzird pat vīna guldzienu! — Kresons sacīja. Jaunais Rigo klusi smējās un

uz pirkstgaliem sekoja Kresonam uz virtuvi. Viņi nomazgājās.

Tad viņi aizgāja gulēt. Kad kļuva tik vēls, Rigo nakti vienmēr pavadīja Kresonu dzīvoklī.

Rigo vēlēšanās iekļūt Velicijas sprāgstvielu rūpnīcā dienu no dienas kļuva nevaldāmāka. Atnāca maijs, jūnijs, jūlijs… vasara Karsta vasara, pie zilajām debesīm saule neizturami dedzināja, un autoriepu profili iespiedās asfaltā ap Triumfa arku Etoila laukumā, tur, kur nepilnu divtūkstoš metru attālumā no Sēnas divpadsmit lielas ielas, kā Vagrama avēnija un Elizejas lauku avēnija, veido zvaigzni. Virs skatlogiem bija uzvilkti saulessargi, un ielu stūros veiklajiem saldējumu pārdevējiem bija darba pilnas rokas. Vācu kareivji svīda savās uniformās. Atnaca septembris, oktobris, un novembri uzsniga pirmais sniegs. Rigo strādāja pie «Tissus-Frigide» un šad tad, kad to prasīja Pretošanās kustības rīkojums, klientu uzdevumā izbrauca uz laukiem, un ar katru dienu pieauga viņa apbrīna un cieņa pret franču strādniekiem, kas pulcējās cieši ap Pretošanās kustības karogu. Viņš bija piedzīvojis tūkstoš piemēru, un katra jauna tikšanās liecināja, ka vecajam Kresonam taisniba, — bet ko tas līdzēja viņam?

Velicijas sprāgstvielu rūpnīcā AAedonas mežā viņš kā netika, tā netika. «VO» kā bija, tā palika vāciešu noslēpums. Viņš regulāri salikās ar māti un ar… Zuzannu! Bet Zuzanna, tā bija nodaļa par sevi! Rigo to novēroja tikai no tāliene^ un, ko viņš redzēja, tas lika sist straujāk viņa sirdij divi iemeslu dēļ. Pirmkārt, tur bija Zuzanna, jauka kā vēl nekad, un tad tas melnais «Cans», kas to vienmēr pēc darba sagaidīja pie kantora. Reiz viņš bija sekojis abiem kādā lielā deju lokālā… Lai gan Rigo nekad neatzītos, viņam tomēr nebija viegli redzēt Zuziannu dejojam un smejam glītā «Cana» rokās, un viņš gandrīz vai būtu parādījies tā, lai viņu pazīst; gribējās vienkārši dejot abiem garām, pavisam tuvu. tā kā tiem viņš katrā ziņā bija jāierauga. Kādu brīdi šī vēlēšanās kļuva tik stipra, ka viņš, cik iespējams, ātri devās prom. Viņš aizdejoja ar savu partneri turp. kur atradās galdiņi, atvainojās, ka viņam jāzvanot pa tālruni, un meiteni vienkārši atstāja stāvam. Šķita, ka Zuzanna

viņu ir aizmirsusi. Bija jāatgādinia sevi Māte izpalīdzēja. Kad Zuzanna to apmeklēja, tā meitenei sacīja:

, — Pjers ir dzīvs. Atrodas vācu gūstā. Atrakstīja man. Seit ir viņa vēstule. — Un Zuzanna lasīja teikumu, kas lika viņai nosarki: «Ko dara mana maza. miļā Zuzanna? Man vienmēr jādomā par viņu. Vai viņa domā ari par mani? Pajautā viņai, mat!» Zuzanna gribēja dabūt viņa adresi.

—   Tagad viņš drīkst saņemt tikai vienu vēstuli, un to es gribu rakstīt, — māte atbildēja, un tad viņas apsēdās un kopīgi uzrakstīja garu vēstuli, ko matē aiznesa viņam nākošajā dienā. Rigo bija satraukts: kā tagad izturēsies Zuzanna. Viņš bija vilies, jo pagaidam viss palika pa vecam. «Gans» vel arvien sagaidīja Zuzannu pie kantora un pavadija viņu uz mājām Vienu nedeļu. divi nedeļas, trīs. Tad kādu dienu «Gans» vairs nebija redzams. Zuzanna bija ļāvusi attiecībām pieklājīgi izbeigties.

Kāds vācu vahtmeistars, kas valkāja zilu zenitartilērijas daļas uniformu, šad un tad apmeklēja Kresonus. Hanss Igharts bija dzimis un audzis Rīzā pie Elbas, viņam bija divdesmit pieci gadi; viņš, kā mierīgs cilvēks, ilgojās pēc mazas saimniecības klusās omulības lielajā Parizes pilsētā. Sais apmeklējumos daudz nerunāja. Igharts franciski prata ļoti maz. Kresoni un Rigo runāja ļoti vāji vāciski. Vienkārši, it kā tas būtu bijis jau kopš seniem laikiem, sēdēja klusu kopā, it kā īstenibā nekas nebūtu sakāms, jo sen viss jau bija pateikts.

—   Es nemīlet la guerre', šis karš ir netaisns un ļauns! — vācietis bieži sacīja. — Bet ko darīt? Es… vēstule… Hitlers… kareivis un tagad Parīzē kareivis! . ..

Dažreiz viņi pajokoja ar to. — Parīze ir skaista! Hans, Vācijā nav nekā tik sk.aista kā Sena…

Viņi zināja, ka viņš nepieļāva noniecināt Rizu un Elbu.

—   Allemagne travailleurs2 , strādnieki pagalam! — kādu dienu Igharts klusi sacīja.

1 Karš (Franc.) Tulk.

2 Vācijas strādnieki. (Franc.) Tulk.

—   O! Nekas nav pagalam! — H<resons protestēja. Viņš negribēja to dzirdēt un pats zināja labāk. Bet viņš bija piesardzīgs un vairāk nekā nesacīja.

Kopš maija vidus Igbarts darināja kādu Hanzas laiku kara kuģi, Kresoni bija skatītājos, un Luizes kundze bija ļoti aizkustināta, kad kādu vakaru pirms Ziemsvētkiem Igbarts iespieda tai rokā šo «Santa Maria». Tikai tad, kad vācu vahtmeistars jau bija aizgājis, Kresons atklāja, ka kuģa kravas telpa zem burām bija atverama. Tur atradās desu konservi, tabaka un konfektes.

—   Vai viņam ir kāds iemesls mani nonāvēt? Uz tevi šaut? — kādu dienu pēc tam «Zils» atkal atsāka sarunu par veco tematu. — Vai viņam jebkad tāds iemesls ir bijis? Vai mums tāds ir? Kas viņam ir iestāstījis, ka mēs esam viņa ienaidnieki? Imperiālisti, fašisti! Tie, kas iedzīvojas no kara! Saujiņa cilvēku! Un miljoniem roku nevarētu iekarot mieru un brīvību!?

«Zils», starp citu, bija ļoti aizņemts ar sagatavošanos «D-dienai», kas šķilta nākam tuvāk par tik, par cik pavirzījās uz priekšu Sarkanā Armija. Bieži vien līdz vēlai naktij viņš sēdēja ar biedriem savā dzīvoklī un pārrunāja ar viņiem partijas norādījumus. Rigo piedalījās šais apspriedēs. Viņš bija jāiesaista arī «D-dienas» akcijās. «Zils» un viņa grupa bija saņēmusi no partiļjas uzdevumu uzspridzināt kādu vāciešu transportam ārkārtīgi svangu tiltu. Viss bija noteikts līdz pēdējam sīkumam. Par iļ)īti vāciešu stingrajai tilta apsardzībai, «Zils» un viņa biedri izpildīs savu uzdevumu, ja partija dos signālu.

Kādu dienu, t. k, 1944. gada 3. janvārī, montieris Pauls Rosiaks beidzot taču bija licis Velicijas sprāgstvielu rūpnīcas personālbirojā un ar pūlēm apspiestā satraukumā stāvēja pie virsleitnanta Cadvacka rakstāmgalda. Transporta kolonai bija atkal vajadzīgs kāds vīrietis. Ka šis vīrietis bija Rosaks, par to tam bija jāpateicas vahtmeistara Igharta ieteikumam, ugunskrustiešu organizācijas apliecībai, kas galvoja par viņa uzticamību, un Sarla Kresona sniegtajai izziņai.

—   Tu labs travailler', tu boti manger2 , beaucoup

' Strādnieks. (Franc.) Tulk.

2   Labi ēst. (Franc) Tulk.

d'argent, compris '? Saprati? — vācu virsnieks runāja, dzīvi žestikulēdams, it kā bīdamies, ka viņa vārdus varētu nesaprast. Pie tam bija zināms, ka Cadvackis, tautas izglitības padomes loceklis, franciski prata ļoli labi, bet tikai izlikās. Viņš bieži vien klaiņoja pa uzņēmumu un visur visu noklausījās.

Rigo novietojās neprecēto barakā un vēl tikai retumis redzēja «Zilu». Drīzi vien viņš nodibināja sakarus ar visiem četriem aktīvajiem Pretošanās kustības dalībniekiem. Tika ievērota piesardzība, un tādēļ viņa attiecības ar pārējiem bija jo sirsnīgākas un biedriskākas. Viņš iekrāva gatavās granātas, izcēlās ar savu labo roku daibu un pēc divi mēnešiem pirmo reizi1 ieraudzīja «VO». Kā smilšpulksteņa smiltis, kas izlemj kāda lTkteni, no lielas vieglmetala tvertnes nepārtraukti bira pelēkdzeltens, melni plankumains pulveris, mērinstrumenti kontrolēja un reģistrēja tā gaitu, svari precīzi uzrādīja daudzumu. Izmeklēts personāls uzmanīja katru darba procesu. Pastāvīgas kontroles, biežas pārbaudes izlases kārtībā un vienmēr jauni, pirmajā mirklī šķietami muļķīgi, tomēr labi aprēķināti un ar vācu pamatīgumu izdomāti drošības pasākumi atņēma Rigo pirmo trauksmaino cerību piedzīvot savu nolūku realizēšanos. Tagad darbā viņš bieži vien bija mazajās pildīšanas telpās, bet ko tas līdzējai Viņš neredzēja nevienas iespējas, kā izkļūt ar «VO» no rūpnīcas.

—   Tu jau negribēji ticēt, — Kresons ieminējās.

—   Tagad tu pats redzi!

Vīriem barakā — ieskaitot Rigo, tur bija divdesmit četri — katru rītu un katru vakaru bija jānodod savs apģērbs 2. tērpu telpā. Tur to pieņēma un ieslēdza kāds apakšvirsnieks, kam, kā likās, bija sevišķa patika parakņāties pieņemtajā apģērbā. Precētiem vīriešiem bija cita tērpu telpa, kuru apzīmēja par 1. kameru. Rītos agri un pēc darba beigām, kopš trūka izejvielas, strādāja tikai vienā maiņā, apģērbus skaloja zem dušas vairāku esesiešu uzraudzībā. Durvis uz tērpu telpām bija noslēgtas. No mazgātavas puses durvīm nebija roktura. Blakus telpā strādnieki saņēma savus darba kreklus un darba uzval-

' Daudz naudas, saproti? (Franc ) Tulk.

kus, kas tur pēc darba beigām bija atkal jānodod. Mazgātavas personāls mēdza atkal un atkal negaidīti pārmeklēt strādniekus. Sanitārā punkta telpās atradās pat rentgena aparāts. «VO» bija indīgs Sī ipašiba nevienam nebija noslēpums. Svešām personām nedeva atļauju apmeklēt rūpnīcu. Visur bija stiepļu žogi un posteņi, un mazgātavā blakus logiem, kur nācējiem un gājējiem bija jaļaujas pirmajai vai pcdejai pārmeklēšanai, karajās palielināta ģīmetne, kurā bijia redzams miris vīrs, kas uzņēmuma filiālē bija mēģinājis paņemt līdzi «VO». Mironis bija piesiets pie staba. Zem tā puslokā bija rakstīts ķeburainiem burtiem: «Tā mirst noziedznieki!»

Pierunāt sardzes personālu nebija iespējams. Tas nebija izdevies arī 'Kresonam un pārējiem. Ko tas arī līdzētu, ja kāds piemiegtu abas acis. Bija jāpiemiedz četrdesmit acu pāri!

Vai vismaz pieci seši…

Un tas nekādi nebija iespējams.

Rigo izmisis meklēja izeju. Meklēja plaisu šai «podā», tā viņi sauca sprāgstvielas rūpnīcu mežā. Lai gan ceļš šurp vispārējai satiksmei bija slēgts, tomēr vēl arvien šeit iemaldijās sēņotāji un malkas vācēji; lai šos nezinātājus garāmgājējus maldinātu, virs ieejas rēgojās liela izkārtne: «Sodāmo civilistu darba nometne — Grozu un kastu fabrika». Ar to droši vien gribēja izskaidrot četru sargtorņu vajadzību, kā arī attaisnot stingro izolāciju.

Viņš — Pjers Rigo neatlaidās. Viņš uzmeta plānus un tai pašā mirklī tos noraidīja kā nederīgus. Kur atrast vājās vietas? Vācieši gan bija stāvokļa kungi, bet kopš austrumos notika nepārtrauktā «frontes saīsināšana», viņi vairs nejutās tik droši kā agrāk, nejutās vairs tik pārliecināti par uzvaru. Pirms gada vēl nebūtu bijis iespējams inscenēt vajadzības gadījumā piecminūšu streiku. Klusu demonstrāciju par «vācu un franču saprašanos», īstenībā protestu pret šo karu, pret vāciešiem. Vācieši gan labi zināj.a, ka šai franču uzticības vīra pieteiktajai «simpātiju demonstrācijai» ir pavisam cita devīze, bet viņi jau bija pārāk nedroši, lai vērstos pret to.

Vai tā bija viena no vājām vietām?… Jā, bija gan.

^Bet ar to vēl nevarēja «VO» nogādāt ārpusē. Kur vēl

bija šāda vāja vieta?… Jefreitors Stenclers bija liels sieviešu draugs. Bet šei't nebija sieviešu. Tad vajadzētu viņa deļ iesaistīt kādu aģenti. Līdz tā gūtu kādu panākumu, karš droši vien būtu jau sen garām, bet tagad bija svarīga katra diema, katra stunda. Ighards labi sapratās ar Kresoniem. Bet Ighards nebija uzpērkams. Kas vēl varēja būt? . .. Sanitārdienesta jefreitors Sendlingers, nesen te ieradies, nekā neprata no sava darba. To viņi nesen bija redzējuši, kad tam kāds no viņiem bija jāpārsien. Vai te būtu saskatāma vajadzīgā vieta?… Jā! Un tad kādu dienu tieši darba gaitā radās plāns, kas izmantoja abas šīs vājās vietas. Viņu nodomu izvešanai pirmo soli spēra Kresons. Viņš aizgāja pie franču strādnieku uzticības vira šinī uzņēmumā.

—• Sarīkosim rīt piecminūšu streiku! Informē vāciešus! Sākums tieši piecas minūtes pirms pusdienas pārtraukuma.

Vāciešiem nebija iebildumu.

Tagad bija svarīgi, lai Sen-Lazāra slimnīcā viss norisinātos tā, kā bija norunāts ar uzņemšanas nodaļas darbinieku. Kā visam jānorit Velicijā, tas bija skaidrs. Ja tikai…

1944. gada 4. aprīļa diena nebija no gaišajām. Šķita, ka būs lietus, tomēr nelija. Viņš — Pjers Rigo paļāvās uz Kresonu, uz sanitāru Sendlingeru, kas nekā nenojauta, un uz savu laimi. Viņš nebija māņticīgs, bet šorīt viņš uzmanīja, lai no barakas gultas izkāptu ar labo kāju. Stunda pēc stundas lēnām aizslīdēja pagātnē. 11.30 Rigo neuzkrītoši pamāja Kresonam. Tas nozīmēja: man klat 100 g «VO». Linu maisiņš ar sprāgstvielu bija piestiprināts ceļa locītavā, turpat, kur kādreiz bija noslēpta ampula.

Piecas minūtes pirms divpadsmitiem franču strādnieku pārstāvis pielika divi pirkstus pie lūpām un nosvilpa.

—   Biedri! Apliecinot mūsu saprašanās gribu, mes, brīvie frančī, pārtraucam darbu uz piecām minūtēm!

Telpā visi stāvēja pie saviem darbgaldiem Viņu sejas bija nopietnas. Šķita, ka daži tur rokās zilibaltsarkanu karogu un ka sarkanums gaiši mirdz … Rigo turpināja strādāt, it kā nekā nebūtu dzirdējis.

—   Rosak! Mēs streikojam! — Kresons nikni sauca,

—   Jāsmejas par jūsu streiku! … Plukatas tādii! — viņš nekaunīgi atbildēja.

Viņam draudoši tuvojās Kresons. Tam rokā bija smaila vīle.

—   Izbeigt, es saku! — Kresona seja bija bāla kā krīts.

—   Liec mani mierā! — Rigo ar negaidītu triecienu atgrūda Kresonu. Pirms paguva piesteigties pārējie, iedegās kautiņš, un 'Kresons iedūra viņam ar vīli vienu, divi, trīs refees. Kad pārējie kliegdami! atrāva Kresonu un saturēja to aiz rokas, Rigo sagrīļojās un tad noslīga gar sienu uz grīdas: viņam pie kreisās rokas un plecu augstumā pie krūtīm krekls bija sarkans no asinīm. Tas viss notika tik zibenīgi, ka vāciešu sardze attapās tikai^agad. Kāds vicināja pistoli pie Kresona sejas. Darba biedri vēl arvien stingri turēja 'Kresonu, jo nezi'nāja, ka tas viss tā ieplānots, un Kresons vēl joprojām trakoja.

—   Rosaks nestreikoja! Viņš nav par saprašanos! — kāds kliedza.

—   Saprašanās!… Mānīšanās!… Saki labāk, — viņš negrib krāpt! — vācu oberjefreitors nikni nokliedza un gāja pie pārējiem, kas nopūlējās gar Rigo. Viņi noplēsa tam kreklu. Ievainots bija kreisais plecs un kreisā roka. Trešais dūriens bija noslīdējis garām. Viens no vāciešiem piezvanīja un pieprasīja sanitāru.

—   Aizvest! — oberjefreitors nokomandēja, un Kresonu izveda no telpas.

Sanitārs Sendlingers atsteidzās ar savu pārsienamo materiālu kasti. Rigo sēdēja uz ķeblīša. Pārējie bija sastājušies ap viņu. Viņš neatbildēja Sendlingeram un bija aizvēris acis. Tikai tad, kad sanitārs nobažījies jautāja, vai neesot vēl kur citur ievainots, viņš papurināja galvu.

—   Vai ar to vēl nepietiek?

Tagad viss atkarīgs no Sendlingera. No Sendlingera un Surzo. Surzo izmēģinājās apturēt asinis. Viņš ar tām notraipīja Rigo vēl vairāk.

—   Tas cilvēks taču noasiņo. Vai jūs to neredzat! — viņš pēkšņi' kliedza. Sendlingers knibinājās ap krūšu pārsējumu.

—   Tūliņ uz slimnīcu! Sanitār!… Nedrīkstam zaudēt nevienu minūti! . .. Pagaidu apsēju un tad tikai žigli prom! — Viņš palīdzēja sanitārā dienesta jefreitoram pārsiet.

—   Tas ir vislabākais! — Sendlingers piekrita un pievērsās oberjefreitoram. — Neizskatās labi! Šis vīrs jānogādā slimnīcā! Ievainojums ir pārāk nopietns! Tur vajag ārstu!…

Parādījās virsleitnants Cadvackis.

—   Varat būt pavisam mierīgi! Motocikls būs tūliņ klāt! — viņš sacīja franču strādniekiem, kas ar Surzo priekšgalā satraukti viņu uzrunāja.

—   Atnesiet viņa apģērbu! — oberjefreitors sauca.

—   Es dodu viņam savu jaku! — Surzo jau to noģērba.

—   Nē! — iekrita starpā virsleitnants Cadvackis, kam šķita, ka pienācis īstais brīdis cēlam žestam. Viņš pievērsās kādam kareivim. — Dodiet viņam manu mēteli! — Tad, pāris sekundu nogaidījis, palūkojās apkārt. — Bet tas, diemžēl, ir noliegts! Izdodiet viņam no noliktavas kādu franču gūstekņu mēteli. Smagil ievainotos nepārģērbj! — viņš pievērsās sanitārā dienesta jefreitoram Sendlingeram. — Jūs te mīņājaties un visu mierīgi noklausāties. Atnesiet mēteli!

Pēc divām minūtēm motocikls WH 15 628t nekontrolēts izbrauca pa vārtiem. Blakus vāģī aizvērtām acīm bija atlaidies Pjers Rigo. Krūtīs sirds neganti dauzījās. Kad viņš atvēra acis, viņi jau bija uz gludā ceļa ārpus Medonas meža.

Franču Sen-Lazāra slimnīcā viss norisa, kā paredzēts.

Kad Rigo ar uzņemšanas nodaļas darbinieku palika istabā vieni, tas paņēma no Rigo maisiņu ar 100 g «VO».

Brūce rokā nebija bīstama. Ievainojums plecā bija nopietnāks, nekā no sākuma izskatījās. Bija jābīstas no infekcijas. Pēc 14 dienām «Paulu Rosaku» ierakstīja no Sen-Lazāra slimnīcas. Ap šo laiku 100 g «VO_» jau atradās kādas laboratorijas seifā Sautemptonā. Ārsts bija atzinis Rigo kā darba nespējīgu uz astoņām nedēļām.

Uz karstām pēdām no darba atlaida Kresonu. Viņam pret atlaišanu nebija ko iebilst.

Pjers Rigo turpināja agrāko darbu. Viņš strādāja pie «Tissus-Frigide», urbās grāmatās un lekciju burtnīcās,

kā arī sarakstījās ar Zuzannu. Kopš maija vidus visa Pretošanās kustība bija trauksmes stāvoklī, un vēlreiz bija jāpiedzīvo satraukuma pilnas dienas. Vienā no tām franču civī 1 tiesā Rigo ka liecinieks iestājās par Šarla Kresona attaisnošanu apsūdzībā par smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Kāda cita neizdzēšami iespiedās viņa atmiņā, kad biedri makijā skaidri un gaiši viņam pierādīja, ka angļi atteikušies iepazīstināt savus padomju sabiedrotos ar «VO» analīzi. Tad viņš lūdza uzņemt viņu FKP. Tas bija atteikums tiem, kurus viņš ilgu laiku uzskatīja par saviem īstajiem sabiedrotajiem, tiem, kam viņš iznesa no Velicijas «VO», un tas bija cieņas apliecinājums visiem tiem, kas, tāpat kā franču komunisti, cīnījās visā pasaulē par strādnieku taisnīgo un patieso lietu. Viņš ilgi bija ticējis, ka cilvēkam pietiek ar tēvzemes mīlestību un -ar gatavību tēvzemi aizstāvēt. Tagad viņš zināja, ka ļoti svarīgi apvienoties ar visiem tiem, kas to pašu gribēja, apvienoties vienā lielā frontē, kurai virzienu un spēku deva partija.

1944. gada 5. jūnijā kāda balss pēkšņi pārtrauca radio ziņas, ko bībīsī pulksten 21.00 raidīja franču valodā. Tā lēnām diktēja šādus teikumus: «Mēs noraidām speciālziņojumu: «Uzmanību! Eilina prec Jozefu!» Es atkārtoju: «Eilina prec Jozefu! Kompass rāda uz ziemeļiem!» Es atkārtoju: «Kompass rāda uz ziemeļiem!»»

Tas bija «D-dienas» signāls. Šai naktī piectūkstoš franču no pagrīdes kustības pārgāja uzbrukumā. Viņi spridzināja ar TNT tiltus, pārrāva dzelzceļlinijas vairāk nekā piecsimt vielās, sagāzās dambji, lokomotīves uzskrēja uz šķēršļiem, koki nogāzās uz ceļiem, pārrautie telefona vadi nokarājās lejup, vērmahta noliktavas un munīcijas krājumi uzsprāga gaisā. Vārdi «Eilina prec Jozefu! Kompass rāda uz ziemeļiem!» bija kaut kas vairāk nekā tikai signāls franču Pretošanās kustības cīnītājiem. Tā bija atteikšanās no neveiksmīgā plāna ļaut noasiņot Padomju Savienībai šausmīgā cīņā ar fašistu karamašīnu. Bibīsī speciālziņojumu izraisīja Sarkanās Armijas uzvarām vainagotie uzbrukumi.

Naktī uz 1944. gada 6. jūniju Pjers Rigo piedalījās šais spraigajos notikumos. Viņi spridzināja tiltu. Pēc četrām dienām vācieši apcietināja viņa grupu.

«Žilam» izdevās izbēgt.

Sešas nedēļas Rigo nosēdēja Parīzes Santē cietumā kādā pārpildītā kamerā un ne reizes netika nopratināts. Tad kopā ar pārējiem viņu pārvietoja uz Kompjenas koncentrācijas nometni'. 1944. gada 11. oktobrī sakarā ar gestapo akciju «Pavasara vējš» viņu nogādāja Saksenhauzenas koncentrācijas nometnē Vācijā.

Viņš uzzināja, ka 58 izolācijas blokā iesprostoti vairāk nekā simt vācu un ārzemju antifašistu. Nometnē viņi bija organizējuši pretestību, nodibinājuši nacionālas komitejas, cīnījušies pret esesiešu akcijām, asociāliem elementiem un profesionāliem noziedzniekiem.

'Krēslai metoties, no galvas līdz kājām apbruņoti, esesieši izveda no nometnes divdesmit septiņus politiskos aktivistus.

Sai vakarā no esesiešu šāvieniem saļima divdesmit septiņi nelokāmi antifašisti.

Vācieši', poļi, čehi, krievi un franči Rožērs Robins, Andrē Reržerons un kāds sešpadsmitgadīgs zēns no Normandijas, kura vārdu viņi neuzzināja.

Rigo strādāja darba komandā ārpus nometnes un tur iepazinās ar Ferdinandu Langpolu, kas tur bija kādas Berlīnes būvfirmas smagās transporta mašīnas šoferis. Kādu dienu Langpols iespieda viņam rokās mazā formāta nelegālo Humanite. Tā gāja no rokas rokā, tāpat kā vēlāk lielā slepenībā šautene ar numuru 25262, ko viņi atrada izjauktā veidā būvvietā Langpola «piemirstajās» divi benzīna kannās un noglabāja zem savu baraku gridas. Sarkanās Armijas lielais uzbrukums piespieda vāciešus atstāt Saksenhauzenas nometni. 1945. gada 21. aprīļa rītā, pulksten divos, sākās tuvu pie divdesmit piecu tūkstošu vīriešu un piecu tūkstošu sieviešu nāves gājiens nezināmā virzienā uz Meklenburgu, Pomerānijā.

Rigo to vidū nebija.

1945. gada 22. aprīlī Sarkanā Armija ieņēma Saksenhauzenas koncentrācijas nometni.

Viņš un biedri izgāja pretī atbrīvotājiem. Ieraugot pirmos padomju kareivjus, viņi sauca: «Staļins!» Viņš — Pjers Rigo vicināja sev virs galvas šauteni Nr. 25262, it kā tā būtu karogs. Viņš to nolaida lejup tikai tad, kad

atbrīvotāji un_ atbrīvotie — padomju cilvēki, franči, vācieši apkampās…

Atgriešanās Francijā. Šī kara lielais brīnums: nesagrautā Parīze. Atkalredzēšanās ar mātii, ar Zuzannu, kas viņu tur par kara gūstekni. Lielais pārsteigums: laikrakstā «Le Patriote Resistance» viņš 1949. gada 4. martā ieraudzīja Ferdinandu Langpolu kādā vācu Pretošanās kustibas cīnītāju fotogrāfijā, kas attēloja tikšanos kādreizējā Saksenhauzenas koncentrācijas nometnē.

Bija savas pūles, kamēr ar FIR starpniecību uzzināja Langpola adresi. Kopš 1950. gada rudens viņi sarakstījās.

Un tagad vitņš ir visīsākā ceļā no Parīzes uz Berlīni. Lido pie Ferdinanda. Bez šautenes…

Pagātnes ēnas izbālēja tāpat kā mākoņu lentas, kas tagad caurspīdīgas kā bezgaligs, tik tikko jaušams plīvurs ļāva saskatīt zemi) dziļi apakšā. Pelēku, zaļu un brūnu. Sadalītu. Bet ne visiem …

Viņi pārlidoja sagrauto Ķelni. Novākto drupu laukumi izskatījās kā milzīgi tīrumi namu jūrā. Reina bija kā Sena. Vācija bija kā Francija, Beļģija. No lidmašīnas nebija redzama neviena robeža, un pēdējā karā sasistie forti izskatījās kā nelaimīgās pagātnes netīrie traipi.

Drīz vien apakšā zeme ietinās vieglā dūmakā, krāsas un ēnas saplūda viena otrā, it kā slēpdamās no tuvojošās nakts.

Pjers Rigo lapoja kādu ilustrētu žurnālu; bet attēli žurnālā nesaistīja viņa interesi. Domas ir tūkstošreiz ātrākas par lidmašīnu, par šo krietno «Iļjušinu», tās ir ātrākas par gaismu, kas no Saules atskrien lidz Zemei astoņās minūtēs. Un Rigo domas aizsteidzās priekšā ātrajam lidojumam, tās jau bija jaunajā Berlīnē… Viņš jau bija daudz dzirdējis par to. Tagad viņš to redzēs… Pēc divām stundām lielā lidmašīna jau ripoja pa Šēnefeldes lidlauku. Pavadone palīdzēja dāmām sagatavoties izkāpšanai.

Pjers Rigo pamanīja starp sagaidītājiem Ferdinandu Langpolu. Ferdinands tuvojās Rigo, kad tas kāpa lejup pa kāpnītēm. Cilvēku sagrābj īpatnēja izjūta, kad zem kājām tam pēkšņi ir atkal ciets pamats. Bet, atgriežoties atkal pie atstātās zemes, francūzis nepaguva atdoties šai

drošības izjūtai. Langpols viņu satvēra pie krūtīm un purināja šurp un turp.

—   Vecais zen! Ferdinand! Cik tu resns! — Rigo samulsis ieminējās.

—   Oai, oui!1 — Ferdinands attrauca franciski, viņš nesaprata Rigo vārdus, lai gan bija beidzis franču valodas kursus.

—   Trēs bieti! Et vous? Atissi?.. ,2

—   Es resns? Skaties tik, ko? — Rigo pārsteigts jautāja.

—   Jā, jā! — Langpols apgalvoja.

—   Noti, non! — Rigo atteica un pieķērās Langpolam zem rokas, kas vilka viņu prom.

—   Comment ga va? Comme.nl ceļa va-t-il!3 — francūzis jautāja. Langpols saprata, ka Rigo apjautājas par viņa veselību. Viņš vienkārši nonāca līdz izmisumam, jo velti pūlējās atminēt iemācīto atbildi.

—   Moment, rnon cher ami!4 — viņš momentu izrunāja kā vācietis Vācijā un rāva ārā no mēteļa kabatas savu valodas rokasgrāmatu. Tur Langpols atrada atbildi: — Mērci, elle se porte ā merveille! — Tas nozīmē: «Pateicos? viņai klājas ļoti labi!» Langpoki skatiens bija pārslīdējis vienu rindu zemāk, nekā bija vajadzīgs.

«Nu, nu,» Pjers Rigo nodomāja, «es taču neapjautājos par viņa sievu,» — un viņš uzsita Langpolam pa plecu. — Es priecājos! — viņš sacīja vāciski.

Viņi soļoja uz lidlauka ēkām, kuru logi bija spoži apgaismoti. Pjers Rigo domāja par šauteni, kuras viņam vairs nebija.

—   Je voulais…5 — viņš atjēdzās, ka otrs taču nesaprot viņu, un mēģināja, ar rokām atdarinot šauteni, darīt saprotamu notikušo.

—   Saprast? … Pagalam!

Langpols norādīja uz mašīnu lidlaukā.

1 Jā, jā! (Franc.) Tulk.

2 Ļoti labi! Un jūs? Tāpat? (Franc.) Tulk.

3 Kā tad, kā tad tev klājas? (Franc ) Tulk.

* Vienu momentu, mans miļais draugs! (Franc.) Tulk.

6 Es gribēju. (Franc.) Tulk.

<rCompris.' Mašīna pagalam? — viņš noteica ar izbrīnu.

—   Noti! — Rigo purināja galvu, tad viņš kustināja labās rokas rādītājpirkstu, it kā tas būtu pie šautenes mēlītes. — PengU Pagalam! Arme confisquйe/2

—  A! — Saprotu, mans draugs. Trиs bien!3 — Langpols skaļi smējās.

Neko tu neesi sapratis, Rigo nodomājia un izmisis smējās līdz.

Pie barjeras viņi šķīrās, Langpols norādīja pa kreilsi uz auto novietni pie tuvējās ielas. — Voilа!*… Es gaidīt!

Rigo palocīja galvu. Muitas telpā viņš palaida sev priekšā melni tērpto dāmu. — Aprиs vous, madamel5

Formalitātes nokārtoja gludi un ātri. Sieviete runāja vāciski.

Viņam bija laika papētīt jaunā vācieša seju. Tā bija zemnieku zēna seja. Seja, kas saderēja ar izbalējušu salmu cepuri1 un kailām, brūni iedegušām krūtīm. Pirms divi gadiem vi'ņš vēl ir gājis pakaļ arklam, Rigo domāja. Tagad viņš stāv šeit, valkā formas tērpu. Viņš zina, kādēļ Viņš zina, ka tam tā jābūt. Neviens viņu nespieda. Neviens un nekas cits kā laiks, kad pirmo reizi mūžā ir kaut kas ko aizstāvēt: miers! Droši vien puisis izskatās līdzīgs savai mātei. Tai jābūt mazai, -agri novītušai, izvārdzinātai sievietei. Ar daudzu zilu rievu izvagotām rokām, ar nodilušu laulības gredzenu, ko vairs nevar novilkt no pirksta pāri locītavām, jo pirksti ir savilkti greizi. Cik mierīgas ir viņa kustības. Dažreiz vakaros, kad viņš atrodas plašā lidlauka malā, viņu pārņem ilgas pec ciema, pēc laukiem.

Tādu Rigo iedomājās jaunekli, kam būtu jālieto viņa šautene . ..

Jaunais policists pievērsās Pjeram Riigo un isu mirkli pārbaudīja dokumentus.

«

1  Es saprotu. (Franc.) Tulk.

2   Šautene konfiscēta! (Franc.) Tulk.

3   Ļoti labi! (Franc.) Tulk

4   Lūk! (Franc.) Tulk.

6 Es pēc jums, kundze! (Franc.) Tulk.

>

—   Vai jums ir kas muittojams? Kaut kas, kas pakļauts kontrolei? Ieroči, ķimikālijas un tā tālāk? — viņš jautāja nevainojamā franču valodā un nolika čemodānu uz letes.

Rigo pabīdīja čemodānu un portfeli uz policista pusi.

—   Nē! Man gan bija ierocis… šautene! Bet to man noņēma Buržē lidostā!

Izdzirdot vārdu «šautene», ierēdnis samulsa.

—   Lūdzu, atveriet čemodānu!

Atlēca čemodāna slēdži. Jaunā muitas ierēdņa roka, lielāka un katrā ziņā platāka, bet ne tik spalvaina kā Parīzes lidostas ieredņa roka, pacilāja kreklus, iztaustīja kārtīgi novietoto brūno uzvalku, pabīdīja sānis gaišo, dzelteno neseseru, ieslīdēja čemodāna vāka iekšpusē ierīkottajā nodalījumā, tad vel pēdējo reizi pataustīja zem pidžamas un, pieskārusies kaut kam metāliskām, sastinga, vilcinājās un tad izvilka ārā… šauteni bez laides! Šauteni Nr. 25 262!

Pārsteigts skatiens pārslīdēja pār Rigo, kas apjucis stāvēja, pacēla rokas, ļāva tām krist un tikai tagad iēriitiņām aptvēra, kas bija noticis: Buržē ierednis atstajis viņam šauteni. Čemodānā viņš to pat noslēpis. Tas bija draugs, dfaugs . . .

—   Man trūkst vārdu! — sacīja Pjers Rigo un mēģināja smaidīt. — Ierēdnim Buržē lidostā ir bijis vairāk saprašanas, nekā es nojautu! Kāds pārsteigums!

Šautene vēl vienmer bija policista rokās.

—   Vai jūs nesacījāt, ka jums tur atņēma šauteni?

—   Jā! To es sacīju! Bet.. .

—   Jums bija divas šautenes?

—   Nē! Viena!

—   Cik saprotu, tad jums to atņēma?

—   Tā gan darīja!… Šeit!… — Rigo atvēra portfeli, un izvilka grāmatu . .. Šeit ir kvīts . . . Ludzu!

—   Atvainojiet, vienu mirklīti! — Policists tvēra pēc tālruņa klausules — Šeit Hennigs! Lai taču atnāk biedrs Rademahers! Dīvaina lieta!

Pabīdījis čemodānu un šauteni neaizsniedzamā attālumā no Rigo, policists pievērsās pēdējam no četriem šeit izkāpušajiem pasažieriem, kas viens pats gaidīja aiz Rigo, un, žigli nokārtojis formalitātes, atlaida to.

Ienāca Rademahers. Virsnieka svītras, neapspīlēls viduklis, plati pleci, kuplajos, tumšajos matos sirmi pavedieni, gaišas acis un stingras rokas. Hennigs informēja virsnieku par šo gadījumu. Rigo stāvēja kā pieķerts zaglis, kas cenšas izlikties nevainīgs.

Tās ir rokas, kas prot apieties ar skrūvspīlēm, Rigo nodomāja, redzot Rademaheru tveram šauteni.

Tās ir acis, kas pazīst dzīvi. Pie Verdenas 1914. — 1918. gadā… karā pie Hartmansveilerkopfas tās droši vien redzēja bailes ienaidnieka acīs. 1919. gadā tās bija bez cerībām, zaudēja spožumu. Pēkšņi uzausa lielā atziņa: tie, kuriem tu stāvēji pretī ar durkli! pie šautenes, tie nemaz nebija tavi' ienaidnieki! Tie ir tādi paši cilvēki kā tu! Tie grib to pašu, ko tu! Darbu, laimi, brīvību un mieru! Bija redzams, ka kara sekas, bezdarbs un fašisms nebija spējuši šais acīs radīt apjukumu kaut vai tikai uz vienu stundu. Rigo bija bieži sastapis šādas acis. Parīzē un Saksenhauzenā …

—   Šeit kaut kas nesaskan, šef! — Hennigs klust stāstīja. — Man katrā ziņā lieta nav skaidra. Monsicur Rigo no Parīzes čemodānā ir šautene, to mēs nevaram saprast. Šautene, ko viņam esot atņēmuši, viņam par to ir pat kvīts, šeit tā ir, bet šautene vēl arvien ir čemodānā, un tagad viņš tēlo pārsteigto!

Rademahers piegāja pie spuldzes un vēlreiz apskatīja šauteni.

—   Pat vācu! Kāds tad numurs atzīmēts kvītī?

—   25 262 …

—   Tāds ir arī šautenei! Tātad iespējams, ka viņš saka patiesību! Bet kādēļ tad šī kvīts?

Hennigs pa paradumam, Pjers Rigo to jau bija paguvis ievērot, pārlaida izplestu rādītājpirkstu un īkšķi pār atpakaļ atsukātajiem matiem. — To es nupat jautāju arī sev!… — Viņš noskatīja Rigo no galvas līdz kājām. — Šai lielā kaut kas nesaskan! Te jau ir tas āķis! Ar kvīti varbūt viņš gribēja mūs apvest ap stūri! Vai-1 arī to izdarīja ar tiem tur Buržē lidostā!

—   Ko tad viņš grib ar šo šauteni?

—   īstenībā neko! Grib nodot!

—   Ko nu! — Rademahers almāja. — Tam taču tu pats netici!… Kas to lai zina, ko tu esi sapratis!

\

—   Vai jūs sastāvat sabiedroto bruņotos spēkos? — Hennigs jautāja.

—   Nē!

—   Tātad civilists?

—   Katrā ziņā!

—   Tādā gadījumā šautene vispirms jāaiztur! Nožēloju! Jums ir tiesības celt iebildumus, Rigo kungs!

«Šodien es jau reiz to dzirdēju,» Rigo nodomāja.

—   Biedri, jūs brīnīsieties! Es necelšu iebildumus. Ņemiet šauteni! Paturiet to!… Tas bija mans nolūks: iespiest to vācu jaunekļa rokās Vācijas Demokrātiskajā Republikā. Esmu pārliecināts, ka tā tur ir labās rokas … Un tas taču ir pats svarīgākais.

Gaidītās pretestības izpalikšana vēl vairāk pārsteidza ierēdnil un Rademaheru, kas pārtulkoja Rigo paskaidrojumus.

—   Bet ne, — viņš iebilda. — Jūs taču nekādā ziņā neņēmāt šauteni līdz, lai1 to jums šeit atņemtu!

—   Tomēr! — Rigo pārgalvīgi jautri mirkšķināja acis. Abu vāciešu samulsums lieliski uzjautrināja viņu.

—   Tieši tas, ko nevarat iedomāties, šoreiz ir fakts!… Jūs man ar šautenes pieņemšanu aiztaupiet divi lietas: pirmkārt, "kāda drauga, franču valodas nepratēja, pārliecināšanu, ka šautene nav lidmašīna, un, otrkārt, nepieciešamību teikt vācu biedriem garu runu!

Abi vācieši klusu sarunājās. Rigo uzjautrinājās, vērodams viņu apmulsumu. Viņi brīnās pamīšus… vispirms vienmēr jaunais … tad, pēc pārtulkojuma, vecais, Rigo domāja, un ir patīkami redzēt, ka viņī grib noslēpt man savu izbrīnu. Kā viņi stāv tur kopā!… Kā tovs ar dēlu! … Viņš sajuta šautenes aizslēgu mēteļa kabatā. Tai! pašā mirklī Rademahers sacīja:

—   īstenībā, noteikumu izpratnē, tā nav nekāda šautene, tur daudz kā trūkst, pat aizslēga nav!

Hennigs pārtulkoja. Bet Rigo neizmantoja šo izdevību atgūt šauteni. — Voilа!1 — iKā trumpi kāršu spēlē viņš ar troksni nosvieda uz galda šautenes aizslēgu.

—   Tagad varbūt tā ir šautene? Noteikumu i'zpratnē? — viņš teica pārtulkošanai.

1 Lūk! (Franc ) Tulk

Hennigs apjucis ielika aizslēgu. — Der! Trūkst vēl tikai laide!

—   Vai to tu saproti, Hennig? — Rademahers sacīja un nolika šauteni pie malas.

Rigo iebilda pret protokola sastādīšanu, divreiz deva šādam gadījumam nepieciešamo paraksfu, saņēma kvīti, pieņēma portfeli un starplaikā pamatīgi izrevidēto čemodānu. ko vācieši kopigi sapakoja, un tad ar draudzīgu Bonsoir! Camerades!1 tuvojās izejai,

—   Jums tomēr vēl joprojām ir tiesība celt iebildumu! — viņu pie durvīm panāca Rademahera atgādinājums. Rigo neapgriežoties papurināja galvu.

Ārā viņu sagaidīja Langpola melnā pludlīnijas EMW. Ferdinands bija kādas ministrijas šoferis, un mašīna klusi un ātri aiznesa viņus gaismas un dzīvības pārpildītajā Berlīnē.

Langpol; novietoja draugu kādā lielā viesnīcā Brandenburgas vārtu tuvumā.

—   Kāseke, du schersche, Pierre?2 — Langpols jautāja viesim, kad tas savu čemodānu vienkārši izkratīja gultā. Langpola jautājumam vajadzēja nozīmēt: ko tu meklē?

—   Rieti!3 — Tas nozīmēja «neko», bet neatbilda īstenībai.

Rigo, sagatavojies iziešanai, smējās un satvēra Ferdinandu Langpolu zem rokas. — Allons!4

Rigo bija tikai apskatījies, vai šautene Nr. 25262 nav vēlreiz paslēpusies viņa čemodānā. Viss bija iespējams! Un viņš bija priecīgs, ka'nav jādod Ferdinandam tālāki paskaidrojumi.

Viņi ieturēja vakariņas kādā restorānā <rUnter deri Linden».

—   Kādu vīnu lai dzeram? — Rigo jautāja.

—   Vai zini, tas jāizvēlas tev, es esmu alus mīļotājs! — Langpols pūlējās izteikties saprotami. Viesmīlis pieaicināja savu kolēģi, kas runāja franciski.

1 Arlahvaknr, biedri! (Franc.) Tulk.

2 Ko tu meklē, Pjer? (Teikts kroplā franču vai.)

3 Neko! (Franc.) Tulk.

4 Ejam! (Franc ) Tulk

—   Vienu pudeli bulgārieša, sarkano! — tas tad pasūtīja pie bufetes. Francūzis vispirms bija apjautājies, kāda šodien nedēļas diena, un tad bija aizrautīgi smejies. Likās, ka tie divi bija iekampušii «krietnus grādus»! Ka šodien ir otrdiena, tur taču nebija it nekā jocīga! Viesmīlis pakratīja galvu. Cita zeme, citi tikumi, viņš nodomāja

Vēlāk viņi brauca pa lielās pilsētas ielām. Langpols apturēja mašīnu Staļina alejā. Viņi izkāpa un gāja augšup pa jauno ielu. Vācietis un francūzis. 'Kur nesen uzveikta vara bija Berlīnē atstājusi nāvi, gruvešus un deguma smaku, tur tagad bija radīta šīs pilsētas pirmā sociālistiskā iela, virs kuras lielajiem, baltajiem namiem mirgoja zvaigznes. Gaišo logu ugunis un augsto kandelabru staru kūļi šķila izstarojam lielu, laimīgu cerību.

—   Gaisma naktī, — Pjers Riigo klusi iesmejas.

Langpols nesaprata to un tomēr zināja, ko domāja draugs. Viņi ilgi stāvēja pie Staļina pieminekļa. Tur, kur reiz bija novietoti neskaitāmi vainagi, tagad ziedeja puķes.

Viņiem pagāja garām divi jaunekļi. Viens no tiem' valkāja formas tērpu.

Viņu acis bija skaidras un drošas, tāpat kā viņu soļi.

Vēl pēdējo reizi Rigo nodomāja par šauteni.

Tā bija labās rokās, to viņš zināja. '

Un šī pārliecība ieplūdināja viņā laimes izjūtu un līksmi.

SATURS

Rit mēs redzēsim…………………………………………………………. 5

Nodevība brauc II klasē…………………….. … . . 61

Tiesas sēde pirms rīta ausmas 115

Nekad nav par vēlu . . . . ………………………………………….. 209

Viņi vēlas tikties ar Stiksu . . , . >……………………………… 256

Viņš pasūlija sarkanvīnu . » , * 331

V. Sveiherts VIŅ5 PASŪTījA SARKANVĪNU

Tulkotājs F.. Mindenbergs Uedaktore II Ģinlcrc Maksi. redaktors A. Jēgers. Tclm. redaktore AI Aizuoieie. Korektore 7. Viimne. Nodota salikšanai 1959. g 29. maijā. Parakstīta iespiešanai 1959 g. 13. augustā. Papīra formāts 84XlQ8'/32. 25,63 fiz. iespiedi.; 21.02 uzsk. iespiedi.; 22,31 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 03327. Maksā 12 rbļ. 55 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv 24. Izdevn. Nr. 12092/D-1560. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas PŪligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 831 A (Vācu)

Content

Šveikerts Valters Karls Viņš pasūtīja sarkanvīnu

RĪT MĒS REDZĒSIM

NODEVĪBA BRAUC II KLASĒ…

TIESAS SĒDE PIRMS RĪTA AUSMAS

NEKAD NAV PAR VĒLU!

VIŅI VĒLAS TIKTIES AR STIKSU

KĀDS PASŪTОJA SARKANVĪNU

SATURS