Aruē Fransuā Mari

Zadigs jeb Liktenis. Mikromegs. Kandids jeb Optimisms

Voltērs

Zadigs jeb Liktenis

Mikromegs

Kandids jeb Optimisms

jaunākā izdevuma vāks,

VOLTĒRA DZĪVE UN FILOZOFISKIE ROMĀNI

Voltērs (Voltaire), īstajā vārdā Fransuā Mari Aruē (Frangois Marie Arouet), ir viens no izcilākajiem franču rakstniekiem. Viņa personība, sabiedriskā darbība un literārie sacerējumi jūtami ietekmējuši literatūras un sabiedriskās domas attīstību visā Eiropā. Voltērs bija viens no 18. gadsimta beigu Lielās franču revolūcijas idejiskajiem sagatavotājiem.

Rakstnieks dzimis 1694. gada 23. novembrī Parīzē turīgā notāra ģimenē. No 1704. gada līdz 1711. gadam viņš mācījies vienā no tā-laika Parīzes labākajām mācību iestādēm - Luija koledžā (College Louis - le Grand), ko vadīja jezuīti. Audzēkņus tajā uzņēma ar stingru atlasi tiklab spēju, kā arī vecāku sabiedriskā stāvokļa ziņā. Augsti kvalificēti pasniedzēji viņus tur ļoti intensīvi mācīja gan lielās, gan sīkās grupās, gan arī individuāli. Skolā bieži notika konkursi dzejas un dramatisku skiču sacerēšanā, disputi un sacensības retorikā. Arī Voltērs skolas gados sāka sacerēt dzejas, komēdijas un citāda rakstura literārus darbus.

Voltēra tēva mājās bieži viesojās dzejnieki un citi kultūras darbinieki, kā arī juristi un teologi. Iespējams, ka vecāku mājās valdošā garīgā noskaņa deva topošajam filozofam zināmu imunitāti pret koledžā kultivēto reliģiskās neiecietības garu; varbūt zināma loma bija arī atmosfērai, kas pastāvēja Ninonas Delanklo (Ninon de Lenclos) salonā, kur jaunais Aruē vairākkārt tika uzaicināts kā daudzsološs jauns dzejnieks; nav izslēgts, ka spējīgāko skolēnu vidū protestu pret šaursirdīgo ortodoksālo katolicismu izraisīja skolas vadības centieni turēt visus audzēkņus sīkumainā garīgā aizbildniecībā vai jezuītu bezprincipialitāte praktisku jautājumu risināšanā, - lai arī kā būtu, Voltērs skolu beidza kā reliģiskā fanātisma ienaidnieks un visu mūžu cīnījās pret dažādām sabiedrības garīgās paverdzināšanas formām. Vienlaikus jāatzīst, ka Voltēra lielo darbaspēju, prasmi diskutēt, ātri orientēties sarežģītās kultūras problēmās, precīzi izsacīties labā valodā, neapšaubāmi, palīdzējuši attīstīt koledžas pasniedzēji.

Pēc koledžas beigšanas Voltēram radās domstarpības ar tēvu, kurš vēlējās, lai dēls studē tieslietas, turpretī viņš pats vēlējās nodoties vienīgi literārajai jaunradei, ko tēvs neuzskatīja par nopietnu nodarbošanos.

1713. gadā tēvs viņu iekārtoja sekretāra darbā pie Francijas sūtņa Nīderlandē. Nīderlandes galvaspilsēta Hāga tajā laikā bija viens no nozīmīgākajiem Eiropas brīvdomības centriem. Te pastāvīgi uzturējās daudzi franču emigranti, kam politisku vai reliģisku vajāšanu dēļ bija nācies pamest dzimteni. Nīderlandes izdevēji iespieda daudzus Francijas cenzūras neatļautus literārus darbus un zinātniskus sacerējumus. Tomēr, pēc autoritatīvu Voltēra biogrāfu domām, šajā savas dzīves posmā viņš apguvis tikai nelielu daļu no tām kultūras bagātībām, kas Nīderlandē bija vieglāk pieejamas nekā Francijā, bet vairāk laika veltījis dzejai un jautrai dzīvei.

Nākamajā gadā pēc tēva gribas atgriezies Francijā, Voltērs sāka strādāt par prokurora darbvedi, taču visvairāk laika un uzmanības joprojām veltīja literārajai jaunradei. Drīz viņš pieredzēja nopietnas nepatikšanas dažu satīrisku dzejoļu dēļ, jo varas iestādes atzina, ka tie izsmej augstākās valsts amatpersonas, it īpaši reģentu Orleānas Filipu, kurš mazgadīgā karaļa Luija XV vārdā faktiski pārvaldīja valsti. 1716. gadā Voltēru izsūtīja no Parīzes, bet pēc tam uz 11 mēnešiem ieslodzīja Bastīlijā. 1718. gada novembrī notika viņa pirmās lugas “Edips” pirmizrāde. Lugā nosodīta antīkās pasaules priesteru necilvēcība un reliģiskā neiecietība, un tai bija lieli panākumi. Vēlāk ievērību guva arī Voltēra dzeja, it īpaši poēma “Henriāde”.

Voltērs centās darboties daudzās dzīves nozarēs. Ar vairākām veiksmīgām finanšu spekulācijām viņš jūtami palielināja savu īpašumu. Materiālā neatkarība radīja vēl labvēlīgākus apstākļus jaunradei.

Tomēr drīz viņam nācās pārliecināties, ka literāta slava un relatīva turība feodālajā Francijā nepasargā no pazemojumiem. Kāds Francijas augstmanis Rohans, kuram šķita, ka rakstnieks viņam nav atbildējis pietiekami godbijīgi, pavēlēja saviem sulaiņiem to nopērt ar spieķiem daudzu liecinieku klātbūtnē. Voltērs velti meklēja gandarījumu tiesas ceļā, bet viņa izaicinājumu uz divkauju nepieņēma. Voltēru atkal ieslodzīja Bastīlijā, taču drīz vien viņam atļāva izbraukt uz Angliju. Tur rakstnieks pavadīja trīs gadus (1726-1729).

Angļu izglītotā sabiedrība Voltēru uzņēma ļoti atsaucīgi. Viņš bieži viesojās ministru un augstāko aristokrātu namos, turklāt jutās tur kā līdzīgs starp līdzīgiem. Rakstnieks bieži tikās ar Dž. Sviftu, A. Poupu un citiem ievērojamiem angļu literātiem. Te viņš sarakstījis vairākus nozīmīgus darbus, to skaitā “Filozofiskās vēstules jeb vēstules no Anglijas”, kas pirmo reizi publicētas 1734. gadā. Viņa sajūsma par Angliju kā par brīvības zemi, ar kādu rakstnieks devās pa pusei brīvprātīgajā trimdā, pēc triju gadu no-dzīvošanas šajā zemē gan krietni noplaka, taču pilnīgi neizzuda līdz Voltēra mūža galam.

Atgriezies Parīzē 1729. gadā, Voltērs turpmāko piecu gadu gaitā radīja vairākus nozīmīgus literārus darbus. Daudz lielākus ienākumus viņš šajā pašā laikā guva no tirdzniecības ar labību un vadmalu. Lielāko daļu savas naudas viņš ieguldīja dažādu valstu vērtspapīros, lai jaunu vajāšanu gadījumā nepaliktu bez līdzekļiem. 1734. gadā pēc jau minēto “Vēstuļu” publicēšanas viņam tajās pausto brīvdomīgo uzskatu dēļ atkal draudēja arests. Tāpēc viņš vēlreiz pameta Parīzi un apmetās savas cienītājas Dišatlē (Mme du Chatelet) muižā Sirejā (Cirey - sur-Blaise), kas atradās netālu no Francijas toreizējās austrumu robežas, lai briesmu gadījumā varētu ātri nonākt Lotringā, kas tad formāli vēl nebija Francijas sastāvdaļa, un Francijas policijas iespējas viņu tur arestēt bija diezgan mazas. Šeit rakstnieks pavadīja aptuveni 15 gadus, tiesa, bieži ierodoties Parīzē, kur zināmu laiku viņš karaļa galmā veica “Francijas historiogrāfa” pienākumus. Viņš bieži izbrauca arī uz citām pilsētām - Berlīni, Briseli, Lilli un vēl daudzām citām.

1749. gadā pēc Dišatlē nāves Voltērs atgriezās Parīzē, taču galma aprindās turpinājās intrigas pret viņu. Šādos apstākļos viņš pēc Prūsijas karaļa Fridriha II ielūguma 1750. gadā devās uz Berlīni. Šeit un ari citās vācu pilsētās Voltērs uzturējās līdz 1753. gadam. Te viņš guva lielus ienākumus gan no literatūras, gan arī no dažādiem tirdzniecības darījumiem. Šajā laikā viņš varēja arī pārliecināties, ka “apgaismotā monarha” Fridriha II interese par apgaismību nesniedzas tālāk par skaistiem vārdiem.

1754. gadā Voltērs jutās pietiekami bagāts, lai būtu neatkarīgs no valdnieku kaprīzēm un varētu nestāties nekādā dienestā. 1758. gada beigās viņš nopirka vairākus zemes gabalus Francijā un Šveicē. Drīz viņš apmetās uz pastāvīgu dzīvi Fernejā - Francijas ciematā pie pašas Šveices robežas nepilnu 10 kilometru attālumā no Zenēvas, lai iespējamu sarežģījumu gadījumā viegli varētu Franciju pamest.

Šeit viņš uzcēla lepnu pili, kur allaž uzturējās daudz viesu (dažkārt pat vairāki desmiti cilvēku vienlaikus). To vidū bija kronēti valdnieki un viņu ģimenes locekļi, politiķi un daudzi ievērojami kultūras darbinieki. Viesi bieži uzstājās kā aktieri Voltēra lugu uzvedumos.

Mūža pēdējā cēlienā Voltēra radošā aktivitāte nemazinājās. Gluži otrādi. Šajā periodā viņš sarakstījis daudzas jaunas lugas, vēstures apcerējumus, kā arī rakstus Enciklopēdijai, kurus viņš vēlāk sakopojis vienā grāmatā ar nosaukumu “Filozofijas vārdnīca”.

Paralēli literārajām aktivitātēm Voltērs aktīvi sarakstījās ar daudziem izciliem un arī mazāk pazīstamiem politiķiem un kultūras darbiniekiem. Nereti viņš rakstījis vai diktējis līdz divdesmit vēstulēm dienā. Šajā periodā viņš ļoti enerģiski uzstājās, aizstāvot reliģiskā fanātisma un netaisnas tiesas upurus, vairākos gadījumos panākot to reabilitāciju. Līdz ar to varas iestādes Francijā bija spiestas vairāk rēķināties ar pastāvošo likumdošanu, kā arī ņemt vērā sabiedrisko domu.

1778. gada februārī rakstnieks pēdējo reizi devās uz Parīzi, kur noskatījās savas traģēdijas “Irēna” izrādi, piedalījās arī daudzās oficiālās pieņemšanās un sēdēs. Visur viņu uzņēma ar ovācijām. Ilgstošais emocionālais sasprindzinājums izsmēla sirmgalvja spēkus, un viņš nomira Parīzē 1778. gada 30. maijā. Augstākā garīdzniecība neļāva Voltēru apbedīt Parīzē. Viņu apglabāja Seljēras abatijā Šampaņā. Franču revolūcijas laikā 1791. gada jūlijā Voltēra mirstīgās atliekas pārveda uz Parīzi un apbedīja Panteonā.

Voltēra literārais mantojums ir ļoti plašs un daudzveidīgs tiklab žanra, kā arī satura ziņā. Viņš sarakstījis 52 lugas, to skaitā 27 traģēdijas, rakstījis vēstures apcerējumus, poēmas, liriska un filozofiska rakstura dzeju, romānus, rakstus Enciklopēdijai, vēstules un vēl daudzko citu. No Voltēra Kopotu rakstu izdevumiem pazīstamākais ir Luija Molāna sagatavotais izdevums 52 biezos sējumos.[1]

Pēdējos gados pilnīgākie ir Voltēra muzeja izdevumi, piemēram, Zenēvā 107 sējumos izdotas Voltēra rakstītās un viņam adresētās vēstules (ar anotācijām angļu valodā)[2].

Šis nav pirmais Voltēra filozofisko romānu izdevums latviešu valodā. “Kandids” latviešu lasītājam kļuva pieejams kopš 1912. gada, kad Valkā iznāca L. Laicena tulkojums, bet “Zadigs” un “Mikro-megs” latviski iznāca Voltēra rakstu izlasē 1945. gadā J. Ābramas redakcijā. Šiem izdevumiem bijusi liela loma interesentu iepazīstināšanā ar izcilā franču domātāja daiļradi. Te gan jāpiebilst, ka minētie tulkojumi parādīja autoru galvenokārt kā literātu un šo romānu filozofiskās dimensijas bija izgaismotas tikai daļēji. Arī valoda šajos izdevumos, sevišķi tajā, kas izdots 20. gadsimta sākumā, laika gaitā ir jau nedaudz novecojusi. 1979. gadā izdevniecībā “Zvaigzne” nāca klajā visu trīs šo romānu izdevums Viļņa Zariņa tulkojumā, ar V Zariņa priekšvārdu un zinātniskajām piezīmēm. Ar dažiem papildinājumiem un citām izmaiņām priekšvārdā, kam lielākoties ir redakcionāls raksturs, ar diezgan daudziem papildinājumiem un precizējumiem zinātniskajās piezīmēs, kā arī ar vieglu pārrediģēšanu tulkotajos tekstos šis tulkojums tagad tiek izdots atkārtoti.

* * *

Voltērs darbojās periodā, kad Francijā saasinājās feodālās iekārtas krīze un feodālisms kā sistēma tuvojās sabrukumam. Attīstījās jaunas ekonomiskās attiecības, kas balstījās uz preču un naudas saimniecību. Jauno attiecību sekmīgai funkcionēšanai bija nepieciešams likvidēt absolūto karaļa varu, kā arī ortodoksālās Katoļu baznīcas iestāžu dominējošo lomu visās sabiedrības un kultūras dzīves nozarēs. Tas nebija viegls uzdevums, jo aprindas, kam radikālu sabiedrisku pārveidojumu rezultātā nāktos zaudēt savas valdošās pozīcijas sabiedrībā, it īpaši muižniecība un augstākā garīdzniecība, bija labi organizētas un pretojās izmaiņām. Francijas valsts aparāts, ko spēka un informētības dēļ apskauda visu citu Eiropas valstu valdītāji, nesaudzīgi apspieda visus tos sabiedriskos un ideoloģiskos spēkus, kuri varētu apdraudēt pastāvošo kārtību valstī un palīdzēt tiem, kuri vēlējās tālejošas reformas.

Ne jau vienmēr Francijas feodālajam absolūtismam ir bijusi reakcionāra loma. Līdz 17. gs. pēdējiem gadu desmitiem tam bijušas arī dažas progresīvas iezīmes. Tas likvidēja lielo feodāļu un separāto pilsētu armijas, ierobežoja atsevišķo, separāti noskaņoto dižciltīgo dzimtu patvaļu, līdz ar to pārvarot feodālās sadrumstalotības paliekas Francijā. Centrālā vara veicināja vienotas saimniecības sistēmas veidošanos visas valsts mērogā. Praktisku apsvērumu mudināta, tā pieļāva un dažkārt pat veicināja kapitālistiskās saimniekošanas attīstību. Tas viss lielākā vai mazākā mērā atbilda visas sabiedrības interesēm, tādēļ karaļa varas prestižs Francijā līdz pat 17. gadsimta beigām bija augsts. Tālaika mākslas kanoni prasīja, lai visos mākslas darbos un literatūras sacerējumos karalis tiktu tēlots tikai kā pozitīvais varonis, kam nav netikumu un kas nekad nekļūst smieklīgs. Tomēr jau 17. gadsimta beigās, bet it īpaši 18. gadsimtā absolūtā karaļa vara arvien lielākā mērā kavēja saimnieciskās un sabiedriskās dzīves attīstību un nonāca arvien asākā konfliktā ar to.

18. gadsimta sākumā tās aprindas, kas vēlējās Francijā radikāli mainīt sabiedrisko kārtību, vēl nebija tiktāl konsolidējušās, lai varētu sekmīgi cīnīties par savām interesēm ar tik spēcīgu

ienaidnieku kā absolūtā monarhija, ko ideoloģiski atbalstīja skaitliski lielā un materiāli labi nodrošinātā katoļu garīdzniecība. Šajā periodā katrs atsevišķais buržuāzijas pārstāvis centās vairot savu īpašumu vai virzīties augšup pa karjeras kāpnēm valsts dienestā. Katrs tirgotāju grupējums un ikviena pilsēta vairāk centās iegūt speciālas privilēģijas sev nekā panākt feodāli birokrātisko ierobežojumu vājināšanu visiem. Turklāt lielburžuāzijai kopumā daudzos jautājumos bija gluži citādas intereses nekā sīkburžuāzijai. Buržuāzisko aprindu pretenzijas uzstāties kā visu neprivileģēto iedzīvotāju slāņu, visas “trešās kārtas” vadītājai vēl bija tālu no īstenojuma. Vairums buržuāziskajām aprindām piederīgo centās vairot savu bagātību vai vismaz nenonākt trūkumā, izmantojot esošās sabiedriskās attiecības un pastāvošo likumdošanu.

Bez sabiedrības vairākuma atbalsta buržuāzijas radikālajām aprindām nebija iespējams un nebija pat nekādu cerību gūt panākumus cīņā pret tik vareniem ienaidniekiem, kādi bija Francijas laicīgie un garīgie feodāļi, kuru intereses attiecībā pret visām pārējām Francijas iedzīvotāju aprindām parasti sakrita.

Francijas buržuāziskajām aprindām nebija iespējas atrast sev sabiedrotos kādā daļā no tradicionālajām valdošajām šķirām, kā tas bija angļu buržuāzijai. Anglijā daļa feodālo aprindu, tā sauktā jaunā muižniecība, pati organizēja saimniekošanu savos īpašumos, tādēļ bija ieinteresēta, lai kapitālistiskā uzņēmējdarbība noritētu bez kavēkļiem un valsts to neapgrūtinātu ar smagiem nodokļiem. Tādēļ Anglijā radikālas izmaiņas saimnieciskajā un sabiedriskajā dzīvē notika jau 17. gadsimtā un tajā laikā, kad Francijā dzima un auga Voltērs, Anglijā lielākie šķēršļi sabiedrības attīstībai bija jau novākti. Turpretī Francijā, kur muižnieki ar saimniecības jautājumiem parasti nenodarbojās, visas vai gandrīz visas feodāļu aprindas bija ieinteresētas saglabāt neskartas savas tradicionālās privilēģijas un augstus nodokļus visiem neprivileģēto iedzīvotāju slāņiem. Centieni mainīt sabiedrības kārtību dižciltīgo ļaužu aprindās sastapa vienprātīgu pretdarbību.

Daudzi nedižciltīgi ļaudis, kas savas izveicības, spēju vai apstākļu sagadīšanās dēļ bija nonākuši augstos valsts amatos (tā dēvētā mantijas muižniecība), kā arī izvirzījušies baznīcas hierarhijā, ar savu darbību faktiski stiprināja feodālā absolūtisma sistēmu. Tomēr, tā kā dzimušie aristokrāti viņus savā vidū neuzņēma un turpināja pret viņiem izturēties kā pret sulaiņiem, mantijas muižnieki bieži vien pulcināja ap sevi citus izglītotos ļaudis. No šīs vides nākuši daudzi redzami kultūras darbinieki, arī Voltērs. Tomēr kopumā mantijas muižniecība bija ieinteresēta saglabāt pastāvošās sociālās attiecības un savu privileģēto stāvokli attiecībā pret pārējiem nedižciltīgajiem sabiedrības slāņiem.

Būdama nepietiekami vienota un nevarēdama iesaistīt cīņā par saviem mērķiem plašākas sabiedrības aprindas, franču buržuāzija nespēja izmantot savā labā ilgstošo feodālās valsts virsotņu krīzi pēc karaļa Luija XIV nāves 1715. gadā un aizkavēt absolūtisma spēku jaunu konsolidēšanos turpmākajos gadu desmitos.

Pēc 1715. gada, kad troņmantnieka mazgadības dēļ vara atradās dažādu savstarpēji naidīgu augstākās aristokrātijas grupējumu rokās, valdošo aprindu politika bija nekonsekventa un svārstīga, taču pastāvošo kārtību tad nespēja apdraudēt nekāds valsts mērogā organizēts spēks, un šādā situācijā nekādas nozīmīgas izmaiņas nenotika. Kopš 1737. gada valdošo aprindu politikā pārsvaru guva karojoša feodāla reakcija un katoliskā svētulība, kas kļuva vēl izsvērtāka pēc 1743. gada, kad faktisko varu sāka realizēt Luija XIV mazmazdēls Luijs XV, kurš valdīja līdz 1772. gadam. Taču no 18. gadsimta četrdesmito gadu otrās puses arvien jūtamāks kļuva jauno sabiedrisko spēku daudzpusīgs spiediens pret pastāvošo kārtību, kas izpaudās arī kā regulāri uzbrukumi feodālās iekārtas garīgajiem balstiem - monarhisma un katolicisma ideoloģijām.

Nīderlandes atbrīvošanās no Spānijas virskundzības 16. gadsimtā, kas vienlaikus bija arī atbrīvošanās no feodālisma, tāpat kā Anglijas revolūcija 17. gadsimtā, bija notikusi galvenokārt ar reliģiskā sektantisma lozungiem. Francijā šāda iespēja nebija reāla, jo valdošās aprindas jau daudz agrāk bija enerģiski nīdējušas un lielā mērā arī iznīdējušas visus tos reliģijas virzienus, kas Francijā varētu kļūt par izejas bāzi opozicionāru mācību paušanai.

Jau 1685. gadā ar speciālu Luija XIV dekrētu tika atcelts 1598. gadā Anrī IV izdotais Nantes edikts, kas bija garantējis ticības brīvību. Francijas protestantu - hugenotu mājās nometināja kareivjus, kas tos traucēja un nesodīti apvainoja. Daudziem vecākiem - hugenotiem atņēma bērnus, lai tos audzinātu saskaņā ar Katoļu baznīcas priekšrakstiem. Vajāšanu dēļ liela daļa Francijas hugenotu (vairāki simti tūkstošu) pameta dzimteni un devās uz Nīderlandi, Angliju, Prūsiju un arī citām zemēm. Daudzi hugenoti bija tirgotāji un augsti kvalificēti amatnieki, tādēļ līdz ar viņiem no Francijas slepeni aizplūda arī lielas bagātības. Taču galvenais Francijas zaudējums bija hugenotu amata prasme un lielās zināšanas, kā arī daudzu krietna, nelokāma rakstura cilvēku aiziešana no visām dzīves nozarēm.

Varas iestādes nikni vajāja arī dažādas ideoloģiskas novirzes katolicisma ietvaros, piemēram, jansenismu, kvietismu, molīnismu un citas. Tās gan nebija masveidīgas, bet, tā kā izplatījās ietekmīgās augstu aristokrātu un valsts darbinieku aprindās, tās traucēja visas garīgās dzīves monopolizāciju vienas reliģiskas organizācijas rokās. Daudzveidīgu un bargu represiju apstākļos neviena no pastāvošajām reliģiskajām sektām nekļuva par opozicionāras cīņas idejisko centru.

Varas iestādēm izdevās panākt reliģiskās dzīves formālu unifikāciju. Tomēr reliģija, kuras ietekmi un vienību uzturēja galvenokārt ar administratīviem līdzekļiem, kļuva atkarīga no valsts aparāta un pati lielā mērā izvērtās par tā sastāvdaļu. Obligātā ārējā standarta priekšā arvien tālāk atkāpās individuālais reliģiskais pārdzīvojums. Apstākļos, kad formāla un deklaratīva ticības maiņa deva iespēju gūt materiālus labumus, izauga ciniski liekuļi, kas bija gatavi skaitīt pātarus pēc jebkura priekšraksta, ja vien šādā ceļā varēja tikt pie labklājības. Vienaldzīga, formāla un dažkārt ironiska attieksme pret uzvarējušo reliģiju izplatījās arī tradicionālajos katoļu apvidos, it īpaši Parīzē. Šādos apstākļos antifeodālā ideoloģija veidojās uz gluži cita, daudz radikālāka pamata. Tā izpaudās skepticisma, brīvdomības un daudzos gadījumos arī ateisma formā. Tās galvenais balsts bija dabaszinātnes un filozofija.

Laicīgās feodālās ideoloģijas svarīgākais centrs bija galms. Vēl 15. gadsimtā Francijas karaļu galms bija pastāvējis galvenokārt kā tuvu karaļa radinieku un augstāko valsts amatpersonu pulcēšanās vieta. 16. gadsimta pirmajā pusē un vidū karaļa

Fransuā I (1515-1547), bet īpaši Anrī II (1547-1559) valdīšanas laikā galms jau sāka veidoties par sabiedrisku institūtu. Te pulcējās un reprezentējās visas valsts valdošo kārtu aktīvākie un godkārīgākie pārstāvji. 16., bet vēl jo vairāk 17. gadsimtā un 18. gadsimta pirmajā pusē Francijas galms lielā mērā noteica vai vismaz ietekmēja modes, sadzīves manieres, kā arī māksliniecisko jaunradi, it sevišķi literatūru.

Te regulāri sastapās un sastrīdējās ķildīgākie dižciltīgo aprindu piederīgie, kas pēc tam neskaitāmās divkaujās centīgi iznīcināja cits citu (tiesa gan, ne tik plašā mērogā kā angļu feodāļi Sarkanās un Baltās rozes karā); te viņi grāva savu veselību un putināja savu mantu, cenzdamies viens otru pārspēt nebeidzamajā uzdzīvē; te viņi diedelēja subsīdijas no valsts kases. Karaļiem galms bija vajadzīgs gan reprezentācijai un sev pakļautas valdošo aprindu sabiedriskās domas unifikācijai un noslīpēšanai, gan arī tādēļ, lai varētu labāk kontrolēt ietekmīgāko augstmaņu rīcību un uzvedību, jo pretējā gadījumā tie dzīvotu paši savās pilīs provincē un kavētos apcerēs par savu senču privilēģijām un kādreizējo neatkarību no karaļa varas feodālās sadrumstalotības periodā.

Šādos apstākļos vairums Francijas karaļu nežēloja līdzekļus, lai padarītu galma dzīvi interesantu un ārēji spožu. Viņi centās galma tuvumā un atkarībā turēt arī izcilākos zinātniekus, literātus un māksliniekus (protams, arī tādēļ, lai varētu viņus ērti un nepiespiesti kontrolēt, kā arī izmantot savu nolūku īstenošanā). Taču 16. gadsimtā un arī 17. gadsimtā (izņemot tā pēdējos gadu desmitus) sadarbība ar galmu deva dažas priekšrocības arī vairākiem augstvērtīgas kultūras veidotājiem. Te viņi bieži vien guva aizstāvību pret vajāšanām, ko pret viņiem vērsa baznīcas aprindas vai dažas visai centīgas pārvaldes iestādes, it īpaši provincē, te dažkārt saņēma arī materiālu atbalstu. Plašas iespējas izvērst savu radošo iztēli māksliniekiem dažkārt deva uzdzīves atmosfēra galmā un galma lišķu centieni pielīdzināt Francijas karaļus antīkajiem dieviem, jo tad ortodoksālās baznīcas vērtību paudējiem parasti nācās klusēt un līdzās oficiālajai svētulībai pieļaut liberālākus uzskatus.

Tiesa gan, karaļu un galma interese par kultūras jaunradi parasti bija sekla, virspusēja un utilitāra. Augstākie valsts ierēdņi un galminieki pret zinātniekiem un māksliniekiem nereti izturējās augstprātīgi kā pret īpašas profesijas sulaiņiem. Savukārt kultūras darbiniekiem noslēpums nebija feodālās virsotnes piederīgo lielākās daļas garīgās dzīves seklība, redzeslauka šaurība, nevēlēšanās un neprasme strādāt, kā arī zemais morāles līmenis.

Un tomēr salīdzinājumā ar cietpauraino reliģisko ortodoksiju, ar ko dzejnieki un mākslinieki bieži saskārās ārpus galma, sevišķi provincē, galma atmosfēra parasti deva vairāk jaunrades iespēju. 17. gadsimtā galma tuvumā regulāri uzturējās un ievērojamas subsīdijas no tā saņēma literāti Rasins, Bualo, mūziķis Lulli, arhitekts Mansārs, gleznotāji Lebrēns, Miņārs un vairāki citi ievērojami kultūras darbinieki, kā arī daudzi viduvēji mākslinieki. Protams, tiem kultūras darbiniekiem, kas darbojās galma aizvējā un guva no tā dažādus labumus, savukārt nācās rēķināties ar tur valdošo gaumi un mākslas izpratni, kā arī ar dažādām varasvīru kaprīzēm.

Tajā pašā laikā vairāki izcili zinātnieki un rakstnieki, arī filozofi R. Dekarts, B. Paskāls un P Beils, nepakļāvās valdošo aprindu spiedienam. Viņi galmam neizdabāja un gāja savu ceļu, labāk izvēlēdamies dzīvi svešumā vai pastāvīgus vajāšanas draudus nekā izdabāšanu galmam. Izcilajam dramaturgam Kornejam un arī daudziem citiem, kas negribēja vai neprata iemantot valdošo aprindu žēlastību vai labvēlīgu interesi, galms mierīgi ļāva nomirt nabadzībā.

Galma ietekme uz Francijas kultūras dzīvi un sabiedriskās domas veidošanos bija nevienmērīga. 16. gadsimta pirmajā pusē tā pastiprinājās, bet gadsimta otrajā pusē, hugenotu karu laikā atkal apsīka. Jaunu augšupeju šī ietekme guva 17. gadsimta divdesmitajos un trīsdesmitajos gados, kad ietekmīgākā persona galmā bija kardināls Rišeljē, kurš ministra amatā bija no 1624. gada līdz 1642. gadam. Vislielāko ietekmi uz Francijas sabiedrisko un kultūras dzīvi galms ieguva karaļa Luija XIV valdīšanas laikā (1643-1715), kaut gan šajā garajā periodā īsts kultūras uzplaukums bija tikai piecdesmitajos un it īpaši sešdesmitajos gados.

18. gadsimtā Francijas kultūras dzīve jau bija tik daudzveidīga, ka galmam vairs nebija ne iespēju, ne intereses tai vispusīgi sekot. Šajā gadsimtā samazinājās ari valdošo aprindu iespējas ietekmēt kultūras attīstību un uzspiest tās veidotājiem savu gaumi. Karaļi Luijs XV un Luijs XVI kā personības bija pārāk vājas, lai uzspiestu savu gribu plašākām sabiedrības aprindām. Viņu laikā Francijas galms pārvērtās par savstarpēji naidīgu kliķu cīņas arēnu. Sabiedriski politiskie uzskati vairumam galminieku bija tikpat sastinguši, cik vaļīgi bija tikumi. 18. gadsimta otrajā pusē, sevišķi sākot ar sešdesmitajiem gadiem, talantīgākie zinātnes un literatūras darbinieki vairījās no galma ietekmes un, ja neskaita dažus izņēmumus - gleznotāju F. Bušē un dramaturgu E N. Bomaršē -, ap galmu pulcējās galvenokārt bezprincipiāli tirānu bļodlaižas, kuru darbība nav devusi pozitīvu ieguldījumu Francijas kultūrā.

Par jaunās, antifeodālās ideoloģijas veidošanās centriem 18. gadsimtā kļuva galvenokārt buržuāziskie saloni un arī kafejnīcas, bet par tās propagandas līdzekļiem - zinātniskā un arī populārzinātniskā literatūra, kā arī periodiskie izdevumi. Svarīga loma jauno ideju paušanā bija arī nelegālajai literatūrai, ko izdeva ārzemēs un slepeni ieveda Francijā.

Jaunā antifeodālā garīgā strāva, ko vēsturnieki parasti sauc par apgaismību, vispirms sākusi izplatīties Anglijā 17. gadsimta beigās. Tā uzstājās pret savu laiku pārdzīvojušām tradīcijām, aizspriedumiem un reliģisko fanātismu. Vairums vēsturnieku uzskata, ka Francijā par apgaismību var runāt kopš 1715. gada un ka Voltērs šajā kustībā iekļāvies jau ar pirmajiem saviem sacerējumiem. Apgaismība ārdīja pastāvošās iekārtas pamatus, bet tā neorganizēja tautu cīņai par tās gāšanu. Apgaismības idejas 18. gadsimta beigās izplatījās ari Vācijā, Polijā un citās zemēs. Arī tur radās dziļi un oriģināli domātāji, taču šajās zemēs sabiedriskās pretrunas nebija tā nokaitētas kā Francijā, tāpēc polemika pret pastāvošo kārtību tur parasti nebija tik asa un vairāk izpaudās abstraktu teoriju līmenī. Jauno ideju ģenerācijas un sākotnējās aprobācijas aktīvākais centrs 18. gadsimta vidū un otrajā pusē bija Francija, it īpaši Parīze.

Saloni kā neformāli sabiedriskās domas centri Parīzē sāka veidoties jau 17. gadsimta otrajā pusē. Tos iekārtoja atsevišķi bagāti feodāļi vai finansisti, bet dažkārt arī mazāk turīgas, bet sabiedriski rosīgas augstāko aprindu dāmas, kas ik nedēļu vienu vai divus vakarus pulcināja savā mājā ietekmīgus, slavenus vai asprātīgus cilvēkus. Salonos viesus nevērtēja pēc dižciltības vai mantas stāvokļa, bet gan pēc zināšanām, asprātības un sabiedriskā takta. Parasti aicināja vairāk nekā desmit, bet ne vairāk kā dažus desmitus viesu, lai visi varētu justies mājīgi.

17. gadsimtā salonos visumā risināja tās pašas problēmas, ko galmā, tikai nepiespiestākā atmosfērā, akcentējot nevis ārējo spožumu, bet kultūras smalkumu - apsprieda literātu, gleznotāju un komponistu jaunradi, noklausījās uzaicinātu mūziķu un aktieru priekšnesumus. Nereti lasīja arī dzeju, morāles sentences un citus īsus literārus sacerējumus. Laikā, kad Luijs XIV sava mūža norietā bija zaudējis interesi par dāmām un uzspiedis karaļa galmam drūmu svētulības atmosfēru, salonos notika arī balles un masku balles, tur organizēja jautrus izbraucienus ārpus pilsētas un rīkoja citādas izpriecas.

18. gadsimtā sarunu tematika salonos lēnām mainījās. Tagad te biežāk apsprieda jaunākos dabaszinātņu sasniegumus (vairumā gadījumu nepiespiestas tērzēšanas līmenī), iztirzāja arī svarīgus filozofijas jautājumus. Kaut arī salonos vairījās apspriest politikas un reliģijas asākās problēmas, kaut arī te bija daudz manierīgas samākslotības un tukšas daiļrunības, Francijas 18. gadsimta saloni bija viena no tām vietām, kur jaunā pasaules uzskata veidotāji guva gan rosinājumus un uzmundrinājumus savai darbībai, gan arī atrada saprotošus klausītājus un vērtētājus.

Jāatzīst tomēr, ka bieža uzturēšanās salonos sen pazīstamu, kaut arī apdāvinātu un asprātīgu sarunu biedru vidū gan sekmēja vienotu uzskatu izkristalizēšanos, taču kaut kādā ziņā arī nivelēja pastāvīgo viesu gaumi un spriešanas manieri, it kā uzspieda tiem visiem savu zīmogu, kaut arī citādu nekā galms. Oriģinālākie 18. gadsimta franču domātāji Voltērs un Z. Z. Ruso salonus apmeklējuši diezgan reti.

Daudz plašāk nekā elitārajos salonos, kur regulāri apgrozījās tikai daži simti cilvēku, jaunās idejas izplatījās kafejnīcās, ko apmeklēja daudzi tūkstoši ļaužu. 1723. gadā Francijā bija 380 kafejnīcu, bet septiņdesmitajos gados - jau 1800. Daudzās kafejnīcās laika gaitā izveidojās puslīdz stabils apmeklētāju kontingents. Viņi šeit spēlēja šahu, lasīja avīzes un nepiespiestās sarunās pavadīja laiku. Kaut gan kafejnīcās allaž uzturējās policijas spiegi un tādēļ, runājot par aktuāliem jautājumiem, lietas reti kad sauca īstajos vārdos, šeit veidojās neorganizēta, tomēr ietekmīga izglītotu vai vismaz labi informētu ļaužu sabiedriskā doma, ko respektēja daudzi Francijas iedzīvotāji.

Plašāku sabiedrības aprindu garīgā aktivizēšanā liela loma bija presei. Sevišķi liela nozīme tai bija ārpus lielajām pilsētām dzīvojošo ļaužu garīgajā rosināšanā. 17. gadsimta beigās Francijā bija tikai 17 periodisku izdevumu. 1750. gadā tādu bija jau 80, no tiem 30 Parīzē (visā Eiropā 1750. gadā bija 174 periodiski izdevumi), bet sešdesmito gadu beigās Francijā bija jau 162 izdevumi.

Laikrakstu un žurnālu sniegtā informācija parasti bija diezgan vienpusīga, žurnālistu un korespondentu profesionālais līmenis nebija augsts. Laikrakstus stingri uzraudzīja baznīcas un valsts iestādes. Tomēr tie daudzus tūkstošus cilvēku izrāva no provinciālās aprobežotības, iesaistot tos it kā par līdzzinātājiem daudzos Francijas un visas Eiropas mēroga notikumos. Turklāt preses izdevumi, kas tajā laikā līdztekus kafejnīcām kļuva par svarīgāko informācijas avotu un dažā ziņā arī par gaumes un pasaules uzskata veidotāju daudziem tūkstošiem cilvēku, jau ar savu pastāvēšanu vien padarīja nereālas oficiālās baznīcas pretenzijas saglabāt vai pat nostiprināt savas augstākā arbitra pozīcijas intelektuālajā un kultūras dzīvē.

18. gadsimtā jūtami pieauga Francijā izdoto grāmatu skaits. Būtiski mainījās arī grāmatu saturs. Atbilstoši izmaiņām pieprasījumā ievērojami samazinājās teoloģiska, bet strauji pieauga zinātniska rakstura apcerējumu, kā arī daiļliteratūras izdošana.

Grāmatu izdošanu Francijā 18. gadsimtā sīkumaini kontrolēja varas iestādes. 1736. gadā izdotās grāmatas caurlūkoja 72 cenzori. 1750. gadā bija jau 82 cenzori, bet astoņdesmitajos gados cenzoru skaits pat pārsniedza 150. Lai gan arī cenzoru vidū daži simpatizēja apgaismībai un veicināja labu grāmatu izdošanu, cenzūra kopumā bija spēcīgs ierocis valdošo aprindu rokās un ļoti kavēja literatūras, zinātnes un sabiedriskās domas attīstību.

Par cenzūras noteikumu pārkāpšanu draudēja ilgstošs cietumsods un pat galeras. 1757. gadā ieviesa pat nāves sodu, kas gan, cik zināms, šādā sakarībā nekad nav piespriests. Taču laikposmā no 1660. līdz 1756. gadam par cenzūras noteikumu neievērošanu cietumā tika ieslodzīti 869 autori, izdevēji un grāmattirgotāji, un bende publiski sadedzināja ap 100 grāmatu, kas bija aizliegtas pēc izdošanas (to skaitā Monteskjē “Persiešu vēstules” un Voltēra “Vēstules no Anglijas”).

18. gadsimtā tika publicēti daudzi ievērojamu dabaszinātnieku darbi, kas kopumā deva smagu triecienu reliģiskajam pasaules uzskatam. Izcilākais jauno zinātnisko atziņu un sabiedriski politisko uzskatu sistematizācijas un propagandas centrs bija franču Enciklopēdija. Sabiedriskās domas veidošanos ļoti ietekmēja tās grāmatas, ko izdeva ārzemēs (visbiežāk Nīderlandē vai Anglijā) un nelegāli ieveda Francijā, kā arī manuskripti, kuri slepeni cirkulēja no rokas rokā un pār kuriem cenzūrai nebija varas.

Lielu ieguldījumu feodālās ideoloģijas graušanā Francijā 18. gadsimtā deva filozofi. Viņu uzmanības degpunktā bija cilvēka un sabiedrības attiecību problēma, valsts teorija un ētika. Šajās nozarēs viņi pārņēma labākos citu tautu, it īpaši angļu, filozofijas sasniegumus, attīstīja daudz jaunu secinājumu un veidoja tiem ļoti skaidru un asprātīgu izteiksmes formu. Filozofi daudz darīja arī dabaszinātņu sasniegumu teorētiskajā interpretācijā un problēmu izvirzīšanā. Viņi centās un daudzos gadījumos arī spēja sarežģītas zinātnes problēmas padarīt saprotamas daudz plašākām sabiedrības aprindām, nekā tas kādam izdevies jebkad agrāk cilvēces vēsturē. Izraisīdami daudzos enerģiskos un apdāvinātos cilvēkos interesi par dabas pētīšanu, viņi līdz ar to netieši veicināja zinātnes attīstību. Taču viņu galvenais mērķis bija izstrādāt tādu pasaules uzskatu, kas balstītos uz zināšanām un zinātni, nevis uz ticību, padarīt zinātnisku pasaules uzskatu par plašu sabiedrības izglītoto aprindu pārliecību.

Cilvēka un sabiedrības attiecību jautājumiem vairāk uzmanības veltījuši Š. Monteskjē, Voltērs un Ž. Ž. Ruso, bet dažādām dabas zinātņu problēmām savos pētījumos nodevušies Ž. O. Lametrī, К. A. Helvēcijs un R A. Holbahs. Šāds dalījums ir diezgan nosacīts, jo, piemēram, Voltērs aktīvi propagandēja Dž. Loka izziņas teoriju, kas tikai netieši skar cilvēka un sabiedrības attiecību problēmu. Enciklopēdijas izdošanas organizētājs D. Didro savos rakstos ir iztirzājis tiklab dabaszinātņu, kā arī cilvēku, sabiedrības un kultūras jautājumus. Voltēra filozofiskajos darbos galvenā uzmanība veltīta reliģiskās tumsonības, novecojušu sabiedrisku institūtu un varas iestāžu patvaļas kritikai. Šādā aspektā tie daudz lielākā mērā ir daiļliteratūras darbi ar publicistisku ievirzi nekā zinātniski apcerējumi.

Augstākā autoritāte, pie kā apelēja apgaismotāji, arī Voltērs, bija prāts. Prāta lomu izziņā bija pierādījis jau 17. gadsimta franču filozofs R. Dekarts. Viņš izveidoja uz prātu balstītu izziņas metodi - racionālismu, kas deva lielas iespējas atšķirt zinātniskas atziņas no aizspriedumiem un māņiem, kā arī apvienot apgūtās un ar prātu pārbaudītās atziņas stingrā sistēmā.[3]

Dekarts pats centās mīkstināt ateistiskos secinājumus, kas izriet no viņa metodes, un vairākkārt deklarēja uzticību pastāvošajai reliģijai un valsts varai. Taču šādas deklarācijas bija nekonsekvence no viņa zinātniskās metodes viedokļa. To labi saprata gan baznīcas, gan valsts varas valdošās virsotnes. Tādēļ Dekarta darbi tika iekļauti katoļiem aizliegto grāmatu sarakstā un Francijā bija aizliegts tos izdot, izplatīt un mācīt. Taču Dekarta metode tajā pašā laikā deva tik lielas iespējas virzīt uz priekšu zinātni, ka nekādi aizliegumi nespēja aizkavēt tās izplatīšanos izglītoto ļaužu vidū.

18. gadsimta franču inteliģences visaugstāk kvalificētā daļa bija iepazinusies arī ar B. Spinozas, Dž. Loka un P Beila darbiem. Tie un it īpaši B. Spinozas sacerējumi atradās stingri aizliegto sacerējumu sarakstā, bet tikai iepazīšanās ar tiem deva iespēju tālāk attīstīt tiklab filozofiju, kā arī visas mācības un kultūras nozares, kas ir saistītas ar to. Visvairāk Voltēra filozofisko uzskatu veidošanos ietekmējusi Dž. Loka mācība, it īpaši Loka izstrādātā izziņas teorija, ar ko franču rakstnieks pamatīgi iepazinās Anglijā, kad tur atradās trimdā.

Taču paliekošu ietekmi uz viņu atstājusi arī Loka mācība par sabiedrības pārvaldīšanu tā, lai nerastos asi konflikti, par indivīda un sabiedrības interešu savstarpēju pieskaņošanu kompromisa formā. Dažus ētiska rakstura secinājumus un arī manieri veidot spriedumus par to, par ko mums ir ļoti maz informācijas, Voltērs ir pārņēmis no G. Leibnica darbiem, kas gan veidoti uz gluži citāda teorētiska pamata nekā Dž. Loka sacerējumi. Te gan jāņem vērā, ka Voltērs ne visos teorētiskajos jautājumos centās aizrakties līdz galējām konsekvencēm, tādēļ abu lielo filozofu mācību ietekmes nesaderība paviršākam Voltēra filozofisko sacerējumu lasītājam var palikt nepamanīta.

Voltēra filozofisko romānu lielākā vērtība ir tā, ka tajos aktualizētas tālaika filozofijas teorētiskās problēmas un, izmantojot mākslas tēlus, parādīti praktiskie rezultāti, pie kādiem var novest savstarpēji naidīgu uzskatu paudēju interešu sadursmes. Te parādīts arī tas, kā var notikt izglītības un zinātnes saskarsme ar reliģisko fanātismu un administrācijas patvaļu. Šiem romāniem bija liela loma XVIII gadsimta apgaismības ideju izplatīšanā un pamatošanā, bet tie nav zaudējuši savu vērtību arī mūsdienās.

Romānu “Zadigs” Voltērs radījis galvenokārt 1747. gadā. Biogrāfi, kas balstījušies uz liecībām, kas gūtas no autora atmiņām, vēstulēm un citiem personiska rakstura materiāliem, raksta, ka 1747. gada rudenī Voltērs kopā ar marķīzi Dišatlē uzturējies pie karaļa galma Fontenblo. Marķīze aizrāvusies kāršu spēlē ar karalieni, citiem augstiem galminiekiem un karaļa ģimenes locekļiem. Viņa drīz paspēlējusi visu savu brīvo naudu, jo likmes bijušas augstas. Arī Voltēra sagādātā nauda drīzā laikā nospēlēta. Tad rakstnieks pats nosēdies pavērot spēli un pēc brīža angliski jautājis marķīzei: “Vai tad jūs neredzat, ka spēlējat ar blēžiem?” Taču tūdaļ jutis, ka viņš un marķīze šajā sabiedrībā nav vienīgie angļu valodas pratēji.

Lai izvairītos no sarežģījumiem Voltērs steidzīgi licis jūgt zirgus un devies nezināmā virzienā, bet faktiski pie citiem sava talanta cienītājiem, arī tuviem karaļa radiniekiem, kam bija citādas intereses nekā karalienei un kas varēja atļauties neņemt vērā galmā valdošās noskaņas. Šeit viņš vairāk nekā mēnesi nodzīvojis bez kādas sazināšanās ar ārpasauli, ieslēgts Si (Sceaux) pils nomaļās istabās, kur logi bijuši aizklāti pat dienā, lai nevienam neienāktu prātā viņu tur meklēt. īsinādams laiku, viņš tur veidojis minēto romānu. Tā pirmais variants uzmetuma līmenī bijis jau agrāk iespiests Amsterdamā 1747. gada jūlijā ar virsrakstu “Memnons, austrumu stāsts”. Par pirmā varianta tapšanu ir maz informācijas, un Francijā tas ir bijis maz pazīstams. Tas ir bijis daudz īsāks un literārā ziņā mazāk izstrādāts nekā Si pilī noslīpētais. Šajā variantā romānam vēl nav ne veltījuma, ne daudzu varoņu (Jebora), ne arī vairāku nodaļu -VI, XII, XV Ar pašreizējo virsrakstu romāns pirmo reizi iznācis 1748. gada septembrī. Autors arī turpmākajos gados vēl strādājis pie sava sacerējuma, papildinādams jau sarakstītās nodaļas un pievienodams dažas jaunas, līdz 1756. gadā tas ieguvis tagadējo formu. Kā pēdējās sarakstītas nodaļas par Zadiga uzturēšanos Sercndibas salā, un daži literatūras pētnieki uzskata, ka to pamatā ir Voltēra paša pieredzējumi Prūsijas karaļa galmā.

Romāns veidots kā Austrumu pasaka. Jāpiebilst, ka 18. gadsimta pirmajā pusē franču sabiedrība dzīvi interesējās par Austrumu tautu literatūru. 1708. gadā franču orientālists Gallands bija pārtulkojis no arābu valodas pasaku krājumu “Tūkstoš un viena nakts”, 1712. gadā valodnieks Petis Delakruā no persiešu valodas pārtulkoja pasaku krājumu “Tūkstoš un viena diena”. Turpmākajos gados Francijā iznāca vairāki indiešu, ķīniešu un citu Āzijas tautu literatūras darbu tulkojumi.

Āzijas un Tuvo Austrumu tautu kultūras pieminekļi 18. gadsimta Franciju zināmā mērā ietekmēja tāpat, kā to bija ietekmējuši antīkās kultūras pieminekļi 15.un 16. gadsimtā. Tie vēlreiz pierādīja, ka augsts kultūras līmenis un bagāta garīgā dzīve iespējama arī bez kristīgās reliģijas un Eiropas feodālo tradīciju līdzdalības. Daži franču kultūras darbinieki sarakstīja Austrumu pasaku imitācijas. Izcilākā no šādām imitācijām bija 1721. gadā iznākušais Monteskjē sacerējums “Persiešu vēstules”.

Austrumu tēmas vairākos Voltēra sacerējumos risinātas arī pirms “Zadiga”. Kopš 1741. gada viņš rediģēja savas “Esejas par tikumiem”, kurās daudz uzmanības veltīts arī seno austrumu tautām. “Zadiga” sacerēšanas laikā Voltērs rūpīgi gatavojās savas traģēdijas “Semiramida” uzvedumam. Šīs traģēdijas darbība notiek senajā Babilonijā un pirmais uzvedums bija paredzēts 1748. gadā. Šādu tēmu izstrāde deva iespēju nosodīt musulmaņu, budistu vai citu reliģijas virzienu garīdznieku fanātismu, aprobežotību un egoismu, austrumu despotu nežēlību un vienaldzību pret tautu interesēm, bet zemtekstā sludināt iecietību reliģijas jautājumos un cieņu pret cilvēka personību.

Tajā pašā laikā ievērojamu kultūras darbinieku pievēršanās Austrumu tēmām deva nopietnu triecienu koloniālās ekspansijas un citu tautu verdzināšanas sludinātājiem, kuri centās visas tautas ārpus Rietumeiropas iztēlot par mežoņiem vai barbariem, kuriem trūkst cēlu jūtu un prasmes pārvaldīt savas zemes, tādēļ Eiropas valstu valdniekiem pieklājas tos ņemt savā aizbildnībā. Te gan jāpiebilst, ka franču apgaismotāju, arī Voltēra nostāja visu cilvēku un tautu līdztiesības jautājumos nebija konsekventa. Voltērs daudzos darbos parādījis, ka cildeni un krietni cilvēki, kā arī nelieši un stulbeņi sastopami visās zemēs un visās tautās. Tomēr viņš nav nosodījis Āfrikas nēģeru gūstīšanu, lai tos izmantotu vergu darbos Francijas koloniālajos īpašumos Rietumindijas salās. Voltērs pats nav bijis ne Turcijā, ne Persijā. Ziņas par šīm zemēm viņš smēlies no ceļotāju piezīmēm un zinātnieku apcerējumiem.

Sabiedrības dzīves norises Voltērs, tāpat kā vairums 18. gadsimta domātāju, interpretējis kā valdnieku un valstsvīru gudras vai dumjas, cildenas vai nelietīgas rīcības sekas. Dažkārt it kā garāmejot viņš par sabiedrības dzīvi ietekmējošu faktoru minējis arī atsevišķo cilvēku vai veselu grupējumu interesi. Visbiežāk šādas intereses pārņemtus grupējumus autors minējis negatīvā nozīmē - tie ir alkatīgi garīdznieki, nemākulīgi ārsti, negodīgi finansisti un neuzticīgas skaistules. Daudz biežāk nekā kādi prāta apsvērumi Voltēra romānu darbību uz priekšu virza laimīgas vai nelaimīgas nejaušības jeb, precīzāk izsakoties, sagadīšanās - ārēju spēku rotaļa.

Romānā “Zadigs” Austrumu kolorīts ir tikai viegli ietonēts. No vēsturiskā patiesīguma viedokļa pret to var izteikt daudz iebildumu. Autors šajā darbā nav centies risināt Austrumu tautu vēstures vai sadzīves problēmas. Vērīgam lasītājam jau darba iznākšanas laikā nebija grūti pamanīt, ka romānā tēlota 18. gadsimta Francija un ka tā varoņi, ja ņem vērā viņu raksturu, viņu attieksmi pret pasauli un citam pret citu, ir 18. gadsimta eiropieši. Turklāt gluži nevilšus izvirzās jautājums: kāda ir pastāvēšanas jēga tādai sabiedrībai, kur neliešiem klājas labāk nekā godīgiem cilvēkiem un kur izdevīgāk būt neizglītotam un muļķim nekā izglītotam un gudram?

Neveiksmes un kļūmes, kas Voltēra pieminētajā Babilonijā un Arābijā piemeklē Zadigu viņa godprātības un izcilo spēju dēļ, pēc sava rakstura neatšķīrās no grūtībām, ar kādām Voltēra laika Francijā ik uz soļa sastapās daudzi talantīgi trešās kārtas pārstāvji, kuri feodālā absolūtisma apstākļos bija izteikuši netradicionālus uzskatus, vēlējās nodarboties ar zinātni vai vienkārši dzīvot cilvēka cienīgu dzīvi, neizdabājot augstām amatpersonām un mazkul-turālu ļaužu aizspriedumiem. Romāna vispārējā ievirze un it īpaši nobeigums mudina domāt, ka autoram tā sarakstīšanas laikā bijušas optimistiskas cerības rast izeju no Francijas sasāpējušajām problēmām tālejošu reformu un valdošo personu nomaiņas ceļā.

Domu, ka sabiedrības likstas rodas nesaprātīgu un negodīgu cilvēku sliktās rīcības dēļ un ka dzīve kļūtu daudz jaukāka, ja vadošos amatos izvirzītu gudrus, izglītotus un krietnus cilvēkus, izteikuši arī citi 18. gadsimta apgaismotāji. Tāds viedoklis ir zināms solis uz priekšu salīdzinājumā ar 17. gadsimtā valdošajiem uzskatiem, ka sabiedrisko notikumu dziļākais cēlonis ir liktenīgas kaislības, kas pārņēmušas valdniekus vai citus sabiedrībā ietekmīgus cilvēkus, bet dod gandrīz tikpat maz iespēju izprast šos notikumus un prognozēt to sekas. Ilūzija, ka izglītības un kultūras augšupeja varētu aizstāt radikālus sabiedriskus pārkārtojumus, jau dažus gadus vēlāk radīja Voltērā dziļu vilšanos, un viņa spriedumi par sabiedrības dzīvi tad kļuva daudz pesimistiskāki.

Vilšanās apgaismotājiem raksturīgajā optimismā, šaubas par labo un skaisto individuālajā cilvēkā un sabiedrībā kopumā ir pamanāmas jau romānā “Mikromegs”, kas sarakstīts 1752. gadā Berlīnē. Šis romāns ārēji nedaudz līdzinās Dž. Svifta grāmatai “Gulivera ceļojumi”, taču tā pamatdoma un arī tēmu risinājums būtiski atšķiras. “Gulivera ceļojumi” ir satīra par visu Anglijas iedzīvotāju slāņu pārstāvjiem. “Mikromegā” autora izsmiekls lielākoties vērsts pret Eiropas zinātni un zinātniekiem, kuri kopumā gan ir labi informēti par fizikālo pasauli un spēj izmērīt tālus debess ķermeņus, taču nespēj atrast visiem pieņemamu kopīgu viedokli pat ļoti vienkāršos jautājumos, ja tie skar viņus pašus un viņu garīgo dzīvi.

Romānā parādītie zinātnieki ir diženi tikai savās teorijās. Reālajā dzīvē un kā cilvēki viņi ir sīki un niecīgi. Zinātnieks, kurš ir varens savās atziņās un tajā pašā laikā nespēj, neprot un lāgā pat nevēlas ietekmēt sev tuvu un nozīmīgu notikumu gaitu, bet, neraugoties uz savu nevarību praktiskajā dzīvē, spēj saglabāt milzīgu iedomību, ir īstais romāna varonis Mikromegs - sīkais milzis. Kosmiskā mērogā cilvēks ir niecīgs. Bet viņš varētu būt dižens, ja labāk izprastu pats sevi un gudrāk iekārtotu savu dzīvi.

Romānu “Kandids” Voltērs sarakstījis 1758. gadā Femejā. Tā darbība vairs nenotiek svešās zemēs sen pagājušos laikos vai izdomātā pasaulē, bet galvenokārt Francijā un frančiem labi pazīstamās kaimiņzemēs 18. gadsimta vidū. Romānā jūtama autora vilšanās jaunības dienu optimistiskajās ilūzijās, cerībās, ka sabiedrības smagās pretrunas būs iespējams pārvarēt gudru reformu ceļā. Autora biogrāfi min, ka viņa pesimismu, iespējams, veicinājusi daudzu cilvēku bojāeja Lisabonas zemestrīcē 1755. gadā un Septiņgadu kara (1756-1763) notikumi.

Kompozīcijas ziņā “Kandidam” ir zināma līdzība ar “Zadigu”. Kā vienā, tā arī otrā romānā galvenais varonis ir jauns, labsirdīgs cilvēks, ko piemeklē dažādas likstas, ko ļauns liktenis šķir no mīļotās sievietes un noved negaidītās situācijās dažādās pasaules zemēs, bet viņš galu galā tomēr sasniedz ilgoto mērķi.

Kā vienam, tā arī otram no šiem varoņiem izmisumu palīdz pārvarēt optimisma filozofija. Zadigam to sludina eņģelis Jesrads, Kandidam - filozofijas skolotājs Pangloss. Taču abu minēto varoņu tēlojumā ir arī lielas atšķirības. Zadigs ir apveltīts ar lielu spēku, drosmi, krietnumu un gudrību. Tādēļ viņš no visām situācijām spēj iziet kā uzvarētājs. Zadiga pūles un ciešanas tiek atbilstoši atalgotas - viņš kļūst par ķēniņu un bauda laimi kopā ar mīļoto sievieti.

Kandids ir ikdienišķs ierindas cilvēks, ko nekādas īpašas fiziskas vai garīgas spējas nepaceļ pāri caurmēra līmenim. Romāna gaitā ārējie notikumi viņu mētā kā skaidiņu vētrainā okeānā. Nemainīga paliek tikai viņa labsirdība, naivitāte un mīla pret skaisto Kuni-gundi. Vienīgais glābšanas riņķis, kas palīdz rast izeju no nepatīkamām situācijām, Kandidam ir briljanti, ko viņam uzdāvinājis Eldorado zemes valdnieks. Tos pārdodot, viņš gūst iespēju dzīvot ērti un turīgi, kā arī būtiski ietekmēt citu cilvēku dzīvi, kaut gan no apkārt notiekošā maz ko saprot un pats saviem spēkiem neko nozīmīgu nespēj veikt. Romāna noslēgums, kur varoņa ilgas formāli it kā piepildās, ir it kā izsmiekls par viņa naivitāti.

Vienlaikus jāņem vērā, ka “Kandidā”, tāpat kā citos savos romānos, Voltērs ar savu ironiju ļaužu vājības šaustījis tik nesaudzīgi, ka dažkārt zuduši arī paši cilvēki. Groteskas dēļ šajā darbā tēlotie varoņi vietumis pārstājuši eksistēt kā reālas būtnes un kļuvuši par abstraktām shēmām vai simboliem. Autors par viņu pārdzīvojumiem traģisku nelaimju virknēs stāsta bez līdzjūtības - kā par leļļu teātra marionetēm. Galvenais izsmiekla objekts šajā romānā ir tas pats naivais optimisms, ko autors vēl nesen pats bija paudis savos agrākajos darbos. Sevišķi asi Voltērs šeit vēršas pret mākslotā optimisma teorētisko pamatu - Leibnica filozofiju jeb, pareizāk sakot, to salkano prātojumu konglomerātu, ko no Leibnica filozofijā paustās ētikas bija izveidojuši tās vulgarizētāji un banalizētāji.

Leibnica filozofijā optimisms bija viena no daudzpusīgas un sarežģītas pasaules izpratnes izpausmēm. Tā pamatā bija Leibnica centieni rast kaut jel kādu stabilu pieturas punktu, kaut kādu barjeru pret izmisumu Vācijā, kas bija izpostīta trīsdesmit gadu karā, kas saimnieciskā, politiskā un kultūras ziņā bija atsviesta pagātnē par vairākiem gadsimtiem. Zināmā mērā šādu nostāju ietekmēja arī Leibnica atkarīgais sabiedriskais stāvoklis. Viņam bija jārēķinās ar Vācijā valdošo firstu (it īpaši Hannoveres kūrfirsta) gaumi, kaut gan, protams, visus darbus viņš rakstījis saskaņā ar savu pārliecību. Popularizētāji, it īpaši Vācijas luterāņu mācītāji, atsevišķus Leibnica filozofijas elementus padarīja par teorētisku pamatu salkanām banalitātēm, kādas Voltēra romānā pauž doktors Pflndnss

Autors vēršas pret tiem, kas, uzurpējuši vai mantojuši varu sabiedrībā, izmanto šo varu vienīgi tādēļ, lai nodrošinātu sev ērtu dzīvi, dažādas tiesības un priekšrocības, kādu citiem nav, bet paši nejūt un nepilda nekādas saistības un pienākumus; vēršas pret tiem, kuri pārējo cilvēku labsirdību un nezināšanu nekautrīgi izmanto savā labā, nesniegdami pretī neko līdzvērtīgu. Tomēr rakstnieks nav vispārējas vienlīdzības ideju paudējs. Gandrīz visu uzmanību savos romānos viņš veltījis galveno varoņu pārdzīvojumu un darbības attēlošanai. Kalpu, sulaiņu un citu vienkāršo cilvēku pārdzīvojumi un arī liktenis parasti paliek ārpus autora interešu loka.

Nosodīdams reliģisko fanātismu, tumsonību un izglītības trūkumu, Voltērs savos romānos pats vairākkārt minējis augstākās būtnes jeb Radītāja vārdu. Šāda nostāja, protams, bija nekonsekvence autora pasaules uzskatā. Tomēr jāņem vērā, ka Voltērs nav bijis konsekvents ateists, bet gan deists - atzinis nevis cilvēkveidīgu Dievu, kas sēž uz mākoņa maliņas un var būt dusmīgs, bargs vai žēlīgs, bet drīzāk kādu dievišķu esamību. Līdzīgi B. Spinozam, viņš uzskatīja, ka reliģija var būt derīga, lai atturētu no netikumiem mazizglītotus ļaudis. Ja viņa viesi sākuši strīdēties par reliģijas jautājumiem, Voltērs saviem kalpotājiem licis iziet no telpas. Kādā vēstulē Prūsijas troņmantnieka, vēlāk karaļa Fridriha II brālim Voltērs pat izteicis domu, ka Dievs ir tik derīgs jēdziens, ka gadījumā, ja Dieva nebūtu, to vajadzētu izdomāt. Ar savu darbību un saviem literārajiem sacerējumiem Voltērs objektīvi veicinājis brīvdomības izplatīšanos.

Voltēra filozofisko romānu cilvēcība, saistošais sižets un meistariskais stils padarījuši tos par mūsdienās visvairāk lasītajiem Voltēra darbiem.

2004. gada pavasari

Vilnis Zariņš

ZADIGS JEB LIKTENIS

Austrumu stāsts

Atļauja.1- Es, apakšā parakstījies, kas esmu uzdevies par mācītu un pat asprātīgu vīru, izlasījis šo manuskriptu, gribot negribot atzinu to par interesantu, uzjautrinošu, tikumisku, filozofisku un cienīgu patikt pat tiem, kuri romānus nemīl. Šajā sakarībā es to pasludināju par aizliegtu un iestāstīju augstajam kādi^2, ka tas ir nevēlams sacerējums.

Saadi veltījuma vēstule sultānei Sēraa par Zadigu^3837. hidžras gada Sevala mēneša 10. dienā.4

Acu prieks, siržu mokas, gara gaisma, es neskūpstu putekļus zem jūsu kājām, jo jūs jau nemaz nestaigājat jeb arī staigājat pa Irānas paklājiem vai rozēm. Es sniedzu jums tulkojumu no kāda sena gudrā grāmatas, kuram laimīgā kārtā nebija nekā, ko darīt, un kurš uzjautrinājās, rakstot stāstu par Zadigu, darbu, kas pasaka vairāk, nekā šķiet sakām. Es lūdzu jūs to lasīt un par to spriest; jo, kaut gan jūs esat savas dzīves ziedonī, kaut arī visi prieki jūs uzmeklē, kaut arī jūs esat daiļa un jūsu talanti papildina jūsu skaistumu; kaut arī jūs slavē no vakara līdz rītam un kaut arī visu šo iemeslu dēļ jums ir tiesības būt bez veselā saprāta, jums tomēr ir ļoti gudrs prāts un visai smalka gaume, un esmu dzirdējis jūs spriežam labāk nekā vecus dervišus^5 ar garām bārdām un smailām cepurēm. Jūs esat kautrīga un nemaz neesat aizdomīga; jūs esat maiga, nebūdama vāja; jūs darāt labu, bet ar izvēli, jūs mīlat savus draugus un neradāt sev ienaidniekus. Jūsu asprātība nekad nemeklē prieku mēlnesībā; jūs nerunājat sliktu un arī nedarāt, par spīti brīnišķajām iespējām, kādas jums šajā ziņā ir. īsi sakot, jūsu dvēsele man arvien likusies tikpat skaidra kā jūsu daiļums. Jums ir pat neliels zināšanu krājums filozofijā, kas man lika domāt, ka jums šā prātnieka darbs būs patīkamāks nekā jebkurai citai.

Sākotnēji tas sarakstīts seno haldiešu valodā^6, ko neprotat nedz jūs, nedz es. Arābiski to pārtulkoja, lai uzjautrinātu slaveno sultānu Ulug-Beku^7. Tas notika tajos laikos, kad arābi un persieši sāka rakstīt Tūkstoš un vienu nakti, Tūkstoš un vienu dienu utt. Ulugam labāk patika lasīt Z a d i g u; bet sul-tānes vairāk mīlēja Tūkstoš un vienas. “Kā jūs varat dot priekšroku,” viņām teica gudrais Ulugs, “pasakām, kur nav nekādas jēgas un nozīmes?” - “Tieši tādēļ mēs tās mīlam,” atbildēja sultānes.

Es glaimoju sev, cerēdams, ka jūs nelīdzināsieties viņām un būsiet īsts Ulugs. Es pat ceru, ka tad, kad jums būs apnikušas vispārējās sarunas, kas stipri līdzinās Tūkstoš un vienām, izņemot to, ka tās uzjautrina mazāk, atradīsies kāda minūte, kad man būs gods ar jums prātīgi parunāt. Ja jūs būtu Talestra Filipa dēla Iskandera laikā^8, ja jūs būtu Sābas ķēniņiene Zālamana laikā^9, karaļi būtu tie, kas ceļotu pie jums.

Es lūdzu debesu spēkus, lai nekas neapēno jūsu priekus, lai jūsu daiļums ir nevīstošs un jūsu laime nebeidzama.

Saadi

Pirmā nodaļa VIENACIS

Ķēniņa Moabdara laikā Babilonā^10 dzīvoja jauneklis, vārdā Za-digs, kura jaukās dabiskās dotības vēl pastiprināja izglītība. Kaut arī bagāts un jauns, viņš prata valdīt pār savām kaislībām, netīkoja būt citiem par paraugu, negribēja, lai viņam vienmēr būtu taisnība, un izturējās iecietīgi pret cilvēku vājībām. Bija apbrīnojami redzēt, ka, apveltīts ar tādu asprātību, viņš ar savu izsmieklu nekad neaizskāra tos nenoteiktos, neveiklos un trokšņainos vārdus, to nekautro mēlnesību, nemākulīgos spriedumus, tos rupjos jokus un tukšo vārdu klaboņu, ko Babilonā dēvēja par konversāciju. Zoroastra^11 pirmajā grāmatā viņš bija mācījies, ka patmīlība ir ar vēju piepūsts pūslis, no kā izbrāžas vētra, ja tam iedur. Pār visām lietām, Zadigs nelielījās, ka nicina sievietes un pakļauj tās. Viņš bija devīgs; viņš nebaidījās pakalpot nepateicīgiem, sekodams Zoroastra lielajam bauslim: “Kad tu ēd, dod ēst arī suņiem, pat ja viņi tev kostu.” Viņš bija tik gudrs, cik vien var būt, jo centās uzturēties gudro sabiedrībā. Mācīts seno haldiešu zinībās, viņš zināja arī toreiz pazīstamos dabas likumus, un no metafizikas viņš zināja tik, cik zinājuši visos laikos, proti, ļoti maz. Par spīti sava laika jaunākās filozofijas atzinumiem, viņš bija cieši pārliecināts, ka gadam ir trīssimt sešdesmit piecas dienas ar vienu ceturtdaļu un ka saule atrodas pasaules centrā; un, kad galvenie magi aizvainojošā augstprātībā viņam sacīja^12, ka tam esot kaitīgs noskaņojums un uzskati, ka saule griežas ap sevi un gadam ir divpadsmit mēnešu, nozīmējot būt valsts ienaidniekam, tad viņš klusēja, neizrādīdams nedz dusmas, nedz nicinājumu.13

Zadigam piederēja lielas bagātības un tātad bija daudz draugu; būdams vesels, ar patīkamu seju, taisnīgu un savaldīgu garu, skaidru un cēlu sirdi, viņš domāja, ka var būt laimīgs. Viņš gatavojās precēties ar Semiru, kura skaistuma, augstās kārtas un bagātības dēļ tika uzskatīta par izcilāko līgavu Babilonā. Viņam pret to bija dziļas un cildenas jūtas, un Semira viņu kaisli mīlēja. Jau tuvojās laimīgais brīdis, kurā viņiem vajadzēja savienoties, kad, kopā pastaigādamies Babilonas vārtu priekšā, zem palmām, kas rotāja Eifratas krastu, viņi ieraudzīja nākam sev pretim zobeniem un bultām bruņotus vīrus. Tie bija jaunā Orkānā, kāda ministra brāļa dēla miesassargi, kuram viņa tēvoča galminieki bija iestāstījuši, ka viņam viss atļauts. Viņam nebija nedz Zadiga pievilcības, nedz tikumu, taču, iedomādamies sevi pārāku, viņš bija saniknots, ka viņam nedod priekšroku. Šī greizsirdība, kas bija cēlusies tikai no uzpūtības, viņu noveda pie iedomas, ka viņš Semirā neprātīgi iemīlējies, un viņš tīkoja to nolaupīt. Laupītāji Semiru sagrāba un, savas varmācības aizrauti, ievainoja viņu, izliedami tādas būtnes asinis, kuru redzot būtu iežēlojušies Imaus kalna tīģeri!14 Viņa tricināja debesis ar savām vaimanām, kliegdama: “Mans dārgais vīrs! Mani atrauj no tā, ko mīlu.” Viņu nesatrauca pašai draudošās briesmas; viņa domāja tikai par savu dārgo Zadigu. Bet viņš tajā pašā laikā to aizsargāja ar visu spēku, kādu dod krietnība un mīlestība. Tikai divu vergu pabalstīts, viņš piespieda laupītājus bēgt un atgādāja viņas mājās paģībušo un asiņojošo Semiru, un tā, acis atdarīdama, ieraudzīja savu atbrīvotāju. Viņa tam sacīja: “Ak, Zadig! Es jūs mīlēju kā savu vīru; tagad es jūs mīlu arī kā cilvēku, kam esmu parādā pateicību par savu godu un dzīvību.” Nekad nevienu sirdi nav caurstrāvojusi tāda mīla kā Semirai; neviena burvīgāka mute nav izteikusi vairāk sirsnības tik liesmainos vārdos, kādus vien var iedvest pateicība un maigas mīlestības aizrautība. Viņas ievainojums bija viegls; drīz tā izveseļojās. Zadiga ievainojums bija bīstamāks; bultas šāviens viņam bija radījis pie acs dziļu brūci. Semira bez mitas lūdza dievus, lai viņas mīļais tiktu dziedināts. Viņas acis dienām un naktīm mirka asarās; viņa gaidīja to brīdi, kad varēs ielīksmot Zadiga acis ar saviem skatieniem; taču augonis, kas bija izveidojies pie ievainotās acs, modināja lielas bažas. Tad sūtīja uz Memfisu pie lielā ārsta Hermeja, kas ieradās ar daudziem pavadoņiem.15 Viņš apmeklēja slimnieku un paziņoja, ka tas zaudēs aci; viņš pat noteica dienu un stundu, kad šim bēdīgajam notikumam jānorisinās. “Ja tā būtu labā acs,” viņš teica, “tad es to izdziedinātu; bet kreisās acs brūces ir nedziedināmas.” Visa Babilona nožēloja Zadiga likteni un apbrīnoja Hermeja zināšanu dziļumu. Pēc divām dienām augonis pats uztrūka; Zadigs pilnīgi izveseļojās. Hermejs sarakstīja grāmatu, kur pierādīja, ka viņam nebūtu vajadzējis izveseļoties. Zadigs to nelasīja; bet, tiklīdz varēja iet ārā, taisījās apciemot to, kura bija viņa dzīves laimes iemiesojums un kuras vienas dēļ viņš gribēja, lai tam būtu acis. Semira kopš trim dienām bija izbraukusi uz laukiem. Ceļā viņš uzzināja, ka šī daiļā dāma tajā pašā vakarā apprecējusies ar Orkānu pēc tam, kad skaļi paziņojusi, ka jūt nepārvaramu riebumu pret vienačiem. Šo ziņu izdzirdis, viņš krita nesamaņā; bēdas noveda viņu kapa malā; viņš ilgi slimoja; taču beidzot prāts guva virsroku pār sāpēm; pārciesto bēdu sūrums pat noderēja viņam par mierinājumu.

“Tā kā es esmu pieredzējis tik nežēlīgu untumu no galmā audzinātas jaunavas puses,” viņš teica, “tad man jāprec vienkārša pilsone.” Viņš izraudzījās Azoru, vissaprātīgāko un no visgodājamākās ģimenes pilsētā; viņš to apprecēja un vienu mēnesi dzīvoja ar viņu maigos laulības priekos. Viņš tikai novēroja, ka tai piemīt nedaudz vieglprātības un liela tieksme allaž domāt, ka visskaistākajiem jaunekļiem ir visvairāk prāta un tikumības.

Otrā nodaļa DEGUNS

Kādu dienu Azora pārnāca no pastaigas pavisam noskaitusies, skaļi klaigādama. “Kas ar tevi noticis, mana dārgā sieva?” viņš tai teica. “Kas tevi tā saniknojis?” - “Vai!” viņa atbildēja, “tu būtu tikpat sašutis kā es, ja tu būtu redzējis to skatu, kam es tikko biju lieciniece. Es gāju mierināt jauno atraitni Kosrū, kas pirms divām dienām apbedīja savu jauno vīru pie strauta, kas tek gar pļavu. Savās bēdās viņa bija solījusi dieviem palikt pie šī kapa tik ilgi, kamēr vien šā strauta ūdens tecēs garām.” - “Lūk,” teica Zadigs, “tā ir cienījama sieva, kas patiesi mīlējusi savu vīru!” - “Ak,” atteica Azora, “kaut tu zinātu, ar ko viņa nodarbojās, kad es viņu apciemoju!” - “Ar ko tad, daiļā Azora?” - “Viņa lika novadīt strautu projām.”16 Azora izplūda garos nosodījumos un tik negantos pārmetumos pret jauno atraitni, ka šī tikumiskā daudzvārdība Zadigam nemaz nepatika.

Viņam bija draugs, vārdā Kadors, kas bija viens no tiem jaunajiem cilvēkiem, kuros viņa sieva bija saskatījusi vairāk godprātības un krietnības nekā citos: viņš tam uzticēja savu noslēpumu un, cik tas bija iespējams, nodrošināja sev viņa uzticību ar ievērojamu dāvanu. Kad Azora, kādreiz pavadījusi divas dienas uz laukiem pie savas draudzenes, trešajā dienā atgriezās mājās, kalpotāji noraudājušies viņai paziņoja, ka viņas vīrs iepriekšējā naktī tik pēkšņi miris, ka tie neesot iedrošinājušies viņai šo bēdīgo vēsti ziņot un ka Zadigs esot tikko apbedīts savas dzimtas kapenēs dārza galā.

Viņa raudāja, plēsa sev matus un zvērēja mirt. Vakarā Kadors lūdza atļauju ar viņu parunāt, un viņi raudāja abi divi. Otrā dienā viņi raudāja mazāk un kopā ēda pusdienas. Kadors pastāstīja, ka viņa draugs tam atstājis lielāko daļu savas mantas, un lika viņai noprast, ka būtu laimīgs dalīties ar viņu savā bagātībā. Dāma raudāja, dusmojās, kļuva vēlīgāka: vakariņas bija ilgākas nekā pusdienas: viņi sarunājās vaļsirdīgāk. Azora slavēja mirušo, taču atzina, ka tam bijuši arī trūkumi, no kādiem Kadors bija brīvs.

Vakariņu laikā Kadors sāka žēloties par asām liesas sāpēm: satraukta un izpalīdzīga, dāma lika atnest visas esences, ar kurām viņa mēdza smaržoties, lai izmēģinātu, vai to vidū nav kādas, kas līdzētu pret liesas kaiti; viņa gauži nožēloja, ka dižais Hermejs vairs neuzturas Babilonā; viņai pat labpatika aptaustīt sānus, kur Kadors sajuta tik stipras sāpes. “Vai jūs allaž moka šī nežēlīgā slimība?” viņa tam līdzjūtīgi vaicāja. - “Tā mani dažreiz noved kapa malā,” viņai atbildēja Kadors, “un ir tikai vienas zāles, kas varētu man līdzēt: man uz sāniem vajadzētu uzlikt kāda pirms vienas dienas miruša cilvēka degunu.” - “Cik savādas zāles,” teica Azora. - “Ne dīvainākas kā Arnū^4 kunga maisiņi pret trieku,” atteica viņš. Šis arguments, pievienots jaunā cilvēka izcilajiem nopelniem, beidzot lika dāmai izšķirties. “Galu galā,” viņa teica, “kad mans vīrs pār Cinavaras tiltu^17 no vakardienas pasaules pāries rītdienas pasaulē, vai tad eņģelis Asraēls viņam liegs pāreju tādēļ, ka viņa deguns otrā dzīvē būs mazliet īsāks, nekā bijis pirmajā?” Tad viņa paņēma bārdas nazi un devās uz sava laulātā drauga kapenēm, slacīja tās asarām un tuvojās, lai nogrieztu degunu Zadigam, ko atrada guļam šķirstā. Zadigs piecēlās, ar vienu roku sargādams savu degunu, ar otru aizturēdams bārdas nazi. “Kundze,” viņš tai teica, “nesirdieties nu vairs tik daudz par jauno Kosrū; nodoms nogriezt man degunu gan atsver nodomu novadīt strautu.”

Trešā nodaļa SUNS UN ZIRGS

Zadigs pārliecinājās, ka pirmais laulības mēnesis, kā jau tas rakstīts Zenda grāmatā,18 ir medus mēnesis, bet otrs ir vērmeļu mēnesis. Pēc kāda laika viņš bija spiests no Azoras šķirties, jo sadzīvot ar to bija kļuvis pārāk grūti. Viņš meklēja savu laimi dabas pētīšanā. “Neviens nav tik laimīgs,” viņš teica, “kā filozofs, kurš spēj lasīt šajā lielajā grāmatā, ko Dievs nolicis mūsu priekšā. Patiesības, ko viņš atklāj, pieder viņam: viņš attīsta un izkopj savu dvēseli, viņš dzīvo mierīgi; viņam nav jābaidās no ļaudīm, un viņa maigā sieva nenāk viņam nogriezt degunu.”

Šādu domu pārņemts, viņš apmetās kādās lauku mājās Eifratas krastā. Tur viņš nenodarbojās ar aplēsumiem, cik collu ūdens aiztek vienā sekundē zem tilta arkām un vai peles mēnesī nenolīst viena kubiklīnija lietus vairāk nekā auna mēnesī.19 Viņš neiedomājās taisīt zīdu no zirnekļu tīkliem, nedz arī porcelānu no saplēstām pudelēm,20 bet galvenokārt pētīja dzīvnieku un augu īpašības un drīz iemantoja tādu izmaņu, ka viņam atklājās tūkstošiem atšķirību tur, kur citi redzēja tikai vienveidību.

Kādu dienu, pastaigādamies gar nelielu birzi, viņš ieraudzīja, ka pie viņa skrien ķēniņienes einuhs. Tam sekoja vairāki galma kalpotāji, kā šķita, ļoti uztraukušies, jo viņi skraidīja šurp un turp, kā to dara nomaldījušies cilvēki, kas meklē visdārgāko, ko viņi pazaudējuši. “Jaunais cilvēk,” viņam teica pirmais einuhs, “vai jūs neesat redzējuši ķēniņienes suni?” Zadigs pieticīgi atbildēja: “Tā ir kuce, nevis suns.” - “Jums taisnība,” atteica pirmais einuhs. - “Tā ir ļoti maza spaniela kucīte,” piebilda Zadigs, “viņai nesen atnesušies kucēni; viņa klibo ar kreiso priekškāju, un tai ir ļoti garas ausis.”

- “Tātad jūs viņu redzējāt?” teica pirmais einuhs gluži aizelsies.

- “Nē,” atbildēja Zadigs, “es to nekad neesmu redzējis un nemaz arī nezināju, ka ķēniņienei ir kucīte.”

Tieši tajā pašā laikā parastās likteņa dīvainības dēļ visskaistākais zirgs no ķēniņa staļļa bija izrāvies no kāda zirgu puiša rokām Babilonas līdzenumā. Galvenais medību meistars un visi pārējie kalpotāji skrēja viņam pakaļ tikpat satraukti kā pirmais einuhs pēc kuces. Galvenais medību meistars griezās pie Zadiga un vaicāja, vai viņš nav redzējis ķēniņa zirgu. “Tas ir zirgs,” atbildēja Zadigs, “kurš lieliski auļo; viņš ir piecas pēdas augsts, ar ļoti maziem nagiem; viņam ir trīsarpus pēdas gara aste; viņa iemauktu apkalumi ir no divdesmit trīs karātu zelta;21 viņam ir vienpadsmit denāru raudzes sudraba pakavi.”22 - “Pa kuru ceļu viņš aizgāja? Kur viņš ir?” jautāja galvenais medību meistars. - “Es viņu neesmu redzējis,” atbildēja Zadigs, “un nekad neesmu par viņu dzirdējis.”

Galvenais medību meistars un pirmais einuhs nešaubījās, ka Zadigs nozadzis ķēniņa zirgu un ķēniņienes kucīti; viņi lika to novest lielā desterhama sanāksmes priekšā, kas viņam piesprieda knutu un mūža izsūtījumu uz Sibīriju.23 Tikko spriedums bija pasludināts, zirgu un kucīti atrada. Tiesneši nonāca bēdīgas nepieciešamības priekšā grozīt spriedumu; taču viņi piesprieda Zadigam četrsimt zelta unces soda^24 par to, ka viņš teicis, ka nav redzējis to, ko bija redzējis. Vispirms bija jāsamaksā šis sods; pēc tam Zadigam bija atļauts aizstāvēties lielā desterhama padomē; viņš sacīja šādus vārdus: “Taisnīguma zvaigznes, zināšanu bezdibeņi, patiesības spoguļi, kam ir svina smagums, dzelzs cietība, dimanta mirdzums un daudz līdzības ar zeltu, tā kā man atļauts runāt šīs augstās sapulces priekšā, es jums zvēru pie Orosmada,25 ka nekad neesmu redzējis ķēniņienes godājamo kucīti, nedz arī ķēniņu ķēniņa svēto zirgu. Lūk, kā man gadījās. Biju izgājis pastaigāties pa birzīti un tur satiku cildeno einuhu un ļoti slaveno galveno medību meistaru. Smiltīs pamanīju kāda dzīvnieka pēdas un bez grūtībām secināju, ka tās ir maza sunīša pēdas. Vieglas, garas sliedes, kas iešvīkājušās smilšu paaugstinājumos starp ķepu pēdām, man lika saprast, ka tā ir kuce, kurai nokārušies pupi, tātad viņai pirms dažām dienām atnesušies mazuļi. Citas, atšķirīgas švīkas, kuras, kā šķita, arvien skārušas smilšu virskārtu līdzās priekškājām, man ļāva spriest, ka viņai ir ļoti garas ausis; un, tā kā es ievēroju, ka viena ķepa allaž bija seklāk spiedušies smiltīs nekā pārējās trīs, tad sapratu, ka mūsu augstās ķēniņienes kucīte mazliet klibo, ja tā drīkstu izteikties.

Kas attiecas uz ķēniņu ķēniņa zirgu, tad ziniet, ka, pastaigādamies pa šās birzītes ceļiem, es ieraudzīju zirga pakavu pēdas; tās visas bija vienādā atstatumā. Lūk, zirgs, es teicu, kas lieliski auļo. Putekļi kokiem gar šaurā ceļa malām, kurš bija tikai septiņas pēdas plats, bija mazliet notraukti labajā un kreisajā pusē, trīsarpus pēdas no ceļa vidus. Šim zirgam, teicu es, ir trīsarpus pēdas gara aste, kas ar savām kustībām pa labi un pa kreisi notraukusi šos putekļus. Zem kokiem, kas veidoja piecas pēdas augstu lapotni, es ieraudzīju no zariem nesen nokritušas lapas; un es sapratu, ka šis zirgs bija tām pieskāries un tātad bija piecas pēdas augsts. Kas attiecas uz viņa iemauktiem, tad tiem vajag būt no divdesmit trīs karātu zelta; jo viņš bija berzējis to apkalumu pret akmeni, kurš, kā es to pamanīju, bija raudzes noteikšanas akmens^26 un kuru es pārbaudīju. Beidzot, pēc zīmēm, ko viņa pakavi bija atstājuši uz citas šķirnes akmeņiem, es spriedu, ka viņš apkalts ar vienpadsmit denāru raudzes sudraba pakaviem.”

Visi tiesneši apbrīnoja Zadiga dziļo un smalko saprašanu; ziņas par to nonāca līdz ķēniņam un ķēniņienei. Priekšistabās, zālē un kabinetā vairs nerunāja ne par ko citu kā tikai par Zadigu; un, lai gan vairāki magi izteica domas, ka viņu vajadzētu sadedzināt kā burvi, ķēniņš pavēlēja, lai viņam atdod atpakaļ četrsimt zelta unces soda naudas, ko viņam bija piesprieduši samaksāt. Sekretārs, tiesu izpildītājs un prokurori aizgāja pie viņa svinīgā ceremonijā un aiznesa atpakaļ viņa četrsimt unces; no tām viņi atvilka tikai trīssimt deviņdesmit astoņas tiesas izdevumu segšanai; un viņu sulaiņi prasīja atlīdzību.

Zadigs saprata, cik bīstami dažreiz ir pārāk daudz zināt, un sevī apņēmās nākamajā reizē vairs neteikt, ko redzējis.

Šāds gadījums drīz radās. Bija izbēdzis kāds valsts noziedznieks; tas bija aizgājis gar viņa mājas logiem. Zadigu nopratināja; viņš nekā neatbildēja, bet viņam pierādīja, ka viņš skatījies pa logu. Par šo noziegumu viņu sodīja ar piecsimt zelta uncēm, un viņš saskaņā ar Babilonas paradumu pateicās tiesnešiem par viņu žēlsirdību.

“Augstais Dievs!” viņš teica sevī, “cik bēdīgas sekas var būt pastaigai birzī, kurai cauri gājuši ķēniņienes kucīte un ķēniņa zirgs! Cik bīstami skatīties pa logu! Un cik grūti būt laimīgam šajā dzīvē!”

Ceturtā nodaļa SKAUĢIS

Mierinājumu par likteņa nodarītām pārestībām Zadigs meklēja filozofijā un draudzībā. Kādā no Babilonas priekšpilsētām viņam bija gaumīgi iekārtota māja, un tur viņš kultivēja visas mākslas un izpriecas, kādas ir krietna cilvēka cienīgas. No rīta viņa bibliotēka bija atvērta visiem zinātniekiem; vakarā viņa galds bija labas sabiedrības rīcībā. Bet drīz vien viņam nācās pārliecināties, cik bīstami var būt zinātnieki; reiz izcēlās liels strīds par kādu Zoroastra likumu, kas aizliedz ēst grifus.27 “Kā var aizliegt ēst grifus,” teica vieni, “ja šādu dzīvnieku nemaz nav?” - “Tiem tomēr jābūt,” sacīja otri, “tādēļ ka Zoroastrs nevēlas, ka tos ēd.” Zadigs gribēja viņus samierināt, sacīdams: “Ja grifi ir, tad neēdīsim tos; ja to nav, tad ēdīsim tos vēl mazāk; šādā kārtā mēs visi būsim paklausījuši Zoroastru.”

Kāds zinātnieks, kas bija sacerējis trīspadsmit sējumus par grifu īpašībām un turklāt bija liels teurgs,28 steidzās nosūdzēt Zadigu kādam arhimagam, vārdā Jeboram,29 visdumjākajam un tāpēc visfanātiskākajam haldietim. Šis vīrs labprāt būtu licis uzdurt Zadigu mietā par vislielāko slavu saulei un pēc tam ļoti apmierinātā balsī būtu skaitījis Zoroastra breviāru^30. Zadiga draugs Kadors (viens draugs ir vairāk vērts nekā simts priesteru) apmeklēja veco Jeboru un viņam teica:

“Lai dzīvo saule un grifi! Sargieties sodīt Zadigu; viņš ir svētais; viņam putnu sētā ir grifi, un viņš tos nemaz neēd; bet viņa sūdzētājs ir ķeceris, kas uzdrošinās apgalvot, ka trušiem esot šķeltas kājas un ka tie neesot nešķīsti.”31 - “Nu labi,” teica Jebors, šūpodams savu pliko pauri, “Zadigu vajag uzdurt mietā par to, ka viņš slikti domājis par grifiem, un to otru par to, ka viņš slikti izsacījies par trušiem.” Kadors nokārtoja lietu ar kādas galma dāmas palīdzību, kurai viņš bija pagādājis bērnu un kurai bija liels iespaids magu kolēģijā. Nevienu neuzdūra mietā, par ko vairāki mācīti vīri kurnēja, un pēc tā pareģoja Babilonas pagrimšanu. Zadigs izsaucās: “No kā gan atkarīga laime! Šajā pasaulē visi mani vajā, pat tādas būtnes, kādu nemaz nav.” Viņš nolādēja zinātniekus un vēlējās dzīvot tikai labā sabiedrībā.

Viņš pulcināja pie sevis cienījamākos Babilonas vīrus un patīkamākās dāmas; viņš rīkoja izmeklētas vakariņas, kas bieži sekoja koncertiem un ko apgaroja patīkamas sarunas, no kurām viņš bija pratis atvairīt cenšanos izrādīt asprātību, kas ir drošākā pazīme par tās trūkumu un spēj sabojāt visspožāko sabiedrību. Nedz viņa draugu, nedz arī ēdienu izvēle nebija izdarīta aiz lepnības: jo visās lietās viņš būtību cienīja vairāk nekā šķietamību, līdz ar to iemantodams patiesu cieņu, kaut gan pēc tās nemaz netiecās.

Iepretim viņa mājai dzīvoja Arimazs,32 cilvēks, kura ļaunā dvēsele atspoguļojās viņa rupjajā sejā. Nenovīdības grauzts un iedomības uzpūsts, viņš turklāt vēl bija garlaicīgs asprātis. Tā kā viņam nekad nebija izdevies gūt panākumus sabiedrībā, viņš atriebās, to nopaļādams. Lai arī cik bagāts viņš bija, viņam tomēr nebija viegli pulcināt pie sevis glaimotājus. Troksnis, ko sacēla vakaros pie Zadiga iebraucošie rati, viņam šķita traucējošs, runas, kurās cildināja Zadigu, viņam šķita vēl nepatīkamākas. Viņš reizēm gāja pie Zadiga un nelūgts sēdās pie galda: tur viņš sabojāja visu sabiedrības labo noskaņojumu, tāpat kā, pēc leģendas, harpijas^33 sabojājot gaļu, kurai pieskaroties. Kādu dienu atgadījās, ka viņš gribēja rīkot viesības par godu kādai dāmai, bet tā nepieņēma ielūgumu un tajā vietā aizgāja vakariņās pie Zadiga. Kādu citu dienu, pilī sarunājoties, viņi sastapa kādu ministru, un viņš ielūdza Zadigu vakariņās, bet Arimazu neielūdza. Visnesamierināmākajam naidam cēloņi bieži vien nav paši nozīmīgākie. Šis vīrs, ko Babilonā dēvēja par Skauģi, vēlējās pazudināt Zadigu, tāpēc ka to dēvēja par Laimīgo. Izdevība darīt ļaunu rodas simtreiz dienā un darīt labu - reizi gadā, kā saka Zoroastrs.

Skauģis aizgāja pie Zadiga, kurš pastaigājās pa savu dārzu ar diviem draugiem un kādu dāmu, kam viņš bieži teica laipnības bez kāda cita nolūka kā vienīgi, lai tās teiktu. Saruna bija par karu, ko ķēniņš nupat bija laimīgi pabeidzis pret savu vasali Hirkānas^34 princi. Zadigs, kurš šajā īsajā karā bija parādījis savu drosmi, ļoti slavēja ķēniņu un vēl jo vairāk dāmu. Viņš paņēma savas piezīmju plāksnītes un uzrakstīja četras dzejas rindiņas, ko bija uz vietas sacerējis, un deva tās izlasīt pievilcīgajai dāmai. Draugi lūdza, lai tās parādot arī viņiem: kautrība vai drīzāk patmīlība labā nozīmē viņam to liedza. Viņš zināja, ka improvizētas vārsmas allaž ir patīkamas tikai tai, kurai par godu tās sacerētas; viņš pārlauza uz pusēm plāksnīti, uz kuras bija rakstījis, un iemeta abas daļas rožu krūmā, kur tās veltīgi izmeklējās. Uznāca mazs lietutiņš; visi atgriezās mājās. Skauģis, palicis dārzā, meklēja tik ilgi, kamēr atrada vienu gabalu: plāksnīte bija pārlauzta tādā veidā, ka ikvienas vārsmas puse, kas bija ietilpusi rindā, ieguva nozīmi un pati kļuva par vārsmu ar mazāku pēdu skaitu; bet vēl dīvainākas sagadīšanās dēļ izrādījās, ka šīs mazās vārsmas ieguva tādu nozīmi, kas saturēja briesmīgus apvainojumus ķēniņam. Tur bija lasāms:

Ar nikniem varas darbiem Nu, tronī nosēdies,

Vēl sabiedrības mieram Tas naidnieks vienīgais,

Pirmo reizi mūžā Skauģis jutās laimīgs. Viņa rokās bija līdzeklis, ar ko pazudināt tikumīgu un laipnu cilvēku. Šāda nežēlīga prieka pilns viņš parūpējās, lai šī ar Zadiga roku rakstītā satīra nonāktu līdz ķēniņam: Zadigu lika apcietināt, tāpat abus viņa draugus un dāmu. Drīz iztiesāja viņa prāvu, neuzskatot par vajadzīgu viņu uzklausīt. Kad viņu veda noklausīties spriedumu, ceļā gadījās Skauģis, kas viņam skaļi teica, ka viņa dzeja nekam nederot. Zadigs neuzskatīja, ka viņš būtu labs dzejnieks; bet viņš bija izmisis tādēļ, ka viņu tiesā par majestātes apvainošanu, un redzot, ka par noziegumu, ko viņš nav izdarījis, cietumā ieslodzīta daiļa dāma un divi viņa draugi. Viņam neļāva runāt, jo runāja viņa piezīmju plāksnīte. Tāds bija Babilonas likums. Tā nu viņu veda uz soda vietu cauri ziņkārīgo pūlim, kurā neviens neuzdrošinājās viņu nožēlot un kurš traucās uz priekšu, lai vērotu viņa seju un paskatītos, vai viņš skaisti mirs. Tikai viņa radi bija noskumuši, jo viņi nekā nemantoja: trīs ceturtdaļas no viņa mantas bija konfiscētas par labu ķēniņam, atlikusī ceturtdaļa - par labu Skauģim.

Tajā laikā, kad viņš gatavojās mirt, ķēniņa papagailis aizlaidās no pils balkona un nometās rožu krūmā Zadiga dārzā. Tur vējš no tuvējā koka bija notraucis firziķi; tas bija uzkritis uz piezīmju tāfe-lītes gabala, pielipdams pie tā. Putns satvēra firziķi un plāksnīti un aiznesa to monarha klēpī. Ziņkārīgais ķēniņš tur izlasīja vārdus, kuriem pašiem par sevi nebija nekādas nozīmes, bet kas šķita esam kādu vārsmu beigas. Viņam patika dzeja, un no valdniekiem, kas mīl dzejoļus, allaž var ko cerēt: notikums ar papagaili modināja viņā pārdomas. Ķēniņiene atcerējās to, kas bija rakstīts uz Zadiga piezīmju plāksnītes viena gabala, un lika to atnest.

Salika kopā abus gabalus, un tie pilnīgi savienojās; tad izlasīja Zadiga pantus tādus, kādus viņš tos bija sacerējis:

Ar nikniem varas darbiem kas dedza posta liesmas,

Nu, tronī nosēdies, to soda karalis.

Vēl sabiedrības mieram Amors rada briesmas,

Tas naidnieks vienīgais, kas mums vēl palicis.35

Ķēniņš tūdaļ pavēlēja, lai Zadigu atved pie viņa un lai izlaiž no cietuma abus tā draugus un daiļo dāmu. Zadigs krita uz sava vaiga pie ķēniņa un ķēniņienes kājām; viņš tiem ļoti pazemīgi lūdza piedošanu, ka sacerējis tik sliktu dzejoli; viņš runāja tik interesanti, asprātīgi un gudri, ka ķēniņš un ķēniņiene vēlējās viņu vēlreiz redzēt. Viņš ieradās atkal un patika vēl vairāk. Viņam atdeva visu Skauģa īpašumu tādēļ, ka tas bija viņu netaisni apsūdzējis; taču Zadigs visu atdeva atpakaļ, un Skauģis juta prieku vienīgi par to, ka nezaudē savu mantu. Ķēniņa cienība pret Zadigu auga dienu no dienas. Viņš to aicināja piedalīties visās savās izpriecās un lūdza viņa padomu visās darīšanās. Kopš tā laika ķēniņiene viņu uzlūkoja ar tādu laipnību, ka tā varēja kļūt bīstama viņai, viņas augstajam laulātajam draugam ķēniņam, Zadigam un visai ķēniņvalstij. Zadigs sāka domāt, ka nemaz nav tik grūti būt laimīgam.

Piektā nodala AUGSTSIRDĪGIE

Pienāca laiks svinēt lielos svētkus, kādi atkārtojās ik pa pieciem gadiem. Babilonā bija paraža reizi piecos gados svinīgi pasludināt tā pilsoņa vārdu, kuram šajā laikā bijusi visaugstsirdīgākā rīcība.

Augstmaņi un magi bija tiesneši. Pirmais satraps,36 kam bija uzticēta gādība par pilsētu, ziņoja par krietnākajiem darbiem, kas paveikti viņa valdības laikā. Pēc tam balsoja; ķēniņš pasludināja spriedumu. Uz šīm svinībām saradās ļaudis no visām zemes malām. Uzvarētājs saņēma no monarha rokām dārgakmeņiem rotātu zelta kausu, un ķēniņš viņam teica šādus vārdus: “Saņemiet šo balvu par augstsirdību; kaut dievi man dotu daudz pavalstnieku, kas līdzinātos jums!”

Kad pienāca šī ievērojamā diena, ķēniņš uzkāpa tronī, ap viņu nostājās augstmaņi, magi un visu tautu pārstāvji, kas bija ieradušies uz sacīkstēm, kur slavu iemanto nevis par zirgu vieglumu, nevis par miesas spēku, bet gan par tikumu. Pirmais satraps skaļā balsī ziņoja par darbiem, kuri to veicējus varētu būt darījuši augstā apbalvojuma cienīgus. Viņš nerunāja par augstsirdību, ar kādu Zadigs bija atdevis Skauģim atpakaļ visu viņa mantu: tas nebija tāds darbs, kas būtu cienīgs sacensties par balvu.

Vispirms viņš iepazīstināja ar kādu tiesnesi, kas pēc tam, kad viņa kļūdīšanās dēļ, par kuru viņš pat nebija vainīgs, kāds pilsonis bija zaudējis ievērojamu prāvu, bija viņam atdevis visu savu mantu, kura bija tik daudz vērta, cik otrs bija zaudējis.

Pēc tam viņš atveda jaunekli, kurš, būdams neprātīgi iemīlējies kādā meitenē, ko taisījās precēt, bija atdevis to draugam, kas gandrīz vai mira nost aiz mīlas pret to, un, atdodams meiteni, vēl bija samaksājis pūra naudu.

Pēc tam viņš lika uznākt kādam karavīram, kurš Hirkānas karā bija parādījis vēl lielāku augstsirdības paraugu. Ienaidnieku kareivji gribēja viņam nolaupīt mīļāko, un viņš to aizstāvēja; tad viņš dabūja dzirdēt, ka citi hirkānieši, dažus soļus tālāk no tās vietas, aizved viņa māti; raudādams viņš pameta savu mīļāko un skrēja atbrīvot māti; pēc tam viņš atgriezās pie tās, ko mīlēja, un atrada to mirstam. Viņš gribēja sev darīt galu, taču māte norādīja, ka viņš ir tās vienīgais atbalsts, un viņam radās drosme paciest dzīvi.

Tiesneši bija noskaņoti par labu šim karavīram. Tad sāka runāt ķēniņš, sacīdams: “Šī kareivja rīcība un pārējo darbi ir skaisti, taču tie mani nepārsteidz: vakar Zadigs izdarīja kādu darbu, kas mani pārsteidza. Kopš dažām dienām mans ministrs un favorīts Korebs bija kritis manā nežēlastībā. Es nikni sūdzējos par viņu, un visi mani galminieki apgalvoja, ka es vēl esot pārāk saudzīgs; viņi vai sacentās, stāstīdami man jo vairāk ļauna par Korebu. Es jautāju Zadigam, ko viņš par to domā, un viņš iedrošinājās teikt par viņu labu. Atzīstos, ka esmu redzējis mūsu vēsturē piemērus, ka par kļūdīšanos samaksā ar savu mantu, ka savu mīļāko atdod citam, ka mātei dod priekšroku pret mīlamo cilvēku, bet nekad neesmu lasījis, ka galminieks kādreiz būtu runājis labu par nežēlastībā kritušu ministru, uz kuru valdnieks dusmojas. Es dodu divdesmit tūkstošus zelta gabalu katram no tiem, par kuru augstsirdīgo rīcību nupat ziņoja, bet kausu es piešķiru Zadigam.”

“Sir,” viņam teica Zadigs, “tikai jūsu majestāte ir šī kausa cienīga, jo tā ir izdarījusi kaut ko pavisam nedzirdētu, jo jūs, būdams ķēniņš, nesadusmojāties uz savu vergu, kad viņš runāja pretim jūsu kaislībai.” - Visi apbrīnoja ķēniņu un Zadigu. Tiesnesis, kas bija atdevis savu mantu, mīlētājs, kas bija izprecinājis savu mīļoto draugam, kareivis, kas bija izlēmis pirmām kārtām glābt savu māti, nevis mīļāko, saņēma monarha dāvanas; viņu vārdus ierakstīja augstsirdīgo grāmatā, bet Zadigs saņēma kausu. Ķēniņš iemantoja laba valdnieka slavu, ko viņš gan ilgi nesaglabāja. Šai dienai veltīja ilgākus svētkus, nekā to prasīja likums. Āzijā par tiem vēl tagad saglabājušās atmiņas. Zadigs sacīja: “Beidzot taču es esmu laimīgs!” Bet viņš maldījās.

Sestā nodala MINISTRS

Ķēniņš bija palicis bez premjerministra. Šim amatam viņš izraudzījās Zadigu. Visas Babilonas daiļās dāmas apsveica šo izvēli, jo kopš impērijas dibināšanas nekad nebija bijis tik jauna ministra. Visi galminieki bija sašutuši. Skauģis sāka spļaut asinis, un viņam apbrīnojami piepampa deguns. Zadigs, pateicies ķēniņam un ķēniņienei, gāja pateikties ari papagailim. “Skaistais putn,” viņš tam teica, “tu esi man izglābis dzīvību un padarījis mani par premjeru. Viņu majestāšu suns un zirgs man nodarījuši daudz ļauna, bet tu man esi darījis labu. Lūk, no kā atkarīgi cilvēku likteņi! Bet,” viņš piebilda, “varbūt tik dīvaina laime drīz izgaisīs.” - Papagailis atbildēja: “Jā.” Šis vārds pārsteidza Zadigu, tomēr, būdams labs dabzinātnieks un neticēdams, ka papagaiļi varētu būt pareģi, viņš drīz nomierinājās; viņš sāka pildīt savus ministra pienākumus, cik labi vien spēja.

Viņš visiem lika just likuma svēto varu un nelika nevienam just sava amata svaru. Viņš necentās ietekmēt balsošanu dīvānā, un katrs vezīrs varēja izteikt savus uzskatus, neizraisot viņā nepatiku. Kad viņš iztiesāja kādu lietu, tiesātājs nebija viņš, bet likums; bet, kad tas bija pārāk bargs, viņš to mīkstināja, un, kad likumu nebija, viņa dabiskā taisnības izjūta radīja tādus, ko varētu noturēt par Zoroastra likumiem.

No viņa tautas saņēmušas lielo principu: labāk riskēt, attaisnojot vienu vainīgo nekā notiesājot vienu nevainīgo. Viņš domāja, ka likumi radīti ne tikai tādēļ, lai iebiedētu pilsoņus, bet arī tādēļ, lai tiem palīdzētu. Viņa galvenais talants bija spēja atsegt patiesību, ko visi citi cenšas aizplīvurot. Kopš pirmajām savas valdīšanas dienām viņš lika lietā šo lielo talantu. Kāds pazīstams Babilonas tirgotājs bija miris Indijā pēc tam, kad bija izprecinājis savu meitu; savu mantu viņš bija līdzīgās daļās novēlējis saviem diviem dēliem un bija atstājis vēl trīsdesmit tūkstošus zelta naudas gabalu lielu dāvanu tam dēlam, par kuru būs zināms, ka viņš tēvu mīl vairāk nekā otrs. Vecākais dēls viņam uzcēla pieminekli, otrais no savas mantojuma daļas palielināja māsas pūru. Visi sacīja: “Vecākais ir tas, kas vairāk mīl tēvu; jaunākais vairāk mīl savu māsu; vecākajam pieder trīsdesmit tūkstoši zelta naudas gabalu.”

Zadigs lika ataicināt abus dēlus, vienu pēc otra. Viņš teica vecākajam: “Jūsu tēvs nav miris; viņš no savas pēdējās slimības izveseļojies un atgriežas Babilonā.” - “Lai slavēts Dievs!” atbildēja jauneklis, “bet piemineklis gan man maksāja bargu naudu!” Pēc tam Zadigs teica to pašu jaunākajam dēlam. “Lai slavēts Dievs!” tas atbildēja. “Es atdošu savam tēvam visu, kas man ir, bet es vēlētos, lai viņš atstāj manai māsai to, ko esmu tai devis.” - “Jums nav jāatdod nekas,” teica Zadigs, “un jūs saņemsiet trīsdesmit tūkstošus zelta naudas gabalu: jūs esat tas, kas vairāk mīl savu tēvu.”

Kāda ļoti bagāta jaunava bija devusi precību solījumu diviem magiem, un pēc tam, kad viņi abi vairākus mēnešus bija to izglītojuši, izrādījās, ka viņa ir grūta. Ikviens no viņiem vēlējās to precēt. “Es ņemšu par vīru,” viņa teica, “to no abiem, kurš mani novedis tādā stāvoklī, ka varu dot valstij jaunu pilsoni.” - “Es esmu tas, kas izdarījis šo labo darbu,” teica viens. - “Šis nopelns pieder man,” atteica otrs. - “Nu labi!” viņa atbildēja. “Es atzīšu par bērna tēvu to, kurš varēs viņam dot labāko audzināšanu.” Viņai piedzima dēls. Abi magi to gribēja audzināt. Lietu cēla priekšā Zadigam. Viņš lika atnākt abiem magiem. “Ko tu mācīsi savam audzēknim?” viņš vaicāja pirmajam. - “Es viņam mācīšu,” teica doktors, “astoņus runas elementus - dialektiku, astroloģiju, dēmonomāniju; to, kas ir substance un akcidence, abstraktais un konkrētais, monādes un predestinētā harmonija.”37 - “Bet es,” teica otrs, “centīšos padarīt viņu taisnīgu un cienīgu iemantot draugus.” - Zadigs izlēma: “Vai nu tu esi bērna tēvs, vai ne, bet tu precēsi viņa māti.”

Galmā ik dienas ienāca sūdzības par Mēdijas itimaduletu,38 vārdā Iraksu. Tas bija liels kungs, kas sirds dziļumos nebija ļauns, bet to bija samaitājušas kaislības un godkārība. Viņš reti pacieta, ka viņam ko saka, un nekad nepieļāva, ka viņam kāds iedrošinātos runāt pretī. Pāvi nav iedomīgāki, baloži nav saldkaislāki, bruņurupuči nav tik kūtri; viņš tiecās tikai pēc neīstas slavas un neīsta prieka. Zadigs uzņēmās viņu pārmācīt.

Viņš ķēniņa uzdevumā aizsūtīja pie tā diriģentu ar divpadsmit dziedātājiem un divdesmit četriem vijolniekiem, šefpavāru ar sešiem pavāriem un četrus ceremonijmeistarus, kas nedrīkstēja viņu atstāt.39 Ķēniņa pavēle noteica, ka stingri jāievēro paredzētā kārtība, un, lūk, kā šīs lietas risinājās.

Pirmajā dienā, tiklīdz baudkārais Irakss bija pamodies, ienāca diriģents, ko pavadīja koristi un stīdzinieki: dziedāja kantāti, kas ilga divas stundas, un ik pa trim minūtēm atskanēja piedziedājums:

Lielu apbrīnu tu spēji gūt.

Tava izcilība allaž jāņem vērā.

Dižais kungs visaugstākajā mērā

Var ar sevi pilnā mierā būt!

Pēc kantātes izpildīšanas viens no ceremonijmeistariem teica viņam trīsceturtdaļstundas ilgu uzrunu, kurā viņu slavēja tieši par tām labajām īpašībām, kādu viņam nebija. Uzrunai beidzoties, viņu, mūzikai skanot, veda pie galda. Pusdienas ilga trīs stundas; tiklīdz viņš atdarīja muti, lai runātu, pirmais ceremonijmeistars teica: “Viņam būs taisnība.” Tiklīdz viņš bija izteicis dažus vārdus, otrs ceremonijmeistars izsaucās: “Viņam taisnība!” Pārējie divi ceremonijmeistari skaļi smējās par asprātībām, ko Irakss bija izteicis vai arī ko viņam vajadzētu būt izteikušam. Pēc pusdienām viņam atkārtoja kantāti.

Šī pirmā diena viņam šķita lieliska, un viņš domāja, ka ķēniņu ķēniņš viņu godina atbilstoši nopelniem; otra viņam šķita mazāk tīkama, trešā bija neērta, ceturtā nepanesama, piektā bija mokoša. Beidzot, izmisis, arvien dzirdot dziedam:

Dižais kungs visaugstākajā mērā

Var ar sevi pilnā mierā būt,

dzirdot aizvien sakām, ka viņam taisnība, un ik dienas tajā pašā stundā noklausoties banālus slavinājumus, viņš rakstīja uz galmu, padevīgi lūgdams ķēniņu, lai viņam labpatiktu atsaukt savus ceremonijmeistarus, savus mūziķus, savu šefpavāru; viņš solīja turpmāk nebūt tik iedomīgs un kļūt uzcītīgāks; viņš lika sev mazāk glaimot, rīkoja mazāk dzīru un kļuva laimīgāks; jo, kā teikts Sa-derā,40 prieki, kas pastāv vienmēr, vairs nav prieki.

Septītā nodaļa DISPUTI UN AUDIENCES

Šādi Zadigs ik dienas pierādīja sava gara smalkumu un savas dvēseles labestību; viņu apbrīnoja un, neraugoties uz to, viņu mīlēja. Viņu uzskatīja par laimīgāko no visiem cilvēkiem; visā valstī daudzināja viņa vārdu, visas sievietes viņu uzlūkoja mirdzošām acīm, visi pilsoņi slavēja viņa taisnīgumu; zinātnieki viņu uzskatīja par savu orākulu, un pat priesteri atzina, ka viņš zina vairāk nekā vecais arhimags Jebors. Tagad vairs neviens netaisījās viņu tiesāt grifu dēļ; ļaudis ticēja tikai tam, kas šķita ticams viņam.

Babilonijā bija liels strīds, kas ilga jau tūkstoš piecsimt gadu un bija sašķēlis valsti divās ietiepīgās sektās: viena apgalvoja, ka nekad nevajag iet Mitras templī citādi kā ar kreiso kāju;41 otra nicināja šo paražu un nekad negāja iekšā citādi kā ar labo kāju. Visi gaidīja svinīgo svētās uguns dienu, lai uzzinātu, kādai sektai būs labvēlīgs Zadigs. Visu ļaužu acis bija pievērstas viņa kājām, un pilsēta bija satraukumā un neziņā. Zadigs iegāja templī, lēkdams ar abām kājām reizē, un pēc tam daiļrunīgi pierādīja, ka debesu un zemes Dievu, kas nevienam cilvēkam nedod privilēģijas, kreisā kāja interesē tikpat maz kā labā. Skauģis un viņa sieva apgalvoja, ka viņa runa neesot bijusi pietiekami tēlaina un ka viņš neesot pietiekami licis dejot kalniem un pakalniem. “Viņš ir sauss un bez iedvesmas,” teica viņi, “viņa runā neredz nedz jūru atkāpjamies, nedz zvaigznes krītam, nedz arī sauli kūstam kā vasku; viņam nav labā orientālā stila.” Zadigam pietika ar to, ka viņam ir saprātīgs stils. Visi bija ar viņu vienisprātis ne tāpēc, ka viņam bija taisnība, ne tāpēc, ka viņš bija gudrs, nedz arī tāpēc, ka viņš bija krietns, bet gan tādēļ, ka viņš bija pirmais vezīrs.

Tikpat laimīgi viņš izbeidza lielo prāvu starp baltajiem un melnajiem magiem. Baltie apgalvoja, ka ir bezdievība, lūdzot Dievu, pagriezties pret ziemeļaustrumiem; melnie apgalvoja, ka Dievam ir pretīgas to cilvēku lūgsnas, kuri pagriezušies pret dienvidrietumiem. Zadigs pavēlēja, lai katrs grozās, kā viņam patīk.42

Tā rīkodamies, viņš atrada iespēju no rītiem nokārtot personiskās un vispārējās lietas; pārējo dienas daļu viņš nodarbojās ar Babilonas izdaiļošanu; viņš lika izrādīt traģēdijas, kur raudāja, un komēdijas, kur smējās, kas jau sen bija izgājis no modes, bet kam viņš lika atdzimt, jo viņam bija laba gaume. Viņš neiedomājās, ka zina par izrādēm vairāk nekā aktieri; viņš tiem izrādīja savu pateicību ar dāvanām un pagodinājumiem un klusībā neapskauda viņus par to talantu. Vakaros viņš izklaidēja ķēniņu un it īpaši ķēniņieni. Ķēniņš teica: “Lielais ministrs!” - Ķēniņiene sacīja: “Laipnais ministrs!” - un viņi abi piebilda: “Būtu ļoti žēl, ja viņu būtu pakāruši.”

Nekad nevienam amata vīram nav nācies pieņemt audiencē tik daudz dāmu. Lielākā daļa no tām nāca runāt ar viņu par darīšanām, kuru tām nemaz nebija, lai tikai būtu darīšanas ar viņu. Skauģa sieva tur ieradās viena no pirmajām; viņa tam zvērēja pie Mitras, Zcndavestas un svētās uguns, ka viņai bijusi pretīga viņas vīra izturēšanās; pēc tam viņa tam uzticēja, ka viņas vīrs ir greizsirdīgs un brutāls; viņa lika Zadigam saprast, ka dievi viņas vīru sodījuši, liegdami viņam tās svētās uguns labdabīgās izpausmes, kas vienīgās dara vīrieti līdzīgu nemirstīgajām būtnēm: visbeidzot viņa ļāva nokrist savai prievītei. Zadigs, būdams pieklājīgs kā arvien, to pacēla; taču viņš to atkal neapsēja ap dāmas celi, un šī mazā pārskatīšanās, ja vien tā par tādu uzlūkojama, bija cēlonis briesmīgām nelaimēm. Zadigs par to nedomāja, bet Skauģa sieva par to domāja daudz.43

Ik dienas nāca citas dāmas. Babilonijas slepenās annāles apgalvo, ka viņš vienu reizi esot padevies kārdinājumam, taču bijis gluži pārsteigts, ka šis prieks nesniedz nekādu baudu un viņš pavisam izklaidīgi glāsta savu mīļāko. Tā, kurai viņš, gandrīz pats to nepamanīdams, bija izrādījis savu labvēlību, bija kāda no ķēniņienes Astartes istabas meitām. Maigā babiloniete, lai sevi mierinātu, sacīja pati sev: “Šim vīram gan laikam briesmīgi daudz darīšanu galvā, ja viņš pie tām kavējas pat mīlas brīdī.” Mirkļos, kad daudzi nesaka nekā, bet citi runā tikai svētus vārdus, Zadigam gadījās pēkšņi izsaukties: “Ķēniņiene!” Babiloniete domāja, ka beidzot viņš atjēdzies un viņai saka: “Mana ķēniņiene!” Bet Zadigs, joprojām būdams ļoti izklaidīgs, izrunāja Astartes vārdu. Dāma, kura šai laimīgajā situācijā visu tulkoja par labu sev, iedomājās, ka tam vajadzētu nozīmēt: “Jūs esat skaistāka nekā ķēniņiene Astarte.” Viņa iznāca no Zadiga serāla ar ļoti skaistām dāvanām. Viņa gāja pastāstīt savu piedzīvojumu Skauģei, kas bija viņai tuva draudzene; tā jutās drausmīgi apvainota, ka priekšroka dota citai. “Viņš pat nepacentās,” viņa teica, “apsiet man, lūk, šo prievīti, kuru es kopš tās reizes vairs negribu lietot.” - “Oho!” teica Skauģei laimīgā, “jūs valkājat tādas pašas prievītes kā ķēniņiene! Tad jūs tās laikam pasūtāt pie tās pašas meistarienes?” Skauģe iegrima dziļās domās, neatbildēja ne vārda un gāja aprunāties ar savu vīru Skauģi.

Tajā pašā laikā Zadigs ievēroja, ka viņš kļūst izklaidīgs, pieņemot apmeklētājus un spriežot tiesu: viņš nezināja, kā to izskaidrot; tās bija viņa vienīgās rūpes.

Viņš redzēja sapni: sākumā viņam rādījās, ka viņš apgūlies uz sakaltušas zāles, kurā ir daži asumi, kas to dursta, pēc tam viņš maigi atpūšas rožu gultā, bet no tās izlien čūska, kas ar savu aso un indīgo mēli viņu ievaino sirdī. “Vai man!” viņš teica, “ilgi esmu gulējis uz sausas un asas zāles, tagad esmu rožu gultā; bet kas būs čūska?”

Astotā nodala GREIZSIRDĪBA

Zadiga nelaime cēlās no viņa laimes un sevišķi no viņa nopelniem. Ik dienas viņam bija sarunas ar ķēniņu un viņa augsto laulāto draudzeni Astarti. Viņa kā sarunas biedra pievilcību vēl pavairoja vēlēšanās patikt, kas garam ir tas pats, kas skaistumam rotas; viņa jaunība un stāja pamazām atstāja iespaidu uz Astarti, kaut gan sākumā viņa to nemaz nepamanīja. Viņas kaislība pieauga nevainīgā kārtā. Astarte bez sirdsapziņas pārmetumiem un bažām ļāvās priekam redzēt un dzirdēt vīru, kas dārgs viņas laulātajam draugam un visai valstij; viņa nebeidza to slavēt, kad bija kopā ar ķēniņu; viņa runāja par to ar savām pavadonēm, kas viņu šajā ziņā vēl pārspēja; tas viss palīdzēja viņas sirdī iedziļināties bultai, ko viņa nesajuta. Viņa sniedza Zadigam dāvanas, kurās bija vairāk laipnības, nekā viņa iedomājās; viņai šķita, ka runā ar to tikai kā ķēniņiene, kas apmierināta ar viņa pakalpojumiem, taču dažreiz viņas izteicieni bija tādi kā maigu jūtu pārņemtai sievietei.

Astarte bija daudz skaistāka par Semiru, kura tik ļoti neieredzēja vienačus, un arī par to otru sievieti, kas gribēja nogriezt savam laulātajam draugam degunu. Astartes draudzīgā izturēšanās, viņas maigā valoda, par kuru viņa sāka sarkt, viņas skatieni, ko tā vēlējās novērst un kas kavējās pie viņa skatieniem, iededza Zadiga sirdī liesmu, par ko viņš bija pārsteigts. Viņš cīnījās; viņš aicināja talkā filozofiju, kas viņam arvien bija līdzējusi; bet viņš no tās guva tikai prāta skaidrību un nesaņēma nekādu atvieglojumu. Pienākums, pateicība, majestātes apvainojums rādījās viņa acu priekšā kā atriebības dievi; viņš cīnījās, viņš uzvarēja; bet šī uzvara, kas bija ik brīdi jāizcīna, maksāja viņam vaidus un asaras. Viņš vairs neuzdrošinājās uzrunāt ķēniņieni ar to tīkamo brīvību, kas tā bija valdzinājusi viņus abus: viņa skatiens apmiglojās; viņa valoda bija saistīta un nesakarīga: viņš nodūra acis, kad neviļus viņa skati pievērsās Astartei, viņš sastapa no asarām mitros ķēniņienes skatienus, kas mirdzēja kā uguns; viņi šķita sakām viens otram: “Mēs dievinām viens otru, bet baidāmies mīlēt; mūs abus dedzina liesma, kuru nosodām.”

Zadigs atstāja viņu samulsis, apjucis, ar tik smagu nastu uz sirds, ka viņš to nespēja panest. Lielajā satraukumā viņš atklāja noslēpumu savam draugam Kadoram, kā cilvēks, kurš, ilgi pacietis stipras sāpes, beidzot dara citiem zināmas savas ciešanas ar kliedzienu, kas sāpju lēkmē viņam izlaužas, un ar aukstiem sviedriem, kas plūst pār pieri.

Kadors viņam sacīja: “Man jau zināmas tās jūtas, ko jūs gribējāt noslēpt paši sev; kaislībām ir pazīmes, kas nemaldina. Tikai padomājiet, manu dārgo Zadig, ka, ja jau es varēju lasīt jūsu sirdī, vai ķēniņš tur neatklās jūtas, kas viņu apvaino. Viņa vienīgā vājība ir tā, ka viņš ir ļoti greizsirdīgs. Jūs pretojaties savai kaislībai stiprāk, nekā ķēniņiene apkaro savējo, tāpēc ka jūs esat filozofs un tāpēc ka esat Zadigs. Astarte ir sieviete; viņa ļauj runāt saviem skatieniem ar jo lielāku nepiesardzību, tāpēc ka vēl nejūtas vainīga. Nelaimīgā kārtā, pārliecināta par savu nevainību, viņa neievēro vajadzīgās ārējās formas. Es baiļošos par viņu tik ilgi, kamēr viņai nebūs nekā, ko sev pārmest. Ja jūs abi atrastu pilnīgu saskaņu, jūs prastu maldināt visas acis: dzimstoša un apspiesta kaislība ir redzama visiem, apmierināta mīla prot slēpties.” Zadigs nodrebēja, dzirdot priekšlikumu pievilt savu labdari ķēniņu; un nekad viņš nebija valdniekam uzticīgāks kā tad, kad ar negribētu pārkāpumu jutās vainīgs viņa priekšā. Tomēr ķēniņiene tik bieži minēja Zadiga vārdu, viņas seja tik stipri piesarka, to izrunājot, viņa reizēm bija tik stipri uzbudināta, te atkal tik apjukusi, uzrunājot viņu ķēniņa klātbūtnē, viņa kļuva tik sapņaina, Zadigam aizejot, ka valdnieks kļuva nemierīgs. Viņš ticēja visam, ko redzēja, un iztēlojās visu, ko neredzēja. It īpaši viņš ievēroja, ka viņa sievas kurpītes ir zilas un ka Zadiga kurpes ir zilas; ka viņa sievas lentītes ir dzeltenas un ka Zadiga micīte ir dzeltena; tie bija briesmīgi pierādījumi smalkjūtīgam valdniekam. Aizdomas viņa saniknotajā prātā izvērtās pārliecībā.

Visi ķēniņu un ķēniņieņu vergi ir arī viņu siržu spiegi. Drīz vien izdibināja, ka Astarte ir pilna maiguma un Moabdars greizsirdīgs. Skauģis pamudināja Skauģieni nosūtīt ķēniņam savu prievīti, kura bija līdzīga ķēniņienes prievītei; nelaimi vēl pavairoja tas, ka šī prievīte bija zila. Monarhs domāja vairs tikai par to, kā atriebties. Kādu nakti viņš nolēma nozāļot ķēniņieni un, dienai austot, nožņaugt Zadigu. Par to tika dota pavēle nežēlīgajam einuham, viņa atriebību izpildītājam. Tobrīd ķēniņa istabā atradās kāds mazs pundurītis, kas bija mēms, bet nebija kurls. Viņa klātbūtni arvien pacieta: līdzīgi mājkustoņiem viņš bija liecinieks visslepenākajiem notikumiem. Šis mazais mēmais bija ļoti pieķēries ķēniņienei un Zadigam. Ar tikpat lielu izbrīnu kā šausmām viņš dzirdēja pavēli tos nonāvēt. Bet ko darīt, lai brīdinātu par šo briesmīgo pavēli, ko izpildīs pēc dažām stundām? Viņš neprata rakstīt, bet bija mācījies zīmēt un sevišķi prata attēlot līdzības. Viņš pavadīja daļu nakts, zīmēdams to, ko gribēja likt saprast ķēniņienei. Zīmējums attēloja niknuma pārņemtu ķēniņu gleznas vienā stūrī dodam pavēles savam einuham; zilu auklu un kausu uz galda līdzās zilām prievītēm un dzeltenām lentēm; gleznas vidū ķēniņieni, mirstot savu galma dāmu vidū, un pie viņas kājām nožņaugto Zadigu. Pie apvāršņa bija redzama lēcoša saule, lai norādītu, ka šai briesmīgajai eksekūcijai jānotiek, parādoties pirmajiem rītausmas stariem. Tiklīdz viņš bija beidzis šo darbu, viņš skrēja pie Astartes istabas meitas, pamodināja viņu un lika viņai saprast, ka tai nekavējoties jānones šī glezna ķēniņienei.

Pa to starpu nakts vidū klauvē pie Zadiga durvīm; viņu pamodina; viņam nodod ķēniņienes vēstuli: viņš šaubās, vai tas nav sapnis; ar drebošu roku viņš uzplēš vēstuli. Cik liels bija viņa pārsteigums un kas varētu izteikt skumjas un izmisumu, kāds viņu pārņēma, lasot šādus vārdus: “Bēdziet tūliņ, vai arī jums atņems dzīvību! Bēdziet, Zadig, es jums to pavēlu mūsu mīlas un manu dzelteno lentu vārdā. Es nemaz neesmu bijusi vainīga, taču jūtu, ka miršu kā noziegusies.”

Zadigs tikko spēja parunāt. Viņš pavēlēja atsaukt Kadoru un, ne vārda neteikdams, iedeva viņam šo vēstuli. Kadors piespieda viņu paklausīt un tūdaļ doties projām pa Memfisas ceļu. “Ja jūs iedrošināsieties sastapt ķēniņieni,” viņš tam teica, “tad jūs pasteidzināsiet viņas nāvi; ja runāsiet ar ķēniņu, arī tad jūs viņu pazudināsiet. Es rūpēšos par viņas likteni; bet jūs domājiet par savējo. Es izplatīšu baumas, ka jūs esat devies ceļā uz Indiju. Drīzumā es jūs sameklēšu un pastāstīšu, kas būs noticis Babilonā.”

Tajā pašā laikā Kadors pie slepenajiem pils vārtiem lika aizvest divus dromedārus, kam bija visvieglākā gaita: uz viena no tiem viņš uzsēdināja Zadigu, kuru vajadzēja nešūs nest un kurš gandrīz vai izlaida garu. Zadigu pavadīja tikai viens kalps; un drīz vien satrauktais un skumju pārņemtais Kadors savu draugu vairs nespēja saskatīt.

Slavenais bēglis, nonācis kāda pakalna virsotnē, no kurienes bija redzama Babilona, vērsa skatus uz ķēniņienes pili un krita nemaņā; viņš atguva samaņu tikai tādēļ, lai lietu asaras un vēlētos nāvi. Beidzot, kad viņš bija padomājis par nelaimīgo likteni, kāds piemeklējis vispiemīlīgāko starp sievietēm un pirmo ķēniņieni pasaulē, viņš atkal atcerējās savu likteni un izsaucās: “Kas gan ir cilvēka dzīve? Ak, tikumība! Kam tu man esi derējusi? Divas sievietes mani necienīgā kārtā pievīlušas; trešajai, kas nav vainīga un ir skaistāka par citām, būs jāmirst! Viss labais, ko esmu darījis, man allaž bijis lāstu avots, un es esmu ticis pacelts varenības augstumos tikai tādēļ, lai kristu visšausmīgākajā nelaimes bezdibenī. Ja es būtu bijis ļauns, kā tik daudzi citi, tad es būtu laimīgs tāpat kā viņi.” Šo drūmo pārdomu nomākts, skumju aizplīvurotām acīm, nāves bālumu sejā, ar drūmu, izmisuma pārņemtu dvēseli, viņš turpināja ceļu uz Ēģipti.

Devītā nodaļa SIEVIETE, KAS SAŅEM SITIENUS

Zadigs noteica ceļu pēc zvaigznēm: Oriona zvaigznājs un mirdzošā Sīrija zvaigzne vadīja viņu uz Kanopes ostu.44 Viņš apbrīnoja šīs plašās gaismas lodes, kuras mūsu acīm šķiet tikai vājas dzirksteles, turpretī Zeme, kas ir tikko pamanāms punkts, mūsu alkatībai rādās kaut kas dižens un cēls. Tad viņš iztēlojās cilvēkus tādus, kādi viņi ir īstenībā, - kukaiņi, kas uz mazas dubļu piciņas aprij viens otru. Šī patiesā aina šķita iznīcinām viņa nelaimes, atgādinot viņam paša būtnes un Babilonas niecību. Viņa dvēsele sniedzās līdz bezgalībai un, atraisīta no savām maņām, tiecās apjaust Visuma nemainīgo kārtību. Bet, kad viņš pēc tam atkal atjēdzās un, atgriezdamies pie savas sirds, iedomājās, ka Astarte varbūt jau mirusi viņa dēļ, Visums pagaisa no viņa acīm un viņš visā pasaulē nesaredzēja nekā cita kā vien mirstošo Astarti un nelaimīgo Zadigu. Nododamies šiem izsmalcinātas filozofijas un mokošu bēdu uzplūdiem un atplūdiem, viņš virzījās tuvāk Ēģiptes robežām; viņa uzticamais kalps jau bija nonācis pirmajā ciematā un meklēja viņam tur mājvietu. Pa to laiku Zadigs pastaigājās gar dārziem, kas ietvēra šo ciematu. Netālu no lielceļa viņš ieraudzīja noraudājušos sievieti, kas piesauca debesis un zemi sev palīgā, un saniknotu vīru, kas tai dzinās pakaļ. Viņš to drīz panāca, un tā apkampa viņa ceļus. Vīrs apbēra viņu sitieniem un pārmetumiem. Pēc ēģiptieša varmācības un dāmas atkārtotiem lūgumiem piedot Zadigs sprieda, ka tas ir kāds greizsirdīgais un sieviete - kāda neuzticīgā; bet, kad viņš bija aplūkojis šo sievieti, kas bija aizkustinoši daiļa un pat mazliet līdzinājās nelaimīgajai Astartei, viņš juta, ka viņu pārņem līdzjūtība pret to un niknums pret ēģiptieti. “Palīdziet man,” viņa šņukstēdama sauca Zadigam, “izraujiet mani no šī cietsirdīgā vīra rokām, glābiet manu dzīvību!” Dzirdot šādus vārdus, Zadigs steidzīgi metās starp viņu un cietsirdi. Viņš mazliet prata ēģiptiešu valodu. Viņš tam teica šajā valodā: “Ja jums ir kaut nedaudz cilvēcības, tad es jūs lūdzu saudzēt skaistumu un vājumu. Vai gan tā var darīt pāri dabas meistardarbam, kas atrodas pie jūsu kājām un kam nav cita ieroča kā vienīgi asaras?” - “Ahā!” viņam teica šis karstgalvis, “tātad arī tu viņu mīli! Un man tev jāatriebjas.” Teikdams šos vārdus, viņš atstāja dāmu, kuru viņš ar vienu roku bija turējis aiz matiem, un, satvēris savu šķēpu, gribēja durt ar to svešiniekam. Bet tas, saglabājis aukstasinību, viegli izvairījās no neprātīgā cilvēka cirtiena; viņš satvēra šķēpu aiz kāta, tuvu pie asmens. Viens grib to noturēt, otrs - izraut; tas salūst viņu rokās. Ēģiptietis izvelk savu zobenu, Zadigs apbruņojas ar savējo.45 Viņi metas viens otram virsū. Pirmais cērt simt ašu sitienu, otrs tos veikli atvaira. Dāma, apsēdusies mauriņā, sakārto savus matus un noraugās viņos. Ēģiptietis bija spēcīgāks par savu pretinieku. Zadigs bija izveicīgāks. Viņš cīnījās kā vīrs, kura galva vada rokas, bet otrs kā karstgalvis, kura aklās dusmas uz labu laimi vada kustības. Zadigs metas viņam virsū un viņu atbruņo, un, kamēr ēģiptietis, vēl vairāk saniknots, grib viņam uzbrukt, viņš to satver, apvalda un nogāž gar zemi, turēdams tam zobenu uz krūtīm; viņš sola tam dāvāt dzīvību. Ēģiptietis pārskaities izvelk savu dūci; viņš ar to ievaino Za-digu tajā pašā laikā, kad uzvarētājs viņam piedod. Sašutumā Zadigs iegrūž viņam zobenu krūtīs. Ēģiptietis izgrūž briesmīgu kliedzienu un pretodamies mirst. Tad Zadigs devās pie dāmas un padevīgā balsī teica viņai: “Viņš mani piespieda to nonāvēt; esmu jūs atriebis; jūs esat atbrīvota no mežonīgākā vīra, kādu jebkad esmu sastapis. Ko jūs vēlētos no manis, kundze?” - “Lai tu mirsti, neģēli,” viņa tam atbildēja, “lai tu mirsti! Tu nonāvēji manu mīļāko; kaut es spētu saplosīt tavu sirdi!” - “Patiesi, kundze, jums bija dīvains cilvēks par mīļāko,” viņai atbildēja Zadigs, “viņš jūs sita no visa spēka un gribēja man laupīt dzīvību, tāpēc ka jūs lūdzāt manu palīdzību.” - “Es vēlētos, kaut viņš mani vēl sistu,” vaimanādama atbildēja dāma. “Es to biju pelnījusi, es viņu padarīju greizsirdīgu. Kaut Dievs dotu, ka viņš mani sistu un ka tu būtu viņa vietā!” -Zadigs, vairāk pārsteigts un sadusmots nekā jebkad savā mūžā, viņai atteica: “Kundze, lai arī cik skaista jūs esat, jūs esat pelnījusi, lai arī es jūs sistu, tik negudra jūs esat; taču es neuzņemšos šīs pūles.” To pateicis, viņš atkal sēdās uz sava kamieļa un devās uz ciematu. Tikko viņš bija pagājis dažus soļus, viņu mudināja pagriezties atpakaļ troksnis, ko sacēla četri kurjeri no Babilonas. Kurjeri tuvojās pilnos auļos. Viens no viņiem, ieraudzījis sievieti, izsaucās: “Tā ir viņa! Viņa līdzinās aprakstam, ko mums stāstīja.” Viņi nelikās traucēties mirušā dēļ un tūdaļ sagrāba dāmu. Viņa atkal sāka saukt Zadigam: “Palīdziet man vēlreiz, augstsirdīgo svešiniek! Es jums lūdzu piedošanu, ka pārmetu jums: palīdziet man, un es piederēšu jums līdz kapa malai!” Zadigam bija pārgājusi patika turpmāk par viņu cīnīties. “Lai to dara kāds cits,” viņš atbildēja, “mani jūs vairs nepiemuļķosiet.” Turklāt viņš bija ievainots, no brūces tecēja asinis un viņam bija vajadzīga palīdzība; pie tam četru acīmredzot Moabdara sūtīto babiloniešu izskats viņam radīja bažas. Viņš steidzīgi devās uz ciemata pusi, nekādi nevarēdams saprast, kāpēc četri Babilonas kurjeri nākuši gūstīt šo ēģiptieti, bet būdams vēl vairāk izbrīnījies par šīs dāmas raksturu.

Desmita nodala VERDZĪBĀ

Kad viņš iegāja ēģiptiešu ciemā, ap viņu saskrēja ļaudis. Visi sauca: “Šis, lūk, ir tas vīrs, kas nolaupīja skaisto Misufu un nupat nogalināja Kletofisu!” - “Mani kungi,” viņš sacīja, “lai Dievs mani pasargā no jūsu skaistās Misufas! Viņa ir pārāk untumaina; un kas attiecas uz Kletofisu, tad neesmu viņu nogalinājis, es tikai aizsargājos pret viņu. Viņš gribēja nonāvēt mani, tāpēc ka es viņu ļoti pazemīgi lūdzu apžēloties par skaisto Misufu, kuru viņš nežēlīgi dauzīja. Es esmu svešinieks, kas nāk meklēt patvērumu Ēģiptē;

nav domājams, ka, nākdams lūgt jūsu aizstāvību, es būtu iesācis ar to, ka nolaupītu kādu sievieti un noslepkavotu kādu vīru.”

Tolaik ēģiptieši bija taisnīgi un cilvēcīgi. Viņi aizveda Zadigu uz rātsnamu. Vispirms viņam pārsēja ievainojumu un pēc tam viņu nopratināja, viņu un tā kalpu katru atsevišķi, lai uzzinātu patiesību. Atzina, ka Zadigs nav slepkava, taču viņš bija izlējis cilvēka asinis: tādēļ pēc likuma viņam bija jākļūst par vergu. Par labu pilsētai pārdeva abus viņa kamieļus; iedzīvotājiem izdalīja visu zeltu, ko viņš bija atvedis; viņu pašu izlika pārdošanai publiskā laukumā tāpat kā viņa ceļabiedru. Kāds arābu tirgotājs, vārdā Setoks, pārsolīja citus, bet kalpu, kas bija vairāk piemērots smagam darbam, pārdeva daudz dārgāk nekā saimnieku; abus šos vīrus nevarēja salīdzināt. Zadigs kļuva par savam kalpam pakļautu vergu; viņus sasaistīja kopā ar važām, ko piestiprināja pie kājām, un šādā stāvoklī viņi sekoja arābu tirgotājam uz tā māju. Zadigs ceļā mierināja savu kalpu un mudināja viņu būt pacietīgam; bet pēc sava paraduma viņš izteica pārdomas par cilvēka dzīvi. “Es redzu,” viņš teica, “ka manas dzīves likstas skar arī tavējo. Līdz šim viss ar mani noticis ļoti dīvaini: man piesprieda naudas sodu par to, ka redzēju ejot garām kuci; mani gribēja uzdurt mietā grifa dēļ; mani sūtīja uz karātavām tādēļ, ka biju sacerējis pantus par godu ķēniņam; mani gandrīz nožņaudza, tāpēc ka ķēniņienei bija dzeltenas lentas, un, lūk, tagad esmu vergs kopā ar tevi, tādēļ ka kāds rupjš cilvēks sita savu mīļāko. Tikai nezaudēsim dūšu, varbūt tas viss reiz beigsies; ja jau pieklājas, ka arābu tirgotājiem ir vergi, tad kāpēc lai es par tādu nekļūtu tikpat labi kā cits, jo esmu tāds pats cilvēks kā citi? Šis tirgotājs nebūs nežēlīgs; viņam jāizturas pret vergiem labi, ja viņš grib, lai tie viņam labi kalpo.” Tā viņš runāja, un sirds dziļumos viņu nodarbināja domas par Babilonas ķēniņienes likteni.

Tirgotājs Setoks pēc divām dienām devās ceļā uz tuksnešaino Arābiju kopā ar saviem vergiem un kamieļiem. Viņa cilts dzīvoja Horeba tuksneša apkaimē.46 Ceļš bija garš un grūts. Setoks ceļā daudz augstāk vērtēja kalpu nekā kungu, jo tas daudz labāk prata uzkraut nastas kamieļiem, tādēļ visas mazās priekšrocības tika viņam.

Divu dienu gājiena atstatumā no Horeba nosprāga viens kamielis: viņa nastas sadalīja pa visu kalpotāju mugurām; Zadigs dabūja savu daļu, Setoks sāka smieties, redzēdams, ka visi viņa vergi soļo salīkuši. Zadigs atļāvās izskaidrot viņam iemeslu un iepazīstināja viņu ar līdzsvara likumiem. Pārsteigtais tirgotājs sāka uzlūkot viņu citādām acīm. Zadigs, redzēdams, ka iekairinājis viņa ziņkārību, pavairoja to, pastāstīdams viņam daudz lietu, kas stāvēja tuvu viņa tirdzniecībai; metālu un pārtikas vielu īpatnējo svaru vienādā tilpumā; vairāku derīgu dzīvnieku īpašības; paņēmienu, kā padarīt derīgus tos, kas tādi nav; citiem vārdiem, viņš Setokam šķita kā gudrais. Tagad Setoks augstāk vērtēja viņu salīdzinājumā ar tā biedru, ko viņš agrāk bija vairāk cienījis. Viņš pret Zadigu izturējās labi, un viņam šo savu attieksmi nenācās nožēlot.

Nonācis pie savas cilts, viņš vispirms atprasīja piecsimt sudraba unces kādam ebrejam, kuram viņš tās bija aizdevis divu liecinieku klātbūtnē; bet abi liecinieki bija miruši, un ebrejs, kuram nevarēja neko pierādīt, piesavinājās tirgotāja naudu, pateikdamies Dievam, ka tas viņam devis iespēju piekrāpt arābu. Setoks uzticēja savas bēdas Zadigam, kas bija kļuvis par viņa padomdevēju. “Kurā vietā jūs aizdevāt savas piecsimt unces šim neticīgajam?”47 viņam jautāja Zadigs. - “Uz liela akmens, kas atrodas līdzās Horeba kalnam,” atbildēja tirgotājs. - “Kāds ir jūsu parādnieka raksturs?” jautāja Zadigs. - “Blēdīgs,” atteica Setoks. - “Bet es jums jautāju, vai viņš ir straujš vai flegmatisks, piesardzīgs vai neuzmanīgs.” - “Tas ir visstraujākais no visiem sliktajiem maksātājiem, kādus es pazīstu,” teica Setoks. - “Nu, tad labi,” noteica Zadigs, “atļaujiet, ka es aizstāvu jūsu lietu tiesneša priekšā.” Patiešām, viņš aicināja ebreju tiesas priekšā un teica tiesnesim šādus vārdus: “Taisnības troņa spilven, sava kunga uzdevumā es nāku atprasīt šim vīram piecsimt sudraba unces, kuras viņš negrib atdot.” - “Vai jums ir liecinieki?” jautāja tiesnesis. - “Nē, viņi ir miruši; bet palicis liels akmens, uz kura skaitīta naudu, un, ja jūsu augstībai labpatiktu pavēlēt, lai aizsūta pēc šī akmens, tad es ceru, ka tas nodos liecību; mēs ar ebreju paliksim šeit, kamēr akmeni atvedīs; aizsūtīšu pēc tā uz sava kunga Setoka rēķina.” - “Ļoti labi,” atbildēja tiesnesis un sāka kārtot citas lietas.

Tiesas sēdei beidzoties, viņš jautāja Zadigam: “Nu, vai jūsu akmens vēl nav klāt?” - Ebrejs smiedamies atbildēja: “Jūsu augstība varētu palikt šeit līdz rītam, un akmens arī tad vēl nebūs klāt; tas atrodas vairāk nekā sešas jūdzes no šejienes, un vajadzētu piecpadsmit vīru, lai to pakustinātu.” - “Nu, redziet,” izsaucās Zadigs, “es jums teicu, ka akmens nodos liecību; ja jau šis vīrs zina, kur tas atrodas, tad viņš atzīstas, ka uz tā skaitīta nauda.” Samulsinātais ebrejs drīz vien bija spiests visā atzīties. Tiesnesis pavēlēja piesiet viņu pie akmens bez dzēriena un ēdiena tik ilgi, kamēr viņš atdos piecsimt unces, un viņš tās arī samaksāja.

Tiklab vergs Zadigs, kā arī akmens iemantoja lielu cieņu Arā-bijā.

Vienpadsmitā nodaļa SĀRTS

Sajūsminātais Setoks padarīja savu vergu par tuvu draugu; viņš vairs nevarēja bez tā iztikt, tāpat kā tas bija bijis ar Babilonas ķēniņu; un Zadigs bija laimīgs, ka Setokam nav sievas. Viņš atklāja, ka viņa kungam ir labsirdīga daba, daudz taisnīguma un veselīga saprāta. Viņš tikai bija apbēdināts, redzot, ka Setoks pēc seno arābu paražas pielūdz debesu spīdekļus, tas ir, Sauli, Mēnesi un zvaigznes. Viņš reizēm ļoti piesardzīgi runāja ar Setoku par šo jautājumu. Beidzot viņš tam teica, ka tie ir tādi paši ķermeņi kā pārējie un nepelna godināšanu vairāk kā koks vai kāda klints. “Bet tās taču ir mūžīgās būtnes, no kurām mēs gūstam visu, kas mums ir labs,” teica Setoks, “tās iedveš dabā dzīvību, tās regulē gadalaikus; turklāt tās atrodas tik tālu no mums, ka tās nemaz nevar negodināt.” - “Jūs gūstiet vairāk labuma no Sarkanās jūras ūdeņiem, kas aizved jūsu preces uz Indiju,” atbildēja Zadigs. “Kādēļ lai šī jūra arī nebūtu tikpat sena kā zvaigznes? Un, ja jūs pielūdzat to, kas ir tālu no jums, tad jums jāpielūdz Gangarīdu zeme, kura atrodas pasaules galā.” - “Nē,” teica Setoks, “zvaigznes ir pārāk spožas, lai es tās nepielūgtu.” Kad pienāca vakars, Zadigs aizdedza lielu skaitu sveču teltī, kur viņam vajadzēja vakariņot kopā ar Setoku, un, tiklīdz saimnieks ieradās, viņš metās ceļos aizdegto sveču priekšā, sacīdams tām: “Mūžīgās un spožās gaismas, esat man vienmēr žēlīgas!” Izteicis šos vārdus, viņš sēdās pie galda, neuzlūkodams Setoku. “Ko jūs darāt?” izbrīnījies teica Setoks. - “Es daru to pašu, ko jūs,” atbildēja Zadigs, “es pielūdzu šīs sveces un neievēroju viņu un manu kungu.” Setoks saprata šīs līdzības dziļo jēgu. Verga gudrība iegāja viņa dvēselē; viņš vairs nešķieda vīraku veidojumiem un pielūdza Mūžīgo būtni, kas tās veidojusi.

Tolaik Arābijā pastāvēja briesmīgs ieradums, kas, sākotnēji cēlies no Skitijas un brahmaņu ietekmē ieviesies Indijā, draudēja izplatīties visā Orientā. Kad nomira kāds precējies vīrs un viņa mīļotā sieva gribēja kļūt svēta, viņa publiski sadedzinājās uz sava vīra bēru sārta. Tie bija lieli svētki, un tos sauca par atraitnības sārtu. Tā cilts, kurai bija visvairāk sadedzinājušos sieviešu, bija visgodājamākā.48 Tā kā bija miris kāds arābs no Setoka cilts, tad viņa atraitne, vārdā Almona, kas bija ļoti dievbijīga, paziņoja dienu un stundu, kad viņa, bungām un bazūnēm skanot, metīsies ugunī. Zadigs aizrādīja Setokam, cik ļoti šis briesmīgais likums ir pretrunā ar cilvēces labumu; jo tas ik dienas ļauj sadegt jaunām atraitnēm, kas varētu dot valstij bērnus vai vismaz audzināt savējos; un viņš centās to pārliecināt, ka, ja vien iespējams, vajadzētu iznīcināt tik barbarisku ieradumu. Setoks atbildēja: “Jau vairāk nekā tūkstoš gadu sievietēm ir paradums sadedzināties. Kas iedrošināsies grozīt likumu, ko laiks darījis svētu? Vai gan ir vēl kas cienījamāks par seniem maldiem?” - “Saprāts ir senāks,”40 atteica Zadigs. “Runājiet ar cilšu vecajiem, bet es apmeklēšu jauno atraitni.”

Viņš lūdza, lai viņu ar to iepazīstina, un, noskaņojis to sev labvēlīgi, cildinādams tās skaistumu un pateicis tai, cik žēl būtu mest ugunī tik daudz jaukumu, viņš vēl uzslavēja to par tās patstāvību un drosmi. “Tātad jūs ārkārtīgi mīlējāt savu vīru?” viņš tai teica. - “Es? Bet it nemaz,” atbildēja arābu dāma, “viņš bija brutāls, greizsirdīgs, neciešams cilvēks; taču esmu stingri apņēmusies mesties uz viņa sārta.” - “Tad jau laikam tā ir liela bauda,” teica Zadigs, “dzīvai sadedzināties.” - “Ak,” teica dāma, “doma par to liek dabai nodrebēt; bet tas jāpārvar. Esmu dievbijīga; es zaudēšu savu labo slavu un visi mani izsmies, ja nesadedzināšos.” Zadigs, pārliecinājis viņu, ka tā grib sadedzināties citu dēļ un aiz godkārības, ilgi runāja ar viņu, liekot viņai mazliet iemīlēt dzīvi, un panāca pat to, ka iedvesa viņai zināmu labvēlību pret runātāju. “Ko jūs galu galā darītu,” viņš tai teica, “ja iedomība jums neliktu sadedzināties?” - “Ak,” nopūtās dāma, “man šķiet, ka tad es lūgtu, lai jūs mani precat.”

Zadigs bija aizņemts ar domām par Astarti, tādēļ taktiski izvairījās no šī priekšlikuma; taču viņš tūdaļ devās pie cilts vecajiem, izstāstīja, kas noticis, un ieteica viņiem izdot likumu, kurš neļautu atraitnei sadedzināties, pirms viņa nav veselu stundu netraucēti sarunājusies ar kādu jaunu cilvēku. Kopš šī laika Arābijā vairs nededzinājās neviena sieviete. Tikai pateicoties Zadigam, vienā dienā tika iznīcināts tik nežēlīgs ieradums, kas bija pastāvējis daudzus gadsimtus ilgi. Tā Zadigs kļuva par Arābijas labdari.

Divpadsmitā nodala VAKARIŅAS

Setoks, negribēdams šķirties no šī vīra, kurā mājoja tāda gudrība, aizveda viņu uz lielo gadatirgu Basrā, kur mēdza ierasties visas pasaules lielākie tirgotāji. Zadigam tas bija liels mierinājums redzēt tik daudz dažādu zemju cilvēku sapulcējušos vienuviet. Viņam šķita, ka cilvēki ir liela ģimene, kas Basrā sanākusi kopā. Jau otrā dienā viņš sēdēja pie viena galda ar kādu ēģiptieti, kādu gangarīdu indieti, vienu Katajas iedzīvotāju, vienu grieķi, vienu ķeltu un vairākiem citiem ārzemniekiem, kuri savos biežajos ceļojumos uz Arābijas jūras līci bija pietiekami iemācījušies arābiski, lai varētu saprasties.50 Ēģiptietis rādījās gaužām sadusmots. “Kāda nekrietna zeme ir Basra!” viņš teica. “Man šeit liedzas dot tūkstoš unces zelta pret labāko ķīlu pasaulē.” - “Kā tad tā!?” teica Setoks, “pret kādu ķīlu tad jums atteicās dot šo summu?” - “Pret manas krustmātes līķi,” atbildēja ēģiptietis, “tā bija viskrietnākā sieviete

Ēģiptē. Viņa mani vienmēr pavadīja; ceļā viņa nomira; es no tās iztaisīju lielisku mūmiju; ieķīlājot to, es savā zemē dabūtu visu, ko vien gribētu. Ir ļoti dīvaini, ka šeit pret tik solīdu drošību man negrib dot pat tūkstoš unces zelta.”51 Tā sirdīdamies, viņš taisījās ēst lielisku vārītu vistu, kad indietis, satverdams viņa roku, sāpīgi iesaucās: “Ak, ko jūs gribat darīt?” - “Ēst šo vistu,” teica vīrs ar mūmiju. - “Sargieties to darīt,” sacīja gangarīds, “varētu gadīties, ka nelaiķes dvēsele pārgājusi šīs vistas ķermenī, un jūs taču negribēsiet riskēt apēst savu krustmāti? Vārīt vistas nozīmē acīm redzami apvainot dabu.” - “Kojās man uzmācaties ar savu dabu un savām vistām?” atteica holeriskais ēģiptietis. “Mēs pielūdzam vērsi un tomēr to ēdam.” - “Jūs pielūdzat vērsi! Vai tas iespējams?” teica vīrs no Gangas. - “Nekas nav iespējamāks,” atteica otrs, “jau simt trīsdesmit piecus tūkstošus gadu mēs tā mēdzam darīt, un neviens no mums pret to neiebilst.” - “Ak! Simt trīsdesmit piecus tūkstošus gadu!” sacīja indietis. “Šis skaits gan mazliet pārspīlēts; ir tikai astoņdesmit tūkstoši gadu, kopš Indija apdzīvota, un katrā ziņā mūsu tauta pastāv senāk par jūsējo; bet Brahma mums bija aizliedzis ēst vēršus, vēl pirms jums bija ienācis prātā likt tos uz altāriem un uz iesma.” - “Lūk, kāds jocīgs dzīvnieks izrādās šis jūsu Brahma salīdzinājumā ar Apisu!”52 sacīja ēģiptietis. “Ko tad viņš tik jauku izdarījis?” - Brahmanis atbildēja: “Viņš ir tas, kas iemācījis cilvēkiem lasīt un rakstīt un kam visa pasaule var pateikties par šaha spēli.” - “Jūs maldāties,” sacīja kāds haldietis, kas sēdēja viņam līdzās, “tā ir zivs Oannesa, kam jāpateicas par tik lieliem un labiem darbiem, un godināt pienākas vienīgi viņu. Ikviens jums pateiks, ka tā ir bijusi dievišķa būtne, kam bija zeltīta aste un skaista cilvēka galva, un kā viņa iznākusi no ūdens, lai trīs stundas dienā dotos virs zemes sludināt. Viņai bija vairāki dēli, kas visi bija ķēniņi, kā tas katram zināms. Man mājās ir viņas attēls, un es to, kā nākas, pielūdzu. Vērsi var ēst, cik vien gribas, bet zivju vārīšana katrā ziņā ir svētuma zaimošana, turklāt jūsu abu izcelšanās ir pārāk maz dižciltīga un pārāk nesena, lai jūs varētu mani apstrīdēt. Ēģiptiešu tautai nav vairāk kā simt trīsdesmit pieci tūkstoši gadu, un indieši lepojas tikai ar astoņdesmit tūkstoš gadiem, turpretī mums ir četrtūkstoš gadsimtu veci kalendāri.

Ticiet man, atsakieties no savām muļķīgajām iedomām, un es jums katram došu skaistu Oannesas attēlu.”

Tad sāka runāt vīrs no Kambalu^53 un teica: “Es ļoti cienu ēģiptiešus, haldiešus, grieķus, ķeltus, Brahmu, vērsi Apisu, skaisto zivi Oannesu, bet laikam gan Li jeb Tjens,[5] lai to sauc, kā grib, ir vēršu un zivju vērts. Es neko neteikšu par savu zemi; tā ir tik liela kā Ēģiptes, Haldejas un Indijas zemes kopā. Es nestrīdos par senumu, jo pietiek būt laimīgam un ir visai nenozīmīgi būt senam; taču, ja runājam par kalendāriem, tad varu teikt, ka visa Āzija lieto mūsējos un ka mums tie bija ļoti labi jau pirms tam, kad Haldejā vispār prata aritmētiku.” - “Jūs visi esat nejēgas, cik vien jūsu šeit ir!” iesaucās grieķis. “Vai tad jūs nezināt, ka Haoss ir visa tēvs un ka forma un matērija radījušas pasaulē tādu stāvokli, kāds tajā pastāv?”54 Šis grieķis runāja ilgi, tad viņu beidzot pārtrauca ķelts, kurš, būdams vairāk iedzēris pa to laiku, kamēr citi strīdējās, iedomājās sevi gudrāku par visiem pārējiem un dievodamies teica, ka tikai Teutahs un ozola āmuļi ir tie, par ko vispār vērts runāt; viņam arvien esot kabatā āmuļa zars; viņa senči skiti esot vienīgie kārtīgie cilvēki, kas jebkad dzīvojuši pasaulē; viņi gan reizēm ēduši cilvēkus, bet tas neesot par šķērsli tam, ka viņu tauta esot ļoti cienījama; un, beidzot, ja kāds teiktu ko ļaunu par Teutahu, tad viņš gan to pārmācītu.55 Strīds kļuva arvien asāks, un Setokam šķita, ka tuvojas tas brīdis, kad galds sārtosies asinīm. Beidzot piecēlās Zadigs, kas visu strīda laiku bija klusējis: vispirms viņš griezās pie ķelta kā visniknākā; viņš tam teica, ka tam taisnība, un lūdza no viņa āmuļa zariņu; viņš slavēja grieķi par tā daiļrunību un nomierināja visus iekarsušos prātus. Vīram no Katajas viņš sacīja ļoti maz, jo tas bija no visiem visprātīgākais. Pēc tam viņš tiem teica: “Mani draugi, jūs veltīgi strīdaties, jo visi esat vienis prātis.” Pie šiem vārdiem visi protestēja. “Vai nav tiesa,” viņš teica ķeltam, “ka jūs pielūdzat nevis šo āmuli, bet to, kas radījis āmuli un ozolu?” - “Pareizi,” atbildēja ķelts. “Un jūs, ēģiptieša kungs, jūs gan laikam kādā noteiktā vērsī cienījat to, kas jums devis vēršus?” - “Jā,” teica ēģiptietis. - “Oannesas zivij jāpiekāpjas tā priekšā, kas radījis jūru un zivis.” - “Tam es piekritu,” teica haldietis. - “Indietis un katajietis,” piebilda Zadigs, “atzīst vienotu pirmcēloni tāpat kājās; es visai labi nesaprotu tās apbrīnojamās lietas, ko teica grieķis, bet esmu pārliecināts, ka arī viņš atzīst kādu augstāku būtni, no kuras atkarīga forma un matērija.” Apbrīnu izpelnījušais grieķis teica, ka Zadigs ļoti labi izpratis viņa domu. “Tātad jūs visi esat vienis prātis,” atteica Zadigs, “un nav par ko strīdēties.” Visi viņu apkampa. Setoks pēc tam, kad bija krietni dārgi pārdevis savas preces, aizveda Zadigu atpakaļ savā ciltī. Atgriezies Zadigs uzzināja, ka viņa prombūtnē iztiesāta viņa prāva un ka viņam piespriesta sadedzināšana uz lēnas uguns.

Trīspadsmitā nodaļa SATIKŠANĀS

Kamēr Zadigs ceļoja uz Basru, zvaigžņu priesteri bija nolēmuši viņu sodīt. To jauno atraitņu rotas un dārgakmeņi, kuras viņi raidīja uz sārta, saskaņā ar likumu bija piederējušas viņiem; mazākais, ko viņi varēja darīt, bija likt sadedzināt Zadigu par slikto joku, ko viņš ar tiem bija izspēlējis. Tāpēc tie apsūdzēja Zadigu par to, ka viņam esot ķecerīgs uzskats par debesu spīdekļiem; tie apzvērēja, ka esot dzirdējuši viņu sakām, ka zvaigznes nenoriet jūrā. Šie briesmīgie zaimi lika tiesnešiem nodrebēt; dzirdot šos bezdievīgos vārdus, viņi bija gatavi saplosīt savas drēbes, un viņi katrā ziņā to būtu darījuši, ja Zadigam būtu, ar ko viņiem par tām samaksāt; tādēļ savā dziļajā sarūgtinājumā viņi apmierinājās ar to, ka piesprieda Zadigam sadedzināšanu uz lēnas uguns. Izmisušais Setoks velti lika lietā visu savu ietekmi, lai glābtu draugu; viņam drīz nācās apklust. Jaunā atraitne Almona, kam atkal bija ļoti iepatikusies dzīve un kas jutās par to pateicību parādā Zadigam, nolēma izpestīt viņu no sārta, par kura nevēlamību viņš to bija pārliecinājis. Viņa labi apdomāja savu plānu, neteikdama par to nevienam. Nākamajā dienā Zadigu vajadzēja sodīt; viņai bija palikusi tikai viena nakts, lai to glābtu. Un, lūk, ko paveica šī augstsirdīgā un gudrā sieviete.

Viņa iesmaržojās un, apvilkusi visgreznāko tērpu, kas vislabāk izcēla viņas daiļumu, lūdza slepenu audienci zvaigžņu augstajam priesterim. Kad viņa atradās cienījamā sirmgalvja priekšā, viņa to uzrunāja šādiem vārdiem: “Lielā Lāča vecākais dēls, Vērša brāli, Lielā Suņa brālēn (tādi bija augstā priestera tituli), es atnācu jums uzticēt savas šaubas. Esmu gauži nobažījusies, vai neesmu pastrādājusi briesmīgu grēku, nesadedzinādamās uz sava karsti mīļotā vīra bēru sārta. Patiešām, kas gan man bija jāsaglabā? Vai mirstīgā miesa, kas jau gluži novītusi?” Šos vārdus teikdama, viņa pastiepa no garajām zīda piedurknēm savas kailās, brīnum daiļi veidotās un žilbinoši baltās rokas. “Jūs redzat,” viņa teica, “cik maz tās vērtas.” Augstais priesteris sirds dziļumos atzina, ka tās ir daudzkā vērtas. Viņa acis to izteica un mute apstiprināja; viņš zvērēja, ka visu mūžu neesot redzējis tik skaistu roku. “Vai man!” viņam teica atraitne, “rokas varbūt ir drusku mazāk neglītas nekā pārējais, bet jūs atzīsiet, ka krūtis gan nebija manas gādības cienīgas.” Tad viņa atsedza visjaukākās krūtis, kādas daba jebkad veidojusi. Rožu pumpurs uz ziloņkaula izciļņa blakus tām būtu licies kā madarās krāsota buksusa koksne, un tikko mazgāti jēri būtu likušies brūn-gandzelteni. Šīs krūtis, šīs lielās, mīlas alku pilnās melnās acis, kas rāmi mirdzēja maigā kaislē, viņas viegli piesārtušie vaigi, kuros skaistākais purpurs jaucās ar tīrāko piena baltumu; viņas deguns, kas nebija kā tornis Libāna kalnos^56; viņas lūpas, kas savā koraļļu ietvarā ieslēdza visskaistākās Arābijas jūras pērles; tas viss kopā lika sirmgalvim domāt, ka viņam ir divdesmit gadu. Stomīdamies viņš tai atzinās maigās jūtās. Almona, redzēdama, ka viņš iededzies, lūdza viņu apžēlot Zadigu. “Diemžēl, mana daiļā dāma,” teica viņš, “ja arī es viņam izrādītu žēlsirdību, tai nebūtu nozīmes; vajadzīgi pārējo trīs manu amata brāļu paraksti.” - “Tomēr parakstiet,” teica Almona. - “Labprāt,” sacīja priesteris, “ar noteikumu, ka jūsu laipnība būs manas piekāpības alga.” - “Jūs mani pārāk pagodināt,” teica Almona. “Ja jūs uzskatīsiet par vajadzīgu ierasties manā istabā pēc saules rieta, tiklīdz spožā Š e a t zvaigzne^57 būs parādījusies virs apvāršņa, jūs mani tur atradīsiet uz rožaina dīvāna un jūs darīsiet ar savu nabaga kalponi, kā jums labpatiks.” Pēc tam viņa izgāja, aiznesdama līdzi parakstu, atstājusi sirmgalvi pilnu mīlas kvēles un šaubu par saviem spēkiem. Atlikušo dienas daļu viņš izmantoja peldei; viņš iedzēra tinktūru, kas sastāvēja no Ceilonas kanēļa un dārgām Tidoras un Ternetas^58 garšvielām, un nepacietīgi gaidīja uzlecam Seat zvaigzni.

Pa šo laiku daiļā Almona apmeklēja otru augsto priesteri. Tas viņai iegalvoja, ka Saule, Mēness un visi debess spīdekļi esot tikai maldugunis salīdzinājumā ar tās daiļumu. Viņa tam lūdza to pašu žēlastību, un no viņas par to prasīja to pašu balvu. Viņa ļāvās pierunāties un noteica otrajam priesterim satikšanos, Algeniba^59 zvaigznei uzlecot. No turienes viņa devās pie trešā un ceturtā priestera, katrā vietā paņemdama parakstu un nolikdama satikšanos no zvaigznes uz zvaigzni. Tad viņa lūdza tiesnešus, lai tie atnākot pie viņas svarīgā lietā. Tie ieradās, un viņa tiem parādīja četrus parakstus un pastāstīja, par kādu maksu priesteri bija pārdevuši Zadiga apžēlošanu. Katrs priesteris ieradās noteiktajā laikā; ikviens no viņiem bija ļoti pārsteigts, atrodot priekšā savus amata brāļus, un vēl vairāk, atrodot tur tiesnešus, kuru priekšā kļuva redzams viņu kauns. Zadigs bija glābts. Setoks bija tik ļoti sajūsmināts par Almo-nas attapību, ka apņēma viņu par sievu.

Četrpadsmitā nodaļa DEJA

Setokam tirdzniecības darīšanās bija jābrauc uz Serendibas salu;60 taču pirmais laulības mēnesis, kas, kā jau zināms, ir medus mēnesis, neļāva viņam atstāt savu sievu, nedz arī domāt, ka viņš jebkad varētu to atstāt: viņš lūdza savu draugu Zadigu doties ceļojumā viņa vietā. “Vai man!” teica Zadigs. “Vai tiešām vajadzīgs, lai attālums starp daiļo Astarti un mani kļūtu vēl lielāks? Taču man pieklājas kalpot saviem labdariem.” Tā viņš teica, paraudāja un aizbrauca.

Viņš vēl nebija ilgi uzturējies Serendibas salā, kad viņu jau uzskatīja par neparastu cilvēku. Viņš kļuva par šķīrējtiesnesi visos strīdos, kādi radās starp tirgotājiem, bija draugs gudrajiem un padom-

devējs tiem nedaudzajiem, kas uzklausa padomu. Ķēniņš vēlējās viņu redzēt un ar viņu parunāt. Viņš drīz atzina Zadiga izcilās spējas un, pārliecinājies par tā gudrību, padarīja viņu par savu draugu. Ķēniņa draudzība un cieņa iedvesa Zadigam bailes: ne dienu, ne nakti viņš neaizmirsa nelaimi, kādu viņam bija sagādājusi Moab-dara labvēlība. “Es patīku ķēniņam,” viņš teica, “vai tikai tas mani nepazudinās.” Tomēr viņš nevarēja izvairīties no viņa majestātes laipnībām; jo jāatzīst, ka Nabusans, Serendibas ķēniņš, Nusanaba dēls, Nabasuna dēladēls, Sanbusnas dēladēla dēls, bija viens no labākajiem Āzijas valdniekiem, un, kad ar viņu runāja, tad bija grūti viņu neiemīlēt.

Šo labo valdnieku bez mitas slavēja, krāpa un apzaga. Visi vai sacenzdamies laupīja viņa bagātības. Serendibas salas galvenais nodokļu iekasētājs šinī lietā vienmēr bija paraugs, kam pārējie uzticīgi sekoja. Ķēniņš to zināja; viņš vairāk reižu bija mainījis mantzini, bet viņš nebija varējis grozīt iesakņojušos paradumu dalīt ķēniņa ienākumus divās nevienādās daļās, no kurām mazāko allaž saņēma viņa majestāte un lielāko - viņa pārvaldes ierēdņi.

Ķēniņš Nabusans uzticēja savas rūpes gudrajam Zadigam. “Jūs tik daudz laba zināt,” viņš tam teica, “vai jūs nevarētu pateikt līdzekli, kā lai atrodu mantzini, kas mani neapzagtu?” - “Protams,” atbildēja Zadigs, “es zinu drošu līdzekli, kā jums sagādāt vīru ar tīrām rokām.” Ķēniņš sajūsmināts apkampa Zadigu un jautāja viņam, kas būtu jādara. “Vajag tikai likt dejot visiem, kas pieteiksies uz mantziņa amatu,” teica Zadigs, “un tas, kas dejos visvieglāk, katrā ziņā būs visgodīgākais cilvēks.” - “Jūs jokojat,” teica ķēniņš, “tas ir dīvains veids, kā izraudzīties naudas ievācēju. Vai tiešām jūs apgalvojat, ka tas, kas labāk izpildīs palēcienus, būs godīgākais un veiklākais finansists?” - “Es negalvoju, ka viņš būs visveiklākais,” atteica Zadigs, “bet garantēju, ka viņš katrā ziņā būs pats godīgākais cilvēks.” Zadigs runāja tik pārliecināti, ka ķēniņam sāka šķist, ka viņam ir kāds pārdabisks noslēpums finansistu pazīšanai. “Man nepatīk pārdabiskais,” teica Zadigs. “Brīnumdari un grāmatas par tiem man nekad nav patikušas: ja jūsu majestāte ļaus izdarīt manis ieteikto pārbaudījumu, tad tā pārliecināsies, ka mans līdzeklis ir pavisam vienkāršs un viegli saprotams.” Seren-dibas ķēniņš Nabusans bija vairāk izbrīnījies, dzirdot, ka šis paņēmiens ir tik vienkāršs, nekā, ja viņam to iztēlotu par brīnumu. “Nu labi,” viņš teica, “dariet, kā uzskatāt par pareizu.” - “Ļaujiet man rīkoties,” teica Zadigs, “šajā pārbaudē jūs iegūsiet vairāk, nekā domājat.” Tajā pašā dienā viņš lika ķēniņa vārdā izsludināt, lai visi tie, kas vēlas ieņemt viņa žēlīgās majestātes Nabusana, Nusanaba dēla, augstākā mantziņa amatu, Krokodila mēneša pirmajā dienā, viegla zīda drānās tērpušies, ierodas karaļa priekšistabā. Tur viņi sanāca skaitā sešdesmit četri. Blakus salonā bija ataicināti vijolnieki; viss sagatavots ballei, taču durvis uz šo salonu bija aizvērtas, un, lai tur iekļūtu, vajadzēja iet cauri mazai, patumšai ejai. Durvju sargs atnāca pakaļ un vienu pēc otra ieveda katru kandidātu šajā ejā, kur viņu atstāja dažas minūtes vienu. Ķēniņš, kas zināja noslēpumu, bija licis novietot šajā galerijā visas savas bagātības. Kad visi kandidāti bija nonākuši salonā, viņa majestāte pavēlēja, lai tie dejo. Nekad vēl nav dejots smagāk un neveiklāk; visiem bija noliektas galvas, līkas muguras un rokas piekļautas sāniem. “Kādi blēži!” klusām noteica Zadigs. Tikai viens no sanākušajiem veidoja dejas soļus viegli, paceltu galvu, drošu skatu, izstieptām rokām, taisnu augumu, nesaliektiem ceļiem. “Lūk, goda vīrs! Krietnais vīrs!” teica Zadigs. Ķēniņš apkampa šo labo dejotāju un iecēla viņu par mantzini, bet visiem pārējiem piesprieda naudas sodu ar vislielāko taisnīgumu pasaulē; jo ikviens tajā laikā, kamēr atradās ejā, bija tā piepildījis savas kabatas, ka tikko spēja paiet. Ķēniņš sūrojās par cilvēka dabu, jo no šiem sešdesmit četriem dejotājiem sešdesmit trīs bija izrādījušies blēži. Tumšo eju nosauca par Kārdinājumu koridoru. Persijā šie sešdesmit trīs kungi būtu uzdurti mietos, citās zemēs būtu iecelta izmeklēšanas komisija, kuras uzdevumiem būtu iztērēts trīsreiz vairāk par nozagto naudu un kura neko nebūtu atlikusi atpakaļ valdnieka mantas šķirstos; kādā citā ķēniņa valstī viņi būtu pilnīgi attaisnojušies un panākuši šī tik vieglā dejotāja krišanu nežēlastībā. Serendibā visiem par sodu piesprieda tikai pavairot valsts mantu, jo Nabusans bija ļoti iecietīgs.

Viņš bija arī ļoti pateicīgs; viņš iedeva Zadigam lielāku naudas summu, nekā jebkurš mantzinis kādreiz nozadzis savam kungam ķēniņam. Zadigs to izlietoja, lai sūtītu uz Babilonu ziņnesi, kuram vajadzēja kaut ko uzzināt par Astartes likteni. Dodot šo rīkojumu, viņa balss drebēja, asinis pieplūda sirdī, acis satumsa, dvēsele taisījās viņu atstāt. Ziņnesis aizbrauca. Zadigs noskatījās, kā viņš iesēžas kuģī; tad atgriezās pie ķēniņa. Neviena neredzēdams, iedomādamies, ka atrodas savā istabā, viņš izrunāja mīlestības vārdu. “Ak, mīlestība,” teica ķēniņš, “tieši par to es domāju; jūs esat uzminējis, kas mani nomāc. Cik dižens vīrs jūs esat! Es ceru, ka jūs man iemācīsiet atrast patiesi uzticīgu sievieti, tāpat kā jūs man palīdzējāt atrast nesavtīgu mantzini.” Atguvis savaldīšanos, Zadigs apsolīja viņam pakalpot mīlas lietās tāpat kā finanšu lietās, kaut gan šis uzdevums viņam šķita vēl grūtāks.

Piecpadsmita nodala ZILĀS ACIS

“Miesa un sirds,” teica ķēniņš Zadigam... Dzirdot šos vārdus, babilonietis nevarēja atturēties, nepārtraucis viņa majestāti. “Cik es jums esmu pateicīgs,” viņš sacīja, “kajūs neteicāt gars un sirds, jo Babilonā sarunās dzird tikai šos vārdus; tikai par sirdi un garu tur spriedelē arī grāmatās, ko sarakstījuši cilvēki, kam nav nedz viena, nedz otra; bet, lūdzu, turpiniet, sir.” Nabusans turpināja šādiem vārdiem: “Mana miesa un sirds radītas mīlai; pirmajai no tām ir pamats būt apmierinātai: šeit manā rīcībā ir simt sievu, tās visas ir daiļas, atsaucīgas, pievilcīgas, pat saldkaislīgas vai arī izliekas tādas ar mani. Mana sirds ne tuvu nav tik laimīga. Esmu pārāk izjutis, ka dāsni glāsta Serendibas ķēniņu un ka ļoti maz rūp pats Nabusans. Tas nenozīmē, ka es uzskatītu savas sievas par neuzticīgām; taču es vēlētos atrast kādu, kas būtu mana ar visu sirdi un dvēseli; par šādu dārgumu es atdotu simt daiļavas, kuru jaukumi man pieder. Pamēģiniet no šīm simt sultānēm atrast vienu, par kuru es būtu drošs, ka viņa mani mīl.”

Zadigs viņam atbildēja tāpat, kā to bija darījis finansistu lietā: “Sir, ļaujiet man rīkoties; bet vispirms atļaujiet man rīkoties ar to, ko jūs izlikāt Kārdinājumu koridorā; es jums par to došu norēķinu, un jūs tur neko nezaudēsiet.” Ķēniņš viņam ļāva pilnīgu rīcības brīvību. Zadigs Serendibā izraudzīja trīsdesmit trīs mazus kuprīšus, visnejaukākos, kādus vien varēja atrast, trīsdesmit trīs visskaistākos pāžus un trīsdesmit trīs visdaiļrunīgākos un spēcīgākos bonzas.61 Viņš tiem visiem ļāva brīvi ieiet sultānu istabās. Katram mazajam kuprītim bija četrtūkstoš zelta monētu, ko dot, un jau pirmajā dienā visi kuprīši tika aplaimoti. Pāži, kuriem nebija nekā cita, ko dot, kā pašiem sevi, guva uzvaru tikai pēc divām vai trim dienām. Bonzām bija drusku vairāk jānopūlas; bet galu galā trīsdesmit trīs svētbijīgās viņiem padevās. Ķēniņš caur restotiem slēģiem, pa kuriem varēja novērot šīs istabiņas, redzēja visus šos pārbaudījumus un bija pārsteigts: no viņa simt sievām deviņdesmit deviņas padevās kārdinājumam viņa acu priekšā. Atlika vēl tikai kāda gluži jauna, nesen ieradusies, kurai viņa majestāte vēl nekad nebija tuvojies. Pie viņas nosūtīja vienu, divus, trīs kuprīšus, kas viņai piedāvāja līdz divdesmit tūkstošiem zelta monētu; viņa bija nenopērkama un nevarēja atturēties no smiekliem par to, ka šie kuprīši iedomājušies, ka nauda viņus var padarīt glītākus. Tad viņai piedāvāja divus visskaistākos pāžus; viņa sacīja, ka uzskatot karali par vēl skaistāku. Viņai uzlaida virsū visdaiļrunīgāko no bonzām un pēc tam visneatlaidīgāko; viņa atzina, ka pirmais ir pļāpa, un arī otro neuzskatīja par ievērības cienīgu. “Te visu izšķir sirds,” viņa teica, “es nekad nepārdošos nedz kāda kuprīša zeltam, nedz kāda jauna cilvēka pievilcībai, nedz arī kāda bonzas pavedinājumam: mīlēšu tikai Nabusanu, Nusanaba dēlu, un gaidīšu, kamēr viņam labpatiks mani mīlēt.” Ķēniņš bija prieka, apbrīnas un maiguma pārņemts. Viņš atņēma visu naudu, kas bija sagādājusi veiksmi kuprīšiem, un dāvināja to daiļajai Falīdai: tāds bija šīs jaunās būtnes vārds. Viņš dāvāja tai savu sirdi: viņa bija to pelnījusi. Nekad jaunības plaukums nav bijis tik mirdzošs, nekad daiļuma pievilcība nav bijusi tik burvīga. Vēstures patiesība man neļauj noklusēt, ka viņa slikti taisīja reveransu, toties viņa dejoja kā feja, dziedāja kā sirēna un prata vadīt sarunu kā grācija: viņa bija talantu un tikumu pārpilna.

Nabusans, kas beidzot zināja, ka Falīda to mīl, viņu dievināja. Taču viņai bija zilas acis, un tas bija cēlonis lielām nelaimēm.

Saskaņā ar kādu senu likumu ķēniņiem bija aizliegts mīlēt tādas sievietes, ko grieķi vēlāk sauca b о 6 p i s. Bonzu dižvadonis bija izdomājis šo likumu vairāk nekā pirms piectūkstoš gadiem: lai iegūtu sev pirmā Serendibas salas ķēniņa mīļāko, šis pirmais bonza bija izsludinājis anatēmu pār zilām acīm valsts pamatlikumā. Visu valsts kārtu pārstāvji nāca atrunāt Nabusanu. Atklātībā runāja, ka esot pienākušas ķēniņvalsts pēdējās dienas, ka nekrietnība sasniegusi kalngalus un ka visai pasaulei draudot šausmīgs posts: citiem vārdiem sakot, ka Nabusans, Nusanaba dēls, mīl divas lielas, zilas acis. Kuprīši, finansisti, bonzas un tumšmates piepildīja visu ķēniņvalsti ar savām žēlabām.

Mežoņu tautas, kas dzīvo Serendibas ziemeļos, izmantoja šo vispārējo neapmierinātību. Tās ielauzās labā ķēniņa Nabusana valstī. Viņš lūdza atbalstu no saviem pavalstniekiem; bonzas, kuriem piederēja puse valsts ienākumu, aprobežojās ar to, ka pacēla rokas uz debesīm un liedzās bāzt tās savos mantu šķirstos, lai palīdzētu ķēniņam. Viņi rīkoja skaistas lūgsnas ar mūziku un pameta valsti par laupījumu barbariem.

“Ak, manu dārgo Zadig! Vai tu palīdzēsi man izkulties arī no šīm briesmām?” skumīgi izsaucās Nabusans. - “Ļoti labprāt,” atbildēja Zadigs. “Jūs dabūsiet no bonzām naudu, cik vien gribēsiet. Atstājiet bez aizsardzības tās zemes, kur atrodas viņu pilis, aizsargājiet vienīgi savējās.” Nabusans nekavējās to darīt. Bonzas nāca, lai kristu pie ķēniņa kājām un izlūgtos viņa palīdzību. Ķēniņš viņiem atbildēja ar skaistu mūziku, kuras teksts bija lūgsna debesīm, lai tās pasargā viņu zemes. Galu galā bonzas deva naudu, un ķēniņš sekmīgi pabeidza karu. Tādā veidā Zadigs ar saviem gudrajiem un veiksmīgajiem padomiem, ar saviem svarīgajiem pakalpojumiem ķēniņam bija iemantojis valsts varenāko ļaužu nesamierināmu naidu; bonzas un tumšmates nozvērējās viņu pazudināt, finansisti un kuprīši tīkoja viņam atriebties, pret viņu modināja aizdomas labajā Nabusanā. Kā teicis Zoroastrs, veiktie pakalpojumi bieži paliek priekšistabā, bet aizdomas ieiet kabinetā; ik dienas nāca jaunas apsūdzības; un, kā zināms, pirmo noraida, otrā ieskrambā, trešā ievaino, ceturtā nonāvē.

Tas viss satrauca Zadigu, kurš, sekmīgi nokārtojis sava drauga Setoka darīšanas un nosūtījis tam viņa naudu, tagad domāja vairs tikai par aizbraukšanu no salas un nolēma pats doties meklēt ziņas par Astarti. “Jo,” teica viņš, “ja es palikšu Serendibā, bonzas liks mani uzdurt mietā; tikai kurp doties? Ēģiptē es būšu vergs, Arābijā mani, visticamāk, sadedzinās, Babilonā nožņaugs. Tomēr jāzina, kas noticis ar Astarti: jādodas ceļā un jāredz, ko lēmis mans bēdīgais liktenis.”

Sešpadsmitā nodaļa LAUPĪTĀJS

Kad Zadigs nonāca pie robežas, kas atdala akmeņaino Arābiju no Sīrijas, un jāja garām kādai nocietinātai pilij, no tās izskrēja apbruņoti arābi. Viņu ielenkdami, tie sauca: “Viss, kas jums pieder, ir mūsu, un jūs pats piederat mūsu kungam.” Atbildes vietā Zadigs izvilka savu zobenu; viņa kalps, kas bija drošsirdīgs, darīja tāpat. Viņi nogāza pie zemes bez dzīvības pirmos arābus, kas viņus bija aizturējuši; taču uzbrucēju skaits divkāršojās; viņi nenobijās un apņēmās mirt cīņā. Divi vīri aizstāvējās pret veselu baru: šāda cīņa nevarēja būt ilga. Pilskungs, vārdā Arbogads, redzēdams pa logu Zadiga drosmes apbrīnojamos veikumus, sāka just cieņu pret viņu. Viņš steigšus nokāpa lejā un, pats izklīdinājis savus ļaudis, atbrīvoja abus ceļiniekus. “Visi, kas iet cauri manai zemei, pieder man,” teica viņš, “tāpat kā tas, ko es atrodu uz citu zemes; bet jūs esat tik drošsirdīgs, ka es jūs atbrīvoju no vispārējā likuma.” Viņš ieveda Zadigu savā pilī, pavēlēdams saviem ļaudīm pret viņu labi izturēties, un vakarā Arbogads vēlējās ēst vakariņas kopā ar Zadigu.

Pils senjors bija viens no tiem arābiem, ko sauc par laupītājiem, bet viņš reizēm darīja labus darbus daudzu sliktu vidū. Viņš laupīja ar traku alkatību un izšķērdīgi izdāļāja; bezbailīgs cīņā, diezgan patīkams sarunu biedrs, negausīgs pie galda, jautrs negausībā un, par visām lietām, pilnīgi vaļsirdīgs. Zadigs viņam ļoti patika; saruna, kļūdama arvien interesantāka, paildzināja mielastu. Beidzot

Arbogads viņam teica: “Es jums ieteicu iestāties manā dienestā; tas būtu vislabākais, ko jūs varētu darīt; šis amats nav peļams, kādu dienu jūs varētu sasniegt tikpat augstu stāvokli dzīvē kā es.” - “Vai drīkstu jums taujāt,” teica Zadigs, “cik ilgi jūs jau piekopjat šo cēlo amatu?” - “Kopš savas agrās jaunības,” atteica senjors. “Es biju kāda diezgan izmanīga arāba kalps; mans stāvoklis man šķita neciešams. Biju izmisis, redzot, ka virs zemes, kura vienlīdz pieder visiem cilvēkiem, liktenis nav man pataupījis manu daļu. Uzticēju savas bēdas kādam vecam arābam, un viņš man teica: “Mans dēls, nekrītiet izmisumā; kādreiz bija kāds smilšu graudiņš, kas žēlojās, ka ir neviena nepazīts puteklītis tuksnesī; bet pēc dažiem gadiem tas kļuva par dimantu, un tagad tas ir Indijas ķēniņa kroņa skaistākais rotājums.” Šī runa atstāja uz mani lielu iespaidu: es biju smilšu graudiņš, nolēmu kļūt par dimantu. Iesāku ar to, ka nozagu divus zirgus, saistījos ar biedriem, kļuvu spējīgs aplaupīt mazas karavānas; tā maz pamazām liku izzust nevienlīdzībai, kāda sākumā bija starp citiem cilvēkiem un mani. Es saņēmu savu daļu no šīs pasaules labumiem un pat ar uzviju: iemantoju lielu cieņu; kļuvu par laupītāju vadoni. Lietodams varu, ieguvu šo pili. Sīrijas satraps gribēja man to atņemt; taču es jau biju pārāk bagāts, lai man vajadzētu no kāda baidīties; devu satrapam naudu, un rezultātā ne tikai paturēju šo pili, bet vēl palielināju savus īpašumus. Viņš pat pilnvaroja mani ievākt tos nodokļus, ko akmeņainā Arābija maksāja ķēniņu ķēniņam. Es sekmīgi veicu savu nodokļu ievācēja, bet nekādā ziņā ne nodokļu maksātāja amatu.

Lielais Babilonas desterhams atsūtīja šurp ķēniņa Moabdara vārdā kādu satrapiņu, lai liktu mani nožņaugt. Bet, pirms vēl šis vīrs ar minēto rīkojumu bija ieradies, man jau par to bija ziņojuši; liku nožņaugt viņa klātbūtnē tos četrus vīrus, ko viņš bija atvedis sev līdzi, lai savilktu cilpu, pēc tam jautāju viņam, cik viņš būtu nopelnījis par manis nožņaugšanu. Viņš man atbildēja, ka honorārs par šādu veikumu varētu sniegties līdz trīssimt zelta naudas gabaliem. Es liku skaidri saprast, ka pie manis viņš nopelnīs vairāk. Padarīju viņu par laupītāju apakšvirsnieku; tagad viņš ir viens no maniem labākajiem un bagātākajiem virsniekiem. Ticiet man, jums veiksies tāpat kā viņam. Nekad apstākļi laupīšanai nav bijuši tik labvēlīgi, kopš Moabdars ir nogalināts un Babilonā iestājušās vispārējas jukas.”

“Moabdars ir nogalināts!” teica Zadigs. “Un kas ir noticis ar ķēniņieni Astarti?” - “Par to nu gan es nekā nezinu,” atteica Arbogads. “Viss, kas man zināms, ir tas, ka Moabdars kļuvis ārprātīgs, ka viņu nogalinājuši, ka Babilona ir īsta slepkavu bedre, ka visa valsts izpostīta, ka vēl var daudzko nogrābt un ka es, no savas puses, jau esmu taisījis lieliskus ķērienus.” - “Bet ķēniņiene?” teica Zadigs. “Apžēlojieties, vai jūs tiešām neko nezināt par ķēniņienes likteni?” - “Man stāstīja par kādu Hirkānas princi,” atsāka viņš, “var būt, ka viņa ir tā konkubīņu vidū, ja vien burzmā nav nogalināta; taču man vairāk rūp laupījums nekā ziņas. Es savos uzbrukumos esmu sagūstījis vairākas sievietes, nevienu no tām es neesmu paturējis; es viņas dārgi pārdodu, ja tās ir skaistas, nejautādams, kas viņas tādas ir. Nepērk taču sievietes titulu: ķēniņiene, ja tā būtu neglīta, neatrastu pircēja; varbūt esmu pārdevis ķēņinieni Astarti, varbūt viņa ir mirusi, bet par to man maza bēda, un es domāju, ka arī jums nevajag par to rūpēties vairāk kā man.” Tā runādams, viņš dūšīgi dzēra un izsacījās tik nesakarīgi, ka Zadigs nevarēja gūt no viņa nekādu skaidrību.

Viņš palika sēžam samulsis, nomākts, sadrūmis. Arbogads joprojām dzēra, stāstīja pasakas, ik brīdi atkārtoja, ka viņš esot vislaimīgākais cilvēks, un centās pierunāt Zadigu kļūt tikpat laimīgam kā viņš. Beidzot, maigi apreibis no vīna, viņš aizgāja gulēt saldā miegā. Zadigs pavadīja nakti negantā satraukumā. “Patiešām!” viņš teica. “Ķēniņš kļuvis ārprātīgs! Viņš nogalināts! Nevaru atturēties to nenožēlojis. Valsts saplosīta gabalos, un šis laupītājs ir laimīgs. Ak, laime, ak, liktenis! Zaglis ir laimīgs, bet vispiemīlīgākā būtne, kādu vien daba jebkad radījusi, varbūt gājusi bojā briesmīgos apstākļos vai arī dzīvo stāvoklī, kas sliktāks par nāvi. Ak, Astarte! Kas ar jums noticis?”

Jau mazā gaismiņā viņš iztaujāja visus, ko sastapa pilī; taču visi bija aizņemti un neviens viņam neatbildēja: naktī bija sagrābtas jaunas bagātības; dalīja laupījumu. Viss, ko viņam šajā trokšņainajā jūklī izdevās panākt, bija atļauja aiziet. Viņš to nekavējoties izmantoja, nogrimis savās skumjās pārdomās dziļāk nekā jebkad.

Zadigs jāja soļos nemiera pilns, satraukts, garā pilnīgi nodevies domām par nelaimīgo Astarti, Babilonas ķēniņu, savu uzticamo Kadoru, laimīgo laupītāju Arbogadu, par untumaino sievieti, ko babilonieši bija nolaupījuši uz Ēģiptes robežām, un, beidzot, par visām kļūmēm un nelaimēm, kādas viņš bija pārcietis.

Septiņpadsmitā nodala ZVEJNIEKS

Dažas jūdzes no Arbogada pils viņš nonāca kādas mazas upītes krastā,62 joprojām apraudādams savu likteni un uzlūkodams sevi par nelaimes iemiesojumu. Te viņš ieraudzīja ceļos nokritušu zvejnieku, kas gurstošā rokā ar pūlēm turēja tīklu, kuru, kā likās, bija aizmirsis iemest, un bija pacēlis acis pret debesīm.

“Es katrā ziņā esmu pats nelaimīgākais no visiem cilvēkiem,” sacīja zvejnieks. “Es biju pazīstamākais krējuma sieru tirgotājs Babilonā, kā tas visiem bija zināms, taču mani izputināja. Man bija visskaistākā sieva, kāda vien vīram var piederēt, bet viņa mani pievīla. Vēl man palika neliela māja, taču man bija jāpieredz, ka to izlaupa un noposta. Patvēries kādā būdiņā, es pārtieku tikai no zvejas, bet nespēju noķert vairs nevienu zivi. Ak, mans tīkls! Es tevi vairs ūdenī nemetīšu.” Pateicis šos vārdus, viņš pieceļas un dodas uz priekšu, izturēdamies kā cilvēks, kas grib mesties ūdenī un darīt savai dzīvei galu.

“Tātad patiešām ir vēl cilvēki, kas tikpat nelaimīgi kā es!” sevī noteica Zadigs. Karstā vēlēšanās glābt dzīvību zvejniekam radās tikpat žigli kā šī doma. Viņš pieskrien tam klāt, aiztur to, līdzjūtīgi izvaicā un mierina. Mēdz sacīt, ka mazāk nelaimīgs ir tas, kurš tāds nav viens pats; bet saskaņā ar Zoroastru tas tā nav ļaunuma, bet gan vajadzības dēļ; cilvēks jūtas saistīts ar otru kā sev līdzīgu. Laimīga cilvēka prieks aizvainotu; bet divi nelaimīgie ir kā divi vāji kociņi, kas, viens pret otru balstīdamies, kļūst stiprāki pret vētru.

“Kāpēc jūs padodaties nelaimei?” teica Zadigs zvejniekam. - “Tāpēc,” viņš atbildēja, “ka man vairs nav cerību. Biju cienījams virs Derlbakas ciemā pie Babilonas un, sievai palīdzot, taisīju labākos krējuma sierus visā valstī. Ķēniņiene Astarte un slavenais ministrs Zadigs tos ļoti cienīja. Biju piegādājis viņu namiem sešsimt sieru. Kādu dienu devos uz pilsētu, lai saņemtu naudu. Babilonā nonācis, uzzināju, ka ķēniņiene un Zadigs pazuduši. Skrēju pie senjora Zadiga, ko nekad nebiju redzējis; atradu priekšā lielā des-terhama strēlniekus, kas, apgādājušies ar ķēniņa papīru, likumīgi un pēc pavēles izlaupīja namu. Steidzos uz ķēniņienes virtuvēm; daži no ēdiena pārziņiem man sacīja, ka viņa esot mirusi, citi teica, ka viņa atrodoties cietumā, vēl citi domāja, ka viņa izbēgusi; taču visi vienprātīgi apgalvoja, ka par sieriem man nemaksāšot. Kopā ar sievu devos pie senjora Orkānā, kas bija viens no maniem klientiem; mēs viņam lūdzām aizstāvību mūsu nelaimē. Viņš to piešķīra manai sievai, bet man to liedza. Viņa bija baltāka par šiem krējuma sieriem, ar kuriem sākās mana nelaime, un Tiras purpura mirdzums nav košāks par sārtumu, kas atdzīvina šo baltumu. Tāpēc Orkāns viņu paturēja un padzina mani no sava nama. Aizrakstīju savai dārgajai sievai izmisuma pilnu vēstuli. Viņa teica tās atnesējam: “Ak jā! Es zinu, kas tas ir par cilvēku, kas man raksta, esmu dzirdējusi par viņu; stāsta, ka viņš taisot lieliskus krējuma sierus; lai man tos atnes un lai viņam par tiem samaksā.”

Savā nelaimē nolēmu griezties pie tiesas. Man atlika sešas unces zelta; divas no tām bija jāatdod advokātam, pie kā griezos pēc padoma, divas prokuroram, kas ierosināja manu prāvu, divas pirmā tiesneša sekretāram. Kad tas viss bija izdarīts, mana prāva vēl nebija uzsākta, bet es jau biju iztērējis vairāk naudas, nekā bija vērti mani sieri un mana sieva. Atgriezos savā ciemā, nolēmis pārdot savu namu, lai atgūtu sievu.

Mana nama vērtība gan bija sešdesmit unces zelta, bet pircēji redzēja, ka esmu nabags un spiests to pārdot. Pirmais, pie kura griezos, piedāvāja man par to trīsdesmit unces, otrs divdesmit un trešais desmit. Beidzot biju gatavs vienoties, tik apstulbis es biju, kad Hirkānas princis nāca uz Babilonu un nopostīja visu, kas viņam gadījās ceļā. Manu māju vispirms izlaupīja un pēc tam nodedzināja.

Tādā veidā zaudējis savu naudu, sievu un māju, es patvēros šajā zemē, kur jūs mani redzat; mēģināju pārtikt no zvejnieka amata.

Bet zivis ņirgājas par mani tāpat kā cilvēki; man nekas neķeras, es mirstu badā, un bez jums, cēlo mierinātāj, es būtu meklējis nāvi upē.”

Zvejnieks to visu neizstāstīja uzreiz, jo ik pa brīdim aizkustinātais un satrauktais Zadigs viņam vaicāja: “Bet vai jūs tiešām neko nezināt par ķēniņienes likteni?” - “Nē, kungs,” atbildēja zvejnieks, “es zinu tikai to, ka ķēniņiene un Zadigs man nesamaksāja par krējuma sieriem, ka man atņēma manu sievu un ka esmu izmisis.” - “Es ceru,” teica Zadigs, “ka visu savu naudu jūs nebūsiet zaudējis. Esmu dzirdējis par šo Zadigu; viņš ir godīgs cilvēks, un, ja viņš atgriezīsies Babilonā, kā viņš to cer, viņš atdos jums vairāk, nekā ir jums parādā; taču, kas attiecas uz jūsu sievu, kas tik godīga nav, tad ieteicu jums necensties dabūt viņu atpakaļ. Ticiet man, dodieties uz Babilonu: es tur būšu jau pirms jums, jo es jāju uz zirga, bet jūs iesiet kājām. Griezieties pie cienījamā Kadora, sakiet viņam, ka esat saticis viņa draugu; gaidiet mani pie viņa; ejiet, var būt, ka ne vienmēr jūs būsiet tik nelaimīgs. Ak, varenais Ormuzd,” turpināja viņš, “tu izlieto mani, lai mierinātu šo vīru; ko tu izlietosi, lai mierinātu mani?” Tā runādams, viņš atdeva zvejniekam pusi no naudas, ko bija pārvedis no Arābijas, un zvejnieks samulsis un sajūsmināts skūpstīja kājas Kadora draugam, teikdams: “Jūs esat glābējs eņģelis.”

Tajā pašā laikā Zadigs turpināja iztaujāt viņu un lēja asaras. “Vai, kungs!” izsaucās zvejnieks, “tātad arī jūs, kas darāt labu, arī jūs esat nelaimīgs?” - “Simtreiz nelaimīgāks par tevi,” atbildēja Zadigs. - “Bet kā tas var būt,” teica lāga vīrs, “ka devējs ir nožēlojamāks par ņēmēju?” - “Tas tāpēc, ka tava lielākā nelaime bija nabadzība,” atteica Zadigs, “bet es esmu nelaimīgs sirdī.” - “Vai Orkāns arī jums būtu atņēmis sievu?” prātoja zvejnieks. Šie vārdi atsauca Zadiga atmiņā visus viņa piedzīvojumus; viņš atcerējās savu nelaimju virkni, sākot ar ķēniņienes kucīti un beidzot ar to laiku, kad bija ieradies pie laupītāja Arbogada. “Ak,” teica viņš zvejniekam, “Orkāns pelnījis sodu. Tikai parasti šādi cilvēki ir likteņa mīluļi. Lai nu būtu kā būdams, dodies pie senjora Kadora un gaidi mani.” Viņi izšķīrās: zvejnieks soļoja, pateikdamies savam liktenim, un Zadigs auļoja, joprojām sūrodamies par savējo.

Astoņpadsmitā nodala BAZILISKS

Nonācis kādā skaistā pļavā, viņš ieraudzīja vairākas sievietes, kas ļoti cītīgi tur kaut ko meklēja. Viņš uzdrošinājās vienai no tām pavaicāt, vai viņam nevarētu būt gods palīdzēt tām viņu meklējumos. “Piesargieties,” atteica sieviete, “to, ko mēs meklējam, drīkst aizskart tikai sievietes.” - “Tas nu gan ir dīvaini,” teica Zadigs, “vai es drīkstu jūs lūgt pateikt man, kas tas tāds ir, ko atļauts aizskart vienīgi sievietēm?” - “Tas ir bazilisks,”63 viņa atbildēja. - “Bazilisks, kundze! Un, lūdzu, kādam nolūkam jūs meklējat bazilisku?” - “Mūsu valdniekam un pavēlniekam Ogulam, kura pili jūs redzat šīs upes krastā aiz pļavas. Mēs esam viņa ļoti pazemīgās verdzenes. Senjors Oguls ir slims; viņa ārsts viņam parakstījis rožūdenī vārītu bazilisku, bet, tā kā tas ir visai rets dzīvnieks, kas ļaujas noķerties tikai sievietēm, senjors Oguls apsolīja izvēlēties sev par mīļoto sievu to no mūsu vidus, kura viņam atnesīs bazilisku; tādēļ, lūdzu, esiet tik labs un ļaujiet man to meklēt, jo jūs saprotat, cik grūti man būtu pārdzīvot, ja manas biedrenes aizsteigtos man priekšā.”

Zadigs ļāva šai sievietei un visām pārējām meklēt bazilisku un pats gāja tālāk pa pļavu. Kad viņš bija nonācis maza strautiņa malā, viņš tur pamanīja kādu citu zālē nometušos sievieti, kura nemeklēja neko. Viņas stāvs šķitās majestātisks, bet seju sedza plīvurs. Viņa bija noliekusies pie strauta; dziļas nopūtas nāca pār viņas lūpām. Rokā viņa turēja mazu nūjiņu, ar kuru zīmēja burtus smalkajās smiltīs, kas atradās starp zālienu un straumi. Zadigam radās ziņkāre redzēt, ko šī sieviete raksta; viņš piegāja tuvāk; redzēja burtu Z, pēc tam A; viņš bija izbrīnījies; tad parādījās D; un viņš nodrebēja. Nekad nav bijis lielāka pārsteiguma kā viņam, kad viņš ieraudzīja abus pēdējos sava vārda burtus. Kādu brīdi viņš palika nekustīgi stāvam; beidzot, pārtraukdams klusumu, teica aizžņaugtā balsī: “Ak, cēlā dāma! Piedodiet nelaimīgajam svešiniekam, ka viņš uzdrošinās jums taujāt, kādas brīnišķas sagadīšanās dēļ es šeit atrodu ar jūsu dievišķo roku rakstītu Zadiga vārdu?”

Dzirdot šo balsi, šos vārdus, dāma drebošu roku pacēla plīvuru, uzlūkoja Zadigu, iekliedzās aiz saviļņojuma, pārsteiguma un prieka un, nespēdama apvaldīt visus tos daudzveidīgos pārdzīvojumus, kuri vienlaikus pārņēma viņas dvēseli, nemaņā iekrita viņa rokās. Tā bija pati Astarte, tā bija Babilonas ķēniņiene, tā bija tā, kuru Zadigs dievināja un kuras pielūgsmi viņš sev pārmeta; tā bija tā, par kuru viņš bija lējis tik daudz asaru un par kuras likteni bija tik daudz bažījies. Kādu brīdi viņš nespēja valdīt pār savām izjūtām; taču, uzlūkojis Astartes acis, kas gurdeni atvērās, kur apmulsums jaucās ar maigumu, viņš izsaucās: “Ak, nemirstīgie spēki, kas lem-jiet par vājo cilvēku likteņiem, vai jūs man atdodat Astarti? Kādā laikā, kādā vietā un kādā stāvoklī es viņu atkal sastopu?” Viņš krita ceļos Astartes priekšā, skardams ar pieri putekļus pie viņas kājām. Babilonas ķēniņiene viņu piecēla un apsēdināja sev blakus straut-malā; vairākkārt viņa slaucīja no acīm asaras, kas atkal un atkal sāka plūst no jauna; reizes divdesmit viņa atsāka savu stāstījumu, ko noslāpēja šņuksti; viņa izjautāja to par sagadīšanos, kas tos bija savedusi kopā, un negaidīti aizsteidzās priekšā viņa atbildēm ar citiem jautājumiem. Viņa uzsāka savu bēdu stāstu un vēlējās zināt Zadiga nelaimes. Beidzot, kad abi bija mazliet nomierinājušies, Zadigs īsi paskaidroja, kādā sakarībā viņš nonācis šajā pļavā. “Ak, nelaimīgā un cildenā ķēniņiene! Bet kā es jūs atradu šajā nomaļajā vietā, verdzenes drēbēs un citu verdzeņu pulkā, kuras meklē bazi-lisku, lai to pēc ārsta norādījumiem vārītu rožūdenī?”

“Kamēr viņas meklē savu bazilisku,” teica daiļā Astarte, “es jums pastāstīšu visu, ko esmu pārcietusi, un visu, ko debesīm piedodu, kopš atkal redzu jūs. Jūs zināt, ka manam vīram ķēniņam nepatika, ka jūs esat jaukākais no visiem cilvēkiem, un šī iemesla dēļ viņš kādu nakti nolēma likt jūs nožņaugt un mani nozāļot. Jūs zināt, ka debesis ļāva, lai mans mazais mēmais mani brīdina par viņa augstās majestātes pavēli. Tiklīdz uzticīgais Kadors bija jūs piespiedis man paklausīt un doties ceļā, viņš iedrošinājās nakts vidū ienākt pie manis pa slepeno ieeju. Viņš mani paņēma sev līdzi un aizveda Orosmada templī, kur viņa brālis mags mani noslēpa milzu tēlā, kura pakāje stāv uz tempļa pamatiem, bet galva sniedzas līdz spraišļu lokam. Tur es biju kā aprakta, tomēr, maga aprūpētai, man nekā netrūka. Tajā pašā laikā, dienai austot, viņa majestātes aptiekārs iegāja manā istabā ar dziru, kas bija sajaukta no driģenēm, opija, velna rutka, ķemuraga un kurpītēm; un kāds cits ierēdnis devās uz jūsu mājokli ar zilu zīda cilpu. Nevienu no mums neatrada. Lai labāk maldinātu ķēniņu, Kadors izlikās, ka iet mūs abus apsūdzēt. Viņš teica, ka jūs esot devušies ceļā uz Indiju, bet es uz Memfisu: tiklab jums, kā man pakaļ nosūtīja ķērājus.

Vēstneši, kam bija uzdots mani meklēt, mani nepazina. Es gandrīz nekad nebiju rādījusi savu seju nevienam citam kā jums mana laulātā drauga klātbūtnē un pēc viņa pavēles. Viņi dzinās man pakaļ, vadoties pēc aptuvena manis apraksta; uz Ēģiptes robežām viņi bija ieraudzījuši kādu sievieti, kas bija manā augumā un kurai varbūt bija vairāk pievilcības nekā man. Noraudājusies viņa klaiņājusi apkārt; viņi, ilgi nešaubīdamies, ka šī sieviete ir Babilonas ķēniņiene, aizveda to pie Moabdara. Sākumā viņu šī kļūda briesmīgi saniknoja, taču drīz vien, aplūkojis tuvāk šo sievieti, viņš atzina, ka tā ir ļoti skaista, un nomierinājās. Viņu sauca par Misufu. Man vēlāk sacīja, ka šis vārds ēģiptiešu valodā nozīmējot: daiļā untumainā. Un tāda viņa patiešām ari bija; viņai bija tikpat daudz izveicības, cik untumu. Viņa patika Moabdaram. Viņa to tik ļoti pakļāva savai ietekmei, ka tas viņu izsludināja par savu sievu. Tad viņas raksturs izvērtās visā pilnībā. Tagad viņa bez bažām ļāva vaļu visām savas iztēles trakulībām. Viņa gribēja piespiest magu dižvadoni, ar podagru slimu veci, dejot viņas priekšā; un, kad mags atsacījās dejot, viņa to nikni vajāja. Viņa pavēlēja savam virsstaļļmeistaram izcept viņai ievārījuma torti. Virsstaļļ-meistars veltīgi norādīja viņai, ka viņš taču nav konditors, viņam vajadzēja pagatavot torti, un viņu padzina, tāpēc ka tā bija piedegusi. Viņa piešķīra virstaļļmeistara vietu savam pundurītim un kanclera amatu kādam pāžam. Tā viņa valdīja Babilonā. Visi nožēloja mani. Ķēniņš, kurš bija diezgan kārtīgs cilvēks, līdz tam brīdim, kad vēlējās mani nozāļot un jūs nožņaugt, šķita noslīcinājis visus savus tikumus pārmērīgajā mīlā uz daiļo untumaino. Viņš atnāca templī lielajā svētās uguns dienā. Es redzēju, kā viņš lūdz dievus par Misufas labklājību pie tā tēla kājām, kur biju ieslēgta es. Es pacēlu balsi un skaļi izsaucos: “Dievi noraida par varmāku kļuvuša ķēniņa lūgsnas, kurš gribēja nonāvēt saprātīgu sievieti, lai apprecētu trakuli.” Šie vārdi tā satrauca Moabdaru, ka viņa galva sajuka. Ar manis izteikto pravietojumu un Misufas tirāniju pietika, lai viņš zaudētu prātu; dažās dienās viņš kļuva ārprātīgs.

Viņa ārprāts, kas šķita debesu sodība, bija signāls nemieriem. Ļaudis sadumpojās un ķērās pie ieročiem. Babilona, kur tik ilgi bija valdījusi dīka labklājība, kļuva par briesmīgu pilsoņu kara lauku. Mani izveda laukā no tēla dobuma un izvirzīja kādas partijas priekšgalā. Kadors steidzās uz Mcmfisu, lai vestu jūs atpakaļ uz Babilonu. Bet Hirkānas princis, uzzinājis par šo postu, atgriezās ar savu armiju, lai nodibinātu Haldejā vēl trešo partiju. Viņš uzbruka ķēniņam, kas kopā ar savu ēģiptieti centās viņu atvairīt. Moabdars mira vienos ievainojumos. Misufa krita uzvarētāja rokās. Mana nelaime bija gribējusi, lai arī mani sagūstītu hirkānieši, un mani aizveda pie prinča taisni tajā laikā, kad viņam atveda arī Misufu. Jūs katrā ziņā jutīsieties glaimoti, dzirdot, ka princis atzina mani par daiļāku nekā ēģiptieti; taču jūs būsiet apbēdināts, dzirdot, ka viņš mani nolēma savam harēmam. Viņš man pašpaļāvīgi teica, ka, tiklīdz būšot pabeidzis kādu karagājienu, kas viņam jānoved galā, tad nākšot pie manis. Varat iedomāties, kāds bija mans izmisums. Manas saites ar Moabdaru bija sarautas, es varēju piederēt Zadi-gam, bet es biju kritusi šā barbara varā. Es viņam atbildēju ar visu to lepnumu, ko man iedvesa mana kārta un manas jūtas. Biju dzirdējusi sakām, ka cilvēkiem man līdzīgā stāvoklī debesis piešķir tādu diženumu, kas ar vienu vārdu un vienu skatienu liek atgriezties dziļākās cieņas apvaldītībā pārdrošniekiem, kas uzdrīkstējušies no tās atkāpties. Es runāju kā ķēniņiene, taču pret mani izturējās kā pret kalponi. Neturēdams par vajadzīgu mani pat uzrunāt, hirkānis teica savam melnajam einuham, ka es gan esot nekaunīga, bet viņš mani atzīstot par skaistu. Viņš tam pavēlēja rūpēties par mani un nolikt mani favorīšu režīmā, lai man atsvaidzinātu sejas krāsu un padarītu mani par viņa laipnības cienīgāku tajā dienā, kad viņam labpatikšot mani ar to pagodināt. Es viņam sacīju, ka darīšu sev galu: viņš smiedamies atteica, ka to nemēdzot darīt, ka viņš esot pieradis pie šādas lauzīšanās, un atstāja mani kā cilvēks, kas ievietojis savā zvērnīcā papagaili. Kas par stāvokli pirmajai ķēniņienei pasaulē un, es teikšu vēl vairāk, sirdij, kas tiecās pēc Zadiga!”

Dzirdot šos vārdus, Zadigs krita pie viņas kājām un slacināja tās savām asarām. Astarte viņu maigi piecēla un turpināja šādiem vārdiem: “Es atrados barbara varā un biju sāncense kādai neprātīgajai, ar kuru kopā biju ieslodzīta. Viņa man izstāstīja savu Ēģiptes piedzīvojumu. Pēc apraksta, kā viņa man jūs attēloja, pēc laika, pēc dromedāra, uz kura jūs jājāt, pēc visiem apstākļiem es secināju, ka tas ir Zadigs, kas cīnījies viņas labā. Es nešaubījos, ka jūs esat Memfisā; nolēmu doties turp. “Daiļā Misufa,” es viņai teicu, “jūs esat daudz jautrāka par mani, jūs izklaidēsiet Hirkānas princi labāk nekā es. Palīdziet man atrast iespēju bēgt: jūs valdīsiet viena; jūs padarīsiet mani laimīgu, pati atbrīvodamās no sāncenses.” Mēs ar Misufu apspriedām manas bēgšanas iespējas. Tad es slepeni devos ceļā kopā ar kādu ēģiptiešu verdzeni.

Bija jau tuvu Arābijai, kad kāds pazīstams laupītājs, vārdā Arbo-gads, mani nolaupīja un pārdeva tirgotājiem, kas mani atveda uz šo pili, kur dzīvo senjors Oguls. Viņš mani nopirka, nezinādams, kas esmu. Tas ir liels gardēdis, kas tiecas vienīgi krietni pieēsties un uzskata, ka Dievs viņu radījis tikai tādēļ, lai viņš rīkotu lepnus mielastus. Viņš ir pārmērīgi resns, un tādēļ parasti viņam trūkst elpas. Viņa ārsts, kuram visai mazs iespaids uz viņu, kad tam gremošana labā kārtībā, despotiski valda pār viņu, kad viņš ir pārēdies. Ārsts to pārliecinājis, ka izārstēšot viņa kaites ar rožūdenī vārītu bazilisku. Senjors Oguls apsolījis savu roku tai verdzenei, kas viņam atnesīs bazilisku. Jūs redzat, ka es viņām ļauju izpelnīties šo godu, un man nekad nav bijusi mazāka vēlēšanās atrast šo bazilisku kā tagad, kad debesis man ļāvušas jūs atkal redzēt.”

Tad Astarte un Zadigs teica viens otram to visu, ko ilgi aizturētas jūtas, ilgstošās nelaimes un mīlestība bija spējušas iedvest tik cildenām un aizrautīgām sirdīm; un gari, kuri iemīlējušos ņem savā gādībā, uznesa viņu vārdus līdz pašas Veneras sfērai.

Sievietes atgriezās pie Ogula, nekā neatradušas. Zadigs lūdza aizvest sevi pie viņa un uzrunāja to šādiem vārdiem: “Lai mūžīga veselība nokāpj no debesīm un visu mūžu stāv jums klāt! Esmu ārsts un steidzos pie jums, izdzirdis par jūsu slimību; atnesu jums rožūdenl vārītu bazilisku. Es gan nekāroju jūs precēt: es tikai lūdzu jūs atlaist brīvībā kādu jaunu verdzeni no Babilonas, kura kopš dažām dienām atrodas pie jums; esmu ar mieru palikt verdzībā viņas vietā, ja man nelaimētos izārstēt slaveno senjoru Ogulu.”

Priekšlikumu pieņēma, Astarte devās uz Babilonu kopā ar Zadiga kalpu, apsolīdamās nekavējoties sūtīt kurjeru, lai viņam ziņotu par visu, kas tur noticis. Viņu atvadīšanās bija tikpat maiga kā tikšanās: sastapšanās un šķiršanās mirkļi ir divi svarīgākie brīži dzīvē, kā teikts Zenda lielajā grāmatā. Zadigs mīlēja ķēniņieni tik stipri, kā viņš apzvērēja, un ķēniņiene mīlēja Zadigu vairāk, nekā viņa tam teica.

Drīz pēc tam Zadigs sacīja Ogulam: “Senjor, mans bazilisks nav ēdams, visai tā iedarbībai jāiet pa jūsu porām. Es to ieliku mazā, labi piepūstā kazādas maisā: šis maiss jums jāatsit no visa spēka, un es jums to vairākas reizes atsviedīšu atpakaļ; pēc nedaudzām šādas dziedināšanas dienām jūs redzēsiet, ko spēj mana māksla.” Pirmajā dienā Oguls bija pavisam bez elpas un domāja, ka nomirs aiz noguruma. Otrā dienā viņš vairs nebija tik piekusis un gulēja labāk. Astoņās dienās viņš atguva visu savu košāko gadu spēku, veselību, vieglumu un jautrību. “Jūs spēlējāt bumbu un bijāt sātīgi,” viņam sacīja Zadigs, “un tagad iegaumējiet, ka dabā nav baziliska, ka labsajūta arvien rodas no mērenības un fiziskiem vingrinājumiem un ka māksla likt sadzīvot negausībai ar veselību ir tikpat nereāla kā filozofijas akmens, astroloģijas pareģojumi un magu teoloģija.”6,1

Ogula galvenais ārsts, juzdams, cik bīstams medicīnai ir šis cilvēks, sabiedrojās ar galma aptieķnieku, lai nosūtītu Zadigu meklēt baziliskus viņā saulē. Tādējādi, pēc tam kad viņš allaž bija ticis sodīts par to, ka darījis labu, daudz netrūka, ka viņš būtu aizgājis bojā par to, ka bija izdziedējis kādu negausīgu senjoru. Viņu uzaicināja lieliskās pusdienās. Bija nolemts viņu nozāļot ar otro ēdienu, bet viņš pie pirmā saņēma daiļās Astartes vēstuli. Viņš atstāja galdu un devās ceļā. Ja kādu mīl daiļa sieviete, saka lielais Zoroastrs, tad viņš šajā pasaulē vienmēr izkulsies no nepatikšanām.

Deviņpadsmitā nodaļa SACĪKSTES

Ķēniņiene Babilonā bija saņemta ar tādu sajūsmu, kādu arvien modina daiļa valdniece, kas bijusi nelaimīga. Babilona tagad šķita mierīgāka. Hirkānas princis bija dabūjis galu kādā kaujā. Uzvarējušie babilonieši paziņoja, ka Astartei būšot jāprec tas, ko tie izraudzīs par valdnieku. Viņi nevēlējās, lai pirmā vieta pasaulē, proti, Astartes vīra un Babilonas ķēniņa vieta, būtu atkarīga no intrigām un viltus. Viņi deva zvērestu atzīt par ķēniņu visdrošsirdīgāko un visgudrāko. Dažas jūdzes no pilsētas iekārtoja lielu turnīra laukumu, kam visapkārt uzcēla krāšņi izrotātu amfiteātri.®5 Tur vajadzēja ierasties visiem pretendentiem uz ķēniņa amatu pilnā apbruņojumā. Katram no viņiem aiz amfiteātra bija atsevišķas telpas, kur neviens nevarēja viņus nedz redzēt, nedz pazīt. Ikvienam vispirms vajadzēja cīnīties pret četriem ar pīķiem bruņotiem karakalpiem. Tiem, kam laimētos uzvarēt četrus karakalpus, pēc tam būtu jācīnās citam pret citu; tādējādi tas, kas paliktu kaujas laukā nepieveikts, tiktu izsludināts par sacīkšu uzvarētāju.66 Pēc četrām dienām viņam bija jāatgriežas tādās pašās bruņās un jāuzmin magu uzdotās mīklas. Ja viņš neuzminētu mīklas, tad netiktu par ķēniņu un sacensības vajadzētu sākt no gala, kamēr atrastos tāds vīrs, kas spētu uzvarēt abās šajās sacīkstēs, jo par ķēniņu katrā ziņā gribēja visdrošsirdīgāko un visgudrāko. Ķēniņienei visu šo laiku vajadzēja atrasties ciešā uzraudzībā; viņai atļāva noskatīties sacīkstēs tikai plīvurā tītai, bet nepieļāva, ka viņa sarunātos ar kādu no pretendentiem, lai nebūtu nedz labvēlības, nedz netaisnības.

To, lūk, Astarte ziņoja savam iemīļotajam, cerēdama, ka viņš tās labā izrādīs vairāk drosmes un saprāta nekā jebkurš cits. Viņš devās ceļā un lūdza Veneru stiprināt viņa drosmi un apskaidrot viņa garu. Viņš nonāca Eifratas krastos šīs lielās dienas priekšvakarā. Viņš lika ierakstīt savu devīzi starp pārējo cīnītāju devīzēm, slēpdams savu seju un vārdu, kā to pavēlēja likums, un devās atpūsties telpās, kas viņam krita lozējot. Viņa draugs Kadors, kas, velti izmeklējies viņu Ēģiptē, bija atgriezies Babilonā, lika ienest viņa ģērbtuvē pilnu kaujas ietērpu, ko viņam sūtīja ķēniņiene. Viņš lika atvest viņam tās uzdevumā arī skaistāko Persijas zirgu. Pēc šīm dāvanām Zadigs pazina Astarti; no tā viņa drosme un mīlestība guva jaunus spēkus un cerības.

Nākamajā dienā, pēc tam kad ķēniņiene bija apsēdusies zem dārgakmeņiem rotāta baldahīna un amfiteātris bija pilns ar Babilonas dāmām un visu kārtu ļaudīm, cīnītāji iznāca arēnā. Ikviens no viņiem gāja nolikt savu devīzi pie lielā maga kājām. Izlozēja kārtību, kādā katram jācīnās; Zadiga devīzi izvilka pēdējo. Pirmais, kas iznāca priekšā, bija kāds ļoti bagāts senjors, vārdā Itobads, pārlieku iedomīgs, ar visai maz drosmes, ļoti neveikls un bez asprātības. Viņa mājkalpotāji bija viņu pārliecinājuši, ka tādam cilvēkam kā viņš jākļūst par ķēniņu; viņš bija atbildējis tiem: “Tādam cilvēkam kā man ir jāvalda,” - tad viņu bija apbruņojuši no galvas līdz papēžiem. Viņam bija zelta bruņas ar zaļas emaljas rotājumu, pie bruņucepures plīvoja zaļas spalvas un rokā bija zaļām lentēm rotāts pīķis. Jau pašā sākumā pēc veida, kādā Itobads vadīja savu zirgu, varēja manīt, ka tas nav tas vīrs, kam debesis paredzējušas Babilonas scepteri. Pirmais karakalps, kas ar pīķi metās viņam virsū, izsita viņu no segliem,67 otrs nogāza to no zirga krustiem, izplestām rokām un kājām gaisā. Itobads uzsēdās atkal, bet tik neglīti, ka viss amfiteātris sāka smieties. Trešais karakalps neuzskatīja par vajadzīgu lietot pīķi, bet, uzbrukdams viņam, satvēra to aiz labās kājas un, likdams viņam izdarīt puspagriezienu, nogāza viņu smiltīs; sacīkšu ieročneši smiedamies saskrēja ap viņu un atkal uzsēdināja to seglos. Ceturtais cīnītājs satvēra viņu aiz kreisās kājas un nogāza otrā pusē. Ar svilpieniem viņu noveda ģērbtuvē, kur viņam pēc likuma bija jāpavada nakts, un, tikko spēdams paiet, viņš sacīja: “Kas tas bija par piedzīvojumu tādam vīram kā es!”

Pārējie pretendenti veica uzdevumu labāk. Viņu starpā bija tādi, kas pieveica divus karakalpus no vietas; daži uzvarēja pat trīsreiz. Princis Otams bija vienīgais, kas bija uzvarējis četrreiz. Beidzot pienāca Zadiga kārta cīnīties; ar neparastu izveicību viņš izsita no segliem četrus karakalpus pēc kārtas. Nu vajadzēja redzēt, kurš uzvarēs: Otams vai Zadigs. Pirmajam bruņas bija zilas ar zeltu un tādas pašas spalvas bruņucepurei. Zadigam tās bija baltas. Visu vēlējumi dalījās starp zilo un balto bruņinieku. Ķēniņiene, kurai drebēja sirds, raidīja debesīm lūgsnas balto krāsu labā.

Abi cīnītāji uzbruka un manevrēja tik aši, viņi apveltīja viens otru ar tik skaistiem pīķa cirtieniem, viņi tik stingri turējās seglos, ka visi, izņemot ķēniņieni, vēlējās, lai Babilonā būtu divi ķēniņi. Beidzot, kad zirgi bija nokusuši un pīķi salauzti, Zadigs izlietoja šādu viltību: viņš pavirzījās aiz zilā prinča, metās viņa zirgam uz krustiem, satvēra princi aiz vidukļa, nogāza viņu zemē, sēdās seglos viņa vietā un auļoja ap laukumā gulošo Otamu. Viss amfiteātris sauc: “Baltais bruņinieks uzvarējis!” Otams saniknots pieceļas, izvelk savu zobenu; Zadigs nolec no zirga ar zobenu rokā. Lūk, viņi abi arēnas vidū, izcīnīdami jaunu cīņu, kur pārmaiņus gūst pārsvaru spēks un izmaņa. Viņu bruņucepuru spalvas, bruņu cimdu nagliņas, bruņukreklu zvīņas šķīst uz visām pusēm zem tūkstoš cirtienu krusas. Viņi dur ar smaili un cērt ar asmeni, pa labi, pa kreisi, pa galvu, pa krūtīm; viņi atkāpjas, tuvojas, saskaras, satver viens otru, izlokās kā čūskas, uzbrūk viens otram kā lauvas; ik brīdi viņu zobenu cirtieni met dzirkstis. Beidzot Zadigs, uz mirkli saņēmis visus spēkus, apstājas, simulē izklupienu, uzbrūk Otamam, nogāž viņu pie zemes, atbruņo viņu, un Otams izsaucas: “Ak, balto bruņiniek, jūs esat tas, kam jāvalda pār Babilonu!” Ķēniņiene bija sajūsmināta. Zilo un balto bruņinieku noveda atpakaļ ģērbtuvēs tāpat kā visus pārējos, kā tas bija ar likumu noteikts. Mēmi sulaiņi ieradās viņus apkalpot un atnesa viņiem ēdienu. Var minēt, vai ķēniņienes mazais mēmais nebija tas, kas apkalpoja Zadigu. Pēc tam viņiem ļāva gulēt līdz rītam, līdz tam laikam, kad uzvarētājam bija jāatnes sava devīze lielajam magam, lai to pārbauda un lai varētu pierādīt savu personību.

Lai gan Zadigs bija iemīlējies, viņš gulēja, tik ļoti noguris viņš bija. Itobads, kura guļvieta atradās viņam blakus, negulēja. Naktī viņš piecēlās, iegāja Zadiga ģērbtuvē, paņēma Zadiga baltās bruņas un viņa devīzi un nolika tai vietā savas zaļās. Kad pienāca rītausma, viņš lepni devās pie lielā maga paziņot, ka uzvarētājs esot tāds vīrs kā viņš. Tas bija negaidīti, bet viņu izsludināja par uzvarētāju, kamēr Zadigs vēl gulēja. Astarte pārsteigta un izmisusi atgriezās Babilonā. Viss amfiteātris jau bija gandrīz tukšs, kad Zadigs pamodās;

viņš meklēja savus ieročus, taču atrada tikai zaļās bruņas. Viņš bija spiests tajās ietērpties, jo viņam nebija nekā cita, ko apģērbt. Izbrīnījies un sašutis viņš nikni apvelk tās un dodas laukā šajā ietērpā.

Visi, kas vēl atradās amfiteātrī un laukumā, saņēma viņu ar svilpieniem. Viņu ielenca, viņu atklāti aizskāra. Neviens cilvēks nekad nav saņēmis tik pazemojošus apvainojumus. Viņam zuda pacietība; ar zobena cirtieniem viņš izklīdināja pūli, kas bija iedrošinājies to aizskart, bet viņš nezināja, ko iesākt. Viņš nevarēja iet pie ķēniņienes, nevarēja atprasīt baltās bruņas, kuras viņa tam bija sūtījusi, tas viņu kompromitētu: un pa to laiku, kamēr viņa grima bēdās, Zadigu pārņēma niknums un nemiers. Viņš staigāja pa Eifratas krastu, būdams pārliecināts, ka viņa zvaigzne tam lēmusi būt bezcerīgi nelaimīgam, pārcilādams savā prātā visas nelaimes, kas bija viņu piemeklējušas kopš piedzīvojuma ar sievieti, kas neieredzēja vienačus, līdz atgadījumam ar bruņām. “Lūk, kāda nozīme,” viņš sev teica, “tam, ka pamodos pārāk vēlu; ja es būtu mazāk gulējis, es tagad būtu Babilonas ķēniņš un man piederētu Astarte. Tātad zināšanas, tikumi un drosme arvien bijuši man tikai par postu.” Beidzot viņš nespēja atturēties, nekurnējis par dievišķo providenci, un bija noskaņots domāt, ka visu vada nežēlīgs liktenis, kas spīdzina krietnos un piešķir veiksmi zaļajiem bruņiniekiem. Viņu apbēdināja arī tas, ka viņam jāvalkā šīs zaļās bruņas, kas viņam bija sagādājušas tik daudz izsmiekla. Garām gāja kāds tirgotājs; viņš tam par lētu maksu pārdeva bruņas un pretī paņēma no viņa garus svārkus un augstu mici. Šajā tērpā viņš soļoja gar Eifratu, pilns izmisuma un klusībā zūdīdamies par savu providenci, kas viņu vēl joprojām vajā.

Divdesmitā nodala VIENTUĻNIEKS

Iedams viņš sastapa kādu vientuļnieku, kura baltā un cienījamā bārda sniedzās līdz jostai. Viņš turēja rokā kādu grāmatu un to uzmanīgi lasīja. Zadigs apstājās un zemu paklanījās viņa priekšā. Vientuļnieks viņu sveicināja tik cēli un laipni, ka Zadigam radās vēlēšanās ar viņu parunāt. Zadigs jautāja, kādu grāmatu viņš lasa. “Tā ir likteņu grāmata,” teica vientuļnieks, “vai jūs vēlaties tajā palasīt?” Viņš ielika grāmatu rokās Zadigam, bet tas, lai gan bija ļoti izglītots un prata daudz valodu, nevarēja tajā salasīt ne burta. Tas vēl kāpināja viņa zinātkāri. “Man šķiet, ka jūs esat gaužām noskumis,” viņam teica šis labais tēvs. - “Diemžēl man ir iemesls tādam būt!” atteica Zadigs. - “Ja jūs man atļaujat sevi pavadīt,” sacīja sirmgalvis, “tad varbūt būšu jums noderīgs; dažu labu reizi esmu devis mierinājumu nelaimīgo dvēselēm.” Zadigs sajuta cienību pret vientuļnieka izskatu, bārdu un grāmatu. Sarunā viņš nojauta, ka tam ir augstāka izpratne. Vientuļnieks runāja par likteni, taisnību, tikumību, par augstāko labumu, cilvēka vājībām, tikumiem un netikumiem ar tādu dzīvu un aizkustinošu daiļrunību, ka Zadigs jutās viņa neatvairāmās pievilcības savaldzināts. Viņš ļoti lūdza vientuļnieku, lai tas viņu neatstāj, kamēr viņi būs atgriezušies Babilonā. “Es pats jums lūdzu šo žēlastību,” viņam teica sirmgalvis, “zvēriet man pie Orosmada, ka jūs dažas dienas no manis nešķirsieties, lai es darītu ko darīdams.” Zadigs zvērēja, un viņi abi kopā devās ceļā.

Vakarā abi ceļinieki nonāca pie krāšņas pils. Vientuļnieks izlūdzās naktsmājas sev un jaunajam cilvēkam, kas viņu pavadīja. Vārtu sargs, ko varētu noturēt par lielu kungu, ar nicīgas laipnības izteiksmi sejā ieveda viņus pilī. Viņus iepazīstināja ar galveno sulaini, kas tiem izrādīja sava kunga greznās istabas. Viņus nosēdināja pie saimnieka galda, vienkāršajā galā, turklāt pilskungs tos nepagodināja ne ar vienu skatu, taču viņus apkalpoja tāpat kā citus, izsmalcināti un izšķērdīgi. Pēc tam viņiem pasniedza smaragdiem un rubīniem rotātu zelta bļodu roku mazgāšanai. Viņus ieveda gulēt brīnišķīgi skaistās telpās, un nākamajā rītā sulainis atnesa viņiem katram vienu zelta naudas gabalu, pēc tam viņus atlaida.

“Nama kungs man rādās devīgs vīrs, kaut arī mazliet lepns,” ceļā teica Zadigs, “viņš izrāda slavējamu viesmīlību.” Teikdams šos vārdus, viņš ievēroja, ka prāvais maisiņš, ko nesa vientuļnieks, rādās smaguma izstiepts un izspīlēts: tur viņš ieraudzīja dārgakmeņiem rotāto bļodu, ko tas bija nozadzis. Zadigs sākumā neuzdrošinājās izrādīt, ka to pamanījis, taču viņš bija dīvaini pārsteigts.

Ap pusdienas laiku vientuļnieks klauvēja pie kādas nelielas mājiņas durvīm, kur dzīvoja bagāts skopulis; tur viņš lūdza uz dažām stundām viesmīlību. Vecs, slikti ģērbies kalps skarbi saņēma viņu un ieveda vientuļnieku un Zadigu stallī, kur viņiem pasniedza dažas sasmakušas olīvas, sliktu maizi un ieskābušu alu. Vientuļnieks ēda un dzēra ar tikpat apmierinātu sejas izteiksmi kā iepriekšējā dienā; pēc tam, pievērsdamies vecajam kalpam, kas viņus abus novēroja, lai uzmanītu, vai tie ko nenozog, un skubināja, lai tie iet prom, viņš tam iedeva abus zelta naudas gabalus, ko bija no rīta saņēmis, un pateicās viņam par visu viņa gādību. “Es jūs lūdzu,” piebilda viņš, “ļaujiet man runāt ar jūsu kungu.” Pārsteigtais kalps ieveda abus ceļiniekus namā. “Augstsirdīgais senjor,” teica vientuļnieks, “es varu tikai ļoti pazemīgi pateikties jums par cēlo veidu, kādā jūs mūs uzņēmāt: lūdzu, pieņemiet šo zelta bļodu kā niecīgu manas atzinības zīmi.” Skopulis tikko nepakrita augšpēdus. Vientuļnieks nedeva viņam laiku atjēgties no pārsteiguma; cik ātri vien spēdams, viņš aizgāja kopā ar savu jauno ceļabiedru. “Mans tēvs,” viņam teica Zadigs, “ko nozīmē tas viss, ko redzu? Man šķiet, ka jūs esat pilnīgi citāds nekā pārējie ļaudis: jūs nozogat dārgakmeņiem rotātu zelta bļodu senjoram, kas jūs lieliski uzņēmis, un atdodat to skopulim, kas pret jums izturējies necienīgi.” - “Mans dēls,” atbildēja sirmgalvis, “šis iedomīgais vīrs, kas uzņem svešiniekus tikai godkārības dzīts un lai liktu apbrīnot savas bagātības, kļūs saprātīgāks; skopulis mācīsies izrādīt viesmīlību; nebrīnieties ne par ko un sekojiet man.” Zadigs vēl nezināja, vai viņam ir darīšana ar trako vai gudrāko no visiem cilvēkiem, taču vientuļnieks runāja tik pārliecinoši, ka Zadigs, ko turklāt vēl saistīja zvērests, nevarēja atturēties viņam nesekojis.

Vakarā viņi nonāca pie kāda tīkami celta, bet vienkārša nama, kur nekas neliecināja nedz par izšķērdību, nedz par skopumu. Tā saimnieks bija no pasaules kņadas aizgājis filozofs, kas mierīgi kultivēja gudrību un tikumu un tomēr negarlaikojās. Viņš sev par prieku bija uzcēlis šo mājokli un tagad te uzņēma svešiniekus ar cēlumu, kur nebija nekādas iedomības. Viņš pats izgāja pretī abiem ceļiniekiem un vispirms ļāva tiem atpūsties ērtā istabā. Mazliet vēlāk viņš atnāca tiem pakaļ un aicināja vakariņās, kur viņus smalkjūtīgi apkalpoja un pasniedza gardus ēdienus. Mielasta laikā viņš mierīgi un lietišķi runāja par pēdējiem notikumiem Babilonā. Viņš, šķiet, bija sirsnīgi pieķēries ķēniņienei un vēlējās, kaut Zadigs būtu ieradies arēnā, lai sacenstos par kroni. “Taču cilvēki nepelna tādu ķēniņu kā Zadigs,” piebilda viņš. Zadigs nosarka un juta, ka viņa sāpes pastiprinās. Sarunā viņi vienprātīgi atzina, ka šīs pasaules lietas ne vienmēr notiek pēc gudrāko prāta. Bet vientuļnieks joprojām apgalvoja, ka Likteņa ceļi nav zināmi un ka cilvēki dara nepareizi, spriezdami par visu, kaut gan spēj no tā izprast tikai niecīgu daļiņu.68

Tad runāja par kaislībām. “Ak, cik tās ir postīgas!” teica Zadigs. - “Tās ir vēji, kas piepūš buras kuģim,” atteica vientuļnieks, “reizēm viņas to nogremdē, bet bez viņām tas nevarētu peldēt. Žults padara ķildīgu un slimu, bet bez žults cilvēks nevarētu dzīvot. Šajā pasaulē viss ir bīstams un viss ir vajadzīgs.”

Tad runāja par baudu, un vientuļnieks pierādīja, ka tā ir dievības dāvana. “Jo cilvēks pats nevar sev piešķirt ne izjūtas, ne idejas, viņš to visu saņem,” viņš sacīja, “gan prieki, gan arī bēdas cilvēkam nāk no citurienes tāpat kā pati viņa esamība.”

Zadigs brīnījās, ka cilvēks, kas bija tik dīvaini rīkojies, var tik labi prātot. Beidzot, pēc sarunas, kas bija tikpat izglītojoša, cik tīkama, namatēvs atkal noveda abus ceļiniekus viņu istabā, slavēdams debesis, kas viņam sūtījušas tik gudrus un tikumīgus viesus. Viņš piedāvāja tiem naudu tik nepiespiesti un cildeni, ka tas nemaz neaizvainoja. Vientuļnieks tomēr to nepieņēma un teica, ka atvadīsies no viņa, jo vēlas jau pirms gaismas doties uz Babilonu. Viņi izšķīrās sirsnīgi, un it īpaši Zadigs juta, ka viņā radusies liela cieņa un pieķeršanās tik laipnam cilvēkam.

Kad viņi ar vientuļnieku atradās savā istabā, viņi vēl ilgi slavēja namatēvu. Dienai austot, sirmgalvis modināja savu biedru. “Jādodas ceļā,” viņš teica, “bet, kamēr vēl visi guļ, es gribu atstāt šim vīram savas cieņas un simpātiju apliecinājumu.” Teikdams šos vārdus, viņš paņēma sveci un pielaida namam uguni. Zadigs izbijies sāka kliegt un gribēja to aizkavēt darīt tik briesmīgu darbu, taču vientuļnieks aizrāva viņu projām ar pārdabisku spēku; nams bija liesmās. Vientuļnieks, kurš ar savu biedru jau atradās diezgan tālu, mierīgi noraudzījās nama degšanā. “Paldies Dievam!” viņš teica, “lūk, mūsu dārgā saimnieka nams iznīcināts līdz pašiem pamatiem! Laimīgais cilvēks!” Dzirdot šos vārdus, Zadigs juta vēlēšanos reizē skaļi iesmieties, izlamāt cienījamo tēvu, piekaut viņu un aizbēgt, bet viņš neko tādu neizdarīja un, būdams joprojām vientuļnieka iespaida savaldzināts, negribīgi sekoja viņam uz pēdējo naktsmāju.

Tā bija pie kādas labsirdīgas un tikumīgas atraitnes, kurai bija četrpadsmit gadus vecs ļoti apdāvināts un pievilcīgs brāļadēls, viņas vienīgā cerība. Cik labi vien spēdama, viņa uzņēma viesus savā namā. Otrā dienā viņa pavēlēja savam brāļadēlam pavadīt ceļiniekus līdz tiltam, kurš, nesen iebrucis, bija kļuvis gājējiem nedrošs. Izpalīdzīgais zēns soļoja viņiem pa priekšu. Kad viņi jau atradās uz tilta, vientuļnieks jaunietim sacīja: “Nāciet, man jāizrāda atzinība jūsu krustmātei.” Tad viņš to sagrābj aiz matiem un iemet upē. Bērns iekrīt, vēl mirkli parādās virs ūdens, tad straume aprij viņu. “Ak, briesmoni! Ak, noziedzīgākais no visiem cilvēkiem!” izsaucās Zadigs. - “Jūs man apsolījāt vairāk pacietības,” pārtrauca viņu vientuļnieks, “tad ziniet, ka zem mājas drupām, kurai Liktenis pielaida uguni, saimnieks atrada milzu bagātību; ziniet, ka šis jauneklis, kuram Liktenis apgrieza kaklu, pēc gada būtu nogalinājis savu krustmāti un pēc diviem gadiem jūs.” - “Kā tu to zini, mežoni?” kliedza Zadigs. “Un, pat ja jūs būtu izlasījis šo notikumu likteņu grāmatā, kādas tev ir tiesības slīcināt bērnu, kas tev nav darījis nekā ļauna?”69

Kamēr babilonietis tā runāja, viņš pamanīja, ka sirmgalvim vairs nav bārdas, ka viņa seja pieņem jauneklīgu izskatu; viņa vientuļnieka tērps pazuda; četri skaisti spārni apklāja majestātisku stāvu, kas vizēja gaismā. “Ak, debesu vēstnesi, ak, dievišķais eņģeli!” izsaicās Zadigs, krizdams pie zemes, “tad tu esi nācis no debesu dzīlēm, lai vājam mirstīgajam mācītu pakļauties mūžīgajām pavēlēm?” - “Cilvēki spriež par visu, nekā nezinādami,” teica eņģelis Jesrads, “tu ļaužu vidū biji visvairāk cienīgais tikt apskaidrots.” Zadigs viņam lūdza atļauju runāt. “Es nepaļaujos uz sevi,” viņš sacīja, “bet uzdrošinos tev lūgt izkliedēt kādas šaubas. Vai nebūtu bijis labāk šo bērnu labot un padarīt tikumīgu nekā noslīcināt?” -

Jesrads atbildēja: “Ja viņš būtu tikumīgs un būtu dzīvojis, viņa liktenis būtu bijis tikt nogalinātam pašam līdz ar sievu, ko viņam vajadzētu apprecēt, un dēlu, kas viņai no tā būtu dzimis.” - “Bet vai tad tiešām noziegumi un nelaimes ir nepieciešamas?” teica Zadigs. “Nelaimes taču vajā krietnos cilvēkus!” - “Ļaunie vienmēr ir nelaimīgi,” atteica Jesrads, “viņi kalpo, lai pārbaudītu nelielo skaitu taisnīgo, kas izkliedēti zemes virsū, un nav tāda ļaunuma, no kura nerastos kāds labums.” - “Bet ja būtu tikai labais un ļaunā nebūtu nemaz?” teica Zadigs. - “Tad šī zeme būtu cita zeme,” atteica Jesrads, “notikumu sakarību noteiktu cita ranga gudrība, bet šī augstākās pakāpes gudrība, kas ir pilnīga, var pastāvēt vienīgi Augstākās būtnes mūžīgajā mājoklī, kam ļaunums nevar tuvoties. Augstākā būtne radījusi miljoniem pasauļu, no kurām neviena nevar būt līdzīga citām. Šī milzīgā dažādība ir viens no viņas visspēcības atribūtiem. Nav nedz divu koka lapu zemes virsū, nedz divu planētu debesu bezgalīgajos plašumos, kas līdzinātos viena otrai, un visam, ko tu redzi uz mazā puteklīša, kur tu esi dzimis, vajadzēja būt savā vietā un savā noteiktajā laikā pēc negrozāmiem tās būtnes likumiem, kas aptver visu. Cilvēki domā, ka bērns, kas aizgāja bojā, ir nejauši iekritis ūdenī, ka tādas pašas nejaušības dēļ nodegusi šī māja; bet nejaušības nemaz nav, viss ir pārbaudījums, sods vai atalgojums, vai arī aizgādība.70 Atceries to zvejnieku, kas sevi turēja par nelaimīgāko no visiem cilvēkiem. Orosmads tevi sūtīja, lai grozītu viņa likteni. Vājais mirstīgais, beidz strīdēties pretim tam, kas tev jāpielūdz.” - “Bet...” - teica Zadigs. Kamēr viņš teica bet, eņģelis jau uzsāka savu lidojumu uz desmito sfēru. Ceļos nokritis, Zadigs pielūdza likteni un padevās. Eņģelis viņam sauca no debesu augstumiem: “Dodies uz Babilonu!”

Divdesmit pirmā nodaļa MĪKLAS

Samulsis vairāk, nekā ja no skaidrām debesīm viņam līdzās būtu iespēris zibens, Zadigs gāja uz labu laimi. Viņš ieradās Babilonā tajā dienā, kad troņa pretendenti, kas bija cīnījušies arēnā, jau bija sapulcējušies pils lielajā vestibilā, lai minētu miklas un atbildētu uz lielā maga jautājumiem. Bija ieradušies visi bruņinieki, izņemot zaļo bruņu valkātāju. Tiklīdz Zadigs parādījās pilsētā, ļaudis pulcējās ap viņu; acis neapnikušas raudzījās viņā, lūpas nerimās viņu cildināt, sirdis - novēlēt tam valsti. Skauģis, ieraudzījis viņu ejam garām, nodrebēja un novērsās; tauta aiznesa viņu līdz sanāksmes vietai. Ķēniņiene, kurai paziņoja par viņa ierašanos, bija satraukuma, bažu un cerību pārņemta; viņu plosīja nemiers: viņa nesaprata, kādēļ Zadigam nav bruņu un kāpēc Itobads tērpies baltajās bruņās. Parādoties Zadigam, sākās klusa čalošana. Ļaudis bija pārsteigti un sajūsmināti, atkal redzot viņu, taču sacīkstēs piedalīties bija atļauts tikai tiem bruņiniekiem, kas bija cīnījušies.

“Es cīnījos tāpat kā pārējie,” viņš teica, “tikai manas bruņas šeit valkā cits, bet, gaidot to brīdi, kad man būs gods to pierādīt, es lūdzu atļauju piedalīties mīklu minēšanā.” Nobalsoja: pārliecība par viņa godīgumu bija tik stipri iespiedusies atmiņā, ka ļaudis nevilcinājās viņam to atļaut.

Lielais mags vispirms uzdeva šādu jautājumu: “Kura no pasaules lietām ir visgarākā un visīsākā, visstraujākā un visgausākā, visvairāk dalāmā un visvairāk izstieptā, visvairāk novārtā pamestā un visvairāk nožēlotā, bez kuras nekas nevar notikt, kura aprij visu, kas ir mazs, un atdzīvina visu, kas ir liels?”

Bija Itobada kārta runāt. Viņš atbildēja, ka tāds cilvēks kā viņš neko nesaprotot no mīklām un ka viņam pietiekot ar to, ka uzvarējis ar vareniem pīķa cirtieniem. Vieni teica, ka mīklas atminējums esot laime, citi, ka zeme, vēl citi, ka gaisma. Zadigs sacīja, ka tas ir laiks. “Nekas nav garāks,” piebilda viņš, “jo tas ir mūžības mērs; nekas nav īsāks, jo tā pietrūkst visiem mūsu nodomiem; nekas nav gausāks tam, kas gaida, nekas nav straujāks tam, kas līksmo; tas sniedzas līdz bezgalībai lielumā; tas dalās līdz bezgalībai mazumā; visi cilvēki to vieglprātīgi izšķiež, visi nožēlo tā zudumu; nekas nenotiek bez tā; tas liek aizmirst visu, kas nav nākamo laiku cienīgs, un dāvā nemirstību diženajam.” Sapulcējušies atzina, ka Zadigam taisnība.

Pēc tam jautāja: “Kas tas ir, ko saņem, nesakot paldies, ko bauda neprātojot, ko dod citiem, neapzinoties to, un ko zaudē nemanot?”

Katrs sacīja savu risinājumu: tikai Zadigs uzminēja, ka tā ir dzīvība. Tikpat viegli viņš uzminēja arī pārējās mīklas. Itobads joprojām sacīja, ka nekas neesot vieglāk kā atminēt šādas mīklas un ka viņš būtu ticis galā ar tām tikpat viegli, ja vien būtu gribējis papūlēties. Tad nāca jautājumi par taisnību, par augstāko labumu, par mākslu valdīt. Zadiga atbildes atzina par vispamatīgākajām. “Ir gaužām žēl,” viņi teica, “ka tik gudrs cilvēks ir tik slikts bruņinieks.”

“Augstie senjori,” tad teica Zadigs, “man bija gods uzvarēt laukumā. Baltās bruņas pieder man. Senjors Itobads tās piesavinājās, kamēr es gulēju: viņš acīmredzot domāja, ka tās viņam piestāvēs labāk nekā zaļās. Esmu gatavs tūdaļ jūsu priekšā, savos garajos svārkos, ar savu zobenu, pret šīm skaistajām baltajām bruņām, ko viņš man atņēmis, pierādīt viņam, ka es esmu tas, kam bija gods uzvarēt brašo Otamu.”

Itobads ļoti pašpārliecināti pieņēma izaicinājumu. Viņš nešaubījās, ka, tērpts bruņucepurē, krūšu bruņās un bruņu cimdos, viņš tiks viegli galā ar cīnītāju naktsmicē un mājas svārkos. Zadigs izvilka zobenu, sveicinādams ķēniņieni, kas viņu uzlūkoja pilna prieka un bažu. Itobads izvilka savējo, nesveicinādams neviena. Viņš metās virsū Zadigam kā vīrs, kuram nav ko baidīties. Viņš bija gatavs pāršķelt tam galvu. Zadigam izdevās atvairīt sitienu, liekot pretī sava zobena vidusdaļu pretinieka zobena plānajai smailei tā, ka Itobada zobens salūza.

Tad Zadigs, satvēris savu pretinieku ap vidu, nogāza viņu zemē un, pielikdams sava zobena galu pie spraugas krūšu bruņās, teica: “Ļaujiet sevi atbruņot, vai arī es jūs nonāvēšu.” Itobads, joprojām izbrīnījies par neveiksmēm, kas piemeklē tādu vīru kā viņš, pārstāja pretoties Zadigam, kurš viņam mierīgi noņēma savu krāšņo bruņucepuri, savus skaistos bruņu cimdus, savas mirdzošās krūšu un kāju bruņas, apvilka tās un šādā ietērpā steidzās mesties pie ķēniņienes Astartes kājām. Kadors viegli pierādīja, ka apbruņojums pieder Zadigam. Viņu atzina par ķēniņu ar vienprātīgu un sevišķi ar Astartes piekrišanu, kura izjuta tīksmi, ka pēc tik daudziem pārbaudījumiem visa pasaule atzinusi viņas iemīļoto par viscienīgāko kļūt par viņas vīru. Itobads devās projām, lai sauktos par monsenjoru savās mājās. Zadigs kļuva par ķēniņu un bija laimīgs. Viņš paturēja prātā to, ko viņam bija teicis eņģelis Jesrads. Viņš pat atcerējās par smilšu graudiņu, kas kļuvis par dimantu. Viņi ar ķēniņieni pielūdza providenci. Zadigs ļāva daiļajai un untumainajai Misufai aiziet pasaulē. Viņš aizsūtīja pēc laupītāja Arbogada, kuram piešķīra cienījamu dienesta pakāpi savā armijā, solīdamies paaugstināt viņu visaugstākajos amatos, ja tas izturēsies kā īsts karavīrs, un pakārt viņu, ja viņš turpinās laupīt.

Setoku līdz ar daiļo Almonu ataicināja no Arābijas viņa gala vadīt Babilonas tirdzniecību. Kadoru izvirzīja un cienīja pēc nopelniem; viņš bija ķēniņa draugs, un ķēniņš tolaik bija vienīgais monarhs pasaulē, kam bija draugs. Nepiemirsa arī mazo mēmo. Zvejniekam iedāvināja skaistu namu. Orkanam piesprieda samaksāt viņam lielu summu naudas un atdot viņa sievu; taču zvejnieks, kļuvis gudrāks, ņēma tikai naudu.

Nedz daiļā Semira varēja rast mierinājumu, ka noticējusi, ka Zadigs kļūs vienacis, nedz arī Azora mitējās raudāt, ka gribējusi nogriezt viņam degunu; viņš remdēja to bēdas ar dāvanām. Skauģis nomira aiz niknuma un kauna. Valsts baudīja mieru, slavu un pārpilnību; tas bija skaistākais laikmets zemes virsū: tad valdīja ar taisnīgumu un mīlestību. Ļaudis cildināja Zadigu, bet Zadigs slavēja debesis.[6]

MIKROMEGS

Filozofisks stāsts

Pirmā nodaļa KĀDA SĪRIUSA SISTĒMAS IEDZĪVOTĀJA CEĻOJUMS UZ SATURNA PLANĒTU

Uz kādas no tām planētām, kas riņķo ap zvaigzni, ko sauc par Sīriusu,71 dzīvoja ļoti gudrs jauneklis, ar kuru man bija gods iepazīties viņa pēdējā ceļojuma laikā pa mūsu mazo skudru pūzni; viņš saucās Mikromegs, vārdā, kas labi piedien visiem diženajiem. Viņš bija astoņas jūdzes garš: ar astoņām jūdzēm es domāju divdesmit četrus tūkstošus ģeometrisku soļu, katru piecu pēdu garumā.72

Daži matemātiķi, kas ir sabiedrībai ļoti noderīgi cilvēki, tūlīt ņems rokā spalvu un noskaidros, ka, ja Sīrija zemes iedzīvotājam Mikromega kungam no galvas līdz kājām ir divdesmit četri tūkstoši soļu, kas veido simtdivdesmit tūkstošus karaļa pēdu, un ja mums pārējiem, Zemes pilsoņiem, nav vairāk par piecām pēdām, un ja mūsu zemeslodei ir deviņtūkstoš jūdžu apkārtmērs; viņi atradīs, es saku, ka noteikti vajadzīgs, lai tad zemeslodei, kas radījusi viņu, būtu tieši divdesmit vienu miljonu sešsimttūkstoš reižu lielāks apkārtmērs nekā mūsu mazajai Zemei. Nekas nav pasaulē vienkāršāks un parastāks. Dažu Vācijas vai Itālijas valdnieku valstis, kuras var apbraukāt pusstundā, salīdzinājumā ar Turcijas, Maskavijas vai Ķīnas impērijām dod tikai vāju priekšstatu par tām apbrīnojamām atšķirībām, kādas daba ielikusi visās būtnēs.

Tā kā viņa ekselences augums ir tik garš, kā jau minēju, tad visi mūsu tēlnieki un gleznotāji viegli piekritīs, ka viņa jostas apkārtmērs var būt piecdesmit tūkstoši karaļa pēdu; tas veido skaistu proporciju. Tā kā viņa deguns aizņem vienu trešdaļu no daiļās sejas un daiļā seja vienu septītdaļu no daiļā ķermeņa augstuma, jāatzīst, ka sīrijieša deguns ir seši tūkstoši trīs simti trīsdesmit trīs karaļa pēdu garš; jāpiebilst, ka te jāpieskaita vēl izliekums.

Kas attiecas uz viņa prātu, tad tas pieskaitāms visizkoptākajiem, kādi vien mūsu laikos ir. Viņš zina daudz, viņam pat ir izgudrojumi; kad viņam vēl nebija divsimt piecdesmit gadu un viņš, kā tas parasts, mācījās savas planētas jezuītu kolēģijā, viņš tikai ar sava gara spēku vien atrisināja vairāk nekā piecdesmit Eiklīda teorēmu. Tas ir par astoņpadsmit teorēmām vairāk nekā Blēzam Paskālam, kurš pēc tam, kad saskaņā ar viņa māsas izteicieniem bija rotaļādamies atrisinājis trīsdesmit divas teorēmas, vēlāk kļuva par diezgan viduvēju ģeometru un visai sliktu metafiziķi.7S Ap četrsimt piecdesmit gadu vecs, kad beidzās bērnība, viņš anatomizējot sagrieza daudzus no tiem mazajiem insektiem, kuriem nav pat simt pēdu diametrā un kuri nav saskatāmi parastajos mikroskopos; viņš par tiem sarakstīja ļoti interesantu grāmatu, kas gan viņam sagādāja dažas nepatikšanas. Viņa zemes muftijs,74 būdams sīkumaini pieka-sīgs un visai muļķīgs, atrada viņa grāmatā aizdomīgus, nevēlamus, pārāk drosmīgus, ķecerīgus, pēc dievu zaimošanas smaržojošus izteicienus un viņu nikni vajāja. Runa bija par to, vai Sīriusa blusu substanciālā forma ir tāda paša rakstura kā gliemežiem. Mikro-megs asprātīgi aizstāvējās; viņš sev par labu noskaņoja sievietes; prāva ilga divsimt divdesmit gadu. Beidzot muftijs grāmatu lika nosodīt juristiem, kuri to nebija lasījuši, un autors saņēma rīkojumu astoņsimt gadus nerādīties galmā.

Viņš bija tikai viegli apbēdināts par to, ka tiek izraidīts no galma, kur valdīja tikai ķildas un sīkumainība. Viņš sacerēja jautru dziesmiņu pret muftiju, par ko tas gan neuztraucās; viņš sāka ceļot no planētas uz planētu, lai pabeigtu savu prāta un sirds izglītošanu, kā to mēdz teikt. Tie, kas ceļo tikai pasta ratos vai berlinē,73 protams, būs pārsteigti par debesu ekipāžām, jo mēs uz savas mazās dubļu kaudzītes neizprotam nekā tāda, kas stāv ārpus mūsu praktiskajām vajadzībām. Mūsu ceļotājs lieliski zināja gravitācijas likumus un visus pievilkšanās un atgrūšanās spēkus. Viņš tos izmantoja tik prasmīgi, ka tiklab ar saules stara, kā arī ar kādas komētas palīdzību devās no planētas uz planētu kopā ar saviem kalpotājiem gluži kā putns, kas pārlido no zara uz zaru.

īsā laikā viņš izbrauca visu Piena Ceļu, bet esmu spiests atzīties, ka viņš caur zvaigznēm, ar kurām tas nosēts, nekad neredzēja tās skaistās empīrija debesis, kuras slavenais vikārs Derhems, kā viņš pats lepojas, redzējis ar savu parasto tālskati.76 Tas nenozīmē, ka es gribētu sacīt, ka Derhema kungs slikti redzējis, lai Dievs pasarga, taču Mikromegs bija uz vietas, viņš ir labs novērotājs, un es negribu ne ar vienu strīdēties. Krietni izbraukājies, Mikromegs nonāca uz Saturna lodes. Lai cik pieradis viņš bija skatīt arvien ko jaunu, tomēr sākumā, redzēdams šīs planētas un tās iedzīvotāju mazos izmērus, viņš nespēja atturēties no tā pārākuma smaida, kas dažreiz pavīd pat visgudrākajiem; jo galu galā Saturns ir tikai deviņsimt reizes lielāks par Zemi un šīs planētas pilsoņi ir punduri, kas ir tikai kādas tūkstoš asis gari.77 Sākumā viņš par to mazliet pazobojās kopā ar saviem kalpotājiem, gandrīz tāpat kā itāliešu mūziķis, nonācis Francijā, sāk smieties par Lulli mūziku.78 Bet, tā kā sīrijietim bija ass prāts, viņš drīz vien saprata, ka domājoša būtne ļoti labi var nebūt smieklīga tikai tādēļ, ka ir tikai sešus tūkstošus pēdu gara. Viņš iepazinās ar saturniešiem pēc tam, kad bija viņus pārsteidzis. Viņš nodibināja ciešu draudzību ar Saturna Akadēmijas sekretāru, ļoti gudru cilvēku, kurš, patiesību sakot, gan nebija neko izgudrojis, taču ļoti labi izklāstīja citu atradumus un puslīdz labi veidoja mazus dzejolīšus un lielus aprēķinus. Es šeit, lasītājiem par prieku, atstāstīšu kādu neparastu sarunu, kura kādu dienu notika starp Mikromegu un sekretāra kungu.

Otrā nodala SĪRIUSA IEDZĪVOTĀJA SARUNA AR SATURNA IEMĪTNIEKU

Kad viņa ekselence bija atgūlusies un sekretārs pienācis tuvāk viņa sejai, Mikromegs teica: “Jāatzīst, ka daba ir ļoti daudzveidīga.” - “Jā,” atteica saturnietis, “daba ir kā puķu dobe, kuras ziedi...” - “Ak,” teica otrs, “lieciet mierā savu puķu dārzu.” - “Tā ir,” atsāka sekretārs, “kā gaišmatainu un tumšmatainu sieviešu sabiedrība, kuru rotas...” - “Ai, kāda man daļa gar jūsu tumšmatēm,” teica otrs. - “Nu tad tā ir kā gleznu galerija, kuru ainas...”

- “Ak nē,” teica ceļotājs, “es vēlreiz saku, ka daba ir kā daba. Kāpēc meklēt tai salīdzinājumu?” - “Lai jums patiktu,” atbildēja sekretārs. - “Es negribu, lai man patīk,” atbildēja ceļotājs, “es gribu, lai man sniedz ziņas;79 vispirms pasakiet man, cik maņu ir jūsu zemes cilvēkiem.” - “Tādu mums ir septiņdesmit divas,” teica akadēmiķis, “un mēs allaž sūdzamies, ka to ir maz. Iztēles mums ir vairāk, nekā vajadzīgs; mēs uzskatām, ka ar mūsu septiņdesmit divām maņām, mūsu gredzenu un mūsu pieciem mēnešiem^80 mēs esam pārāk ierobežoti, un, neraugoties uz visu mūsu ziņkārību un diezgan lielo skaitu kaislību, kuras izriet no mūsu septiņdesmit divām maņām, mums vēl iznāk papilnam laika nīkt garlaicībā.”

- “Es domāju gan,” teica Mikromegs, “jo uz mūsu planētas mums ir ap tūkstoš maņu; un tomēr mums vēl paliek kaut kādas nenoteiktas ilgas, kaut kāds nemiers, kas mums pastāvīgi atgādina, ka esam niecīgi un ka ir daudz pilnīgākas būtnes. Esmu drusku ceļojis; redzēju mirstīgos, kas stāv daudz zemāk par mums; redzēju arī daudz pārākus, bet nekur neesmu redzējis tādus, kam nebūtu vairāk vēlēšanos nekā patiesu vajadzību un vairāk vajadzību nekā iespēju tās apmierināt. Varbūt kādreiz nonākšu tādā zemē, kur nekā netrūkst; taču līdz šim vēl neviens nav man neko noteiktu teicis, kur tāda būtu atrodama.” Tad saturnietis un sīrijietis nomocījās ar dažādiem pieņēmumiem; bet pēc daudziem ļoti atjautīgiem un ļoti nedrošiem prātojumiem nācās atgriezties pie faktiem. “Cik ilgi jūs dzīvojat?” vaicāja sīrijietis. - “Ak, visai maz,” atbildēja mazais vīrs no Saturna. - “Tad tas ir gluži tāpat kā pie mums,” teica sīrijietis. “Mēs vienmēr žēlojamies par dzīves īsumu. Tāds laikam ir vispārējs dabas likums.” - “Diemžēl,” teica Saturna iedzīvotājs, “mēs dzīvojam tikai piecsimt lielo saules apgriezienu. (Tas iznāk ap piecpadsmit tūkstoš gadu, skaitot pēc mūsu stila.) Kā jūs labi redzat, tas nozīmē mirt gandrīz tajā pašā brīdī, kad ir dzimis; mūsu eksistence ir punkts, mūsu ilgstamība - mirklis, mūsu planēta - puteklītis. Tikko kāds iesācis drusku izglītoties, pirms vēl iegūta pieredze, jau nāk nāve. Kas attiecas uz mani, es neuzdrošinos veidot nekādus nākotnes projektus, jūtos kā ūdens piliens milzu okeānā.

Man ir kauns, it īpaši jūsu priekšā, ka šajā pasaulē esmu tik smieklīgs un nožēlojams.”

Mikromegs viņam atbildēja: “Ja jūs nebūtu filozofs, es baidītos jūs apbēdināt, pastāstot, ka mūsu dzīve ir septiņsimt reižu ilgāka nekā jūsējā; taču jūs pārāk labi zināt, ka tad, kad nākas miesu atkal atdot pirmelementiem un atdzīvināt dabu kādā citā veidā, ko sauc par nāvi, kad šis metamorfozes brīdis pienācis, tad nu ir gluži vienalga, vai nodzīvota mūžība vai tikai viena diena. Esmu bijis zemēs, kur dzīvo tūkstoš reižu ilgāk nekā pie mums,81 un dzirdēju, ka arī tur kurn. Taču visur ir saprātīgi ļaudis, kas prot samierināties ar to, kas viņiem lemts, un pateikties dabas Radītājam. Viņš ir izplatījis šajā universā variantu pārbagātību, kam tomēr piemīt apbrīnojama vienveidība. Piemēram, visas domājošās būtnes ir savstarpēji atšķirīgas un visas savos pamatos ir līdzīgas domāšanas un iekāres ziņā. Matērija izplatīta visur, bet uz katra debess ķermeņa tai ir dažādas īpašības. Cik šo dažādo īpašību jūs atzīstiet savai matērijai?” - “Ja jūs runājat par tām īpašībām,” teica saturnietis, “bez kurām, kā mēs domājam, šī planēta nevarētu pastāvēt tāda, kāda tā ir, tad mēs uzskatām, ka to skaits ir trīs simti, piemēram, izplatība, necaurlaidība, kustība, gravitācija, dalāmība un pārējās.”

- “Laikam gan,” atteica ceļotājs, “ar šo mazumiņu pietiek, lai īstenotos tie nodomi, kādi Radītājam bijuši ar jūsu mazo miteklīti. Es visās lietās apbrīnoju viņa gudrību; visur redzu atšķirības, bet visur arī proporcionalitāti. Jūsu planēta ir maza, un arī apdzīvotāji ir tādi; jums ir maz sajūtu, jūsu matērijai ir maz īpašību; tas viss ir Providences darbs. Kādā krāsā ir jūsu saule, ja to labi aplūko?”

- “Stipri iedzelteni balta,” atteica saturnietis, “un, ja mēs sadalām kādu tās staru, tad atrodam, ka tas satur septiņas krāsas.” - “Mūsu saule ir iesarkana, un mums ir trīsdesmit deviņas pamatkrāsas.82 Starp visām tām saulēm, kam esmu tuvojies, nav nevienas tādas, kas līdzinātos otrai, tāpat kā pie jums nav nevienas sejas, kas neatšķirtos no visām pārējām.”

Pēc vairākiem šāda rakstura jautājumiem viņš apvaicājās, cik daudz būtiski atšķirīgu substanču ir uz Saturna. Viņš uzzināja, ka to ir tikai aptuveni trīsdesmit, kā, piemēram, Dievs, telpa, matērija, būtnes ar izplatību, kas jūt, būtnes ar izplatību, kas jūt un domā, domājošas būtnes, kam nav izplatības; caurlaidīgas un necaurlaidīgas, un pārējās. Sīrijietis, kura zemē tādu bija skaitīti trīs simti un kurš savos ceļojumos bija atklājis vēl trīs tūkstošus citu,83 Saturna filozofā izraisīja ārkārtīgi lielu izbrīnu. Pēc tam kad viņi bija izstāstījuši viens otram kādu mazumiņu no tā, ko zināja, un daudz no tā, ko nezināja, kad tie prātojumos bija pavadījuši jau veselu saules apgrieziena periodu, viņi nolēma kopā izdarīt mazu filozofisku ceļojumu.

Trešā nodaļa SĪRIJA UN SATURNA IEDZĪVOTĀJU CEĻOJUMS DIVATĀ

Abi mūsu filozofi, apgādājušies ar krietnu matemātikas instrumentu krājumu, bija gatavi doties ceļā Saturna atmosfērā, kad saturnieša mīļākā, to uzzinājusi, noraudājusies nāca izteikt savus pārmetumus. Tā bija skaista maza tumšmate, kas garumā nepārsniedza sešsimt sešdesmit asis, bet kura kompensēja sava augumiņa sīkumu ar daudzām jaukām īpašībām. “Ak, cietsirdīgais!” izsaucās viņa, “pēc tam kad esmu tev pretojusies tūkstoš piecsimt gadu, kad es beidzot sāku tev padoties, kad tik tikko simts gadu esmu dusējusi tavās rokās, tu mani jau atstāj, lai dotos ceļojumā kopā ar milzi no citas pasaules; tad ej arī, tu jau esi tikai ziņkārīgs, tu nekad neesi mani mīlējis: ja tu būtu īsts saturnietis, tad būtu uzticīgs. Nu kur tu skriesi? Ko tu īsti gribi? Mūsu pieci mēneši mazāk klaiņo apkārt nekā tu, mūsu gredzens ir mazāk mainīgs. Tas nu ir skaidrs, es vairs nekad nevienu nemīlēšu.” Filozofs viņu apkampa, raudāja kopā ar viņu, kaut arī bija filozofs, un dāma, atžilbusi no ģīboņa, meklēja mierinājumu pie kāda vietējā švīta.

Šajā pašā laikā abi mūsu zinātkārie devās ceļā; vispirms viņi uzlēca uz gredzena, ko viņi atzina par diezgan plakanu, kā jau to ļoti labi uzminējis kāds slavens mūsu mazās planētas apdzīvotājs,81 no turienes viņi pārgāja no mēness uz mēnesi. Kāda komēta gāja pavisam tuvu garām pēdējam no tiem; viņi uz tās uzmetās līdz ar saviem kalpotājiem un instrumentiem. Kad viņi bija veikuši aptuveni simtpiecdesmit miljonus jūdžu, viņi sastapa Jupitera pavadoņus. Viņi pārlēca uz pašu Jupiteru un palika tur vienu gadu; šajā laikā tie uzzināja ļoti skaistus noslēpumus, kuri tagad būtu publicēti, ja nebūtu inkvizitoru kungu, kuri atrada, ka daži teikumi neesot pietiekami elastīgi. Taču es izlasīju manuskriptu slavenā bīskapa de ... bibliotēkā, kurš man ļāva aplūkot savas grāmatas tik augstsirdīgi un laipni, ka nevaru vien beigt viņu par to pietiekami slavēt.

Bet atgriezīsimies pie mūsu ceļotājiem. Atstājuši Jupiteru, viņi pārvarēja ap simt miljonu jūdžu garu atstatumu un virzījās garām Marsa planētai, kas, kā zināms, ir piecreiz mazāka par mūsu mazo Zemi; viņi redzēja divus mēnešus, kas kalpoja šai planētai un kas izvairījušies no mūsu astronomu skatiem.85 Es jau zinu, ka pāters Kastels^86 rakstīs, un pat diezgan asprātīgi, pret šo divu mēnešu esamību, taču es paļaujos uz tiem, kas spriež pēc analoģijas. Šie labie filozofi zina, cik grūti Marsam, kurš atrodas tik tālu no Saules, būtu iztikt bez vismaz diviem mēnešiem. Lai nu kā tas arī būtu, mūsu ļaudīm viss tur šķita tik sīks, ka viņi bažījās, vai atradīs tur vietu, kur pārgulēt, un viņi pagāja tam garām kā divi ceļotāji, kas noniecina sliktu krogu un dodas tālāk līdz kaimiņu pilsētai. Bet sīrijietis un viņa biedrs to drīz nožēloja. Viņi gāja ilgi un nekā neatrada. Beidzot viņi pamanīja mazu gaišumiņu: tā bija Zeme; tā šķita nožēlojama ļaudīm, kuri ieradās no Jupitera. Tomēr, baidīdamies, ka nav jānožēlo vēlreiz, viņi nolēma izkāpt. Viņi pārgāja komētas astē un pēc tam, pamanījuši netālu ziemeļblāzmu, iesēdās tajā un nonāca uz Zemes Baltijas jūras ziemeļu krastā tūkstoš septiņsimt trīsdesmit septītā gada piektajā jūlijā pēc jaunā stila.

Ceturtā nodaļa KAS AR VIŅIEM NOTIKA UZ ZEMESLODES

Mazliet atpūtušies, viņi brokastīs apēda divus kalnus, ko viņu ļaudis bija tiem diezgan prasmīgi pagatavojuši. Pēc tam viņi gribēja iepazīties ar mazo zemīti, kur tagad atradās. Vispirms viņi gāja no ziemeļiem uz dienvidiem. Sīrijieša parastie soļi bija ap trīsdesmit tūkstoš karaļa pēdu; Saturna punduris, kura augums bija tikai tūkstoš asu, elsdams sekoja iztālēm, jo viņam vajadzēja spert apmēram divpadsmit soļu, kamēr otrs spēra vienu pašu: iedomājieties (ja atļauts šādi salīdzināt) ļoti mazu klēpja sunīti, kurš sekotu Prūsijas karaliskās gvardes kapteinim.

Tā kā šie svešinieki gāja diezgan ātri, viņi bija apgājuši apkārt zemeslodei trīsdesmit sešās stundās; ir tiesa, ka saule vai, pareizāk sakot, Zeme izdara līdzīgu ceļojumu vienā dienā, taču jāpatur vērā, ka daudz ērtāk griezties ap savu asi nekā staigāt savām kājām. Tā nu viņi ir atgriezušies turpat, no kurienes bija izgājuši pēc tam, kad bija redzējuši šo viņiem gandrīz nemanāmo peļķi, ko sauc par Vidusjūru, un nelielo dīķi, kas ar Lielā Okeāna nosaukumu ietver visu šo kurmju rakumu. Pundurim tā nesniedzās pāri puslielam, bet otrs tur tikko apslapināja kāju pēdas. Viņi, iedami un nākdami šurp un turp, darīja visu, ko spēja, lai mēģinātu ieraudzīt, vai šī planēta ir apdzīvota vai ne. Viņi pieliecās. Viņi nogūlās, aptaustīdami visu, bet, tā kā viņu acis un rokas nebija proporcionālas mazajām būtnēm, kas šeit rāpo, tad viņi neieguva ne mazākās sajūtas, kas tiem varētu likt iedomāties, ka mums un apkārtējiem ļaudīm, šīs Zemes pārējiem iedzīvotājiem, ir gods eksistēt.

Punduris, kurš dažkārt izlēma pārāk steidzīgi, sākumā bija nospriedis, ka Zemes virsū nav saprātīgu būtņu. Viņa galvenais arguments bija tas, ka viņš nav nevienu tādu redzējis. Mikromegs viņam taktiski lika manīt, ka šāda argumentācija ir diezgan vāja. “Jo,” teica viņš, “jūs ar savām mazajām actiņām nesaredzat dažas piecdesmitā lieluma zvaigznes, kuras es saskatu ļoti skaidri; vai jūs no tā secināt, ka šīs zvaigznes neeksistē?”87 - “Bet es arī krietni iztaustīju,” atteica punduris. - “Taču jūs slikti sajutāt,” atbildēja otrs. - “Bet šī planēta ir tik slikti veidota,” atteica punduris, “tā ir tik neregulāra, un tās forma man šķiet smieklīga! Šeit viss ir haotisks: vai jūs redzat mazos strautiņus, no kuriem neviens netek taisnā līnijā, šos dīķus, kas nav nedz apaļi, nedz kvadrātiski, nedz ovāli, nedz arī kādas citas regulāras formas; visus sīkos asos akmentiņus, ar kuriem nokaisīta šī planēta un kuri man saskrāpējuši kājas (viņš gribēja runāt par kalniem)? Vai jūs turklāt esat ievērojis visas planētas veidu, cik tā plakana polos, cik neveikli tā griežas ap Sauli, un tādēļ polārās jostas te neizbēgami nav kultivējamas? Patiesību sakot, tas, kas man liek domāt, ka šeit nav domājošu būtņu, ir apstāklis, ka, manuprāt, saprātīgi ļaudis te negribētu dzīvot.” - “Nu labi,” teica Mikromegs, “varbūt to arī neapdzīvo saprātīgi ļaudis. Bet galu galā ir zināma ticamība, ka viss šeit esošais nav radīts gluži veltīgi. Jums šeit viss šķiet neregulārs, kā jūs sakāt; tāpēc ka uz Saturna un Jupitera viss ir novilkts kā ar auklu. Un varbūt šis apstāklis radījis zināmu neizpratni. Vai es jums jau neesmu teicis, ka savos ceļojumos vienmēr esmu pamanījis daudzveidību?” Saturnietis izteica iebildumus pret visiem šiem argumentiem. Disputs nekad nebūtu beidzies, ja laimīgā kārtā Mikromegs, sarunā iekarsis, nebūtu pārrāvis savas dimanta kaklarotas diegu. Dimanti nobira zemē; tie bija skaisti, mazi, diezgan nevienādi akmentiņi, no kuriem lielākie svēra četrsimt mārciņas un mazākie piecdesmit. Punduris dažus no tiem pacēla un, pielicis tos pie acīm, pamanīja, ka šie dimanti sava slīpējuma formas dēļ izrādījās lieliski mikroskopi. Viņš paņēma mazu mikroskopu simt sešdesmit pēdu diametrā un pielika to pie acs; Mikromegs izvēlējās citu, kas bija divtūkstoš piecsimt pēdu diametrā. Tie bija lieliski, tomēr sākumā arī ar to palīdzību nekas nebija redzams, vajadzēja pielāgoties. Beidzot Saturna iedzīvotājs pamanīja kaut ko tikko ieraugāmu, kas kustējās starp viļņiem Baltijas jūrā: tas bija valis. Viņš to ļoti izveicīgi saņēma ar mazo pirkstiņu un, uzlicis uz īkšķa naga, parādīja sīrijietim, kurš jau otru reizi sāka smieties par mūsu Saules sistēmas apdzīvotāju ārkārtīgo niecīgumu. Saturnietis, pārliecinājies, ka mūsu Zeme ir apdzīvota, tūliņ iztēlojās, ka to apdzīvo tikai vaļi, un, būdams liels prātotājs, viņš gribēja uzminēt, kā radies tik mazs puteklītis, no kā tas guvis kustību, vai tam ir domas, griba un brīvība. Mikromegs arī netika par to skaidrībā; viņš visai pacietīgi vēroja dzīvnieku un pārbaudes rezultātā atzina, ka nav domājams, ka tur mājotu dvēsele. Abi ceļotāji tiecās secināt, ka mūsu mājoklī nav nekādas gara dzīves, kad ar mikroskopa palīdzību ieraudzīja peldam pa Baltijas jūru kaut ko lielāku par vali. Ir zināms, ka tajā laikā kāds filozofu pulciņš atgriezās no polārās joslas, kurp viņi bija devušies izdarīt novērojumus, kādi pirms tam nevienam nebija ienākuši prātā.88 Laikraksti vēstīja, ka viņu kuģis esot uzskrējis uz sēkļa Botnijas jūras līcī un ka viņi ar lielām grūtībām izglābušies; taču šajā pasaulē nekad nevar zināt visu patiesību. Es vaļsirdīgi pastāstīšu, kā tas viss notika, nepievienojot nekā no sevis, un tas no vēsturnieka prasa milzu pūles.

Piektā nodaļa DIVU CEĻOTĀJU PIEREDZĒJUMI UN PRĀTOJUMI

Mikromegs lēni pastiepa roku tajā virzienā, kur parādījās priekšmets, un, izstiepis divus pirkstus un atkal atrāvis tos, baidīdamies kļūdīties, tad, pavēris un pēc tam sakļāvis tos, veikli satvēra kuģi, kas veda minētos kungus, un to uzlika uz sava naga, nespiezdams pārāk stipri, jo baidījās to sadragāt. “Lūk, dzīvnieks, kas ievērojami atšķiras no pirmā,” teica Saturna punduris; sīrijietis ielika par dzīvnieku uzskatīto savā delnā. Pasažieri un kuģa ļaudis bija iedomājušies, ka viņus aizrāvis orkāns un uzsviedis uz kādas klints; visi sāk kustēties, matroži ņem vīna mucas, met tās uz Mikromega rokas un paši steidzas atpakaļ. Ģeometri paņem savus kvadrantus, savus sekstantus, lapu jaunavas un kāpj uz leju pa sīrijieša pirkstiem.89 Viņi tur darbojās tik enerģiski, ka viņš beidzot sajuta rosoties kaut ko tādu, kas viņam kutina pirkstus; tas bija ar dzelzi apkalts spieķis, ko viņam pēdas dziļumā iegrūda īkšķī; no šī dzēliena viņš sprieda, ka no mazā dzīvnieciņa, kuru viņš saņēmis, kaut kas iznācis ārā, taču sākumā viņš nedomāja neko vairāk. Mikroskops, kas tikko ļāva pamanīt valzivi un kuģi, nespēja padarīt redzamu tik nesaskatāmu būtni kā cilvēks. Es šeit negribu aizskart neviena patmīlību, taču jūtos spiests lūgt augstprātīgos izdarīt šeit kopā ar mani mazu konstatāciju; proti, ja pieņemam, ka cilvēka augums ir apmēram piecas pēdas garš, mēs virs Zemes neveidojam lielāku figūru, nekā uz bumbas ar desmit pēdām apkārtmērā radītu dzīvnieks, kura augstums būtu apmēram viena sešsimttūkstošā daļa collas. Iedomājieties kādu būtni, kura spētu turēt Zemi savā rokā un kuras orgāni būtu proporcionāli mūsējiem, un ļoti labi var būt, ka šādu būtņu ir daudz; tad padomājiet, lūdzu, ko viņi spriestu par tām kaujām, kas uzvarētājam liek iegūt kādu ciemu, lai pēc tam to nāktos atkal zaudēt.

Es nešaubos, ka, ja šo darbu reiz lasīs kāds lielo grenadieru kapteinis, viņš vismaz par divām krietnām pēdām pagarinās sava karaspēka cepures; bet es brīdinu, ka tas būs veltīgi un, lai viņš darītu ko darīdams, viņš un viņa ļaudis arvien būs tikai bezgala niecīgi.

Cik apbrīnojami veiklam gan vajadzēja būt mūsu Sīrija filozofam, lai pamanītu puteklīšus, par kuriem nupat runāju? Kad Lē-venhuks un Hartsekers^90 pirmie ieraudzīja vai domājās ieraudzījuši graudiņus, no kuriem mēs esam veidoti, viņi ne tuvu neizdarīja tik interesantu atradumu. Kādu prieku izjuta Mikromegs, redzot kustamies šos mazos mehānismus, vērojot visas viņu pārvietošanās un sekojot tiem visās viņu nodarbībās! Kā viņš iekliedzās! Ar kādu prieku viņš ielika vienu no saviem mikroskopiem ceļabiedra rokās! “Es viņus redzu,” sacīja abi reizē, “vai jūs neredzat viņus nesam nastas, noliecamies, pieceļamies!” Tā runājot, viņiem drebēja rokas aiz prieka redzēt tik jaunus priekšmetus un aiz bailēm tos pazaudēt. Saturnietis, no pārmērīgas neuzticēšanās pārsviez-damies pārmērīgā lētticībā, domājās ieraudzījis, ka viņi nodarbojas ar vairošanos.

“Ak,” viņš teica, “esmu notvēris dabu tās darbībā.” Taču ārējās izpausmes viņu maldināja, kā tas notiek pārāk bieži, vai nu lieto mikroskopu, vai ne.

Sestā nodaļa KAS AR VIŅIEM NOTIKA PIE CILVĒKIEM

Mikromegs, būdams daudz labāks novērotājs nekā viņa punduris, skaidri redzēja, ka puteklīši sarunājas, un viņš pievērsa šim faktam sava biedra uzmanību, bet tas, nokaunējies par to, ka kļūdījies vairošanās ziņā, negribēja ticēt, ka tamlīdzīgi radījumi spētu viens otram pateikt savas domas. Viņam bija spējas valodās tāpat kā sīrijietim; bet viņš nedzirdēja mūsu puteklīšus runājam un pieņēma, ka tie nerunā: turklāt kādi gan šīm tikko pamanāmām būtnēm varētu būt runas orgāni un ko tās varētu cita citai teikt? Lai runātu, vajag kaut cik domāt; bet, ja viņi domātu, tad jau viņiem būtu kaut kas līdzvērtīgs dvēselei; taču piedēvēt šai sugai kaut ko dvēselei līdzvērtīgu viņam šķita absurdi. “Bet jūs nule domājāt,” teica sīrijietis, “ka viņi mīlējās; vai tad jūs uzskatāt, ka var nodoties mīlai, nedomājot un neizrunājot kādu vārdu vai vismaz kaut kādā veidā nepanākot saprašanos? Vai tad jūs domājat, ka pierādījumu radīt grūtāk nekā bērnu?” - “Man tiklab viens, kā otrs šķiet liels noslēpums: es vairs neuzdrošinos nedz ticēt, nedz noliegt,” teica punduris, “man vairs nav pārliecības; jācenšas izpētīt šos insektus, prātosim pēc tam.” - “Tas ir ļoti labi teikts,” atbildēja Mikromegs un tūdaļ izvilka no kabatas šķēres, ar kurām mēdza apgriezt sev nagus, un no sava īkšķa naga atgriezuma viņš turpat uz vietas izgatavoja kaut ko lielam ruporam līdzīgu, plašas piltuves veidā, kuras tievo galu viņš ielika savā ausī. Piltuves platais gals apņēma kuģi ar visiem kuģa ļaudīm. Tagad pat klusa balss varēja iespiesties naga apļveidīgajās šķiedrās, un tādējādi, pateicoties savai atjautībai, filozofs no augšas gluži labi dzirdēja mūsu kukaiņu sīkšanu lejā. Dažās stundās viņam izdevās atšķirt vārdus un beidzot sadzirdēt franču valodu. Tāpat rīkojās arī punduris, kaut gan viņam tas prasīja vairāk pūļu. Ceļotāju pārsteigums pieauga ik brīdi. Viņi dzirdēja knišļus diezgan saprātīgi runājam: šī dabas rotaļa viņiem šķita neizskaidrojama. Jūs jau varat iedomāties, ka sīrijietis un punduris dega nepacietībā uzsākt ar puteklīšiem sarunu; punduris bažījās, ka viņa un sevišķi Mikromega pērkonīgās balsis varētu apdullināt kukainīšus, pirms viņi no tām varētu ko saprast; vajadzēja pamazināt to skaļumu. Viņi katrs ielika sev mutē kaut ko līdzīgu nelielam zobu bakstāmajam, kura nosmailinātais gals izbeidzās pie kuģa. Sīrijietis turēja punduri klēpī un kuģi ar kuģa ļaudīm uz sava naga; viņš nolieca galvu un runāja klusu. Beidzot, izlietodams šāda un vēl cita rakstura piesardzību, viņš iesāka savu runu šādiem vārdiem:

“Neredzamie kukaiņi, kuriem Radītāja rokai labpaticis likt rasties bezgalīgi mazo būtņu bezdibenī; esmu Viņam pateicīgs, ka Viņš uzskatījis par iespējamu atklāt man šādu noslēpumu, kas šķita neizdibināms. Varbūt manā galmā jūs neuzskatītu par ievērības cienīgiem, bet es nenicinu nevienu un piedāvāju jums savu aizsardzību.”

Ja kādreiz kāds ir bijis pārsteigts, tad tādi bija cilvēki, kas izdzirda šos vārdus: viņi nevarēja uzminēt, no kurienes tie nāk. Kuģa priesteris skaitīja lūgšanas un eksorcismus,91 matroži lādējās, bet kuģa filozofi veidoja sistēmas; taču, lai arī kādu sistēmu viņi radīja, viņi nekādi nevarēja tikt skaidrībā, kas ar viņiem runā. Tad Saturna punduris, kuram bija maigāka balss nekā Mikromegam, viņiem dažos vārdos paskaidroja, ar kādām būtnēm viņiem darīšana. Viņš tiem pastāstīja par ceļojumu no Saturna, informēja viņus par to, kas ir Mikromega kungs, un, izteicis viņiem līdzjūtību par to, ka tie ir tik mazi, jautāja, vai tie vienmēr bijuši šajā nožēlojamajā stāvoklī, kurš tik tuvs pilnīgai iznīcībai, un ko viņi dara uz planētas, kura, kā šķiet, pieder vaļiem; vai viņi ir laimīgi, vai viņi vairojas, vai viņiem ir dvēsele, un simts citu šādas dabas jautājumu.

Kāds prātotājs ļaužu pūlī, būdams drosmīgāks nekā pārējie un juzdamies aizskarts par to, ka tiek apšaubīta viņa dvēsele, novēroja runātāju caur alidādes dioptru ar iedalījuma apli, pārvietoja šo instrumentu divās pozīcijās un no trešās viņam teica: “Vai jūs tiešām iedomājaties, kungs, ka tādēļ vien, ka jums ir tūkstoš asu no galvas līdz kājām, jūs esat...” - “Tūkstoš asu!” izsaucās punduris. “Taisnīgās debesis! Kā viņš var zināt manu garumu? Tūkstoš asu! Viņš nekļūdās ne par collu. Ko! Šis puteklītis ir mani izmērījis! Viņš ir ģeometrs, viņš zina manu lielumu, bet es, kas redzu viņu tikai caur mikroskopu, es viņa lielumu vēl nezinu!” - “Jā, es jūs izmērīju,” teica fiziķis, “un es izmērīšu arī jūsu lielo biedru.” Priekšlikumu pieņēma; viņa ekselenca nogūlās visā garumā; ja viņš būtu stāvējis, tad viņa galva sniegtos pārāk tālu virs mākoņiem. Mūsu filozofi iesprauda viņam lielu koku tādā vietā, ko doktors Svifts būtu nosaucis vārdā, bet ko es sargāšos minēt aiz lielas cienības pret dāmām. Pēc tam ar savstarpēji saistītas trīsstūru virknes palīdzību viņi secināja, ka tas, ko viņi redz, patiešām ir simtdivdesmit tūkstoši karaļa pēdu garš jauneklis.

Tad Mikromegs teica šādus vārdus: “Tagad es vairāk nekā jebkad saprotu, ka ne par ko nevajag spriest pēc šķietamā dižuma. Ak,

Dievs, kas esi devis gudrību būtnēm, kuras varētu likties tik nicināmas, bezgalīgi mazais tev tikpat nozīmīgs kā bezgalīgi lielais; bet vai varētu būt iespējams, ka ir vēl mazākas būtnes par šīm un tām varētu būt pārāks gars nekā tiem lieliskajiem dzīvniekiem, kurus esmu redzējis debesīs un kuru kāja viena pati apklātu planētu, uz kā esmu uzkāpis.”

Viens no filozofiem viņam atbildēja, ka viņš var pilnīgi droši ticēt tam, ka tiešām ir saprātīgas būtnes, kas daudz mazākas par cilvēku. Viņš pastāstīja viņam ne visu to pasakaino, ko par bitēm teicis Vergilijs, bet to, ko atklājis Svammerdams un ko anatomiski pētījis Reomīrs.92 Beidzot viņš tam pastāstīja, ka esot arī tādi dzīvnieki, kas salīdzinājumā ar bitēm ir tas pats, kas bites cilvēkam, kas sīrijietis pats esot šiem tik lielajiem dzīvniekiem, par kuriem viņš runājis, un kas šie lielie dzīvnieki ir citām būtnēm, kuru priekšā viņi šķiet tikai puteklīši. Pamazām saruna kļuva arvien interesantāka un Mikromegs teica šādus vārdus:

Septītā nodaļa SARUNA AR CILVĒKIEM

“Saprātīgie puteklīši, kuros Mūžīgajai būtnei labpaticis parādīt savu izveicību un varenību, jūs, bez šaubām, baudāt skaidrus priekus uz savas planētas, jo, tā kā jums ir tik maz matērijas un jūs šķietat kā tīri gari, jūs droši vien pavadāt savu dzīvi mīlot un domājot; tā ir īsta garu dzīve. Es nekur neesmu redzējis īstu laimi, bet tā, bez šaubām, atrodama šeit.” Pie šiem vārdiem visi filozofi kratīja galvu; un viens no viņiem, būdams vaļsirdīgāks nekā pārējie, atklāti atzinās, ka, izņemot nelielu skaitu visai maz ievērotu iedzīvotāju, visi pārējie esot neprātīgo, neliešu un nelaimīgo pulks. “Mums ir vairāk matērijas, nekā mums tās vajadzīgs,” viņš teica, “lai darītu daudz ļauna, ja ļaunums nāk no matērijas, un pārāk daudz gara, ja ļaunums nāk no gara. Vai jūs, piemēram, zināt, ka šajā brīdī, kad es ar jums runāju, ir simttūkstoš mūsu sugas neprātīgo cepurēs, kuri nogalina simttūkstoš citu dzīvnieku turbānos, vai ari tie nogalina viņus, un ka tā rīkojas gandrīz uz visas Zemes kopš neatminamiem laikiem?” Sīrijietis nodrebēja un jautāja, kāds iemesls varētu būt tik briesmīgiem strīdiem tik vārgu dzīvnieku starpā.

“Jautājums ir par dažām dubļu kaudzēm,” teica filozofs, “kas ir tik lielas kā jūsu papēdis. Ne jau tādēļ, ka no cilvēku miljoniem, kas tur ļaujas nokauties, kaut vienam šīs dubļu kaudzes būtu vajadzīgas. Svarīgi tikai zināt, vai tā piederēs kādam zināmam vīram, ko sauc par sultānu, vai arī kādam otram, ko, es nezinu, kāpēc, sauc par C ē z a r u. Nedz viens, nedz otrs nekad nav redzējis un neredzēs mazo zemes gabaliņu, par ko te ir runa, un gandrīz neviens no šiem dzīvnieciņiem, kas cits citu nonāvē, nekad nav redzējis to dzīvnieku, kura dēļ viņi kaujas.”93

“Ak, nelaimīgie!” sašutumā izsaucās sīrijietis, “kā lai izprot šo pārmērīgo, neprātīgo trakumu! Man rodas vēlēšanās paiet trīs soļus un ar trim kājas spērieniem sabradāt visu šo smieklīgo slepkavu pūli.” - “Nemaz neraizējieties,” viņam atbildēja, “viņi paši pietiekami pūlas, lai sevi nobendētu. Ziniet, ka pēc desmit gadiem nepaliks ne simtā daļa šo nožēlojamo; jums jāzina, ka pat tad, ja viņi nebūtu izvilkuši zobenus, izsalkums, pārpūlēšanās vai negausība tos iznīcinātu gandrīz visus. Turklāt ne jau viņus vajag sodīt, bet gan tos barbarus, kas, savos kabinetos sēdēdami, nodarbodamies ar gremošanu, pavēl slepkavot miljonu cilvēku un pēc tam liek par to svinīgi pateikties Dievam.” Ceļotājā pamodās līdzjūtība pret mazo cilvēku cilti, kurā viņš atklāja tik dīvainus kontrastus. “Tā kā jūs esat no nelielā saprātīgo skaita,” viņš teica šiem kungiem, “un, kā šķiet, naudas dēļ jūs neviena nenokaujat, tad pasakiet man, lūdzu, ar ko nodarbojaties jūs.” - “Mēs secējam mušas,” teica filozofs, “mēs mērām līnijas, mēs reizinām skaitļus; mēs esam vienis prātis divos vai trijos jautājumos, kurus mēs saprotam, un strīdamies par diviem vai trim tūkstošiem jautājumu, kurus nesaprotam.” Sīrijietim un saturnietim tūliņ ienāca prātā iztaujāt šos domātājus puteklīšus, lai zinātu, par ko viņi ir vienprātīgi. “Kāds, pēc jūsu domām, ir attālums no Sīriusa līdz lielajai Dvīņu zvaigznei?” teica otrs.94 Viņi atbildēja visi reizē: “Trīsdesmit divi un puse grāda.” - “Cik tālu no šejienes līdz mēnesim?” - “Sešdesmit

Zemes pusdiametru apaļā skaitā.” - “Cik sver jūsu gaiss?” Viņš cerēja tos samulsināt, taču visi atbildēja, ka gaiss sver apmēram deviņsimt reižu mazāk nekā tāds pats tilpums visvieglākā ūdens un deviņpadsmit tūkstošus reižu mazāk nekā viena dukāta zelts. Mazais Saturna punduris, izbrīnījies par viņu atbildēm, gandrīz vai noturēja par burvjiem tos pašus cilvēkus, kuriem viņš pirms ceturtdaļstundas bija noliedzis dvēseli.

Beidzot Mikromegs viņiem teica: “Tā kā jūs tik labi zināt to, kas ir ārpus jums, tad jūs katrā ziņā vēl labāk zināsiet to, kas ir jūsu iekšienē. Sakiet man, kāda ir jūsu dvēsele un kā jums veidojas domas.” Tāpat kā agrāk, filozofi runāja visi reizē, tikai tagad viņiem bija ļoti atšķirīgi uzskati. Visvecākais citēja Aristoteli, otrs minēja Dekarta vārdu, viens - Malbranšu, cits - Leibnicu, cits - Loku. Kāds vecs pašpaļāvības pilns peripatētiķis skaļi teica: “Dvēsele ir entelehija un cēlonis, kura dēļ tā spēj būt tas, kas tā ir. Tā noteikti apgalvo Aristotelis, Luvras izdevuma 633. lappusē.”95 Viņš citēja šo vietu. “Es visai labi neprotu grieķiski,” atzinās milzis. - “Es arī ne,” sacīja filozofiskais knislis. - “Bet kāpēc tad jūs citējāt šo Aristoteli grieķu valodā?” - “Tas ir tādēļ,” atteica mācītais vīrs, “ka to, ko nemaz nesaprot, pieklājas citēt tajā valodā, ko zina vismazāk.”

Tad sāka runāt kartēzietis, teikdams: “Dvēsele ir tīrais gars, kas savas mātes miesās saņēmis visas metafiziskās idejas un kas, no turienes iznācis, ir spiests iet skolā un mācīties pilnīgi no jauna to, ko šī dvēsele jau labi zinājusi un ko tā vairs nezinās.”96 - “Tad jau nebija vērts,” atteica astoņjūdžu dzīvnieks, “tavai dvēselei būt tik gudrai mātes miesās, lai tā kļūtu tik nezinoša, kad tev uz zoda augs bārda. Bet ko tu saproti ar garu?” - “Ko jūs man tur jautājat?” teica prātnieks. “Par to man nav jēgas; stāsta, ka tas neesot matērija.” - “Bet vai tu vismaz zini, kas ir matērija?” - “Ļoti labi,” viņam atbildēja cilvēks. “Piemēram, šis akmens ir pelēks, tam ir šāda forma un trīs dimensijas, tam piemīt smagums un dalāmība.” - “Nu labi,” teica sīrijietis, “vai tu man vari pateikt, kas ir šī lieta, kas tev šķiet dalāma, smaga un pelēka? Tu redzi dažus atribūtus, bet vai tu zini lietas būtību?” - “Nē,” teica otrs. - “Tātad tu nezini, kas ir matērija.”

Tad Mikromega kungs uzrunāja citu gudro, ko viņš turēja uz sava īkšķa, un jautāja viņam, kas ir viņa dvēsele un ko tā dara. “Itin neko,” teica Malbranša sekotājs, “Dievs ir tas, kas visu dara manā vietā; es visu redzu viņā, visu es daru viņā; viņš ir tas, kas dara visu, man neiejaucoties.”97 - “Tikpat daudz būtu vērts nemaz neeksistēt,” atteica gudrais no Sīriusa. “Un tu, mans draugs,” teica viņš leibnicietim, kas tur atradās, “kāda ir tava dvēsele?” - “Tā ir kā rādītājs,” atbildēja leibnicietis, “kas rāda laiku, kamēr mana miesa zvana stundas; vai arī, ja jums patīk, tā zvana, kamēr mana miesa rāda laiku; vai arī mana dvēsele ir pasaules spogulis un mana miesa ir spoguļa ietvars: tas viss ir skaidri.”98

Sīks Loka piekritējs, kas atradās tuvumā, beidzot uzrunāts, sacīja: “Es nezinu, kā notiek mana domāšana, bet zinu, ka varu domāt tikai tādēļ, ka man ir sajūtas. Es neapšaubu, ka ir nemateriālas domājošas būtnes, taču ļoti šaubos par to, ka Dievam varētu būt neiespējami piešķirt matērijai spēju domāt. Es godinu Mūžīgo Visvarenību; man neklājas to ierobežot: es neko neapgalvoju, man pietiek ar ticību, ka iespējamā ir daudz vairāk, nekā to mēdz domāt.”99 Sīriusa dzīvnieks pasmaidīja: viņam šķita, ka šis vīrs gudrības ziņā nav no pēdējiem, un Saturna punduris būtu apkampis Loka piekritēju, ja netraucētu pārāk lielā augumu nesamērība. Taču nelaimīgā kārtā tur atradās maziņš dzīvnieciņš četrstūrainā cepurē, kas pārtrauca visus pārējos filozofiskos dzīvnieciņus; viņš apgalvoja, ka zinot visu noslēpumu; tas viss esot atrodams Svētā Toma Summā;100 uz abiem debesu iedzīvotājiem viņš noraudzījās itin kā no augšas; viņš tiem apgalvoja, ka viņu personas, viņu planētas, viņu saules, viņu zvaigznes, tas viss esot radīts vienīgi cilvēkiem. Izdzirduši šos vārdus, abi mūsu ceļotāji uzkrita viens otram virsū, raustīdamies tajos nevaldāmajos smieklos, kas, pēc Homēra domām, esot dievu daļa;101 viņu pleci un viņu vēderi kratījās, un šajās konvulsijās kuģis, ko sīrijietis bija turējis uz naga, iekrita saturnietim bikšu kabatā. Abi labsirdīgie vīri to ilgi meklēja; beidzot viņi atrada arī kuģa ļaudis un tos pienācīgi sakārtoja. Sīrijietis atkal paņēma mazos kukainīšus; viņš tos vēl uzrunāja ar lielu laipnību, kaut gan sirds dziļumos jutās mazliet aizskarts, redzēdams, ka tik bezgalīgi maziem radījumiem ir gandrīz tikpat bezgalīgi liela iedomība. Viņš apsolīja sacerēt viņiem skaistu filozofijas grāmatu, kas būtu sarakstīta ļoti sīkiem burtiem, lai viņi to varētu lietot, un šajā grāmatā viņi redzēšot visu lietu robežas.102 Un, patiesi, pirms aizbraukšanas viņš tiem iedeva šo sējumu: to aizveda uz Parīzi Zinātņu akadēmijai, bet, kad vecais sekretārs to uzšķīra, viņš neredzēja neko vairāk kā pavisam neaprakstītas lapas. “Aha,” viņš teica, “es jau tā domāju!”

KANDIDS JEB OPTIMISMS

No vācu valodas tulkojis doktors Ralfs; pievienotās piezīmes atrastas doktora kabatā, kad viņš bija nomiris tā Kunga žēlastības 1759. gadā.

Pirmā nodala KĀ KANDIDS TIKA AUDZINĀTS BRĪNUMSKAISTĀ PILĪ UN TAD NO TURIENES PADZĪTS

Vestfālē, viņa augstdzimtības barona Tunder-ten-Tronka pilī dzīvoja jaunietis, ko daba bija apveltījusi ar ļoti maigu raksturu. Viņa dvēsele atspoguļojās sejā. Par visu viņš sprieda diezgan veselīgi un bez viltus, un var domāt, ka tieši šī iemesla dēļ viņu bija nosaukuši par Kandidu.103 Vecākajiem pils kalpiem bija aizdomas, ka viņš esot barona māsas un kāda lādzīga un krietna kaimiņu muižnieka dēls. Ar šo muižnieku minētā jaunava nebija vēlējusies precēties tādēļ, ka viņš savos radu rakstos bija varējis pierādīt tikai septiņdesmit vienu senču paaudzi, turpretī pārējā viņa ciltskoka daļa laika gaitā bija pagaisusi.

Barona kungs bija viens no varenākajiem Vestfāles augstmaņiem, jo viņa pilī bija gan durvis, gan logi; un lielā zāle bija izrotāta pat ar sienas segām. Viņa pagalma suņus vajadzības gadījumā varēja apvienot medību suņu barā, viņa staļļapuiši vienlaikus bija viņa piķieri un ciema mācītājs tajā pašā laikā bija pils kapelāns. Viņi visi to uzrunāja “Jūsu gaišība” un smējās, kad viņš taisīja jokus.

Barona kundze, kas bija aptuveni trīs simti piecdesmit mārciņu smaga, šī iemesla dēļ baudīja lielu ievērību, un cieņa, ar kādu tā veica namamātes pienākumus, viņu darīja vēl jo vairāk respektējamu. Viņas meita Kunigunde, septiņpadsmit gadus veca, bija sārta, svaiga, apaļīga un valdzinoša jaunava. Barona dēls visādā ziņā šķita sava tēva cienīgs. Mājskolotājs Pangloss^104 bija pils orākuls, un jaunais Kandids uzklausīja viņa mācības ar savam vecumam un savam raksturam atbilstošu uzcītību. Pangloss mācīja metafizikoteologo-kosmologonigoloģiju. Viņš lieliski prata pierādīt, ka nav nekādu seku, kam nebūtu cēloņa, un ka šajā, labākajā no visām iespējamām pasaulēm viņa gaišības pils ir pati skaistākā no pilīm, bet baronese -labākā no visām iespējamām baronesēm. “Ir pilnīgi pierādīts,” viņš mēdza teikt, “ka visam jābūt tādam, kāds tas ir; jo, ja jau reiz viss ir radīts ar kādu mērķi, tam katrā ziņā jābūt vislabākajam mērķim. Kā redzams, deguni radīti briļļu valkāšanai - un mums ir brilles. Kājas, kā tas labi redzams, radītas, lai tās varētu apaut, - un mums ir apavi. Akmeņi radīti tādēļ, lai tos skaldītu un no tiem celtu pilis, un tātad viņa gaišībai ir lieliska pils, jo visdiženākajam novada baronam pieklājas dzīvot vislabākajā mājoklī. Cūkas radītas, lai mēs tās ēstu, un tātad mēs arī augu gadu ēdam cūkgaļu. Līdz ar to tas, kurš izteicies, ka viss ir labs, ir runājis blēņas; būtu vajadzējis teikt, ka viss ir tik labs, ka labāk vairs nevar būt!”105

Kandids uzmanīgi klausījās un visam sirsnīgi ticēja; viņš atzina, ka jaunava Kunigunde ir ārkārtīgi skaista, kaut gan tam nepietika dūšas viņai to pateikt. Viņš secināja, ka pēc laimes būt dzimušam par baronu Tunder-ten-Tronku otrā laimes pakāpe ir - būt par jaunavu Kunigundi; trešā - katru dienu viņu redzēt; ceturtā - klausīties skolotāju Panglosu, šo lielāko visas apkārtnes un tātad arī visas pasaules filozofu.

Reiz Kunigunde, pastaigādamās pils tuvumā pa birzīti, ko sauca par parku, krūmos ieraudzīja doktoru Panglosu, kurš pašreiz mācīja eksperimentālo fiziku viņas mātes istabmeitai, ļoti glītai un maigai jauniņai brunetei. Tā kā Kunigundei bija liela tieksme apgūt zinātni, viņa, elpu aizturējusi, vēroja atkārtotos eksperimentus; viņa skaidri redzēja doktora pietiekamo pamatu, sekas un to cēloņus un atgriezās mājās satraukta, domīga, sailgojusies kļūt mācīta un domādama, ka viņa varētu būt pietiekamais pamats jaunajam Kandidam un tas viņai.

Atgriezusies pili, viņa satika Kandidu un nosarka. Arī Kandids nosarka. Viņa to sveicināja aizžņaugtā balsī, un Kandids atbildēja, pats nezinādams, ko runā. Otrā dienā pēc pusdienām, kad visi bija piecēlušies no galda, Kandids un Kunigunde nejauši satikās aiz aizkariem. Kunigundei nokrita lakatiņš. Kandids to pacēla; viņa pavisam nevainīgi saņēma tā roku; viņš pavisam nevainīgi noskūpstīja jaunās meitenes roku, dedzīgi, juteklīgi un apbrīnojami maigi. Viņu lūpas sastapās, acis iekvēlojās, viņu ceļgali drebēja un rokas sāka maldīties. Barons Tunder-ten-Tronks, kuram tajā brīdī gadījās iet gar aizkariem un ieraudzīt šo cēloni un šīs sekas, izdzina Kandidu no pils ar spēcīgiem kājas spērieniem pa dibenu. Kunigunde paģība, un, tikko viņa bija atjēgusies, baronese viņu vēl krietni izpliķēja, un visi šajā visskaistākajā un visjaukākajā pilī bija gauži saīguši.

Otrā nodaļa KAS NOTIKA AR KANDIDU PIE BULGĀRIEM

Izdzīts no zemes paradīzes, Kandids ilgi gāja, pats nezinādams, kurp. Raudādams viņš lāgiem pacēla acis pret debesīm, pa laikam pavērsdams tās pret skaistāko no pilīm, kurā mita visdaiļākā no jaunajām baronesēm. Vakariņas neēdis, viņš nolikās gulēt uz lauka starp divām vagām; sniegs krita lielām pārslām. Otrā rītā, sastindzis no aukstuma, Kandids aizvilkās līdz kaimiņu pilsētai, kas saucās Valdberghof-Trarbkidikdorfa, bez graša pie dvēseles, mirdams no bada un noguruma. Skumīgs viņš apstājās pie krogus durvīm. Divi cilvēki zilās drēbēs pievērsa viņam uzmanību. “Biedri,” viens no viņiem teica, “lūk, kur jauneklis, labi noaudzis un arī vajadzīgā garumā.” Viņi piegāja pie Kandida un ļoti laipni to uzlūdza kopā ar viņiem paēst pusdienas. “Kungi,” Kandids atbildēja aizkustinošā kautrībā, “jūs man parādāt lielu godu, taču man nav, ar ko samaksāt savu daļu.” - “Ak, mans kungs,” viens no zilajiem viņam atbildēja, “ļaudīm ar tādu augumu un tādām spējām kā jums nav jāmaksā: vai tad jūs neesat piecas pēdas un piecas collas garš?” - “Jā, kungi, tāds ir mans augums,” Kandids palocīdamies atbildēja. - “Nu tad sēdieties vien pie galda, cienījamais kungs, un mēs ne tikai jums izmaksāsim pusdienas, bet arī turpmāk nepieļausim, ka tādam cilvēkam kā jūs trūktu naudas; cilvēki taču radīti, lai cits citam palīdzētu.” - “Jums taisnība,” atbildēja Kandids, “to man vienmēr sacījis Panglosa kungs, un tagad esmu pārliecināts, ka pasaulē viss ir tik labi, ka labāk vairs nav iespējams.”

Viņi lūdza, lai Kandids pieņem dažus naudas gabalus. Viņš tos paņēma un gribēja uzrakstīt parādzīmi; taču viņi to nepieļāva un nosēdināja Kandidu pie galda. “Vai tiesa, ka jūs ļoti mīlat...?” - “Jā gan!” atbildēja viņš. “Es ļoti mīlu skaisto Kunigundi.” - “Nē,” viņu pārtrauca viens no runātājiem, “mēs jautājam, vai jūs ļoti mīlat bulgāru karali?” - “It nemaz,” viņš atbildēja, “jo es taču viņu nekad neesmu redzējis.” - “Kā tad tā! Tas ir lieliskākais karalis pasaulē, un vajag iedzert par viņa veselību.” - “Jā, kungi, ar prieku!” Un viņš dzēra. “Un tagad pietiek,” tie viņam sacīja, “tagad jūs esat bulgāru aizstāvis, balsts, sargātājs un varonis, jūsu veiksme ir izlemta un jūsu slava garantēta.” Un tūdaļ viņam uz kājām uzliek važas un to aizved uz pulku: tur viņam liek griezties pa labi, pa kreisi, liek pacelt nūju, nolaist to, tēmēt, šaut, maršēt un dod viņam trīsdesmit sitienus ar spieķi. Otrā dienā viņš uzdevumu izpilda labāk un dabū tikai divdesmit sitienus, trešā - desmit. Biedri viņā noraudzījās kā brīnumā. Kandids vēl joprojām netika gudrs, kā viņš varējis kļūt par varoni. Kādā jaukā pavasara dienā viņam ienāca prātā aiziet pastaigāties un doties, kur vien acis rāda, iedomādamies, ka cilvēkiem, tāpat kā dzīvniekiem, ir privilēģija izmantot kājas pēc saviem ieskatiem. Bet viņš vēl nebija nostaigājis ne divas jūdzes, kad pēkšņi četri citi varoņi, sešas pēdas gari, metas viņam virsū, sasien to un aizved uz cietumu. Stingri ievērojot tiesību normas, viņam jautāja, vai viņš labāk gribot iet trīsdesmit sešas reizes caur ierindu vai arī vēlētos, ka viņam uzreiz galvā iešauj divpadsmit lodes. Lai arī cik skaisti viņš runāja, ka cilvēka griba ir brīva un ka viņš nevēlas ne vienu, ne otru, viņam tomēr nācās izvēlēties, un saskaņā ar to Dieva dāvanu, ko mēdz saukt par brīvību, viņš izšķīrās trīsdesmit sešas reizes iet caur rīkstēm. Viņam izdevās veikt divus šādus gājienus. Pulkā bija divi tūkstoši cilvēku, kas viņam deva četrus tūkstošus sitienu, kuri atsedza viņa muskuļus un muguras nervus no spranda līdz muguras apakšdaļai. Kad gatavojās sākt trešo gājienu, Kandids, nespēdams vairs ilgāk izturēt, lūdza, lai par viņu apžēlojas un sadragā viņam galvu. Tādu žēlastību viņam piešķīra - aizsēja acis un lika mesties ceļos. Šajā brīdī garām jāj bulgāru karalis. Viņš vaicā, kādu noziegumu sodāmais pastrādājis; un, tā kā šis karalis bija ļoti ģeniāls, viņš no visa, ko uzzināja par Kandidu, secināja, ka tas ir jauns metafiziķis, kas visai maz jēdz no šīs pasaules lietām, un apžēloja viņu, izrādīdams tādu augstsirdību, par kuru viņu slavēs visas avīzes visos laikmetos. Prasmīgs dziednieks trīs nedēļu laikā izārstēja Kandidu ar ziedēm, kuru pagatavošanas noslēpumu bija mācījis Dioskorids. Viņam sāka augt jauna āda, un viņš jau varēja staigāt, kad bulgāru karalis sāka karot ar avāru karali.106

Trešā nodala PAR TO, KĀ KANDIDS AIZBĒGA NO BULGĀRIEM UN KAS AR VIŅU NOTIKA

Kas gan var būt skaistāks, rosīgāks, spožāks un saliedētāks nekā abas naidīgās armijas. Taures, svilpes, stabules, bungas, lielgabali veidoja tādu harmoniju, kādas nekad nav bijis pat ellē. Vispirms lielgabali nogāza ap seši tūkstoši cilvēku katrā pusē; pēc tam šauteņu šāvieni attīrīja vislabāko pasauli no deviņiem vai desmit tūkstošiem neliešu, kas bija apgānījuši tās virspusi. Arī durklis bija pietiekams pamats vairāku tūkstošu cilvēku nāvei. Nogalināto kopskaits varēja sniegties līdz trīsdesmit tūkstošiem. Kandids, drebēdams kā jau filozofs, šīs varonīgās apkaušanās laikā slēpās, cik vien spēja.

Beidzot, pa to laiku, kamēr abi karaļi katrs savā nometnē lika dziedāt Te Deumm, Kandids nolēma doties uz kādu citu vietu pārdomāt par cēloņiem un sekām. Kāpdams pār mirušo un mirstošo kaudzēm, viņš nokļuva līdz tuvējam ciemam: tas bija nodedzis līdz pamatiem. Šis bija avāru ciems, ko bulgāri bija nodedzinājuši atbilstoši vispārējo tiesību likumiem. Te sadurstīti sirmgalvji noraudzījās, kā mirst viņu sagraizītās sievas, turēdamas mazos bērniņus pie savām asiņainajām krūtīm; tur meitenes, uzšķērstas pēc tam, kad viņām bija vajadzējis remdēt dažu varoņu dabiskās dziņas, izdvesa pēdējās nopūtas; citas, pussadegušas, lūdzās, lai viņas nogalina. Līdzās nogrieztām rokām un kājām zemi klāja izšķaidītas smadzenes. Kandids, cik vien ātri spēdams, aizskrēja līdz nākamajam ciemam: tas bija piederējis bulgāriem, un avāru varoņi te bija rīkojušies tāpat kā bulgāri pirmajā. Kandids, joprojām kāpdams pāri sakropļotiem locekļiem vai drupu kaudzēm, beidzot nokļuva ārpus kara darbības joslas, nesdams savā somā nedaudz pārtikas rezervju un pastāvīgi kavēdamies domās par Kunigundi. Kad viņš nonāca Holandē, viņa pārtikas krājumi bija izsīkuši; bet, tā kā viņš bija dzirdējis, ka šajā zemē visi ļaudis esot bagāti un visi esot kristīgie, viņš nešaubījās, ka šeit pret viņu izturēsies tikpat labi kā barona pilī līdz tam brīdim, kad viņš no turienes bija izdzīts Kuni-gundes skaisto acu dēļ.

Viņš lūdza žēlastības dāvanas no dažādām ietekmīgām personām, un tās visas viņam atbildēja, ka, ja viņš turpināšot nodarboties ar šādu amatu, tad viņu ievietošot pārmācības namā, lai viņam iemācītu dzīvot. Tad viņš uzrunāja kādu vīru, kurš veselu stundu lielam ļaužu pūlim bija runājis par žēlsirdību. Šis orators, greizi uz viņu paskatījies, sacīja: “No kurienes jūs te esat cēlies, un vai jums ir godīgi nolūki?” - “Nav seku bez cēloņiem,” Kandids pazemīgi atbildēja, “viss atrodas nepieciešamā saistībā, un viss iekārtots tā, kā ir vislabāk. Ir bijis vajadzīgs, lai mani aizdzītu no Kunigundes, lai mani dzītu cauri ierindai un lai es diedelētu maizi, kamēr spēšu pats to nopelnīt; citādi tas nemaz nevarēja būt.” - “Mans draugs,” jautāja sprediķotājs, “vai jūs ticat, ka pāvests ir antikrists?” - “Es neko tādu neesmu dzirdējis,” Kandids atbildēja, “bet, vai nu viņš tāds ir, vai nav, man nav maizes.” - “Tu neesi cienīgs to ēst,” izsaucās pātarnieks, “ej prom, tu neģēli, ej, nožēlojamais, un nerādies vairs manās acis.” Sprediķotāja sieva pabāza galvu pa logu un, pamanījusi cilvēku, kurš vēl šaubās par to, ka pāvests ir antikrists, izgāza viņam uz galvas pilnu podu... Ak Dievs! Cik tālu var aiziet dāmu reliģiskā dedzība!

Kāds cilvēks, kurš nebija kristīts, labsirdīgs anabaptists, vārdā Žaks^108, redzēja, cik cietsirdīgi un zemiski izturas pret vienu no viņa brāļiem, ar dvēseli apveltītu bezspalvainu divkāju būtni. Viņš aizveda to uz savu mājokli, notīrīja, deva tam maizi un alu, iedāvināja viņam divus florīnus un pat gribēja viņam iemācīt strādāt savā Holandes manufaktūrā, kur gatavoja persiešu audumus. Kandids paklanījās viņa priekšā līdz zemei un sacīja: “Skolotājam Panglosam taisnība, ka viss šajā pasaulē ir tā, kā ir vislabāk, jo mani nesalīdzināmi vairāk aizkustinājusi jūsu augstsirdība nekā tā melnajā mētelī tērptā kunga un viņa dzīvesbiedrenes rupjība.” Otrā dienā pastaigādamies viņš satika strutojošiem augoņiem klātu ubagu, blāvām acīm, iegrimušu degunu, greizu muti un melniem zobiem, kas runāja ķērkstošā balsī un mežonīgi klepoja, katru reizi izspļaudams pa zobam.

Ceturtā nodala KĀ KANDIDS SATIKA SAVU KĀDREIZĒJO FILOZOFIJAS SKOLOTĀJU, DOKTORU PANGLOSU, UN KAS NO TĀ IZNĀCA

Kandids, ko līdzcietība bija pārņēmusi vairāk nekā riebums, atbaidošajam kroplim atdeva abus florīnus, kurus bija saņēmis no krietnā anabaptista Žaka. Pretīgais rēgs viņu cieši uzlūkoja, sāka birdināt asaras un metās tam ap kaklu. Kandids pārbijies palēca atpakaļ. “Vai dieniņ!” nelaimīgais uzsauca otram nelaimīgajam, “vai tad tu vairs nepazīsti savu dārgo Panglosu?” - “Ko es dzirdu! Tas esat jūs, dārgo skolotāj? Jūs, tik briesmīgā izskatā! Kāda nelaime jūs piemeklējusi? Kādēļ jūs vairs neatrodaties skaistākajā no pilīm? Kas noticis ar jaunavu Kunigundi, pērli meiteņu vidū, dabas meistardarbu?” - “Man nav spēka parunāt,” sacīja Pangloss. Kandids viņu tūdaļ aizveda uz anabaptista šķūni, kur iedeva tam ieēst nedaudz maizes, un, kad Pangloss bija kaut cik atdabūjis savus spēkus, atkal jautāja: “Nu runājiet taču, kas ir ar Kunigundi?” - “Viņa ir mirusi,” Pangloss atbildēja. Kandids zaudēja samaņu, viņa draugs to atdabūja pie jēgas ar nelāga etiķa palīdzību, kas šķūnī bija nejauši pagadījies. Kandids atvēra acis: “Kunigunde mirusi! Ai, labākā no pasaulēm, kur tu esi? Bet ar kādu slimību viņa nomira? Vai tiešām viņa mirusi tādēļ, ka redzēja, ka viņas tēvs mani izdzen ar spēcīgiem kājas spērieniem pa dibenu?” - “Nē,” atbildēja Pangloss, “bulgāru zaldāti viņai uzšķērda vēderu, kad bija to piesmējuši, cik nu tas bija viņu spēkos. Viņi sadragāja galvu baronam, kad tas gribēja to aizstāvēt; baronesi viņi sagrieza gabalos, un ar manu nabaga audzēkni rīkojās tāpat kā ar viņa māsu. Kas attiecas uz pili, tad no tās nav palicis akmens uz akmens; tur vairs nav nevienas klēts, nevienas aitas, nevienas pīles, neviena koka; bet mūs atrieba: avāri gluži tāpat izdarīja ar kaimiņu muižu, kas piederēja kādam bulgāru dižvīram.”

Klausīdamies šo stāstījumu, Kandids paģība vēlreiz; bet, atžilbis un izsacījis visu, kas bija uz sirds, viņš painteresējās, kāds cēlonis, kādas sekas un kāds pietiekams pamats novedis Panglosu tik nožēlojamā stāvoklī. “Ak vai!” sacīja Pangloss, “tā visa cēlonis ir mīla - mīla, šī cilvēces mierinātāja, pasaules saglabātāja, visu sajūtošo būtņu dvēsele - maigā mīla.” - “Ai!” izsaucās Kandids, “es esmu iepazinis šo mīlu, šo siržu valdnieci, šo mūsu dvēseļu dvēseli, - tā man dāvājusi vienu skūpstu un divdesmit kājas spērienus pa dibenu. Kā gan šis jaukais cēlonis varēja jūsos radīt tik šausmīgas sekas?”

Pangloss atbildēja šādiem vārdiem: “Ak, mans dārgais Kandid! Tu pazini Paketu, mūsu cēlās baroneses skaisto istabmeitu. Viņas skavās es baudīju paradīzes svētlaimi, un tās man sagādājušas arī elles mokas, kuras, kā jūs redzat, mani tagad nobeidz. Viņa bija iemantojusi kaiti un tagad varbūt jau mirusi. Paketa šo dāvanu bija dabūjusi no ļoti mācīta Kordeljeru mūka, kurš to izsekojis līdz pirmavotam. Viņš pats to bija guvis no kādas vecas grāfienes, kura to saņēmusi no kavalērijas kapteiņa; bet tas to saķēris no kādas marķīzes, kura to aizguva no pāža, kurš to saņēmis no jezuīta, kurš vēl pirms iesvētīšanas par mūku to sadabūjis no kāda Kristofora Kolumba ceļabiedra pēcnācēja tiešā līnijā. Kas attiecas uz mani, tad es to vairs nevienam nedāvāšu, jo man drīz jāmirst.” - “Ai,

Panglos!” izsaucās Kandids. “Kāds dīvains ciltskoks! Vai tikai pats velns nav bijis tā sakne?” - “Nebūt nē,” atbildēja dižais cilvēks. “Tā bija nepieciešamība šajā labākajā no pasaulēm, nepieciešama tās sastāvdaļa; jo, ja Kolumbs uz kādas no Amerikas salām nebūtu sadabūjis šo slimību, kura saindē pašu cilvēku rašanās avotu un daudzreiz pat padara neiespējamu radīšanu, un tas ir acīmredzami pretēji dabas mērķiem, tad mums nebūtu ne šokolādes, ne koše-niles^103. Jāpiebilst turklāt, ka līdz šim tikai mūsu kontinentā šī slimība ir tikpat parasta kā teologu strīdi. Turki, indusi, persieši, ķīnieši, siāmieši, japāņi to vēl nepazīst; taču ir pietiekams pamats, lai dažu gadsimtu laikā arī viņi to savukārt iepazītu. Bet pagaidām tā lieliski progresējusi mūsu vidū un it īpaši lielajās armijās, kuras sakomplektētas no cienījamiem, labi audzinātiem algotņiem, kuri izlemj valstu likteņus. Var droši teikt, ka tur, kur trīsdesmit tūkstoši vīru kaujas ierindā cīnās pret citu tikpat lielu karaspēka daļu, tur katrā pusē ir divdesmit tūkstoši sifilītiķu.”

“Tas tiešām apbrīnojami!” noteica Kandids. “Bet jums tomēr vajadzētu ārstēties.” - “Bet kā gan lai es to daru?” atbildēja Pangloss. “Man nav ne graša pie dvēseles, mans draugs, un uz visas zemeslodes nav iespējams nedz sev nolaist asinis, nedz arī taisīt klistīru, ja nav, ar ko samaksāt, vai arī ja nav kāda, kurš maksātu mūsu vietā.” Šie vārdi lika Kandidam izšķirties par noteiktu rīcību. Viņš aizgāja pie žēlsirdīgā anabaptista un metās tam pie kājām. Viņš tik aizkustinoši iztēloja tam sava drauga stāvokli, ka labsirdīgais vīrs tūdaļ piekrita uzņemt doktoru Panglosu savā mājā un ārstēt uz sava rēķina. Pangloss ārstēšanas gaitā zaudēja tikai vienu aci un vienu ausi. Viņš labi rakstīja un lieliski zināja aritmētiku. Anabaptists Zaks pieņēma viņu par savu grāmatvedi. Pēc diviem mēnešiem, kad viņam savās tirdzniecības lietās nācās doties uz Lisabonu, viņš uz kuģa ņēma sev līdzi arī abus filozofus. Pangloss viņam izskaidroja, ka viss šajā pasaulē ir tik labs, ka labāk vairs nemaz nevar būt, tomēr Žaks domāja citādi. “Bez šaubām,” viņš sacīja, “cilvēki kaut kādā ziņā sabojājuši savu dabu; jo viņi par vilkiem nav dzimuši, bet gan kļuvuši. Dievs viņiem nav dāvājis ne divdesmit četru mārciņu lielgabalu, ne durkli, bet viņi izgatavojuši tiklab lielgabalu, kā durkli, lai varētu viens otru iznīcināt. Šajā sakarībā varētu minēt ari bankrotus un tiesas, kas sagrābj bankrotējušā īpašumu, lai atņemtu to kreditoriem.” - “Tas viss ir nepieciešams,” atbildēja vienacainais doktors, “un no atsevišķajām nelaimēm veidojas vispārējā laime; un līdz ar to, jo vairāk notiek atsevišķo nelaimju, jo vispārīgi ir labāk.” Kamēr viņš tā prātoja, debesis satumsa, vēji brāzās no visām pusēm, un kuģis iekļuva briesmīgā aukā pie pašas ieejas Lisabonas ostā.

Piektā nodala VĒTRA, KUĢA BOJĀ IEŠANA, ZEMESTRĪCE. KAS NOTIKA AR DOKTORU PANGLOSU, KANDIDU UN ANABAPTISTU ŽAKU

Daudzus pasažierus kuģa svaidīšanās bija padarījusi pusdzīvus aiz bailēm un nelabuma tā, ka viņiem pat nebija spēka uztraukties par briesmām. Citi klaigāja un skaitīja lūgšanas. Buras saplīsa, masti nolūza, kuģī radās sūce. Kas varēja, tie rīkojās katrs uz savu roku, neviens nekomandēja. Anabaptists, palicis uz klāja, cik spēdams palīdzēja matrožiem novaldīt kuģi; kāds saniknojies matrozis viņam stipri iesita, tā ka viņš nokrita uz klāja; bet sitiens bija tik spēcīgs, ka matrozis pats zaudēja līdzsvaru un nokrita pāri bortam ar galvu uz leju. Viņš iepinās salauzta masta gabala virvēs un palika karājoties virs viļņiem. Labais Žaks metas viņu glābt, palīdz tam rāpties atpakaļ kuģī, bet pārmērīgās piepūles rezultātā pats ieslīd jūrā matroža acu priekšā, un tas ļauj viņam aiziet bojā, pat nepaskatījies uz viņu. Kandids, pieskrējis tuvāk, redz, ka viņa labdaris vēl mirkli parādās virs viļņiem un pēc tam jūra viņu aprij uz visiem laikiem. Kandids grib mesties jūrā, lai to glābtu, bet filozofs Pangloss viņu aptur, pierādīdams, ka ieeja Lisabonas ostā tieši tādēļ radīta, lai anabaptists tur noslīktu. Pa to laiku, kamēr viņš to pierādīja a priori, kuģis sašķēlās divās daļās un visi aizgāja bojā, izņemot Panglosu, Kandidu un to rupjo matrozi, kurš bija noslīcinājis krietno anabaptistu. Šis nelietis laimīgi izpeldēja krastā, un arī Pangloss ar Kandidu izīrās uz dēļa.

Nedaudz atjēgušies no pārdzīvotā, viņi gāja uz Lisabonu. Viņiem bija palicis drusku naudas, un ar tās palīdzību viņi cerēja paglābties no bada, ja nu reiz viņi bija izglābušies no noslīkšanas. Bet, līdzko viņi, apraudādami sava labdara nāvi, iesoļoja pilsētā, tie juta, ka zeme zem viņu kājām sāk drebēt, ieraudzīja, ka jūra mutuļodama izkāpj no krastiem un sadauza ostā noenkurotos kuģus. Uguns un pelnu virpuļi brāžas pa ielām un laukumiem; mājas sabrūk, jumti gāžas uz māju pamatiem, bet pamati sagrūst; trīsdesmit tūkstoši visu vecumu abu dzimumu iedzīvotāju tiek aprakti drupās.110 Matrozis svilpodams un lādēdamies murmina pie sevis: “Te varēs ko nogrābt!” - “Kāds var būt šā notikuma pietiekamais pamats?” vaicā Pangloss. - “Tas ir pasaules gals!” iekliedzās Kandids. Matrozis nepaguris ložņā starp drupām un, riskēdams ar dzīvību, meklē naudu. Viņš to atrod, pievāc, piedzeras un izgulējies nopērk pirmās vieglas uzvedības dāmas labvēlību, kuru viņš saņem drupās starp mirušajiem un mirstošajiem. Pangloss tomēr viņu parāva aiz piedurknes. “Mans draugs,” viņš tam teica, “tas nav labi, jūs novirzāties no universālā prāta, jūs šādai nodarbībai esat izvēlējies neizdevīgu laiku.” - “Ej tu ellē,” tas atbļāva, “es esmu matrozis un turklāt dzimis Batāvijā. Savos četros braucienos uz Japānu esmu četras reizes kājām mīdijis krucifiksu; tu esi atradis īsto, kam uzbāzties ar savu universālo prātu.”

Dažas akmens šķembas bija ievainojušas Kandidu; kādā ieliņā viņš bija notriekts pie zemes un viņu klāja drupas. Viņš sauca Panglosu: “Pagādā man, lūdzams, drusku vīna un eļļas - es mirstu.” - “Šāda zemestrīce nav nekas jauns,” atbildēja Pangloss. “Limas pilsēta Amerikā pagājušajā gadā pieredzēja tādus pašus satricinājumus: tie paši cēloņi - tās pašas sekas. Var domāt, ka pazemē no Lisabonas līdz Limai stiepjas sēra slānis.” - “Tas ļoti var būt,” atbildēja Kandids, “bet Dieva dēļ - drusciņ vīna un eļļas!” - “Kā tad tā - var būt?” atcirta filozofs. “Es uzskatu, ka tas ir droši pierādīts.”111 Kandids zaudēja samaņu, un Pangloss viņam atnesa mazliet ūdens no tuvējās strūklakas.

Nākamajā dienā, sameklējuši kaut cik pārtikas starp drupām, viņi drusku iestiprinājās. Pēc tam kopā ar citiem viņi sāka sniegt palīdzību tiem iedzīvotājiem, kuri zem drupām vēl bija palikuši dzīvi. Daži, kuriem tie bija palīdzējuši, pabaroja viņus, kā nu tas šādos apstākļos bija iespējams. Patiesi, maltīte bija bēdīga un tās dalībnieki slacīja savu maizi asarām; taču Pangloss viņus mierināja, pārliecinādams, ka citādi nemaz nebūtu varējis notikt. “Tādēļ,” viņš sacīja, “ka viss, kas šeit notika, ir vislabākais, kas vien varēja gadīties, jo, ja Lisabonā ir vulkāns, tad tas nevarēja atrasties citur; tādēļ, ka ir neiespējami, ka lietas neatrastos tur, kur tās ir tā, kā ir vislabāk.” Kāds melni ģērbies vīrelis, kurš bija tuvs inkvizīcijai un bija netālu apsēdies, viņam laipni piebilda: “Cienījamais kungs, kā redzams, netic iedzimtajam grēkam; jo, ja jau viss ir tik labi, cik vien iespējams, tad nav nedz grēkos krišanas, nedz arī soda.”112

- “Pazemīgi lūdzu jūsu ekselences piedošanu,” atbildēja Pangloss jau laipnākā tonī. “Cilvēka grēkos krišanai un lāstam neizbēgami vajadzēja nākt šajā vislabākajā no pasaulēm.” - “Tātad jūs neticat gribas brīvībai?” jautāja inkvizīcijai tuvu stāvošais cilvēks.

- “Piedodiet,” sacīja Pangloss, “brīvība ir savienojama ar absolūtu nepieciešamību, jo bija nepieciešams, lai mēs būtu brīvi, ja determinētā griba...”113 Pangloss vēl atradās teikuma vidū, kad melnais cilvēks ar galvu deva zīmi savam kalpam, kurš tam pildīja trauku ar Oporto jeb Portvīnu.

Sestā nodala PAR TO, KĀ SARĪKOJA JAUKU AUTODAFĒ^111, LAI TURPMĀK NEPIEĻAUTU ZEMESTRĪCES, UN KĀ KANDIDU PĒRA

Pēc zemestrīces, kas bija sagrāvusi trīs ceturtdaļas Lisabonas, šās zemes gudrie nebija atraduši nevienu iedarbīgāku līdzekli pilsētas pilnīgas izpostīšanas novēršanai, kā sarīkot tautai skaisto autodafē izrādi. Koimbras Universitātē nosprieda, ka dažu cilvēku sadedzināšana uz lēnas uguns ar lielām ceremonijām ir piemērotākais zemestrīces apturēšanas līdzeklis. Tādēļ tika saķerts kāds biskajietis, kurš bija pieķerts noziegumā, ka viņš apprecējis savu krustmāti, divi portugāļi, kuri, cāli ēzdami, bija tam izgriezuši taukus.115 Tūlīt pēc maltītes aizturēja doktoru Panglosu un viņa skolnieku Kandidu: pirmo tādēļ, ka viņš bija runājis, bet otru par to, ka tas ar piekrītošu izskatu viņā klausījies. Viņus abus aizveda un ieslēdza katru atsevišķi ļoti vēsās telpās, kur saule viņus ne reizi netraucēja. Pēc astoņām dienām viņiem uzģērba sanbenito^116 un izrotāja viņu galvas ar papīra mitrām. Kandida mitra un sanbenito bija apgleznoti ar liesmām, kuru mēles tiecās uz leju, un velniem nebija ne astu, ne nagu; bet Panglosa velni bija apgādāti ar astēm un nagiem, un liesmu mēles šāvās taisni uz augšu. Šādi ģērbti, viņi svinīgā procesijā virzījās cauri pilsētai un pēc tam noklausījās ļoti izjustu sprediķi, ko pavadīja laba ragu mūzika. Dziesmu dziedāšanas laikā to ritmā pēra Kandidu, bet biskajieti un viņa divus biedrus, kuri nebija vēlējušies ēst taukus, sadedzināja. Panglosu atšķirībā no pieņemtā paraduma pakāra. Bet dienas nogalē atkal bija briesmīgs zemestrīces grūdiens.

Pārbiedēts, apjucis, izmisis, viss asiņodams, sāpēs drebēdams, Kandids sev jautāja: “Ja šī pasaule tiešām ir labākā no visām iespējamām pasaulēm, kādas gan tad ir citas? Lai nu mani būtu pēruši: tas man gadījās arī pie bulgāriem; bet mans dārgais Pangloss, dižākais no visiem filozofiem! Vai tiešām vajadzēja, lai es redzu, kā tevi pakar, turklāt nezinot, kādēļ? Ak, mans dārgais anabaptist! Labākais no cilvēkiem! Vai tiešām bija nepieciešami vajadzīgs, lai tu noslīktu ostas priekšā? Ak, Kunigundes jaunkundze! Pērle meiteņu vidū! Vai tiešām bija nepieciešami vajadzīgs, lai tevi uzšķērstu?”

Kad viņš, zemē nokritis, raustījās sāpēs, saņēmis pamācošu sprediķi, pērienu, grēku piedošanu un svētību, viņam līdzās nostājās kāda vecene un sacīja: “Saņemies, mans dēls, un seko man.”

Septītā nodaļa KĀ VECENE RŪPĒJĀS PAR KANDIDU, UN KĀ VIŅŠ ATRADA TO, KURU MĪLĒJA

Lai gan šie vārdi Kandidu neko daudz neuzmundrināja, viņš tomēr sekoja vecenei, kas to aizveda uz kādu pussagruvušu mājeli. Tur viņa tam iedeva podiņu ziedes, ar ko ieberzēties, atnesa ēdienu un dzērienu un noguldināja mazā, diezgan tīrā gultā. Gultai blakus bija nolikts jauns apģērbs. “Ēd, dzer un guli,” viņa sacīja, “lai tev palīdz Atohas Dievmāte, svētais Padujas Antonijs un svētais Kompostelas Jēkabs. Rīt es atkal atnākšu.” Visa redzētā un izjustā pārsteigts, bet vēl vairāk vecenes labsirdības aizkustināts, Kandids gribēja viņai noskūpstīt roku. “Nē, ne jau mana roka jāskūpsta,” atteica vecā, “rīt es te atkal būšu, bet tagad krietni saberzies ar smēri, ēd un guli.”

Par spīti visām nelaimēm, Kandidam pietika spēka, lai ēstu un gulētu. Otrā dienā vecā viņam atnesa brokastis, apskatīja muguru un ierīvēja to ar citu ziedi, pēc tam atnesa viņam pusdienas un vakarā vakariņas. Tāpat viņa rīkojās nākamajā dienā. “Kas tu tāda esi?” viņai allaž vaicāja Kandids. “Kas tev iedvesis tik daudz labestības, un kā es varētu pateikties?” Labā sieviete nekad neatbildēja ne vārda, bet, atgriezusies vakarā, šoreiz neatnesusi vakariņas sacīja: “Tagad seko man, bet nerunā ne vārda.” Viņa to paņēma zem rokas un veda ārā no pilsētas. Nogājuši ap ceturtdaļjūdzes, viņi nonāca pie savrup uzceltas mājiņas, kam apkārt bija dārzs un kanāli. Vecene pieklauvēja pie durvīm, tās tūdaļ atvērās, un viņi abi iegāja pa slepenām trepēm skaistā istabā ar zeltītām sienām. Vecene nosēdināja Kandidu uz turku dīvāna un pati izgāja, durvis aizvērdama aiz sevis. Kandidam šķita, ka viņš to visu redz sapnī. Visa viņa pagājusī dzīve tam kādreiz bija likusies kā mokošs sapnis, bet šajā brīdī tas bija patīkams.

Vecene drīz atgriezās. Viņai uz rokas balstījās trīsoša aizplīvurojusies majestātiska izskata sieviete mirdzošiem dārgakmeņiem rotātā tērpā. “Atsedz viņas plīvuru,” vecene sacīja Kandidam. Jaunais cilvēks piegāja tuvāk un ar biklu roku pacēla plīvuru. Tas bija neiespējami, neticami! Viņam likās, ka redz Kunigundi.Viņš tiešām to redzēja; tā bija viņa. Viņa spēki bija galā, un viņš, nespēdams izdvest ne vārda, nokrita pie tās kājām. Ari Kunigunde atslīga uz dīvāna. Vecene viņus aprasināja ar tualetes spirtu; viņi atjēdzās un sāka kaut ko runāt. Sākumā tie bija saraustīti vārdi, jautājumi un atbildes, kas mijās ar nopūtām, elsām, izsaucieniem. Vecene viņiem ieteica mazāk trokšņot un tad atstāja viņus vienus.

“Un tā tiešām esi tu?” Kandids izdvesa. “Tu esi dzīva! Es tevi atrodu Portugālē! Tātad tu neesi piesmieta? Tātad tev nav uzšķērduši vēderu, kā man apgalvoja filozofs Pangloss?” - “Tas viss tā bija,” atbildēja daiļā Kunigunde, “bet šo iemeslu dēļ var arī nenomirt.” - “Bet vai tiesa, ka tavs tēvs un māte ir nogalināti?” jautāja Kandids. - “Ak vai, tas tiešām ir taisnība,” atbildēja Kunigunde un sāka raudāt. - “Bet tavs brālis?” - “Ari viņš nonāvēts.” - “Bet kā tad tu nokļuvi Portugālē? Un kā uzzināji, ka es esmu šeit, un kādā brīnumainā veidā tev izdevās mani ievest šajā mājā?” - “Es tev to visu izstāstīšu,” atteica Kunigunde, “bet vispirms pastāsti, kas notika ar tevi pēc nevainīgā skūpsta, ko tu man sniedzi, un pēc tiem kāju spērieniem, ko saņēmi pēc tā.”

Un, lai gan viņš bija samulsis, Kandids godbijīgi paklausīja. Kaut gan viņa balss joprojām bija klusa un dreboša, kaut arī mugura vēl nebija mitējusies sāpēt, viņš pilnīgi vaļsirdīgi tai izstāstīja, ko bija piedzīvojis kopš viņu šķiršanās brīža. Kunigunde pacēla acis pret debesīm un rūgti raudāja, klausīdamās stāstu par labā anabaptista un Panglosa nāvi, bet pēc tam Kandidam, kurš nenolaida no viņas acu un nepalaida garām neviena vārda, par sevi pastāstīja sekojošo.

Astotā nodaļa KUNIGUNDES STĀSTS

“Es mierīgi gulēju savā gultā un biju dziļi aizmigusi, kad debesīm labpatika iesūtīt bulgārus mūsu skaistajā Tunder-ten-Tronka pilī. Tie nonāvēja manu tēvu un brāli un manu māti sacirta gabalos. Kāds milzīgs, sešas pēdas garš bulgārs, redzēdams, ka visa

pieredzētā rezultātā es zaudēju samaņu, metās man virsū, lai piesmietu. Tas lika man atjēgties, es kliedzu, spārdījos, kodu, skrāpēju, gribēju izplēst viņam acis, nemaz nezinādama, ka viss notiekošais bija visparastākā parādība kara laikā. Varmāka, manas pretošanās saniknots, iedūra man ar nazi kreisajos sānos, kur vēl šodien redzama rēta.” - “Ak vai! Ceru, ka redzēšu šo rētu,” Kandids naivi piebilda. - “Redzēsi,” atbildēja Kunigunde, “taču es turpināšu.” - “Turpini,” noteica Kandids. - “Šajā brīdī,” Kunigunde atsāka savu stāstu, “istabā ieskrēja kāds bulgāru kapteinis. Tas ieraudzīja mani vienās asinīs un kareivi, kurš nemaz nelikās traucēties viņa ierašanās dēļ. Kapteinis, pārskaities par tādu cieņas trūkumu pret viņa personu, kādu izrādīja šis varmāka, to uz manis nogalināja. Tad viņš lika pārsiet manus ievainojumus un paņēma mani līdzi uz savu dzīvokli kā karagūstekni. Man bija jāmazgā viņa nedaudzie krekli un jāvāra ēst. Viņš atzina, ka es esot ļoti skaista, un ari es nevaru noliegt, ka viņš bija labi noaudzis un tam bija gaiša un maiga āda; tiesa, viņam trūka asprātības un filozofijā viņš bija vājš; bija skaidri jūtams, ka viņu nebija audzinājis doktors Pan-gloss. Kad trīs mēnešu laikā viņš bija notriecis visu savu naudu un es viņam biju jau apnikusi, viņš mani pārdeva kādam ebrejam Izašaram, kuram ir tirdznieciski darījumi Holandē un Portugālē un kurš kaislīgi mīl sievietes. Šis ebrejs ir manī ļoti ieķēries, taču viņam nav pamata svinēt uzvaru. Viņa uzmācībām esmu pretojusies daudz veiksmīgāk nekā bulgāru zaldāta varmācībai, paturēdama prātā, ka, ja krietnu sievieti arī iespējams izvarot, viņas tikums līdz ar to kļūst vēl jo stingrāks. Ebrejs, lai mani pieradinātu, ievietoja mani šajā namā, ko tu redzi. Līdz šim biju domājusi, ka nekas pasaulē nevar būt skaistāks par Tunder-tcn-Tronkas pili, bet te nu redzu, ka esmu maldījusies. Reiz mesas laikā mani pamanīja liel-inkvizitors. Viņš ilgi un cieši manī noskatījās un pēc tam lika man pasacīt, ka viņam ar mani jārunā kādā slepenā lietā. Mani aizveda uz viņa pili. Es viņam darīju zināmu, pie kādas kārtas piederu; to uzzinājis, viņš sāka dedzīgi man pārmest, cik ļoti zem manas kārtas goda esot piederēt izradītam, un pēc tam, atsaucis Izašaru, prasīja, lai tas mani atdod viņam. Izašars, kurš ir galma baņķieris un vispār ietekmīgs cilvēks, negribēja kaut ko tādu ne dzirdēt.

Inkvizitors draudēja viņam ar autodafē. Beidzot mans ebrejs tomēr bija iebiedēts un noslēdza ar viņu tādu darījumu, ka māja un es esam viņu abu rīcībā. Ebrejam tika pirmdienas, trešdienas un sestdienas, bet inkvizitoram - pārējās nedēļas dienas. Nu jau sešus mēnešus šis nolīgums ir spēkā. Nav iztikuši arī bez ķildām. Tā, piemēram, pastāv strīds, vai nakts no sestdienas uz svētdienu pieder Vecajai vai Jaunajai Derībai. Līdz šim esmu spējusi pretoties viņiem abiem, un tieši tādēļ, kā man šķiet, viņi abi vēl joprojām ir manī iemīlējušies. Galu galā inkvizitors, lai novērstu zemestrīces briesmas un pie viena pabaidītu Izašaru, izdomāja sarīkot svinīgu autodafē un pagodināja mani ar ielūgumu uz šiem svētkiem. Mani nosēdināja ļoti labā vietā. Laikā starp dievkalpojumu un notiesāto dedzināšanu dāmām atnesa atspirdzinošus dzērienus. Taisnību sakot, mani pārņēma šausmas, redzot, kā dedzina abus ebrejus un nabaga biskajieti, kurš bija apprecējis savu krustmāti; bet varat iedomāties, kāds bija mans pārsteigums, manas izbailes un manas bēdas, kad es starp notiesātajiem ieraudzīju sanbenito apģērbā un ķecera mitru galvā siluetu, kurš līdzinājās Panglosam! Es apjukumā sāku berzēt acis, skatījos, cik vērīgi vien iespējams, taču redzēju vienīgi to, ka viņu pakar manu acu priekšā. Es zaudēju samaņu, bet, tiklīdz biju atjēgusies, ieraudzīju tevi, izģērbtu gluži kailu. Tas bija šausmu, nomāktības, sāpju un izmisuma kalngals. Pēc labākās sirdsapziņas varu sacīt, ka tava āda ir vēl baltāka un maigāka, nekā bija manam bulgāru kapteinim, un tādēļ jūtas, kas mani žņaudza un plosīja, kļuva vēl jo stiprākas. Es iekliedzos, es gribēju saukt: “Rimstieties, barbari!” Bet balss man iestrēga kaklā un mana kliegšana neko nebūtu grozījusi. Kamēr tevi pēra, es visu laiku domāju, kā gan mīlīgais Kandids un gudrais Pangloss nokļuvuši Lisabonā: viens, lai dabūtu simts pātagas cirtienus, bet otrs, lai tiktu pakārts saskaņā ar rīkojumu, ko izdevis lielinkvizitors, kurš mani neprātīgi mīl? Gribot negribot sāku prātot, ka Pangloss taču mani nežēlīgi piekrāpis, iegalvodams, ka pasaulē viss ir tā, kā ir vislabāk. Apjukusi, izmisusi, brīžam satraukta līdz neprātam un nākamajā mirklī pilnīgi nevarīga, es nespēju atgainīt pagātnes ainas, kas atkal un atkal no jauna uzpeldēja manā atmiņā: mana tēva, mātes un brāļa nonāvēšana, nelietīgā zaldāta varmācība, nazis, ar kuru viņš mani sadūra, mana verdzība, mans ķēkšas amats, mans bulgāru kapteinis, pretīgais Izašars, nežēlīgais inkvi-zitors, pakārtais Pangloss, skaļā “Miserere” mūzika, kuras pavadījumā tevi pēra, bet it īpaši skūpsts, ko tev sniedzu aiz aizkariem dienā, kad redzējāmies pēdējo reizi. Tomēr es slavēju Dievu par to, ka viņš pēc tik daudziem pārbaudījumiem tevi atkal atvedis pie manis. Es tūdaļ pavēlēju savai vecajai kalponei par tevi rūpēties un atvest šurp, kad tas būs iespējams. Šo uzdevumu viņa labi veikusi; man ir neizsakāms prieks tevi atkal redzēt, tevi dzirdēt un ar tevi sarunāties. Bet tu droši vien esi stipri izbadējies, arī es esmu izsalkusi. Tādēļ vispirms paēdīsim vakariņas.”

Viņi abi sēdās pie galda, bet pēc vakariņām novietojās uz skaistā turku dīvāna, par kuru jau bija minēts; viņi tur atradās, kad pēkšņi ieradās viens no mājas saimniekiem, dons Izašars. Bija sestdiena, un tādēļ viņš saskaņā ar nolīgumu bija nācis apliecināt savas maigās jūtas.

Devītā nodaļa PAR TO, KAS NOTIKA AR KUNIGUNDI, KANDIDU, LIELINKVIZITORU UN EBREJU

Izašars bija visniknākais ebrejs, kāds vien bijis kopš Bābeles gūsta laikiem. “Ko?” viņš skaļi iesaucās, “vai tev, Galilejas kuņa^117, ar lielinkvizitoru un mani vēl nepietiek? Vai man vajadzēs tevī dalīties arī vēl ar šito ķēmu?” To teikdams, viņš izrāva garu dunci, kas viņam vienmēr bija klāt, neiedomādamies, ka viņa pretinieks arī varētu būt apbruņots, un nikni metās Kandidam virsū. Taču lādzīgajam vestfālietim vecene kopā ar apģērbu bija atnesusi arī skaistu zobenu, un, to izrāvis, viņš, neraugoties uz savu lēnīgo raksturu, rīkojās tik veikli, ka jau nākamajā acumirklī ebrejs nokrita beigts uz grīdas pie skaistās Kunigundes kājām. “Svētā Jaunava,” iekliedzās Kunigunde, “ko lai mēs tagad darām?... Manā istabā nonāvēts cilvēks! Ja nu uznāk policija - mēs esam pazuduši!” - “Ja Pangloss nebūtu pakārts,” nomurmināja Kandids, “viņš kā dižens filozofs droši vien šajā nepatīkamajā situācijā būtu mums devis labu padomu. Bet, tā kā viņa nav, apspriedīsimies kaut ar veceni.” Vecā tiešām bija gudra sieviete, bet, tiklīdz viņa sāka izteikt savas domas par notikušo, pēkšņi atvērās citas durvis. Bija stunda pēc pusnakts, un svētdiena, kas ap šo laiku sākās, jau piederēja lielinkvizitoram. Viņš ienāk un ierauga pērto Kandidu ar zobenu rokā, pārbiedēto Kunigundi, veceni, kas dod padomus, un, beidzot, vēl uz grīdas nokritušo mironi.

Šajā izšķirošajā mirklī Kandida galvā šaudījās dažādas domas, un, lūk, kā viņš sprieda: “Ja šis svētais vīrs sauks pēc palīdzības, viņš mani katrā ziņā liks sadedzināt, tas pats var gadīties Kuni-gundei; viņš mani bija licis nežēlīgi pērt, un turklāt viņš ir mans sāncensis; es jau nupat esmu nogalinājis, tādēļ te nav ko šaubīties.” Šis domu gājiens bija ašs un precīzs, un, neļāvis inkvizitoram attapties, Kandids viņu ātri nodūra un nosvieda pie zemes ebrejam līdzās. “Vēl viens!” iekliedzās Kunigunde. “Mums vairs nav glābiņa. Mūs izslēgs no baznīcas! Mūsu pēdējā stundiņa tuvojas! Un kā varēja notikt, ka tu tāds kluss un lēnīgs divu minūšu laikā nonāvēji gan ebreju, gan prelātu?” - “Mana daiļā,” atbildēja Kandids. “Ja kāds ir iemīlējies, greizsirdīgs un piedevām vēl inkvizīcijas izpērts, tad viņš pats sevi vairs nepazīst.”

Tad ierunājās vecene un teica:

“Mums stallī ir trīs Andalūzijas zirgi, segli un iemaukti arī ir kārtībā. Lai drosmīgais Kandids tos tūdaļ apseglo, jūs, kundze, paņemiet zelta naudu un dārgakmeņus, un aši kāpsim zirgos. Es gan varu sēdēt tikai uz vienas ciskas, taču dosimies uz Kadisu; iestājies pats labākais laiks, un ceļojums nakts vēsumā sniedz lielu baudu.”118

Kandids žigli apsegloja zirgus, un pēc tam viņi noauļoja trīsdesmit jūdzes vienā laidienā. Drīz pēc viņu aizceļošanas namā ieradās svētās Hermandades kalpi. Inkvizitoru apglabāja skaistā baznīcā, bet Izašaru izmeta atkritumu izgāztuvē.

Kandids, Kunigunde un vecene bija paspējuši sasniegt nelielu pilsētiņu, vārdā Avasena, kura atrodas Sjerramorēnas kalnos, un tur viņiem krodziņā bija šāda saruna.

Desmitā nodaļa KĀDAS LIKSTAS PIEMEKLĒJA KANDIDU, KUNIGUNDI UN VECENI CEĻĀ UZ KADISU, UN KĀ VIŅI TĀLĀK DEVĀS AR KUĢI

“Kas nozadzis manu naudu un dārgakmeņus?” raudādama izsaucās Kunigunde. “No kā lai mēs tagad dzīvojam, ko lai iesākam? Kur lai atrod inkvizitorus un ebrejus, kas man atkal dotu tikpat daudz.” - “Ak vai,” atbildēja vecene, “man ir aizdomas uz kādu cienījamu kordeljeru mūku, kurš vakar Badahosā gulēja tajā pašā viesnīcā, kur mēs. Protams, lai Dievs mani pasargā no pārsteidzīga sprieduma, bet viņš divas reizes ienāca mūsu istabā un aizceļoja daudz agrāk par mums.” - “Ak,” sacīja Kandids, “labais Pangloss, protams, man daudzkārt pierādīja, ka zemes mantām vajagot piederēt visiem ļaudīm un ka ikvienam ir līdzīgas tiesības, bet es domāju, ka tieši šī likuma dēļ kordeļjeram būtu vajadzējis mums kaut cik atstāt, lai mēs varētu turpināt ceļojumu. Vai tev pilnīgi nekas vairs nav palicis, daiļā Kunigunde?” - “Neviena maravedisa,” viņa atbildēja. - “Ko lai mēs darām?” Kandids prātoja. - “Pārdosim vienu no mūsu zirgiem,” atteica vecene. “Es sēdīšos zirgā aiz jaunkundzes, un, kaut gan es varu sēdēt tikai uz viena gurna, tā mēs tomēr nokļūsim Kadisā.”

Tajā pašā viesnīcā bija apmeties arī kāds benediktiešu priors; un viņš no tiem par lētu cenu zirgu nopirka. Kandids, Kunigunde un vecene izjāja caur Lusenu, Hillu, Lebriksu un beidzot sasniedza Kadisu. Tajā laikā Kadisā kārtoja floti un vāca karaspēku, lai pārmācītu cienījamos Paragvajas jezuītus,119 kurus apvainoja par to, ka viņi vienu no savām ordām San-Sakramento tuvumā esot sadumpojuši pret viņas majestātēm Spānijas un Portugāles karaļiem. Kandids, kurš bija dienējis bulgāru karaspēkā, mazās armijas ģenerāļa priekšā izpildīja vingrinājumus tik skaisti, ātri, prasmīgi, stalti un izveicīgi, ka viņu uzreiz iecēla par kājnieku rotas komandieri. Un, lūk, viņš jau ir kapteinis; viņš tūdaļ sēdās kuģi kopā ar Kunigundes jaunkundzi, veceni, diviem sulaiņiem un diviem Anda-lūzijas zirgiem, kuri bija piederējuši Portugāles lielinkvizitoram. Brauciena laikā viņi daudz prātoja par nabaga Panglosa filozofiju.

“Mēs tagad braucam uz citu pasauli,” sacīja Kandids, “tajā jau nu tiešām viss būs labi. Jo par to, kas notiek Vecajā Pasaulē tiklab fiziski, kā tikumiski, bieži nākas rūgti raudāt.” - “Es tevi mīlu no visas sirds,” atbildēja Kunigunde, “bet mana dvēsele pēc visa redzētā un pārdzīvotā vēl ir pārāk satraukta.” - “Gan viss būs labi,” turpināja Kandids, “pat jūra šajā Jaunajā Pasaulē ir daudz viesmīlīgāka pret mums nekā Eiropas jūras. Tā ir mierīgāka, un vēji ir patstāvīgāki; esmu pilnīgi drošs, ka Jaunā Pasaule ir pati labākā no pasaulēm.” - “Lai nu Dievs dod, ka tā būtu,” sacīja Kunigunde, “bet es esmu bijusi tik nelaimīga Vecajā, ka manā sirdī vairs gandrīz nav vietas nekādai cerībai.” - “Jūs sūrojaties?” sacīja vecene. “Tātad jums nav nācies piedzīvot tādas nelaimes kā man.” To iz-dzirdusi, Kunigunde gandrīz sāka smieties, tik jocīga viņai likās vecās sievietes pretenzija izlikties vēl nelaimīgākai nekā viņa pati. “Ja tevi, mana mīļā,” sacīja Kunigunde, “nav piesmējuši vismaz divi bulgāri, ja neesi divreiz dabūjusi naža dūrienu vēderā, divas reizes redzējusi, ka izposta pili, kurā tiek nonāvētas divas tavas mātes, divi tēvi un divi brāļi, redzējusi, ka inkvizīcijā per tavus divus mīļākos, tad gan neredzu, ka nelaimju ziņā tu varētu būt par mani pārāka. Pievieno vēl to, ka es, dzimusi baronese, kam ir septiņdesmit divas paaudzes zināmu senču, esmu bijusi spiesta būt par ķēkšu.” - “Jūs, jaunkundz,” atbildēja vecene, “nezināt, kas es esmu dzimusi, bet, ja es jums būtu parādījusi savu pakaļpusi, tad jūs tā nerunātu un mainītu savu viedokli.”

Vecenes piebilde ārkārtīgi uzkurināja Kandida un Kunigundes ziņkārību. To redzēdama, vecene turpināja šādos vārdos.

Vienpadsmitā nodala VECENES STĀSTS

“Ne jau vienmēr man bijušas tādas sasarkušas nespodras acis, ne vienmēr mans deguns sniedzies līdz zodam, un ne vienmēr esmu bijusi kalpone. Esmu pāvesta Urbānā X un princeses Palestrinas meita.[7] Līdz četrpadsmit gadu vecumam esmu augusi tādā pilī, salīdzinājumā ar kuru visas jūsu vācu baronu pilis nederētu pat par zirgu staļļiem. Katra mana kleita maksāja vairāk nekā visa jūsu Vestfāles greznība. Es augu skaistuma, labvēlības un talantu apņemta, prieka, cieņas un cerību vidē. Es jau sāku rosināt mīlas jūtas; man veidojās krūtis; un kādas krūtis! Baltas, stingras un pēc formas kā Mediči Venerai; un kādas acis! Kādas skropstas! Kādas melnas uzacis! Kādas liesmas gailēja manos skatos, nomākdamas zvaigžņu mirdzumu, kā man apgalvoja galma dzejnieki. Sievietes, kuras mani apģērba un noģērba, krita ekstāzē, aplūkodamas mani no priekšpuses un mugurpuses, un visi vīrieši būtu vēlējušies atrasties viņu vietā.

Es biju saderināta ar Masa Kararas princi. Kas tas bija par princi! Tikpat skaists kā es, maiguma un līksmes pārpilns, dzirkstošu prātu un neprātīgi manī iemīlējies. Es viņu mīlēju tā, kā var tikai pirmajā mīlā: ar aizgrābtību, kā dievišķu būtni! Tuvojās mūsu kāzas. Sākās nepārtrauktas svinības neaprakstāmā greznībā; cits citam sekoja svētki, zirgu skriešanās sacīkstes, operu uzvedumi. Visā Itālijā rakstīja man veltītus sonetus, un to vidū nebija neviena neglīta. Mans augstākās laimes mirklis jau šķitās ar roku sasniedzams, kad pēkšņi... kāda vecāka marķīze, mana prinča līdzšinējā mīļākā, ielūdza viņu pie sevis uz tasi šokolādes. Divas stundas vēlāk viņš nomira briesmīgās mokās. Bet tas viss vēl bija tikai sākums. Mana māte izmisumā, kaut arī, protams, daudz mazāk satriekta nekā es, vēlējās uz laiku pamest šo nelaimīgo vietu. Viņai Gaetas tuvumā bija skaistas muižas, un uz turieni mēs arī devāmies galerā, kas bija apzeltīta ne mazāk kā Romas Pētera baznīcas altāris. Jūrā mums sāka dzīties pakaļ jūras laupītājs no Salē^120, panāca un saķērās ar mūsu galeru abordāžā. Mūsu miesassargi aizstāvējās, kā īstiem pāvesta kareivjiem klājas: viņi visi nometās ceļos, nometa ieročus un lūdza korsāram grēku piedošanu in cu'ticulo mortis.121

Tūdaļ viņus visus izģērba kailus kā pērtiķus, manu māti arī, mūsu galma meitenes arī un mani arī. Tiešām apbrīnas cienīga ir tā izveicība, ar kādu jūras laupītāju kungi izģērbj cilvēkus. Taču vēl vairāk mani pārsteidza tas, ka viņi mums iebāza pirkstu tajā vietā, kur mēs, sievietes, dažkārt ievadām tikai klistīra caurulīti. Šī ceremonija man likās ļoti dīvaina; lūk, kā par visu brīnās tie, kas nekad nav bijuši ārzemēs. Drīz es sapratu, ka tā rīkojas, lai uzzinātu, vai mēs tur neesam noslēpušas briljantus; tas ir paradums, kas kopš neatminamiem laikiem izplatīts visās civilizētajās tautās, kuras brauc jūrā. Vēlāk uzzināju, ka garīdznieki, Maltas ordeņa bruņinieki, allaž tā rīkojas, kad saņem gūstā turkus un turcietes. Tā ir starptautiska tiesību norma, ko neviens nepamet novārtā.

Man nav jums jāstāsta, cik jautri ir jaunai princesei, ja to kopā ar māti ved par verdzeni uz Maroku. Varat paši iedomāties, kas mums uz šī korsāru kuģa bija jāizcieš. Mana māte vēl bija ļoti skaista, mūsu galma meitenēm un ari mūsu kalponēm bija tik daudz pievilcības, kādu nevar atrast visā Āfrikā. Kas attiecas uz mani, tad es biju pati daile un grācija, un turklāt es biju jaunava. Tiesa, ilgi es tāda nepaliku; ziediņu, kas bija paredzēts skaistajam Masa Kararas princim, noplūca korsāru kuģa kapteinis. Tas bija pretīgs nēģeris, kurš turklāt izturējās tā, it kā būtu man izrādījis lielu godu. Katrā ziņā mana māte, Palestrinas princese, un arī es bijām ļoti stipras, ka spējām izturēt visu, ko mums nācās panest, pirms nonācām Marokā. Bet būs jau diezgan par to, tās ir tik parastas lietas, ka nav vērts par tām daudz runāt.

Kad ieradāmies Marokā, tur straumēm plūda asinis. Katram no valdnieka Mulej-Ismaila piecdesmit dēliem bija sava piekritēju grupa: un tā rezultātā izcēlās piecdesmit pilsoņu kari, kuros cīnījās melnie pret melnajiem, melnie pret brūnajiem, brūnie pret brūnajiem un mulati pret mulatiem. Tā bija mežonīga apkaušanās visas valsts mērogā.

Nebijām vēl lāgā izkāpuši krastā, kad bars nēģeru, kuri piederēja pie frakcijas, kas naidojās ar to, pie kuras piederēja mūsu kapteinis, uzbruka viņam, lai atņemtu laupījumu. Pēc dārgakmeņiem un zelta dārgākais īpašums bijām mēs. Man nācās kļūt par liecinieci tādai cīņai, kādu jūs savā Eiropas klimatā nekad neredzēsiet. Ziemeļu tautām nav pietiekami karstas asinis. Viņās nav tās līdz trakumam sakāpinātās kāres pēc sievietēm, kas Āfrikā ir tik parasta. Varētu domāt, ka jūsu, eiropiešu, dzīslās rit nevis asinis, bet piens, turpretī Atlasa kalnu un viņiem blakus esošo zemju iedzīvotāju dzīslas pilda sērskābe un uguns! Lai zinātu, kam mēs tiksim, viņi cīnījās ar lauvu, ar tīģeru un čūsku niknumu. Kāds maurs saķēra manu māti aiz labās rokas, mūsu kapteiņa palīgs aiz kreisās, kāds mauru kareivis rāva viņu aiz vienas kājas, mūsu kuģa matrozis aiz otras. Katru no mūsu meitenēm šādā veidā vienlaikus rāva un raustīja četri kareivji. Mans kapteinis mani paslēpa sev aiz muguras un ar milzīgu līku turku zobenu nogalināja ikvienu, kas vien iedrošinājās tuvoties. Galu galā es redzēju, ka šie briesmoņi, cīnīdamies par to, kam piederēs sagūstītās sievietes, saplosīja, sacirta un nobendēja visas mūsu itālietes un arī manu māti. Gūstekņi, mani ceļabiedri, viņu sagūstītāji, kareivji, matroži, nēģeri, brūnie, baltie, mulati un beidzot arī mans kapteinis - visi bija nogalināti, un es paliku pusdzīva uz kādas no mirušo kaudzēm. Līdzīgas scēnas, zināms, risinājās visur trīssimt jūdžu tālā apkaimē, turklāt to dalībnieki nekad neaizmirsa ik dienas piecreiz pielūgt Allāhu, kā to noteicis Muhameds.

Ar pūlēm izkļuvusi no kopā saķērušos asiņaino līķu kaudzes, es knapi aizvilkos līdz lielam apelsīnu kokam, kas auga strautiņa malā. Tur saļimu no šausmām, noguruma, bailēm, izmisuma un bada. Drīz manu pārmocīto apziņu pārņēma miegs, kas gan vairāk līdzinājās ģībonim nekā atpūtai. Šajā nevarības un bezjūtības stāvoklī, kas atrodas uz dzīvības un nāves robežas, es tomēr sāku just, ka kaut kas mani spiež un kaut kas kustas uz mana ķermeņa; atvērusi acis, ieraudzīju labsirdīga izskata balto cilvēku, kurš nopūzdamies murmināja caur zobiem: “0 che sciagura d’essere senza cogll...”122

Divpadsmitā nodala VECENES STĀSTA TURPINĀJUMS

“Izbrīnījusies un iepriecināta, izdzirdot savu mātes valodu, un ne mazāk pārsteigta par vārdiem, ko šis cilvēks dvesa, es viņam atbildēju, ka ir ari lielākas nelaimes nekā tā, par kuru viņš žēlojas. īsos vārdos pastāstīju viņam par tām šausmām, ko biju pieredzējusi, bet tad man no jauna uznāca nespēks. Svešinieks mani aiznesa uz tuvējo māju, lika mani apguldīt, mani pabarot, mani apkalpoja, mierināja, teica man komplimentus, apgalvodams, ka neesot redzējis neko tik skaistu kā mani un nekad neesot tik ļoti nožēlojis to, ko viņam neviens vairs nevarēja atdot. “Esmu dzimis Neapolē,” viņš sacīja. “Tur ik gadus kastrē divus vai trīs tūkstošus bērnu. Daži no tā nomirst, citi iemanto balsi, kas ir skaistāka nekā sievietēm, citi pārvalda valsti.123 Man šo operāciju izdarīja ļoti veiksmīgi, un es kļuvu par dziedātāju princeses Palestrinas kapellā.” - “Manas mātes!” es izsaucos. “Jūsu mātes!” viņš arī iekliedzās un sāka skaļi raudāt. “Tad jūs esat tā mazā princese, kuru es audzināju līdz sešu gadu vecumam! Un kura jau tad deva pamatu cerēt, ka kļūs tāda skaistule, kāda jūs esat?” - “Jā, tā es esmu,” atbildēju, “bet mana māte guļ četrus simtus soļu no šejienes, sakapāta gabalos, līķu kaudzē.”

Es viņam izstāstīju visu, kas ar mani bija atgadījies, un arī viņš izstāstīja man savus piedzīvojumus un pateica, ka viņu pie Marokas karaļa nosūtījusi kāda kristīgo valsts, lai noslēgtu ar to līgumu par pulvera, lielgabalu un kuģu piegādi, kas dotu iespēju sagraut citu kristiešu tirdzniecību. “Mana misija ir pabeigta,” stāstījuma beigās noteica brašais einuhs. “Tagad došos uz Seutu, un jūs es aizgādāšu atpakaļ uz Itāliju. Ma che sciagura d’essere senza cogl!...”

Šādas augstsirdības aizkustināta, es viņam pateicos asarām acīs, taču Itālijas vietā viņš mani aizveda uz Alžīru un tur pārdeva šīs provinces dejam.124 Tikko šis darījums bija noticis, Alžīrā sāka plosīties mēris, kas jau bija pārstaigājis Āfriku, Āziju un Eiropu. Jūs esat pieredzējuši zemestrīci, bet vai jums kādreiz nācies redzēt, kas ir mēris?” - “Nē, nekad,” atbildēja Kunigunde. - “Ja jūs būtu to redzējusi,” turpināja vecā, “jūs atzītu, ka tas tālu pārspēj zemestrīci. Āfrikā šī slimība ir ļoti parasta, un arī es ar to saslimu. Iedomājieties, kas tā ir par situāciju pāvesta meitai, kam ir piecpadsmit gadu, kas trīs mēnešu laikā pieredzējusi nabadzību, verdzību, kas gandrīz katru dienu izvarota, redzējusi, kā viņas māti sacērt gabalos, izbaudījusi tiklab karu, kā badu, un beidzot, slimai ar mēri, gulēt uz nāves cisām Alžīrā. Un tomēr nenomiru; taču mans ei-nuhs, Aiziras dejs un gandrīz viss viņa serāls aizgāja bojā.

Kad šī drausmīgā sērga jau sāka iet mazumā, dzīvi palikušos deja vergus izpārdeva. Kāds tirgotājs mani nopirka un aizveda uz Tunisu, tur mani pārdeva atkal citam uz Tripoli; no Tripoles mani pārdeva uz Aleksandriju, no Aleksandrijas mani pārdeva uz Smirnu, no Smirnas uz Konstantinopoli. Beidzot mani iegādājās kāds janičāru aga, ko drīz nosūtīja aizstāvēt Azovu no krieviem, kas to bija aplenkuši.125

Aga, kuram ļoti patika mīlas prieki, paņēma līdzi visu savu se-rālu un izvietoja mūs nelielā fortā Meotijas purvā divu melno einuhu un divdesmit kareivju apsardzībā. Krievu tur apkāva milzum daudz, bet viņi mums atmaksāja ar to pašu. Azova bija uguns un zobena varā. Nesaudzēja ne sievietes, ne bērnus. Neieņemts bija palicis tikai mūsu mazais forts: ienaidnieki bija nolēmuši mūs izmērdēt, bet divdesmit janičāru zvērēja drīzāk mirt nekā padoties. Bada mokas bija tik stipras, ka viņi, negribēdami lauzt zvērestu, apēda abus einuhus un vēl pēc dažām dienām nolēma apēst arī sievietes.

Kopā ar mums bija kāds ļoti godbijīgs un labsirdīgs imams. Tas janičāriem norunāja skaistu sprediķi, kurā viņš tos pārliecināja mūs pavisam nenogalināt. “Nogrieziet,” viņš teica, “katrai no šīm dāmām tikai pusi ciskas, no tā jūs izgatavosiet ļoti labu maltīti, ja to vajadzēs atkārtot, jūs pēc dažām dienām varēsiet iegūt vēl tikpat daudz.

Debesis par tādu žēlsirdību jums atmaksās un izpestīs jūs no nelaimes.”

Viņš bija ļoti daiļrunīgs un tos pārliecināja. Tad mums izdarīja šo drausmīgo operāciju. Imams pielika mūsu brūcēm to pašu balzamu, ko lieto bērniem, kad tos apgraiza. Mēs visas bijām tuvu nāvei.

Tikko janičāri bija pabeiguši savu maltīti, ko mēs viņiem bijām sagādājušas, plakandibena laivās ieradās krievi. Neviens no janičāriem neizglābās. Mūsu stāvoklim krievi neveltīja nekādu uzmanību, taču visur var sastapt franču ķirurgus. Viens no tiem, turklāt ļoti prasmīgs, uzņēmās rūpes par mums, viņš mūs izārstēja, un es visu mūžu atcerēšos, ka pēc tam, kad manas brūces bija labi sadzijušas, viņš man izteica maigus priekšlikumus. Starp citu, viņš tos mums izteica visām, lai mūs mierinātu; viņš apgalvoja, ka tas, kas noticis ar mums, aplenkumos esot daudzkārt pieredzēts un ka tādi ir kara likumi un tiesības. Līdzko es un manas biedrenes varējām piecelties kājās, mums lika iet uz Maskavu. Mani piešķīra kādam bajāram, un tas mani iecēla par dārznieci un katru dienu man uzskaitīja divdesmit pātagas cirtienu pa muguru. Pēc diviem gadiem viņu līdz ar trīsdesmit citiem bajāriem nomocīja uz rata, viņš esot bijis iepīts kādā galma sazvērestībā. Es izmantoju šo gadījumu, lai aizbēgtu. Es izklejoju visu Krieviju. Ilgus gadus biju krogu kalpone Rīgā, pēc tam Rostokā, Vismārā, Leipcigā, Kaselē, Utrehtā, Leidenē, Hāgā, Roterdamā. Nabadzībā un apkaunojumos man pienāca vecums; tā kā man trūkst puse ciskas un es allaž atcerējos, ka esmu taču pāvesta meita, daudzkārt esmu gribējusi darīt savai dzīvei galu, bet tomēr man arvien gribējies dzīvot. Šī smieklīgā vājība man šķiet pats ļaunākais no visiem mūsu trūkumiem: jo kas gan var būt vēl muļķīgāks kā vēlēšanās bez apstājas nest smagu nastu, no kuras allaž gribētos tikt vaļā, dzīvot šausmīgu dzīvi un tomēr turēties pie tās, glāstīt čūsku, kura mūs rij, līdz kamēr viņa būs sagrauzusi mūsu sirdi!

Zemēs, kuras liktenis man licis pārstaigāt, un krogos, kur esmu strādājusi, man nācies redzēt milzum daudz cilvēku, kuri lādēja dzīvi, taču esmu sastapusi tikai divpadsmit tādu, kuri labprātīgi šķīrās no sava posta: trīs nēģerus, četrus angļus, četrus ženēvie-šus un vienu vācu profesoru, vārdā Robeku.126 Galu galā es kļuvu par ebreja Izašara kalponi un viņš man lika apkalpot jūs, daiļā jaunkundz. Esmu jums pieķērusies un sākusi vairāk domāt par jūsu likteni nekā pati par savējo. Es nekad nebūtu sākusi runāt par savām nelaimēm, ja jūs nebūtu mani uz to izaicinājusi un ja uz kuģiem nebūtu paraduma stāstīt dažādus atgadījumus, lai negarlaikotos. Visbeidzot, jaunkundz, tā kā man ir zināma pieredze, es pazīstu dzīvi; man ir priekšlikums: uzaiciniet visus pasažierus izstāstīt savu dzīves stāstu, un, ja to vidū atradīsies kaut viens, kurš kādreiz nebūtu lādējis savu likteni un nebūtu uzskatījis sevi par visnelaimīgāko cilvēku, tad esmu ar mieru, ka mani uz galvas iemet jūrā.”

Trīspadsmitā nodala KĀ KANDIDAM NĀCĀS ŠĶIRTIES NO KUNIGUNDES UN NO VECENES

Kunigunde, noklausījusies vecās stāstu, viņai izrādīja visas tās laipnības un uzmanību, ko pieklājas saņemt sievietei no tādas kārtas un ar tādiem nopelniem, un pieņēma arī tās priekšlikumu par dzīves stāstiem. Pasažieri cits pēc cita izstāstīja savus piedzīvojumus, un pēc tam tiklab Kandidam, kā viņai bija jāatzīst, ka vecenei bijusi pilnīga taisnība.

“Cik žēl,” piebilda Kandids, “ka gudrais Pangloss pakārts pretēji visām autodafē paražām! Viņš mums pastāstītu apbrīnojamas lietas par fizisko un morālo ļaunumu, kas valda uz zemes un jūrā, bet es jūtu, ka man būtu bijis diezgan spēka iedrošināties viņam godbijīgi izteikt dažus iebildumus.”

Kamēr ikviens stāstīja par savu dzīvi, kuģis arvien gāja tikai uz priekšu, līdz beidzot piestājās Buenosairesā. Kunigunde, Kandids un vecene devās uz gubernatora dona Fernando d’ Ibaraa-Figueora-Maskarenes-Lampurdosas-Suzas māju. Šīs augstās personas lepnība pilnīgi piestāvēja cilvēkam, kuram tik daudz vārdu. Viņš ar visiem runāja tik augstprātīgi, tik augstu cēla degunu, tik neapvaldīti pacēla balsi, uzņemot tik pavēlniecisku toni un ieņemot tik pašapzinīgu pozu, ka ikvienam, kam iznāca ar viņu darīšanas, radās kārdinājums viņu piekaut. Sievietes viņš mīlēja neprātīgi. Kunigunde viņam likās skaistāka par visām, kādas vien tam bija gadījies redzēt visā mūžā. Viņš tūdaļ vaicāja, vai tā esot kapteiņa sieva. Tonis, kādā šis jautājums tika izsacīts, Kandidu satrauca; viņš neuzdrošinājās saukt Kunigundi par savu sievu, jo īstenībā viņa tā nebija; bet viņš arī neuzdrošinājās uzdot to par savu māsu, jo viņa nebija arī tā, un, kaut gan šādi pieklājības meli bieži praktizēti senajos laikos un tie varētu būt derīgi arī modernajos,127 viņš savā dvēselē bija pārāk tīrs, lai uzdrošinātos sagrozīt patiesību. “Kunigundes jaunkundze,” viņš gubernatoram sacīja, “ir man parādījusi godu, izsacīdama savu piekrišanu doties ar mani laulībā, un mēs pazemīgi lūdzam jūsu ekselenci atļaut mums to noslēgt.” To izdzirdis, dons Fernando d’ Ibaraa-Figueora-Maska-renes-Lampurdosas-Suza paskrullēja ūsas uz augšu un, rūgti pasmaidījis, pavēlēja kapteinim Kandidam tūdaļ izdarīt savas rotas apskati. Kandids paklausīja, atstādams gubernatoru un Kunigundi divatā. Gubernators viņai tūlīt apliecināja savu kaislību, kāda to bija pārņēmusi, un paskaidroja, ka jau rīt došoties ar viņu laulībā - vienalga, publiski baznīcā vai arī citādi, tik ļoti viņam esot iepatikusies tās burvība. Kunigunde, to izdzirdusi, lūdza ceturtdaļstundas, lai apdomātos, lai apspriestos ar veceni un lai tad dotu atbildi. - Vecene Kunigundei atbildēja: “Mīļā jaunkundz, jums ir septiņdesmit divas paaudzes senču, bet ne graša pie dvēseles. Tagad jums ir izdevība kļūt par sievu pašam ievērojamākajam augstmanim visā Dienvidamerikā, kuram turklāt ir skaistas ūsas. Vai jums pieklājas pēc visa pieredzētā dižoties ar uzticību? Jūs piesmējuši bulgāri; ebrejs un inkvizitors baudījuši jūsu daiļumu. Nelaimes piešķir tiesības. Atzīšos, ka, ja es būtu jūsu vietā, es ne mirkli nebūtu šaubījusies precēties ar gubernatora kungu un reizē ar to nodrošināt Kandida labklājību.” Kamēr vecene deva šādus prātīgus, gara mūža un pieredzes diktētus padomus, bija redzams, ka ostā iebrauc neliels kuģis; uz tā atradās alkads un algasiļi^128, un, lūk, kas bija noticis.

Vecene bija pareizi uzminējusi, ka naudu un dārgakmeņus nozadzis garpirkstainais kordeljers Badahosā tajā naktī, kad Kunigunde kopā ar Kandidu lielā steigā bēga. Šis mūks bija gribējis dažus dārgakmeņus pārdot juvelierim, bet tas tūdaļ pazinis, ka tie pieder lielinkvizitoram. Notiesāts uz karātavām, kordeljers atzinās, ka viņš tos nozadzis, pastāstīja arī, kas bijuši apzagtie un pa kādu ceļu tie devušies. Par Kandida un Kunigundes bēgšanu jau bija zināms. Viņus izsekoja līdz Kadisai, bet tad, netērējot laiku, tiem pakaļ vēl nosūtīja kuģi. Šis kuģis tagad bija piestājies Bueno-sairesas ostā. Ziņa, ka ieradies alkads, kurš meklē lielinkvizitora slepkavas, ātri izplatījās. Gudrā vecene uzreiz saprata, ko darīt. “Bēgt jūs nespējat,” viņa Kunigundei teica, “un jums ari nav nemaz ko baidīties. Ne jau jūs esat nonāvējusi lielinkvizitoru, un turklāt jūs mīl gubernators un nepieļaus, ka jums dara pāri. Tādēļ palieciet tepat.” Pēc tam viņa aizskrēja pie Kandida un sauca: “Bēdziet, citādi pēc stundas jūs sadedzinās.” Kandids saprata, ka te nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Bet kā gan lai šķiras no Kunigundes un kur lai atrod patvērumu?

Četrpadsmitā nodala KĀ KANDIDU UN KAKAMBO UZŅĒMA PARAGVAJAS JEZUĪTI

Kandids no Kadisas bija atvedis sev līdzi sulaini, tādu, kādus Spānijas piekrastē un kolonijās var atrast lielā skaitā. Tas bija ceturtdaļspānietis, pusmetiss^129. Viņš bija dzimis Tukumakā un savas dzīves laikā paguvis būt par dziedātāju baznīcas kori, sa-kristānu, matrozi, mūku, nesēju, kareivi un, beidzot, par sulaini. Viņa vārds bija Kakambo. Kandidu viņš ļoti mīlēja tā labsirdības dēļ. Viņš zibensātrumā apsegloja abus Andalūzijas zirgus un sauca: “Ātrāk, kungs, ātrāk! Vecenei taisnība: bēgsim, atpakaļ neskatīdamies.” Kandids sāka raudāt. “Ak, mana dārgā Kunigunde! Un man tevi vajag atstāt tādā brīdī, kad gubernators gatavojas rīkot mūsu kāzas! Kas notiks ar tevi tik tālā svešumā?” - “Kas notiks, tas notiks,” atbildēja Kakambo, “sievietes nekad nelauza galvu par to, kas ar viņām notiks. Viņām palīdz pats Dievs. Bēgsim!” - “Kur tu mani vedini? Kur lai mēs ejam? Ko mēs iesāksim bez Kunigundes?” Kandids šņukstēja. - “Zvēru pie svētā Kompostellas Jēkaba,” Kakambo iesaucās. “Jums būtu vajadzējis karot pret jezuītiem, bet tagad pamēģināsim karot viņu pusē. Es šeit pietiekami pazīstu visus ceļus un aizvedīšu jūs tieši uz viņu valsti. Svētie tēvi ar lielāko prieku pieņems savā dienestā kapteini, kurš zina bulgāru karamākslu. Jūs gaida pasakaina karjera. Ja jums nav bijis veiksmes Vecajā Pasaulē, jūs to atradīsiet Jaunajā. Ir ļoti patīkami redzēt un darīt arvien kaut ko jaunu.” - “Tu tātad jau esi bijis Paragvajā?” Kandids vaicāja. - “Nu, protams!” atbildēja Kakambo. “Esmu bijis izsūtāmais zēns Asunsionas koledžā, un tādēļ man godājamo Los Padres valsts^130 pazīstama kā Kadisas ielas. Šī valsts ir apbrīnojama! Tai ir vairāk nekā trīssimt jūdzes diametrā, tā iedalīta trīsdesmit provincēs un iekārtota tā, ka godājamie Los Padres saņem visu, bet tauta neko; tas ir saprāta un taisnīguma meistardarbs. Los Padres darbi mani sajūsmina: šeit viņi karo pret Spānijas un Portugāles karaļiem, bet Eiropā pieņem to grēksūdzes. Šeit viņi spāniešus nogalina, bet Madridē pavada uz debesīm. Tas ir aizraujoši, bet steigsimies, jāsim! Un jūs redzēsiet, ka kļūsiet tur par vislaimīgāko cilvēku! Los Padres, es jums saku, nezinās, ko darīt aiz prieka, ieguvuši savā dienestā kapteini, kam zināma bulgāru karamāksla!”

Kad viņi nonāca pie pirmās robežsargu barjeras, Kakambo klāt-pieskrējušam sargkareivim sacīja, ka ārzemju kapteinis vēloties runāt ar komandantu. Kareivis tūdaļ brīdināja sardzes priekšnieku. Viens no paragvajiešu virsniekiem skriešus drāzās pavēstīt jauno ziņu komandantam. Kandidu un Kakambo vispirms atbruņoja un paņēma arī viņu Andalūzijas zirgus. Pēc tam abus ārzemniekus veda starp divām kareivju rindām; tās galā stāvēja komandants ar trīsstūru cepuri galvā un sapogātā talārā, zobenu pie sāniem un ar īsu pīķi rokā. Pēc viņa mājiena divdesmit četri kareivji tūdaļ aplenca svešiniekus. Viens no seržantiem viņiem pasludināja, ka komandants ar viņiem nevarot runāt, jo saskaņā ar viņa augstības svētā provinciālā tēva rīkojumu neviens spānietis nedrīkstot runāt citādi kā vien viņa klātbūtnē, ne arī palikt valstī ilgāk par trim stundām. “Bet kur tad ir svētais provinciālais tēvs?” jautāja Kakambo. - “Viņš nupat beidza mesu un tagad pārrauga karaspēku,” seržants atbildēja, “un jums agrāk kā pirms trim stundām nevar tikt dota iespēja skūpstīt viņa godības piešus.” - “Bet,” iebilda Kakambo, “svešais kapteinis, tāpat kā es, ir ļoti izsalcis un turklāt viņš nemaz nav spānietis, bet vācietis. Un vai tādēļ mēs, gaidīdami viņa godību, nevarētu kaut ko dabūt ēst?” Seržants tūdaļ aizmar-šēja pie komandanta, lai ziņotu viņam par šo runu. “Lai slavēts

Radītājs!” tas izsaucās. “Ja jau viņš ir vācietis, tad man ir tiesības ar viņu runāt. Lai viņu ieved manā lapenē.”

Kandidu tūlīt ieveda plašā, skaistā lapenē no zaļiem augiem, ko rotāja zaļi zeltaina marmora kolonnas, ap ko tinās vīteņaugi, un sprosti, kuros lidinājās papagaiļi, kolibriji, mušu putni^131, pērļu vistiņas un citi retāko un krāšņāko sugu putni. Zelta traukos bija sagatavotas lieliskas brokastis. Un, kamēr vienkāršie paragvajieši uz lauka saules svelmē no koka bļodām strēba savu kukurūzas putru, lapenē ieradās pats komandanta tēvs. Tas bija ļoti skaists jauns vīrietis ar diezgan pilnīgu baltsārtu seju, izliektām uzacīm, dzīvām acīm, sārtām ausīm, košsarkanām lūpām, lepnu stāju, bet šis lepnums bija ne tāds kā spānietim, ne arī tāds kā jezuītam. Kan-didam un Kakambo atdeva iepriekš atņemtos ieročus un Andalūzi-jas zirgus. Kakambo tiem iebēra auzas turpat lapenes tuvumā, lai negaidīta pārsteiguma gadījumā tie būtu pie rokas.

Kandids godbijīgi noskūpstīja komandanta drēbju vīli, pēc tam abi sēdās pie galda. “Tātad jūs esat vācietis?” jezuīts vāciski jautāja. - “Jā gan, svētais tēvs,” Kandids atbildēja. Runādami šos vārdus, viņi abi raudzījās viens otrā ar ārkārtēju izbrīnu un ar jūtām, pār kurām tie nespēja valdīt. “No kuras vācu zemes jūs esat?” jezuīts turpināja jautāt. - “No riebīgās Vestfāles,” atbildēja Kandids, “esmu dzimis Tunder-ten-Tronka pilī.” - “Ak debess! Vai tas var būt?” iekliedzās komandants. - “Kāds brīnums!” iesaucās Kandids. - “Vai tiešām tas esat jūs?” brīnījās komandants. - “Nē, nē, tas nav iespējams!” murmināja Kandids. Tad viņi abi atkrita pret krēslu atzveltnēm, pēc tam, kājās pielēkuši, viņi apkampās, ļaudami asarām plūst straumēm. “Tātad, svētais tēvs, tas esat jūs? Jūs? Skaistās Kunigundes brālis, kuru nonāvēja bulgāri, jūs, barona kunga dēls? Un es jūs sastopu Paragvajā kā jezuītu!... Nu, jāatzīstas, ka šī pasaule tiešām ir apbrīnojama. Ak, Pangloss, Pangloss! Kā jūs priecātos, ja nebūtu pakārts!”

Komandants pavēlēja, lai aiziet nēģeri vergi un arī paragvajieši, kuri lēja vīnu kausos no kalnu kristāla. Viņš tūkstoškārt pateicās Dievam un Svētajam Ignācijam. Viņš spieda Kandidu savos apkampienos, viņu abu sejas bija slapjas no asarām. “Jūs būsiet vēl vairāk pārsteigts un sajūsmināts,” sacīja Kandids, “kad es jums pateikšu, ka Kunigundes jaunkundze, jūsu māsa, nemaz nav nokauta, bet pašlaik ir pilnīgi vesela.” - “Kur?” - “Netālu no jums, pie Buenosairesas gubernatora kunga, pie kā es atbraucu, lai ar jums karotu.” Katrs vārds, ko viņi izteica šīs ilgstošās sarunas laikā, krāja vienu brīnumu aiz otra. Pašas viņu dvēseles lidinājās uz viņu mēlēm, klausījās viņu ausīs un dzirkstīja acīs. Kā īsti vācieši, viņi ļoti ilgi nosēdēja pie galda, gaidīdami svēto provinciāla tēvu, un komandants pa to laiku izstāstīja savam dārgajam Kandi-dam savus piedzīvojumus.

Piecpadsmitā nodaļa KĀ KANDIDS NOGALINĀJA SAVAS DĀRGĀS KUNIGUNDES BRĀLI

“Es nekad neaizmirsīšu to šausmīgo dienu, kad manu acu priekšā nogalināja manu tēvu un māti un izvaroja manu māsu. Kad bulgāri bija aizgājuši, viņas līķis nekur neesot bijis atrodams, bet mūs visus - tēvu, māti, mani, divas mūsu kalpones un vēl trīs puisēnus, kuri arī bija nokauti, - sakrāva ratos un aizveda apglabāt uz jezuītu kapellu, kas atradās divas jūdzes no pils. Viens no jezuītiem apslacīja mūs ar svēto ūdeni, bet tas izrādījās briesmīgi sāļš. Dažas lāses bija iekritušas man acīs; svētais tēvs bija pamanījis, ka mani plakstiņi sakustējušies. Viņš bija pielicis roku pie manas sirds un jutis, ka tā pukst. Man tūdaļ sniedza palīdzību, un pēc trim nedēļām es biju jau vesels. Jūs zināt, manu dārgo Kandid, ka es biju ļoti glīts, es laika gaitā kļuvu vēl glītāks, un svētais tēvs Krusts, klostera priekšnieks, sāka just pret mani ļoti maigu draudzību. Viņš ievietoja mani noviciātā, bet pēc kāda laika mani nosūtīja uz Romu. Ordeņa ģenerāļa tēvs toreiz ļoti centās papildināt ordeni ar jauniem vācu tautības jezuītiem. Paragvajas valdītāji arī centās, cik vien iespējams, neņemt spāņu jezuītus; viņi deva priekšroku ārzemniekiem, domādami, ka tie būs paklausīgāki. Mani godājamais tēvs ordeņa ģenerālis atzina par piemērotu strādāšanai šajā vīna kalnā^132. Mēs braucām trijatā: viens polis, viens tirolietis un es. Drīz pēc atbraukšanas man piešķīra apakšdiakona un leitnanta pakāpi, tagad es jau esmu pulkvedis un priesteris. Mēs vīrišķīgi atsitām spāņu karaļa karaspēku, un esmu pārliecināts, ka drīz to ekskomunicēs un sakaus. Jūs mums ir sūtījusi providence, lai jūs mums palīdzētu. Bet vai tiešām tiesa, ka mana dārgā māsa Ku-nigunde atrodas tagad mums tik tuvu, pie Buenosairesas gubernatora?” Kandids ar zvērestu apliecināja, ka tas tiešām ir pilnīga patiesība. Tad viņiem atkal sāka plūst asaras.

Barons bez apstāšanās apkampa un skūpstīja Kandidu; viņš to sauca par savu brāli un savu glābēju. “Varbūt,” viņš sacīja, “mums izdosies kopā, mans dārgais Kandid, ieiet pilsētā kā uzvarētājiem un atbrīvot manu māsu Kunigundi.” - “Tā ir arī mana visdziļākā vēlēšanās,” Kandids atbildēja, “jo es cerēju viņu precēt un joprojām ceru, ka tas notiks.” - “Kā! Ko?...” pēkšņi iekliedzās barons. “Tu, nekauņa, esi iedomājies precēt manu māsu?... Meiteni, kurai septiņdesmit divas paaudzes senču?... Un tu iedrošinies tādu nedzirdētu bezkaunību teikt man taisni acīs!...” Kandids, šāda uzkliedziena pārsteigts, tikko spēja izmurmināt: “Svētais tēvs, visām agrākajām paaudzēm tur taču nav nozīmes; es izrāvu jūsu māsu no ebreja un lielinkvizitora rokām; viņa man par to jūtas pateicību parādā un pati izteica vēlēšanos kļūt par manu sievu. Skolotājs Pangloss man allaž sacījis, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi, un tādēļ varat būt drošs, ka es tomēr viņu precēšu.” - “Nu to mēs vēl redzēsim, nelieti!” izbļāva jezuīts barons Tunder-ten-Tronks un tajā pašā laikā ar sava zobena asmeni plakaniski iesita Kandidam pa seju. Kandids šajā pašā mirklī izrāva savējo un līdz spalam iegrūda jezuītu barona vēderā. Taču, izvilcis to gluži asiņainu, sāka izmisīgi raudāt. “Ak Kungs, ko es esmu izdarījis!” viņš vaimanāja. “Esmu nokāvis savu bijušo kungu, savu draugu un savu svaini! Es, būdams labsirdīgākais cilvēks pasaulē, esmu varējis jau trijus nogalināt un to skaitā divus garīdzniekus!” Kakambo, kurš stāvēja sardzē pie lapenes durvīm, ieskrēja iekšā. “Mums nekas cits neatliek kā vienīgi dārgi pārdot savu dzīvību,” sacīja Kandids, “gan jau drīz kāds ienāks lapenē, un mums labāk mirt ar ieročiem rokās.” Kakambo, kurš savā mūžā bija daudzko pieredzējis, nezaudēja galvu. Viņš paņēma jezuīta talāru, ko bija valkājis barons, uzģērba to Kandidam un, uzlicis viņam galvā arī mirušā kvadrātisko priestera bereti, uzsēdināja to zirgā. To visu paveicis vienā mirklī, Kakambo uzsauca: “Tagad auļosim projām, kungs! Visi jūs noturēs par jezuītu, kurš izjājis dot rīkojumus, un mēs tiksim pāri robežai, vēl pirms būs izsūtīti ķērāji.” Tūdaļ viņš arī brāzās auļos, spāniski klaigādams: “Ceļu, ceļu svētajam pulkveža tēvam!”

Sešpadsmitā nodala KAS ATGADĪJĀS DIVIEM CEĻINIEKIEM AR DIVĀM MEITENĒM, AR DIVIEM PĒRTIĶIEM UN AR MEŽOŅIEM, KO SAUCA PAR OREIJONIEM

Kandids un viņa kalps nokļuva pāri robežai, kad nometnē par vācu jezuīta nāvi vēl neviens nezināja. Apdomīgais Kakambo bija papūlējies sagrūst ceļasomā maizi, šokolādi, gaļu, augļus un vīnu, un viņi, sēdēdami savos Andalūzijas zirgos, virzījās arvien dziļāk nepazīstamajā zemē, kur vairs nebija nekādu ceļu. Drīz viņi nonāca pie jaukas pļavas, caur kuru tecēja strauti. Abi mūsu ceļinieki šeit palaida zirgus ganīties. Kakambo ierosināja savam saimniekam paēst un pats rādīja priekšzīmi. “Kā tu vari gribēt,” teica Kandids, “lai es ēdu šķiņķi, kad esmu nogalinājis baronlielkunga dēlu un kad es jūtu, ka būšu notiesāts neredzēt vairs skaisto Kunigundi visu savu mūžu. Ko man līdzēs paildzināt savu nelaimīgo dzīvi, ja tā jāpavada tālu no viņas nožēlā un izmisumā. Un ko vēl teiks “Trevū Vēstnesis”133.” Tā runādams, viņš krietni paēda. Saule jau tuvojās rietam. Noklīdušie ceļinieki pēkšņi izdzirda dažus vājus spiedzienus, kas likās bija sieviešu izdvesti. Nevarēja tikai saprast, vai tie bija prieka vai sāpju kliedzieni. Acumirklī viņi uzlēca kājās, juzdami tās bailes un nemieru, kāds bieži uznāk svešā zemē. Kliedzējas izrādījās divas pilnīgi kailas meitenes, kuras trauksmaini skrēja pa pļavas malu, bet tām sekoja divi pērtiķi, kozdami ciskās. Kandidu pārņēma līdzjūtība, pie bulgāriem viņš bija iemācījies šaut un būtu varējis nošaut riekstu no koka, neaizskāris ne lapas. Viņš paķēra savu spāņu divstobreni, izšāva un nogalināja abus pērtiķus.

“Nu paldies Dievam,” viņš sacīja, uzrunādams Kakambo, “man izdevās glābt šīs divas nelaimīgās būtnes no lielas nelaimes: ja arī esmu pastrādājis smagu grēku, nogalinādams inkvizitoru un jezuītu, tad es to kaut kā būšu izlīdzinājis, glābjot šo meiteņu dzīvību. Var būt, ka tās ir no labām aprindām, un šis atgadījums mums var šajā zemē nest lielu labumu.” Viņš gribēja turpināt, taču mēle neviļus sastinga viņa mutē, kad viņš ieraudzīja, ka izglābtās meitenes maigi apkampa abus pērtiķus, lēja izmisuma asaras uz to ķermeņiem un pildīja gaisu ar žēlām vaimanām. “Es nebiju domājis, ka var būt tik cildena dvēseles labestība!” izsaucās Kandids. “Skaistu darbiņu gan jūs šeit esat nostrādājis!” atcirta Kakambo. “Jūs taču esat nošāvis šo, pēc jūsu domām, izglābto meiteņu mīļākos!” - “Mīļākos? Kā tas iespējams? Jūs par mani ņirgājaties, dārgais Kakambo, kur jums tādas domas radušās?” - “Ak, mans dārgais kungs,” atbildēja Kakambo, “jūs vienmēr par visu brīnāties. Kādēļ jūs uzskatāt par neiespējamu, ka dažās zemēs var būt pērtiķi, kas iemantojuši dāmu laipnības? Pērtiķi taču ir ceturtdaļcilvēki, tāpat kā es esmu ceturtdaļspānietis.” - “Ak vai,” izdvesa Kandids, “atceros, ka skolotājs Pangloss man stāstīja, ka senajos laikos tādi gadījumi tiešām bijuši un ka to rezultāts esot bijis faunu un satīru dzimšana, un vairāki ievērojami senatnes vīri tos esot redzējuši savām acīm. Bet es uzskatīju, ka tās ir tikai pasakas.” - “Bet tagad,” atbildēja Kakambo, “jūs varat pārliecināties, ka tā ir patiesība un tā rīkojas ļaudis, kas nav saņēmuši nekādu audzināšanu. Bet man ir bažas par to, ka šīs dāmas mums varētu sagādāt kādas nepatikšanas.”

Šādas smagas pārdomas viņus pārliecināja pamest pļavu un doties dziļāk mežā. Tur apstājušies, viņi paēda vakariņas un, lādēdami Portugāles inkvizitoru, Buenosairesas gubernatoru un baronu, abi aizmiga mīkstās sūnās. Pamodušies tie juta, ka nespēj kustēties. Tas bija tādēļ, ka pa nakti šīs zemes iedzīvotāji oreijoni, kam abas cietušās dāmas bija par viņiem žēlojušās, bija tos cieši sasaistījuši ar lūku virvēm. Viņus aplenca ap pussimts gluži kailu oreijonu, kas bija apbruņojušies bultām, vālēm un akmens cirvjiem. Daži no tiem lielā katlā vārīja ūdeni, citi gatavoja iesmus, un visi klaigāja: “Tas ir jezuīts, tas ir jezuīts! Atriebsimies un pieēdīsimies! Apēdīsim jezuītu! Apēdīsim jezuītu!” - “Es jau jums teicu, dārgais kungs,” bēdīgi sacīja Kakambo, “ka šīs meitenes izstrādās ar mums sliktu joku.” Kandids, ieraudzījis katlu un iesmu, žēli iekliedzās: “Mūs tagad tiešām izceps vai izvārīs! Ak! Ko gan būtu teicis doktors Pangloss, ja būtu redzējis, kāda ir neskartā daba!134 Viņš sacīja, ka viss ir labi. Tas nu tā varētu būt, taču jāatzīst, ka ir diezgan skumji, ja jāzaudē skaistā Kunigunde un jātiek uzspraustam uz oreijonu iesma!” Kakambo, kurš nekad nezaudēja galvu, atbildēja: “Nekrītiet tikai izmisumā. Es nedaudz saprotu šīs cilts valodu un centīšos ar viņiem parunāt.” - “Dariet gan to,” iesaucās Kandids, “pamēģiniet viņiem iestāstīt, ka cilvēkus cept ir drausmīga necilvēcība un ka tas ir pretēji visām kristietības mācībām.” - “Mani kungi,” Kakambo uzrunāja mežoņus. “Jūs, protams, šodien cerat apēst jezuītu. Tas, bez šaubām, ir labs darbs, tāda ir vistaisnīgākā rīcība ar ienaidniekiem. Dabiskās tiesības patiesi mūs māca nonāvēt mūsu tuvākos, un šādi rīkojas visā pasaulē. Ja mēs neizmantojam savas tiesības tos apēst, tad tas ir tādēļ, ka mums ir daudz cita, ko ēst. Taču jums nav tik lielu iespēju ēst citu pārtiku. Un tātad: labāk pašam apēst savus ienaidniekus nekā savas uzvaras augļus pamest kraukļiem un vārnām. Tomēr jūs, kungi, taču negribēsiet apēst savus draugus. Jūs domājat, ka uzdursiet uz iesma jezuītu, taču īstenībā tas ir jūsu aizstāvis, tas ir jūsu ienaidnieku ienaidnieks, ko jūs taisāties cept. Kas attiecas uz mani, tad es esmu dzimis jūsu zemē; kungs, ko jūs šeit redzat, ir mans saimnieks. Viņš ne tikai nav jezuīts, bet viņš pat nogalinājis jezuītu un ir apvilcis drēbes, kuras tam atņēma, un tādēļ jūs esat kļūdījušies. Lai pārliecinātos, vai es runāju taisnību, ņemiet viņa talāru un aiznesiet to līdz Los Padres valsts pirmajai sargvietai. Pavaicājiet tur, vai mans kungs nav nonāvējis jezuītu virsnieku. Daudz laika tas jums neprasīs, un jūs joprojām varēsiet mūs apēst, ja atzīsiet, ka esmu melojis. Bet, ja izrādīsies, ka esmu sacījis patiesību, tad, es esmu pārliecināts, jūs pietiekami labi zināt sabiedrisko tiesību pamatus, tikumus un likumus, lai mūs saudzētu.”

Oreijoni atzina, ka šī runa ir ļoti saprātīga; viņi nosūtīja divus virsaišus, lai noskaidrotu patiesību. Sūtņi savu uzdevumu sekmīgi veica un drīz atgriezās ar labām ziņām. Oreijoni tūdaļ atsvabināja gūstekņus no saitēm, izrādīja viņiem visādas laipnības, piedāvāja tiem savas cilts meitenes, pamieloja viņus un, beidzot, pavadīja līdz savas zemes robežām, jautri klaigādami: “Viņš nemaz nav jezuīts! Viņš nemaz nav jezuīts!” Kandids nebeidza vien brīnīties par izglābšanās cēloni. “Kas tā par tautu! Kas par cilvēkiem! Kas par tikumiem!” viņš izsaucās. “Ja man nebūtu laimējies izgrūst savu zobenu cauri skaistās Kunigundes brālim, tad droši vien būtu ticis apēsts bez grēksūdzes! Bet tomēr cik neskartā daba ir laba! Jo cilvēki, kas taisījās mani apēst, man izrādīja tūkstoš laipnību, tiklīdz bija uzzinājuši, ka es neesmu jezuīts!”

Septiņpadsmitā nodaļa KANDIDA UN VIŅA KALPA IERAŠANĀS ELDORADO ZEMĒ UN KO VIŅI TUR REDZĒJA

“Jūs redzat,” sacīja Kakambo, kad viņi jau bija viņpus oreijonu zemes robežām, “ka šī puslode nemaz nav labāka par to otru, uzklausiet mani, atgriezīsimies Eiropā pa visīsāko ceļu.” - “Kā lai es tur atgriežos un kur lai eju?” atbildēja Kandids. “Manā dzimtenē bulgāri un avāri visus nogalina. Ja atgriezīšos Portugālē, tad tur mani sadedzinās, bet, ja paliksim šeit, mēs kuru katru mirkli varam nokļūt uz iesma. Bet kā lai izšķiros pamest to pasaules daļu, kurā dzīvo Kunigundes jaunkundze.” - “Dosimies uz Kaijenu,” ierosināja Kakambo, “tur mēs sastapsim frančus. Viņi klejo pa visu pasauli un varbūt mums palīdzēs. Varbūt, ka kādreiz par mums liktenis iežēlosies.”

Iet uz Kaijenu nebija viegli. Viņi, protams, puslīdz zināja, uz kuru pusi vajadzēja virzīties, taču kalni, upes, bezdibeņi, laupītāji, mežoņi visur bija smagi šķēršļi. Viņu zirgi aiz pārguruma nobeidzās. Pārtikas krājumi izsīka; veselu mēnesi viņi pārtika no meža augļiem un galu galā nonāca pie mazas upītes, kuras krastos auga kokospalmas, un to rieksti uzturēja viņu dzīvību un viņu cerības. Kakambo, kurš allaž deva tikpat labus padomus kā vecene, sacīja Kandidam: “Mēs esam tik daudz gājuši, ka pašreiz iet vairs nespējam, taču krastā es pamanīju tukšu laivu. Pielasīsim to ar kokosriekstiem un laidīsimies pa straumi uz leju. Katra upe vienmēr noved pie kādas apdzīvotas vietas. Ja arī tur neatradīsim neko patīkamu, tad vismaz atradīsim tur kaut ko jaunu.” - “Brauksim!” atbildēja Kandids. “Uzticēsimies Providencei.”

Viņi nobrauca vairākas jūdzes gar krastiem, kas vietumis bija ziedoši, vietumis tuksnešaini, brīžam lēzeni, brīžam stāvi. Upe kļuva arvien platāka un beidzot ieplūda alā zem milzīgu kalnu grēdas, kas stiepās gandrīz vai līdz pašām debesīm. Ceļiniekiem tomēr pietika drosmes ļaut straumei ienest sevi šajā tumšajā velvē. Straume, no abām pusēm ierobežota, nesa tos lielā ātrumā ar briesmīgu troksni uz priekšu. Pēc divdesmit četrām stundām viņi atkal ieraudzīja gaismu, taču viņu laivu straume krācē sadragāja. Veselu jūdzi viņiem nācās rāpties no viena akmens bluķa uz citu; beidzot viņu priekšā pavērās plašs līdzenums, ko no visām pusēm ielenca nepārejami kalni. Viss šajā zemē šķita darīts tiklab patikas, kā lietderības dēļ, derīgais visur bija skaists. Ceļus pildīja jeb, pareizāk sakot, rotāja no neredzēti skaista materiāla gatavoti brīnišķas formas rati, tur sēdēja neparasti skaisti vīrieši un sievietes, bet ratus sarkani auni vilka uz priekšu ātrāk, nekā to varētu labākie Andalūzijas, Tetuanas vai Meknesas rikšotāji. “Lūk, tomēr,” teica Kandids, “ir viena zeme, kas ir pārāka par Vestfāli.”

Viņš līdz ar Kakambo apstājās pirmajā ciemā. Bariņš bērnu, kas bija ģērbti zelta brokāta skrandās, ciema pievārtē rotaļājās, ripas mezdami. Abi atnācēji no Vecās Pasaules apstājās un ar interesi uz tiem noraudzījās. Ripas bija diezgan prāvas un dažādās krāsās - dzeltenas, sarkanas, zaļas, - un tās izstaroja savādu mirdzumu. Ceļotājiem radās vēlēšanās kādas no šīm ripām pacelt. Dažas bija no zelta, citas no smaragda vai rubīna, no kuriem arī pats mazākais varētu būt lielo Mogulu troņa krāšņākais rotājums. “Bez šaubām,” sacīja Kakambo, “puišeļi, kas te sit ripas, ir šīs zemes karaļa bērni.” Šajā brīdī parādījās lauku skolotājs un aicināja bērnus stundā. “Redzi,” teica Kandids, “kur ir karaļa bērnu audzinātājs.”

Mazie draiskuļi tūdaļ pārtrauca rotaļu, pamezdami zemē savas spēļu ripas. Kandids tās salasīja un, skriešus panācis skolotāju, pazemīgi viņam tās pasniedza, ar žestiem paskaidrodams, ka laikam viņu karaliskās augstības izklaidības dēļ būs aizmirsuši savu zeltu un dārgakmeņus. Skolotājs paņēma ripas un smaidīdams nometa tās atkal zemē, turklāt ar izbrīnu sejā brītiņu pavērās Kandidā, bet tad turpināja savu ceļu. Ceļinieki ar skubu uzlasīja pamesto zeltu, rubīnus un smaragdus. “Kur gan mēs atrodamies?” izsaucās Kandids. “Jādomā, ka šīs zemes karaļa bērni tiek ļoti labi audzināti, ja viņus tā māca nicināt zeltu un dārgakmeņus.”

Kakambo bija tikpat izbrīnīts kā Kandids. Drīz viņi tuvojās vienai no ciema mājām, kas bija celta kā eiropiešu pils. Daudz ļaužu pulcējās pie durvīm, vēl vairāk to bija zālēs; skanēja ļoti patīkama mūzika, un varēja saost brīnišķas smaržas, kas nāca no virtuves. Piegājis pie durvīm, Kakambo izdzirda, ka ļaudis, kas tur stāv, runā peruāņu valodā: tā bija viņa mātes valoda, jo visi zināja, ka viņš dzimis Tukumanā, tādā ciematā, kur neviena cita valoda nebija zināma. “Nāciet iekšā,” viņš sacīja Kandidam, “es būšu jūsu tulks. Šī māja ir krogs.”

Tikko viņi iegāja, divi jauni viesmīļi un divas meitenes, ģērbtas zelta drēbēs, ar sarkanām lentēm matos, aicināja tos sēsties pie kopīgā galda. Pasniedza četras zupas; ikvienu no tām rotāja divi papagaiļi; tur bija arī vārīts kondors, kas svēra divi simti mārciņu, divi izcili gardi cepti pērtiķi, trīs simti kolibriju, kas bija sakrauti vienā bļodā, un seši simti mušuputnu otrā.135 Pēc tam nāca brīnišķi ragū un daudz dažādu kūku. Visi trauki bija no kalnu kristāla, bet ēšanas laikā viesnīcā kalpojošie zēni un meitenes apmeklētājiem arvien ielēja dažādus dzērienus, kas bija gatavoti no cukurniedrēm. Pusdienotāju lielākais vairums te bija tirgotāji un ormaņi. Viņi ar izsmalcinātu kautrību uzdeva Kakambo dažus jautājumus un savukārt paši atbildēja viņam tikpat godbijīgi.

Kad mielasts bija beidzies, Kakambo un Kandids nolēma par visu labi samaksāt un nometa uz galda divus no tiem lielajiem zelta gabaliem, ko nesen bija pacēluši uz ielas. Taču saimnieks un saimniece sāka nevaldāmi smieties. Beidzot viņi kaut cik nomierinājās. “Jūs, cienījamie kungi,” saimnieks beidzot sacīja, “pēc visa spriežot, esat ārzemnieki; mēs neesam pieraduši tos sastapt, tādēļ piedodiet mums, ka smejamies, redzot, kā jūs par samaksu piedāvājat lielceļu bruģa akmeņus. Jums, protams, nav mūsu zemes naudas, bet par pusdienām šeit nemaz nav jāmaksā. Visas viesnīcas, kas ierīkotas tirdzniecības vajadzībām, uztur valdība. Šeit jums bija trūcīgas pusdienas tādēļ, ka te ir nabadzīgs ciems, bet visur citur jūs uzņems tā, kā tas būs jūsu cienīgi.” Saimnieka runu Kakambo pārtulkoja Kandidam, un Kandids, to klausīdamies, bija tikpat pārsteigts un apjucis. “Kas gan tā ir par zemi,” viņi vaicāja viens otram, “ko pārējā pasaule nepazīst un kur viss ir gluži citāds nekā pie mums?” - “Šī droši vien būs tā zeme, kur viss ir labi, tādēļ ka ir absolūti nepieciešams, lai viena tāda būtu. Un, lai ko man sacītu skolotājs Pangloss, man bieži nācies manīt, ka Vestfālē viss ir slikti.”

Astoņpadsmitā nodala KO VIŅI REDZĒJA ELDORADO ZEMĒ

Kakambo bez gala izjautāja saimnieku. “Es neko daudz nezinu,” tas atbildēja, “kaut gan dzīvoju gluži labi. Taču šeit dzīvo sirmgalvis, kurš agrāk kalpojis galmā. Viņš ir ļoti mācīts un arī sabiedrisks cilvēks.” Viņš aizveda Kakambo pie šī sirmgalvja, un Kandids drīz palika pavisam nomaļus. Viņš tikai pavadīja savu sulaini. Viņi iegāja mājā, kas no ārpuses bija ļoti vienkārša, jo tās durvis bija tikai no sudraba un sienu apšuvums tikai no zelta. Taču tiklab viens, kā otrs darbs bija izpildīts tik gaumīgi, ka tos varēja droši likt līdzās daudz krāšņākiem iekārtojumiem. Viesistabu, tiesa, rotāja tikai rubīni un smaragdi, taču kārtība, kādā viss te bija uzturēts, ar uzviju kompensēja šo pasvītroto vienkāršību.

Vecais vīrs ceļiniekus pieņēma, sēdēdams uz kolibriju spalvām piebāzta sofa, un, pacienājis viņus ar dzērieniem dimanta kausos, pēc tam apmierināja viņu ziņkāri, teikdams šādus vārdus: “Man ir simts septiņdesmit divi gadi, un no sava tēva, kas bija karaļa staļļa puisis, esmu uzzinājis par apbrīnojamiem notikumiem Peru valstī, kuru liecinieks viņš bijis. Mūsu zeme ir inku kādreizējā tēvija, kuru tie ļoti nesaprātīgā kārtā atstāja, iedami iekarot daļu pārējās pasaules, un galu galā spāņi viņus iznīcināja. Valdnieki no tās dinastijas, kura palika dzimtenē, bija gudrāki. Viņi ar tautas piekrišanu izdeva likumu, kas paredz, ka neviens mūsu mazās valstiņas iedzīvotājs nedrīkst to atstāt: un tieši tas palīdzējis mums saglabāt mūsu tikumu vienkāršību un mūsu labklājību. Spāņiem bija tikai neskaidras ziņas par šo zemi, viņi to nosauca par Eldorado. Apmēram pirms simts gadiem kādam angļu muižniekam Relejam izdevās pat nokļūt tai gluži tuvu; bet, tā kā mūs apņem nepārejamas klintis un bezdibeņi, mēs līdz šim esam bijuši pasargāti no Eiropas ļaužu alkatības, jo tiem ir neiedomājami traka kāre pēc mūsu zemes dubļiem un akmeņiem, un to iegūšanai viņi nonāvētu mūs visus līdz pēdējam.”

Saruna vilkās ilgi. Skāra jautājumus par valdības formu, par tikumiem, par sievietēm, par publiskām izrādēm, par mākslu. Beidzot Kandids, kuram vienmēr bija sliegsme uz metafiziku, lūdza, lai Kakambo pavaicā, vai šajā zemē ir arī kāda reliģija. Sirmgalvis nedaudz piesarka un atbildēja: “Bet kā gan citādi! Un jūs vēl par to varējāt šaubīties? Vai tad jūs uzskatāt mūs par gluži nepateicīgiem?” Kakambo godbijīgi vaicāja, kāda tad ir Eldorado reliģija. Vecais atkal piesarka. “Vai tad var būt divas reliģijas?” viņš izsaucās. “Tā mums ir tāda pati kā visiem. Mēs pielūdzam Dievu un to pastāvīgi godājam.” - “Vai tad jūs godājat tikai vienu Dievu?” ieteicās Kakambo, kurš vēl arvien bija Kandida šaubu tulks. - “Protams, to taču nav ne divi, ne trīs, ne četri,” vecais atbildēja. “Jāatzīstas, ka ļaudis no jūsu zemēm reizēm izvirza ļoti dīvainus jautājumus.” Bet Kandids nepārstāja izvaicāt labsirdīgo sirmgalvi. Viņš vēlējās zināt, kā Eldorado valstī lūdz Dievu. “Mēs to nemaz nelūdzam,” atbildēja šis labais un cienījamais vecis. “Mums nav nekā, ko viņam lūgt. Viņš mums devis visu, kas vien vajadzīgs, un mēs nekad nebeigsim viņam par to pateikties.” Kandids vēlējās redzēt viņu garīdzniekus un lika pavaicāt, kur tie sastopami. “Mani draugi,” vecais pasmaidīja, “mēs visi esam garīdznieki. Mūsu karalis un visi ģimeņu galvas ik rītus svinīgi dzied pateicības himnas piecu vai sešu tūkstošu muzikantu pavadībā.” - “Kā,” izsaucās Kandids, “vai tad jums nemaz nav mūku, kuri māca, ķildojas, valda, taisa intrigas un kuri dedzina tos, kas nepiekrīt viņu uzskatiem?” - “Bet tad jau mēs būtu traki,” vecais atbildēja, “mums visiem ir vienādi uzskati, un es tiešām nesaprotu, ko jūs ar saviem mūkiem man gribat sacīt.” Kandids, to izdzirdis, nonāca pilnīgā ekstāzē. “Lūk, kāda atšķirība no tā, kas ir Vestfālē un barona kunga pilī!” viņš domāja. “Ja mūsu draugs Pangloss būtu apmeklējis Eldorado, tad droši vien vairs neteiktu, ka barona Tunder-ten-Tronka pils ir vislabākā pils pasaulē. Tagad es redzu, cik derīgi ir ceļot...”

Pēc šīs garās sarunas vecais lika iejūgt karietē sešus aunus un norīkoja divpadsmit kalpotājus, lai tie pavada ceļiniekus uz galmu. “Piedodiet man,” viņš teica, “ka lielais vecums neļauj man pašam jūs pavadīt. Karalis jūs pieņems tā, ka jūs droši vien būsiet mierā un jūs nepelsiet arī tās ieražas mūsu zemē, kas jums varbūt nepatiks.”

Kandids un Kakambo iesēdās karietē, un seši auni skrēja kā spārnos, un nepilnās četrās stundās viņi jau nonāca pie karaļa pils, kas atradās galvaspilsētas nomalē. Pils galvenā ieeja bija divdesmit pēdu augsta un simt pēdu plata. Grūti bija pateikt, no kāda materiāla tā bija taisīta, bet bija redzams, ka tas bija nesalīdzināmi pārāks par tiem laukakmeņiem un smiltīm, ko mēs saucam par zeltu un dārgakmeņiem.

Divdesmit skaistas jaunavas no karaļa sardzes sagaidīja Kan-didu un Kakambo, kad tie izkāpa no karietes, pavadīja tos uz pirti, apģērba viņus drānās no kolibriju dūnām, un tad galma augstmaņi un augstmanes saskaņā ar parasto ceremoniju ieveda viņus caur divām rindām muzikantu, kuru katrā pusē atradās pa tūkstotim, Viņa Majestātes mājokļos. Kad viņi tuvojās troņa zālei, Kakambo vienam no galma augstmaņiem jautāja, kā esot pieņemts karali sveicināt. Vai vajagot nomesties ceļos vai uz vēdera zemē, vai jāsaliek rokas pār galvu vai pār muguru, vai arī jālaiza zāles grīda, - ar vārdu sakot, kāda ir apsveikšanas ceremonija. “Paraža,” sacīja augstmanis, “ir tāda, ka jums karalis jāapkampj un jānoskūpsta uz abiem vaigiem.”

Kandids un Kakambo metās Viņa Majestātei ap kaklu, un viņš tos pieņēma ar neizsakāmu sirsnību un laipni ielūdza uz vakariņām.

Līdz vakariņu laikam viņiem izrādīja pilsētu, sabiedriskās ēkas, kas sniedzās līdz pat mākoņiem, tirgus laukumus, ko rotāja tūkstošiem kolonnu, strūklakas ar rožūdeni un citas strūklakas ar cukurniedru sulu, kura nepārtraukti plūda ar dažādiem raibrai-biem akmeņiem izliktos baseinos, kas ļoti patīkami smaržoja līdzīgi krustnagliņām vai kanēlim. Kandids lūdza parādīt Augstākās tiesas ēku, taču saņēma atbildi, ka tādas nemaz nav un ka te nemaz netiesājas un netiesā. Viņš vaicāja, vai te ir cietumi, un saņēma atbildi, ka nav. Visvairāk viņu pārsteidza un sajūsmināja zinātņu pils, kurā viņš redzēja divtūkstoš soļu garu galeriju, kas bija pilna ar matemātikas un fizikas instrumentiem.

Pavadījuši visu pēcpusdienu šādā pastaigā un iepazinušies aptuveni ar tūkstošo daļu pilsētas, viņi atgriezās pie karaļa. Kandids tika nosēdināts pie galda kopā ar karali, Kakambo un vairākām dāmām. Nekad savā mūžā viņam nebija nācies ēst kaut ko tik garšīgu, un nevienās vakariņās nav bijis tik daudz asprātību kā šeit. Kakambo pārtulkoja karaļa izteicienus Kandidam, un tie pat tulkojumā bija gudri un asprātīgi. Tieši par to Kandids bija visvairāk pārsteigts.

Veselu mēnesi viņi pavadīja šajā viesmīlīgajā zemē. Kandids tomēr allaž atgādināja: “Lai gan, dārgais Kakambo, man jāatzīst, ka pils, kur esmu dzimis, netiek ne tuvu tam, kas ir šeit, bet šeit tomēr nav skaistās Kunigundes! Un ari tu droši vien Eiropā būsi atstājis kādu mīļāko. Ja paliksim šeit, mēs nekad nekļūsim tādi kā pārējie; taču, ja mēs atgrieztos mūsu pasaulē ar kādu duci Eldorado aunu, kas būtu apkrauti ar šejienes laukakmeņiem, mēs būtu bagātāki nekā visi karaļi kopā; tad mums nevajadzētu baidīties no lielinkvizitoriem un mēs viegli varētu atbrīvot Kunigundes jaunkundzi.”

Šie vārdi Kakambo bija pa prātam. Ļaudīm tik ļoti patīk ceļot, lepoties paziņu vidū un stāstīt ceļojumu piedzīvojumus, ka divi laimīgie nolēma pārstāt tādi būt un lūgt Viņa Majestātei, lai tas ļauj viņiem aiziet. “Jūs gribat darīt lielu muļķību,” karalis viņiem atbildēja. “Es zinu, ka mana zeme nav nekas sevišķs, bet, ja kaut kur var puslīdz ciešami dzīvot, tad labāk tur palikt. Man, protams, nav tiesību aizturēt pie sevis ārzemniekus ar spēku. Tā būtu varmācība, ko nepieļauj nedz mūsu ieražas, nedz likumi. Visi cilvēki ir brīvi, un tātad jūs varat braukt, kad vien jums labpatīk. Tomēr mūsu zemi atstāt ir ļoti grūti. Izbraukt uz augšu pa straujo upi, kas tek caur klinšu velvi un kas brīnumainā kārtā jūs šeit atnesusi, nav iespējams. Kalni, kas apņem mūsu zemi, ir desmit tūkstoš pēdas augsti un tik stāvi kā sienas, turklāt ikviens no kalniem ir vairāk nekā desmit jūdzes plats. No tiem var nolaisties vienīgi bezdibeņos. Un tomēr, ja jūs katrā ziņā gribat aizbraukt no mums, es likšu saviem mehāniķiem uzcelt ierīci, kas dotu jums iespēju pārkļūt kalniem puslīdz ērti. Bet, kad jūs jau būsiet zemē no kalniem, neviens jūs vairs nevarēs pavadīt. Mani pavalstnieki devuši zvērestu nekad neatstāt dzimteni, un viņi ir pārāk gudri, lai to lauztu. Ārpus tā jūs varat man lūgt visu, ko vēlaties.” - “Mēs,” sacīja Kakambo, “lūdzam Jūsu Majestāti dāvināt mums dažus jūsu zemes aunus, apkrautus ar pārtiku un arī ar akmeņiem un jūsu zemes dubļiem.” Karalis pasmaidīja. “Nevaru saprast,” viņš teica, “kas jūsu Eiropas tautām tā ir par savādu kāri pēc šiem dzeltenajiem dubļiem! Manis dēļ ņemat tos, cik vien vēlaties, un lai tie jums dara labu!”

Karalis nekavējoties deva rīkojumu inženieriem izgatavot ierīci divu dīvaino ceļotāju izvadīšanai no valsts. Trīs tūkstoši labu tehniķu ķērās pie šī darba. Ierīce bija gatava pēc piecpadsmit dienām un izmaksāja, tās zemes naudā rēķinot, ne vairāk kā divdesmit miljonus mārciņu sterliņu. Ierīcē ieveda un nosēdināja divus lielus iemautus un apseglotus sarkanos aunus, ko bija paredzēts izmantot kā jājamlopus. Bez tam viņi paņēma divdesmit aunus ar pārtiku, trīsdesmit ar dažādām šīs zemes visinteresantākajām lietām un piecdesmit, apkrautus ar dārgakmeņiem, zeltu un briljantiem. Karalis maigi apkampa un noskūpstīja abus klejotājus. Viņu aizceļošana, viņu pacelšana kalnu virsotnēs līdz ar visiem auniem bija kā skaista izrāde. Mehāniķi, nogādājuši viņus drošā vietā, devās atpakaļ, un Kandidam vairs nebija citu ilgu un citu domu kā vienīgi par to, kā aizgādāt savus aunus Kunigundes jaunkundzei. “Mums tagad ir,” viņš sacīja, “ar ko uzpirkt Buenosairesas gubernatoru, ja vien Kunigundes vērtību vispār var izteikt zeltā. Virzīsimies uz Kaijenu, sēdīsimies kuģī un tad paskatīsimies, kuru karaļvalsti mums pirkt.”

Deviņpadsmitā nodaļa KAS NOTIKA SURINAMĀ, UN KĀ KANDIDS IEPAZINĀS AR MARTENU

Pirmā diena abiem mūsu ceļotājiem pagāja ļoti patīkami. Viņus iedvesmoja doma, ka viņu īpašumā ir tāda bagātība, kam visas Āzijas, Eiropas un Āfrikas bagātības kopā nevarēja līdzināties. Kandids sajūsmā rakstīja Kunigundes vārdu uz koku mizām. Otrā dienā divi no viņu auniem ar visiem dārgumiem noslīka purvā, otri divi nobeidzās aiz noguruma dažas dienas vēlāk, septiņi vai astoņi nobeidzās tuksnesī aiz bada, un, beidzot, daži iegāzās bezdibenī. Galu galā pēc simts dienu ilga pārgājiena bija palikuši tikai divi. Kandids šādā sakarībā norādīja Kakambo: “Tu redzi, mīļais draugs, cik pārejošas ir šīs pasaules bagātības, un nav nekā nemainīga, izņemot tikumu un laimi atkal ieraudzīt skaisto Kunigundi.” - “Es jums piekrītu,” atbildēja Kakambo, “taču mums vēl palikuši divi auni ar tādām bagātībām, kādu nekad nebūs spāņu karalim; un es tālumā redzu pilsētu un domāju, ka tā ir holandiešiem piederošā Suri-nama. Mūsu mokas tuvojas beigām, un sākas mūsu laimes laiks.”

Pienākuši tuvāk pie pilsētas, viņi pamanīja zemē gulošu puspliku nēģeri, kura apģērbs sastāvēja tikai no zila audekla biksēm. Šim nelaimīgajam nebija labās rokas un kreisās kājas. “Ak mans Dievs!” Kandids viņu holandiski uzrunāja. “Ko tu šeit dari un kā esi nonācis šajā šausmīgajā stāvoklī?” - “Es gaidu savu saimnieku. Vanderdendura kungu, pazīstamo tirgotāju,” nēģeris atbildēja. - “Vai tad Vanderdendura kungs tā izdarījies ar tevi?” Kandids atkal jautāja. - “Jā, kungs,” atteica nēģeris, “tāds ir paradums. Viņš kā vienīgo apģērba gabalu mums dod vienas audekla bikses divreiz gadā. Ja cukura maltuvēs dzirnakmens mums samaļ pirkstu, tad mums nogriež roku, bet, ja mēģinām bēgt, - tad mums nogriež kāju. Man bijuši abi šie gadījumi. Tā ir cena par to, ka jūs Eiropā varat ēst cukuru. Bet, kad mana māte mani Gvinejas krastā pārdeva par desmit patagoņu ekijiem, viņa man sacīja: “Mans dārgais bērns, godini mūsu fetišus un allaž tos pielūdz. Viņi darīs laimīgu tavu dzīvi. Tev ir gods kļūt par vergu mūsu baltajiem kungiem, un šādā kārtā tu dari laimīgu savu tēvu un savu māti!” - Ak vai! Nezinu, vai esmu viņus darījis laimīgus, bet viņi mani gan ne. Suņi, pērtiķi un papagaiļi nav ne tūkstošo daļu tik nelaimīgi kā mēs. Holandieši, kas pievērsa mani saviem fetišiem, mums katru svētdienu stāsta, ka mēs visi, tiklab baltie, kā melnie, esot viena Ādama bērni. Es neesmu ģenealogs, taču, ja šie sludinātāji runā patiesību, tad mums visiem vajadzētu būt radiniekiem. Bet padomājiet, vai iespējams pret saviem radiniekiem izturēties vēl nežēlīgāk?” - “Ak, Pangloss!” izsaucās Kandids, “šādu nelietību tu neesi paredzējis; tā nu ir, man nāksies galu galā atteikties no tava optimisma.” - “Bet kas tas ir optimisms?” Kakambo vaicāja. - “Tas ir,” atbildēja Kandids, “neprātīga kāre iestāstīt, it kā viss būtu ļoti labi, kaut gan īstenībā ir ļoti slikti.” Un viņš apraudājās, noraugoties nēģerī, un raudādams viņš iegāja Surinamā. Vispirms viņi apjautājās, vai ostā nav kāda kuģa, kurš gatavojas doties uz Buenosairesu. Tas, pie kā viņi ar šo jautājumu griezās, bija spāņu tirgotājs, un tas labprāt bija ar mieru noslēgt ar viņiem godīgu darījumu. Viņš ierosināja satikties kādā krodziņā. Kandids ar savu uzticamo Kakambo devās turp, ņemdami līdzi savus atlikušos aunus.

Kandids, kuram sirds bija uz mēles, izstāstīja spānietim visus savus piedzīvojumus un atzinās pat, ka grib nolaupīt Kunigundi. “Es tomēr atteikšos,” atteica tirgotājs, “no sava priekšlikuma nogādāt jūs Buenosairesā tādēļ, ka tur droši vien mani pakārs un jūs arī. Jūsu skaistā Kunigunde tagad ir gubernatora pirmā mīļākā.”

Šī ziņa Kandidam bija kā pērkona spēriens. Viņš ilgi raudāja, tad, pievērsdamies Kakambo, sacīja: “Lūk, dārgais draugs, ko tev vajadzētu darīt! Mums katram kabatās ir briljanti vismaz par pieciem sešiem miljoniem. Tu esi veiklāks un viltīgāks par mani, tādēļ dodies uz Buenosairesu pēc Kunigundes viens pats. Ja gubernators nepiekrīt, - dod viņam miljonu. Ja viņš teiks, ka tas ir par maz, -dod divus. Tev nav, no kā baidīties, jo tu neesi nogalinājis inkvi-zitoru. Es sarīkošu citu kuģi un gaidīšu jūs Venēcijā. Tā ir brīva zeme, kur nav jābaidās ne no bulgāriem, ne no avāriem, ne no ebrejiem, ne no inkvizitoriem.”

Kakambo piekrita šim saprātīgajam lēmumam. Viņš, protams, bija izmisis, ka jāšķiras no labā kunga, kurš bija kļuvis viņam

tuvs draugs, bet vēlēšanās paveikt viņa labā ko derīgu pārspēja šīs bēdas. Šķiroties viņi apkampās asarām acīs. Kandids viņam īpaši pieteica neaizmirst arī labo veceni. Kakambo aizbrauca jau tajā pašā dienā. Viņš bija ļoti labs cilvēks. Kandids palika vēl kādu laiku Surinamā, gaidīdams, ka uzradīsies cits kuģa saimnieks, kurš viņu līdz ar abiem pāri palikušajiem auniem varētu aizgādāt uz Itāliju. Viņš nolīga vairākus kalpus un sapirka visu, kas nepieciešams tālam ceļojumam. Beidzot pie viņa ieradās kāds Vanderdendura kungs, liela kuģa īpašnieks.

“Cik jūs prasāt,” jautāja Kandids, “par manis, manu kalpu, manas bagāžas un abu manu aunu aizvešanu taisnā ceļā uz Venēciju?” Tirgotājs prasīja desmit tūkstoš piastru. Kandids piekrita bez vilcināšanās. “Ehe!” nodomāja gudrais Vanderdcndurs, “šis ārzemnieks maksā desmit tūkstošus piastru bez kaulēšanās. Jādomā, ka viņš ir ļoti bagāts!”

Pēc kāda brīža viņš ieradās pie Kandida no jauna un paziņoja, ka nevarot vest lētāk kā par divdesmit tūkstošiem piastru. “Nu labi,” Kandids atbildēja, “jūs tos saņemsiet.” - “Divdesmit tūkstoši...” murmināja pie sevis tirgotājs, “maksā divdesmit tūkstošus tikpat labprātīgi kā desmit tūkstošus.” Viņš ieradās vēlreiz un paziņoja, ka uz Venēciju viņš bez trīsdesmit tūkstošiem nevedīs. “Es jums došu trīsdesmit tūkstošus,” bija Kandida atbilde. - “Oho-ho!” atkal sāka gudrot tirgotājs, “trīsdesmit tūkstoši piastru šim cilvēkam nav nekas! Var domāt, ka abi viņa auni apkrauti ar milzīgiem dārgumiem. Nav ko vairāk kaulēties; lai vispirms samaksā trīsdesmit tūkstošus piastru; tad jau redzēsim, kas tālāk darāms.”

Kandids pārdeva divus nelielus briljantus, no kuriem par katru saņēma vairāk, nekā prasīja saimnieks. Viņš visu samaksāja iepriekš.

Abus aunus iekrāva reidā stāvošajā kuģī, un Kandids tiem nelielā laivā sekoja. Bet tirgotājs nesnauda; aunus pār bortu pārvilcis, viņš bez kavēšanās uzvilka buras un pacēla enkuru. Bija ceļavējš, un Kandids pārsteigts un apjucis redzēja, ka kuģis ar auniem pazūd aiz apvāršņa. “Ak vai,” viņš izmisis iesaucās, “tā ir Vecās Pasaules apdzīvotāju cienīga rīcība! ”

Kandids atgriezās krastā dziļi noskumis. Viņš bija pazaudējis mantu, ar ko būtu varējis padarīt bagātus divdesmit karaļus.

Viņš devās pie holandiešu tiesneša un, tā kā bija ļoti uztraukts, sāka spēcīgi klauvēt pie durvīm, bet, kad bija ielaists, izklāstīja savu sūdzību skaļāk, nekā tas bija pieņemts. Tiesnesis iesāka ar to, ka piesprieda viņam samaksāt desmit tūkstošus piastru soda par miera traucēšanu; bet pēc tam viņš to pacietīgi uzklausīja, apsolīja viņam izskatīt šo lietu, tiklīdz tirgonis būs atgriezies, un lika samaksāt vēl citus desmit tūkstošus piastru par audienci.

Tāds iznākums Kandidu noveda galīgā izmisumā. Tiesa, viņam bija nācies pieredzēt tūkstoškārt sāpīgākas nelaimes, bet tiesneša vienaldzība un zaglīgā tirgotāja aukstasinīgā nekaunība dedzināja viņa žulti tādā mērā, ka noveda to melnajā melanholijā. Ļaužu nelietība parādījās viņa prātam visā savā atbaidošajā pretīgumā. Visas viņa domas bija skumjas un tumšas. Viņš uzzināja, ka ostā kāds franču kuģis gatavojas braukt uz Bordo; un, tā kā briljantiem apkrauto aunu viņam vairs nebija, viņš par mērenu cenu noīrēja vienkāršu kajīti un pēc tam lika pilsētā izsludināt, ka meklē ceļabiedru, kam segs ceļa un uztura izdevumus un vēl izmaksās divus tūkstošus piastru, bet ar noteikumu, ka ceļabiedrs sevi uzskata par pašu neapmierinātāko ar dzīvi un par visnelaimīgāko cilvēku provincē.

Pēc šī uzaicinājuma saradās tāds pūlis kārotāju, ka viņu pārvešanai nepietiktu veselas flotes. Kandids, gribēdams izvēlēties no tiem, kas, pēc ārienes raugoties, likās visatbilstošākie, atlasīja cilvēku divdesmit un pēc tam, sapulcinājis viņus viesnīcā, sarīkoja tiem vakariņas un lūdza, lai katrs zvēr patiesīgi izstāstīt savas dzīves stāstu, solīdams izvēlēties to, kas viņam liksies visvairāk nožēlas vērts un kura neapmierinātība ar likteni būs vispamatotākā, pārējiem viņš apsolīja nelielu atlīdzību.

Stāsti ilga līdz pulksten četriem no rīta. Kandids, klausīdamies sanākušo stāstos par visiem viņu piedzīvojumiem, neviļus atcerējās vecenes vārdus, ko tā bija teikusi ceļā uz Buenosairesu, un arī viņas ierosinātās derības, ka uz kuģa nav tāda cilvēka, kuram nebūtu gadījušās ļoti smagas nelaimes. Klausoties ikvienu stāstu, viņam prātā nāca Pangloss. “Pangloss,” viņš pats pie sevis runāja, “būtu ļoti apjucis, ja viņam šeit būtu jāpierada sava sistēma. Es vēlētos, kaut viņš būtu šeit. Protams, viss ir labi vienīgi Eldorado zemē un pārējā pasaulē nekur.”

Beidzot viņš izvēlējās kādu nabadzīgu zinātnieku, kurš desmit gadus bija strādājis Amsterdamas grāmatizdevēju uzdevumā. Kan-didam šķita, ka pasaulē nav tāda amata, kas varētu cilvēkā radīt vēl lielāku pretīgumu kā šis^136.

Šo zinātnieku, kurš, starp citu, bija krietns cilvēks, bija apzagusi sieva, piekāvis dēls, pametusi meita, kas bija aizbēgusi ar kādu portugāli. Viņš tikko bija pazaudējis vietu, kas tam bija devusi līdzekļus iztikai. Surinamas garīdznieki viņu vajāja tādēļ, ka uzskatīja viņu par sociniešu sektes piederīgo.137 Jāpiezīmē, ka pārējie bija vismaz tikpat nelaimīgi kā viņš, bet Kandids izvēlējās viņu, cerēdams, ka ceļā tas neliks garlaikoties. Visi pārējie sāncenši sāka žēloties, ka Kandids viņiem esot nodarījis lielu pārestību, bet viņš tos nomierināja, dodams katram simts piastru.

Divdesmitā nodaļa KAS NOTIKA AR KANDIDU UN MARTENU UZ JŪRAS

Vecais zinātnieks, vārdā Martens, līdz ar Kandidu sēdās kuģī, lai brauktu uz Bordo. Viņi abi bija dzīvē daudz redzējuši un daudz cietuši, tādēļ garajā ceļa gabalā no Surinamas gar Labās Cerības ragu līdz Japānai viņiem bija diezgan, ko pārrunāt par zemes ļaunumu, tiklab par morālisko, kā par fizisko.

Kandidam salīdzinājumā ar Martenu bija liela priekšrocība tādēļ, ka viņš joprojām cerēja kādreiz tikties ar skaisto Kunigundi, turpretī nabaga Martenam nebija nekā, ko cerēt. Turklāt Kandidam bija zelts un briljanti; un, kaut arī viņš bija zaudējis simts lielo sarkano aunu, kas bija apkrauti ar vislielākajiem dārgumiem zemes virsū, kā arī viņu joprojām grauza doma par tirgotāja blēdību, tomēr, kad viņš apzinājās, cik tam vēl palicis, vai arī domāja par Kunigundi, viņš dažkārt, it īpaši pēc labām pusdienām, bija gatavs atzīt, ka Panglosa sistēmai var arī piekrist.

“Bet jūs, Martena kungs,” tādos gadījumos viņš vaicāja zinātniekam, “ko jūs par to visu domājat? Kādi ir jūsu uzskati par morālo ļaunumu un fizisko ļaunumu?” - “Mani,” atbildēja Martens, “garīdznieki apvaino, ka es esot socinietis, bet īstenībā es esmu manihejietis.”138 - “Jūs smejaties par mani,” atbildēja Kandids, “manihejiešu taču pasaulē vairs nemaz nav.” - “Es esmu,” Martens turpināja. “Nezinu, ko lai dara, bet citādi domāt es nespēju.” - “Tad iznāk,” Kandids sacīja, “ka jūsu miesās sēž velns?” - “O, viņš jaucas visur,” atbildēja Martens, “tādēļ ļoti var būt, ka viņš ir manī, tāpat kā visā citā. Taču man jāatzīstas, ka, skatoties uz šo zemeslodi jeb, pareizāk sakot, uz šo lodīti, man uzmācas domas, ka Dievs to nodevis kāda ļauna radījuma varā. Tas, protams, neattiecas uz Eldorado. Bet man nav gadījies redzēt nevienu pilsētu, kura neilgotos, lai tiktu izpostīta kaimiņu pilsēta, nevienu dinastiju, kas negribētu iznīdēt kādu citu dinastiju. Visur vājie neieredz stipros un tajā pašā laikā rāpo viņu priekšā; bet stiprie izturas pret vājajiem kā pret lopiem, pārdodami viņu vilnu un gaļu. Miljons disciplinētu slepkavu joņo pa visu Eiropu, visur nogalina un laupa, lai nopelnītu savu dienišķo maizi, jo godīgāku darbu viņi neprot. Un arī pilsētās, kur, kā šķiet, valda miers un uzplaukst visas mākslas, skaudība, rūpes un uztraukumi ļaudis sagrauž vairāk nekā aplenkuma grūtības. Slēptas bēdas ir vēl ļaunākas nekā redzamas ciešanas. Vārdu sakot, esmu tik daudz redzējis un tik daudz cietis, ka esmu kļuvis par manihejieti.” - “Bet pasaulē taču ir arī kaut kas labs,” iebilda Kandids. - “Var jau būt,” atteica Martens, “tikai es to nezinu.”

Sarunas vidū nogranda lielgabala šāviens. Dunoņa ik pa brīdim pieņēmās. Visi ķērās pie tālskatiem. Apmēram trīs jūdžu attālumā bija redzami divi kuģi, kas nikni apšaudīja viens otru. Vējš tos abus piedzina tik tuvu franču kuģim, ka interesantais kaujas skats bija ļoti labi redzams. Beidzot viens no kuģiem deva otram tik precīzu zalvi pie pašas ūdenslīnijas, ka nogremdēja to. Kandids un Martens skaidri redzēja, ka simtiem cilvēku uz grimstošā kuģa klāja, izmisumā pacēluši rokas pret debesīm, izkliedza žēlas vaimanas, bet nākamajā mirklī viss pazuda viļņos.

“Nu?” Martens sacīja, “jūs redzat, kā cilvēki izturas cits pret citu?” - “Tiešām,” atbildēja Kandids, “var domāt, ka te piedalās pats velns.”

Šādi runādams, viņš pamanīja viļņos kaut ko spilgti sarkanu, kas peldēja viņu kuģa virzienā. Tūdaļ nolaida laivu, lai noskaidrotu, kas tas tāds ir. Izrādījās, ka tas bija viens no Kandida auniem. Kandida prieks par šo atkalatrasto aunu bija daudz lielāks nekā bēdas, ko viņš bija jutis, zaudējot simtu, kas bija apkrauti ar Eldorado briljantiem.

Franču kuģa kapteinis drīz noskaidroja, ka nogremdētājs kuģis bija spāņu, bet nogrimušais bija piederējis holandiešu jūras laupītājam, un taisni tam pašam, kurš bija apzadzis Kandidu. Neaptveramās bagātības, ko bija nozadzis šis nelietis, līdz ar viņu nogrima jūrā. Izglābās vienīgi auns.

“Jūs redzat,” Kandids sacīja Martenam, “ka noziegums dažkārt tiek sodīts: šis nelietis, holandiešu tirgotājs, saņēmis tādu likteni, kādu bija pelnījis,” - “Jā,” piebilda Martens, “bet vai bija vajadzīgs, ka noslīkst visi braucēji, kas atradās uz šī kuģa? Ja atzīstam, ka tirgotāju sodījis Dievs, jāatzīst, ka pārējos noslīcinājis velns.”

Abi kuģi, tiklab spāņu, kā franču, turpināja savu ceļu, un Kandids turpināja savas sarunas ar Martenu. Viņi strīdējās piecpadsmit dienas no vietas, bet pēc šīm piecpadsmit dienām bija turpat, kur sākumā. Un tomēr viņi runāja, apmainījās domām un viens otru mierināja. Kandids glāstīja savu aunu, nemitīgi atkārtodams: “Ja es esmu atguvis tevi, gan es atgūšu arī Kunigundi.”

Divdesmit pirmā nodala KANDIDS UN MARTENS TUVOJAS FRANCIJAS KRASTIEM UN TURPINA PRĀTOT

Beidzot kļuva redzami Francijas krasti. “Vai jūs kādreiz esat bijis Francijā?” Kandids vaicāja Martenam.

“Jā,” Martens atbildēja, “es esmu braucis cauri vairākām tās provincēm. Dažās puse iedzīvotāju ir traki, citās atkal ir pārāk viltīgi.

Ir vietas, kur vienkāršie ļaudis ir labsirdīgi un pamuļķi, bet ir arī tādas, kur ir asprātīgi. Galvenā viņu nodarbošanās ir mīlestība, otrā - mēlnesība, bet trešā - muļķīga pļāpāšana.” - “Bet vai jūs, Martena kungs, esat bijis Parīzē?” Kandids jautāja. - “Jā, esmu gan, tur sastopams tas viss, ko jau sacīju par Franciju. Tā ir juceklis, tā ir drūzmēšanās vieta, kur ikviens meklē izpriecas, bet gandrīz neviens tās neatrod. Vismaz man tā likās. Ilgi es tur neesmu bijis; kad es tur ierados, mani tur Senžermēnas gadatirgū tūdaļ apzaga. Turklāt mani pašu noturēja par zagli un ieslodzīja astoņas dienas cietumā. Pēc tam iestājos darbā tipogrāfijā par korektoru, lai nopelnītu līdzekļus un varētu kājām aiziet atpakaļ uz Holandi. Tur strādādams, iepazinu rakstnieciskos neģēļus, intrigantiskos neģēļus un fanātiskos neģēļus. Mēdz teikt, ka šajā pilsētā esot arī krietni ļaudis, un es tam gribētu ticēt.” - “Kas attiecas uz mani,” Kandids atbildēja, “tad iepazīties ar Franciju man nav ne mazākās vēlēšanās. Jūs viegli varat saprast, ka tam, kurš vienu mēnesi pavadījis Eldorado, nav vēlēšanās redzēt pasaulē neko citu kā vienīgi skaisto Kunigundi. Es viņu gaidīšu Venēcijā, un tagad mēs brauksim cauri Francijai vienīgi tādēļ, lai nokļūtu Itālijā. Vai jūs nevēlaties ceļot kopā ar mani?” - “Ļoti labprāt,” Martens atbildēja. “Mēdz teikt, ka Venēcijā labi klājas vienīgi dižciltīgajiem venēciešiem, bet ka tur labi uzņemot arī ārzemniekus, ja tiem ir daudz naudas. Man tās nav nemaz, bet jums tā ir, es jums visur sekošu.” “Starp citu,” ievaicājās Kandids, “vai jūs ticat, ka zemi reiz apklājusi jūra, kā tas rakstīts mūsu kuģa kapteiņa lielajā grāmatā?”139 - “Es tam neticu nemaz,” Martens atbildēja, “tāpat kā neticu nevienai no citām fantāzijām, kuras mums kopš kāda laika cenšas iestāstīt.” - “Bet kādam mērķim radīta šī pasaule?” Kandids jautāja. - “Tādēļ, lai mūs pastāvīgi tracinātu,” Martens atbildēja. - “Vai tad tiešām,” turpināja Kandids, “jūs nemaz nebijāt pārsteigts par šīm oreijonu meitenēm, par ko es jums stāstīju, kuras sev par mīļākajiem bija izvēlējušās pērtiķus?” - “It nemaz,” atbildēja Martens, “es šajā kaislībā nekā dīvaina nesaskatu; es pasaulē esmu redzējis tik daudz apbrīnojamu lietu, ka ne par ko vairs nebrīnos.” - “Vai jūs domājat,” Kandids turpināja, “ka cilvēki vienmēr cits citu slepkavojuši, kā viņi to dara šodien? Un vai visos laikos bijuši meļi, blēži, viltnieki, nepateicīgie, laupītāji, mazdūšīgie, vējagrābšļi, gļēvuļi, skauģi, rīmas, žūpas, skopuļi, godkārīgie, asinskārie, mēlneši, izvirtuļi, fanātiķi, liekuļi un muļķi?” - “Bet vai jūs,” Martens atjautāja, “domājat, ka vanagi vienmēr ir plosījuši baložus, kad pie tiem tikuši?” - “Protams,” Kandids atbildēja. - “Nu tātad,” Martens atbildēja, “ja vanagiem vienmēr bijis tāds pats raksturs, kādēļ tad jūs domājat, ka cilvēki savējo varētu mainīt?” - “Un tomēr,” atbildēja Kandids, “tur ir liela atšķirība, tādēļ ka gribas brīvība...”

Tā prātodami, viņi bija nonākuši Bordo ostā.

Divdesmit otrā nodaļa KAS AR KANDIDU UN MARTENU ATGADĪJĀS FRANCIJĀ

Kandids Bordo pilsētā palika tikai tik ilgi, lai varētu pārdot dažus Eldorado dārgakmeņus un iegādāties divvietīgu ekipāžu. Viņš vairs nemaz nevarēja iztikt bez sava filozofa Martena un aizbraukdams bija ļoti noskumis tikai par to, ka jāšķiras no auna, ko viņš bija atstājis Bordo Zinātņu Akadēmijai. Tā šajā gadā par zinātnieku sacensības tēmu prēmijas iegūšanai izvirzīja jautājumu: kādēļ auna vilnai sarkana krāsa?

Prēmiju piešķīra kādam zinātniekam no ziemeļiem, kurš ar formulas a + b - c : z palīdzību pilnīgi skaidri pierādīja, ka šī auna vilnai neizbēgami jābūt sarkanai un viņam pašam jānosprāgst no aitu bakām.140

Visi braucēji, ko Kandids satika ceļmalas krodziņos, viņam vienā balsī apgalvoja: “Mēs dodamies uz Parīzi.” Šī vispārīgā tiekšanās arī viņā pamodināja vēlēšanos redzēt šo pilsētu; tas neprasīja lielu atkāpi no ceļa uz Venēciju. Parīzē viņš iebrauca caur Sen-Marso priekšpilsētu un iedomājās, ka nonācis vispretīgākajā Vestfāles miestā.

Tikko Kandids bija apmeties viesnīcā, viņam sākās viegla slimība, ko bija izraisījis nogurums. Tā kā viņa pirkstā bija gredzens ar milzīgu briljantu un tā kā no ekipāžas bija iznesta ļoti smaga lādīte, tūdaļ pie viņa bez kāda aicinājuma uzradās divi ārsti, daži ļoti sirsnīgi draugi, kas viņu nepameta ne uz minūti, un divas slimnieku kopējas mūķenes, kas viņam sildīja buljonu. Martens, to redzēdams, piebilda: “Es atceros, ka, pirmo reizi atbraucis Parīzē, es arī saslimu; es biju gluži nabags, ap mani nebija ne draugu, ne mūķeņu, ne ārstu, tomēr es izveseļojos.”

Taču Kandida slimība ārstu un asins laidēju pūliņu rezultātā kļuva nopietna. Kāds garīdznieks, viens no viesnīcas pastāvīgajiem apmeklētājiem, vērsās pie viņa ar sirsnīgu lūgumu aizdot naudu, kuru tas viņā saulē atdošot. Kandids atteicās to darīt. Mūķenes centās viņu pārliecināt, ka tāda esot jaunākā mode, Kandids atteica, ka modēm nesekojot. Martenam bija vēlēšanās izmest lūdzēju pa logu; garīdznieks iekliedzās, ka liegšot Kandidam apglabāšanu. Martens piedraudēja viņu pašu apglabāt. Ķilda iedegās; Martens beidzot sagrāba to aiz pleca un asi izgrūda ārā. Tas izraisīja lielu skandālu, par ko sastādīja protokolu.

Kandids izveseļojās. Veseļošanās laikā ap viņu pulcējās smalka kompānija, kas kopā ar viņu ari ēda. Spēlēja kārtis uz lielām summām. Kandids brīnījās, ka viņam nekad negadījās dūži. Martens par to nemaz nebrīnījās. Kandida viesu vidū bija kāds sīks abats no Perigoras.141 Tas bija viens no tiem mūžīgi aizņemtajiem, laipnajiem, pakalpīgajiem, nekautrīgajiem, vēlīgajiem, piekāpīgajiem ļaudīm, kuri allaž vēro caurbraucējus, stāsta viņiem par skandāliem pilsētā un piedāvā tiem izpriecas par jebkuru cenu. Vispirms viņš Kandidu un Martenu aizveda uz teātri. Tur izrādīja jaunu traģēdiju. Kandida vieta izrādījās līdzās dažiem asprātīgiem ļaudīm, bet tas viņu nekavēja raudāt lieliski nospēlēto ainu laikā. Viens no blakus sēdošajiem gudriniekiem starpbrīdī viņam sacīja: “Jūs veltīgi raudat; šī aktrise ir ļoti slikta, viņas pretspēlētājs ir vēl sliktāks aktieris, bet luga ir vēl sliktāka par aktieriem. Autors ne vārda neprot arābiski, taču darbība notiek Arābijā. Turklāt tas ir tāds cilvēks, kurš netic ideju iedzimtībai. Es jums rīt varu atnest divdesmit pret viņu sarakstītu brošūru.” - “Cik,” Kandids jautāja abatam, “franču literatūrā ir lugu?” - “Kādi pieci vai seši tūkstoši,” tas atbildēja. - “Tas ir daudz,” Kandids sacīja. “Bet cik to skaitā ir labu?” - “Kādas piecpadsmit vai sešpadsmit,” atbildēja abats. - “Tas ir ļoti daudz,” sacīja Martens.

Kandids bija ļoti mierā ar to, kā spēlēja šī aktrise, kas diezgan banālā traģēdijā, kādas pa laikam uzved, tēloja karalieni Elizabeti. “Šī aktrise,” viņš Martenam sacīja, “man ļoti patīk. Viņa pēc izskata nedaudz līdzinās Kunigundei, un es ļoti vēlētos ar viņu iepazīties.” Abats tūdaļ piedāvāja savus pakalpojumus. Kandids, kurš bija audzis Vācijā, vaicāja, kāda etiķete šeit jāievēro un kā vispār Francijā pieņemts izturēties pret Anglijas karalienēm. “Tas ir atkarīgs no vietas,” abats atbildēja. “Provincē viņām izmaksā kaut kādā krogā, bet Parīzē viņas cildina, kamēr tās ir skaistas, un izmet mēslainē, kad tās mirušas.” - “Karalieni atkritumu bedrē!” Kandids izsaucās. - “Tieši tā,” piebalsoja Martens, “abata kungam pilnīga taisnība. Es biju Parīzē tajā laikā, kad Monimas jaunkundze aizgāja, kā mēdz sacīt, no šīs dzīves viņā. Viņai atsacīja to, ko šeit mēdz dēvēt par tiesībām tikt godīgi apbedītai, tas ir, neparādīja godu sapūt kopā ar visiem kvartāla plukatām kādā nožēlojamā kapsētā. Viņas trupas biedri to apraka vienu pašu Burgundijas ielas stūrī. Var domāt, ka viņa par to bija ļoti apbēdināta, jo viņai bija cēla dvēsele!” - “Tas nu ir ļoti nepieklājīgi,” Kandids sacīja. - “Ko tad jūs gribat?” atbildēja Martens. “Šejienes cilvēki jau tādi ir radīti. Iztēlojieties visas iespējamās pretrunas, visas iespējamās nejēdzības - un jūs tās ieraudzīsiet šīs dīvainās tautas valdībā, tiesās un baznīcās, un arī uz skatuves.” - “Vai tiesa, ka Parīzē vienmēr smejas?” Kandids jautāja. - “Tiesa gan,” atteica abats, “bet tas ir niknuma dēļ. Te cilvēki par visu žēlojas, skaļi smiedamies, un bieži vien smiedamies pastrādā šausmīgas neģēlības.” - “Kas bija tas resnais vepris, kurš man pateica tik daudz slikta par lugu, kurā skatoties man bija jāraud, un par aktieriem, kuri man tā patika?” Kandids jautāja. - “Tas ir ļaunuma iemiesojums,” atbildēja abats. “Viņš pelna sev iztiku ar to, ka nogāna visas izrādes un visas grāmatas. Viņš ienīst visus, kam labi veicas literatūrā, tāpat kā einuhs neieredz tos, kam veicas mīlestībā. Tas ir viens no tiem rāpuļiem literatūrā, kas pārtiek no dubļiem un indes. Vārdu sakot, viņš ir skribents.” - “Kas tas ir - skribents?” Kandids jautāja. - “Tas ir avīžu taisītājs, kaut kāds Frerons,” abats atbildēja.142

Tā Kandids, Martens un perigorietis sprieda uz teātra kāpnēm, vērojot, kā publika atstāj teātri. “Kaut gan es ļoti vēlos atkal redzēt skaisto Kunigundi,” teica Kandids, “es labprāt gribētu ēst vakariņas kopā ar Klerona jaunkundzi, jo viņa mani gauži sajūsmināja.”

Abats nebija no tiem, kas varētu kādu iepazīstināt ar Klerona jaunkundzi, jo tā pieņēma tikai izmeklētu sabiedrību, tādēļ viņš steidzīgi atbildēja: “Viņa šodien ir aizņemta, bet es uzskatu par godu ievest jūs kādas izcilas dāmas sabiedrībā, un tur jūs iepazīsiet Parīzes dzīvi labāk, nekā ja būtu tur nodzīvojis četrus gadus.”

Kandids, kurš jau no dabas bija ziņkārīgs, piekrita, un abats viņu aizveda pie šīs dāmas, kas dzīvoja Sentonorē priekšpilsētas tālā nomalē. Tur spēlēja faraonu. Divpadsmit drūmu trumpmaņu turēja rokā kārtis - šo bezjēdzīgo savu nelaimju reģistru. Valdīja kapa klusums. Spēlmaņu sejas bija bālas; bankas turētāja acis bija nemiera pilnas. Mājas saimniece, kura sēdēja blakus šai nepielūdzamajai personai, lūša acīm sekoja, lai spēlmaņi neiezīmētu kārtis. Stingri, bet laipni viņa uzmanīja spēles kārtību, taču visu to darīja mierīgi, lai neaizbaidītu klientus.

Šī dāma sevi sauca par marķīzi de Paroliņjaku. Viņas meita, gadus piecpadsmit veca, bija trumpotāju vidū un ar acīm brīdināja par blēdībām, ar kuru palīdzību šie nabaga ļaudis centās labot likteņa cietsirdību. Perigoras abats, Kandids un Martens ienāca, taču neviens nepiecēlās, neviens tos nesveicināja un tos neuzlūkoja. Visi bija aizņemti ar savām kārtīm. - “Baronese Tunder-ten-Tronka bija pieklājīgāka!” piezīmēja Kandids.

Pa to laiku abats kaut ko iečukstēja marķīzei ausī. Viņa pa pusei piecēlās un pagodināja Kandidu ar vēlīgu smaidu un Martenu ar cienīgu galvas mājienu; viņa lika ierādīt Kandidam vietu pie galda un iedot kārtis. Viņš divos gājienos zaudēja piecdesmit tūkstošus franku. Pēc tam sākās ļoti jautras vakariņas. Visi klātesošie bija ne mazums izbrīnījušies, ka Kandids nemaz neizrāda sarūgtinājumu zaudējuma dēļ: sulaiņi savā sulaiņu žargonā secināja, ka viņš droši vien esot angļu lords.

Vakariņas līdzinājās parastajām Parīzes vakariņām. Sākumā valdīja klusums; tad neatšķiramu vārdu murdoņa; pēc tam nāca asprātības, lielākoties muļķīgas, melīgas baumas, nesaprātīgi prātojumi, nedaudz politikas un daudz mēlnesības; runāja pat par jaunajām grāmatām. “Vai jūs esat lasījuši teoloģijas doktora Gošā kunga romānu?” jautāja Perigoras abats. - “Jā gan,” atbildēja viens no viesiem, “bet nevarēju tikt līdz beigām. Nekaunīgu savārstījumu mums gan ir milzīgi daudz, taču tiem visiem kopā nav tik daudz nekaunības kā Gošā kungam. Man tā apriebusies pretīgo grāmatu milzīgā gūzma, kas mūs applūdina, ka es labāk spēlēju “Faraonu”.” - “Bet arhidiakona Trublē sajauktā satura raksti! Ko jūs par tiem teiksiet?” jautāja abats. - “Ak,” iesaucās Paroliņjakas kundze, “viņš ir nāvīgi garlaicīgs! Cik pašapzinīgi viņš stāsta to, ko ikviens jau zina, cik pamatīgi viņš pierāda to, kas nebūtu pat paviršas pieminēšanas vērts! Cik banāli viņš piesavinās svešas gudrības! Kā sabojā visu, ko no citiem nozadzis! Cik man viņš pretīgs! Protams, turpmāk viņš man vairs nebojās omu! Ja izlasītas dažas lappuses no arhidiakona, tad pietiek.”

Pie galda bija arī kāds ļoti mācīts cilvēks ar smalku gaumi, kurš visur piekrita marķīzei. Vēlāk saruna pārgāja uz traģēdiju. Marķīze vaicāja: “Kādēļ daudzas traģēdijas, kuras neiespējami lasīt, uz skatuves gūst panākumus?” Cilvēks ar smalko gaumi izskaidroja, ka luga dažreiz var būt ļoti interesanta, bet tajā pašā laikā stipri mazvērtīga. Viņš dažos vārdos pierādīja, ka te nepietiek attēlot dažas situācijas, kā tas notiek visos romānos un kas allaž valdzina skatītājus, te autoram vajag pateikt kaut ko oriģinālu, taču ne ekstravagantu, bieži jābūt izsmalcinātam un vienmēr dabiskam, vajag pazīt cilvēka sirdi un likt, lai tā runā; autoram jābūt dzejniekam, bet neviens no lugas varoņiem nedrīkst atgādināt dzejnieku. Vajag līdz pilnībai prast savu valodu un rakstīt tajā skaidri un harmoniski, taču nekad formas prasībām neupurējot jēgas skaidrību.

“Tas,” viņš pielika, “kurš šos noteikumus neievēro, gan var sarakstīt vienu vai divas traģēdijas, kurām varbūt pat aplaudēs, taču viņš nekad nekļūs par izcilu literātu. Labu traģēdiju ir ļoti maz. Dažas ir idilles ar skaistiem un labi saskaņotiem dialogiem; citas garlaiko ar politiskiem prātojumiem vai šokē ar pārspīlējumiem; vēl citas ir kā vājprātīgā murgi, barbariskā stilā ar nesakarīgām sarunām; tur ir garas uzrunas dieviem tādēļ, ka neprot uzrunāt cilvēkus, aplamas pamattēzes, uzpūsti patētiskas nodrāztas banalitātes.”

Kandids ļoti uzmanīgi klausījās šajos vārdos, un viņā radās liela cieņa pret runātāju, un, tā kā marķīze bija pacentusies viņu nosēdināt sev blakus, viņš pieliecās tai pie auss un atļāvās pajautāt, kas ir šis kungs, kas tik labi runājis. “Tas ir,” atbildēja dāma, “zinātnieks, kurš kārtis nekad nespēlē. Abats viņu šad tad atved pie manis uz vakariņām. Viņš lieliski pazīst teātri un literatūru. Viņš pats sarakstījis vienu traģēdiju, ko izsvilpa, un vienu grāmatu, kuras vienīgais eksemplārs, kas iznests pa grāmatu tirgotavas durvīm, dāvināts man. ”

“Tas nu ir dižens cilvēks!” nodomāja Kandids. “Sis ir otrs Pangloss.” Tad, pagriezies pret viņu, tas sacīja: “Jūs, cienījamais kungs, droši vien uzskatāt, ka viss fiziskajā pasaulē un morālajā iekārtots tik labi, ka labāk vairs nav iespējams un ka citādi nemaz nevarētu būt?” - “Kas? Es?” mācītais vīrs atbildēja. “Es nu gan nekā tamlīdzīga nedomāju; es uzskatu, ka viss mums iet ačgārni; ka neviens nezina ne to, kas viņš ir, ne to, kas ir viņa uzdevums; ne to, ko viņš dara, ne arī to, kas tam būtu jādara. Es uzskatu, ka, izņemot vakariņas, kas ir diezgan jautras un kur, šķiet, valda kaut kāda saskaņa, viss pārējais laiks paiet nekautrīgās ķildās: janse-nisti ķildojas ar molīnistiem, parlamenta aprindas ar baznīcas aprindām^143, literāti cīnās ar literātiem; galminieki pret galminiekiem, finansisti pret tautu; sievas ķildojas ar vīriem, radinieki ar radiniekiem. Tas ir mūžīgi nerimstošs karš.” - “Es esmu redzējis vēl daudzko ļaunāku,” Kandids viņam iebilda, “taču kāds gudrais, kuram diemžēl gadījās nelaime tikt pakārtam, man apgalvoja, ka tas viss esot brīnišķīgi, ka tie esot tikai ēnojumi uz skaistas gleznas.” - “Jūsu pakārtais,” ieteicās Martens, “būs ņirgājies par pasauli. Tās nav ēnas, bet drausmīgi traipi.” - “Traipus taisa cilvēki,” atbildēja Kandids, “un bez tā viņi nevar iztikt.” - “Nu tad jau,” atbildēja Martens, “viņi tur nav vainīgi.”

Lielākā daļa trumpmaņu neko no šīs sarunas nesaprata un tikai iedzēra. Martens ar zinātnieku turpināja prātot, bet Kandids, pievērsies mājasmātei, pastāstīja viņai dažus no saviem piedzīvojumiem.

Pēc vakariņām marķīze ieaicināja Kandidu savā buduārā un nosēdināja sev blakus uz dīvāna. “Un jūs,” viņa iesāka, “joprojām neprātīgi mīlat Kunigundes Tunder-Ten-Tronkas jaunkundzi?” - “Jā, kundze,” Kandids atbildēja. Marķīze, maigi smaidot, viņam iebilda: “Jūs man atbildējāt kā jauns vestfālietis. Francūzis man būtu teicis: “Patiesi, es esmu mīlējis Kunigundes jaunkundzi, taču, ieraudzījis jūs, baidos, ka viņu vairs nemīlu.”” - “Ak vai, kundze!” iesaucās Kandids, “es atbildēšu, kā jums labpatiks.” - “Jūs stāstījāt,” turpināja marķīze, “ka jūsu mīlestība pret viņu sākusies no tā brīža, kad jūs esat pacēluši viņas mutautiņu; es vēlos, lai jūs paceliet manu zeķes prievīti.” - “Ar lielāko prieku,” Kandids, pavēli izpildīdams, atbildēja. - “Bet tagad,” marķīze sacīja, “es vēlos, lai jūs man to apsienat.” Kandids izpildīja arī šo lūgumu. “Redziet,” turpināja marķīze, “jūs esat ārzemnieks. Savus pielūdzējus Parīzē es dažkārt moku nedēļām ilgi, taču jums es atdodos jau pirmajā naktī; un tas ir vienīgi tādēļ, ka jaunam cilvēkam no Vestfāles pienākas saņemt godinājumus, kādi ir viņa zemes cienīgi.”

Skaistule, pamanījusi abus lielos briljantus uz jaunā ārzemnieka pirkstiem, tos sāka slavēt tik dedzīgi, ka drīz tie no Kandida rokas pārgāja uz marķīzes rokām.

Kandidu, kad viņš kopā ar Perigoras abatu devās mājās, mocīja sirdsapziņa par to, ka viņš kļuvis neuzticīgs skaistajai Kunigun-dei. Abats bija tikpat noskumis kā viņš. No piecdesmit tūkstošiem franku, kurus Kandids bija paspēlējis, un no abiem briljantiem, kuri bija daļēji dāvāti, daļēji atņemti, abats bija dabūjis tikai niecīgu daļu. Viņš bija nolēmis izmantot, cik vien iespējams, visus labumus, ko viņam varētu sagādāt pazīšanās ar Kandidu. Tādēļ viņš ar to daudz runāja par Kunigundi, un Kandids viņam pastāstīja, ka lūgšot Kunigundei piedošanu par šo neuzticību, kad viņš to Venēcijā atkal sastapšot. Abats kļuva arvien laipnāks un uzmanīgāks un sirsnīgi interesējās par visu, ko vien Kandids teica, ko viņš darīja un ko vēlējās darīt. “Jums tātad Venēcijā norunāta sastapšanās?” viņš vaicāja. - “Jā gan, abata kungs,” atbildēja Kandids, “man tur katrā ziņājāsastop Kunigundes jaunkundze.”

Pēc tam, juzdams iekšēju vajadzību parunāt par viņa sirdij tik dārgo būtni, viņš, kā jau bija paradis, vaļsirdīgi izstāstīja abatam par savu mīlu pret šo slaveno vestfālieti. “Es domāju,” abats sacīja, “ka Kunigundes jaunkundze ir ļoti gudra un raksta brīnišķas vēstules.” - “Es no viņas neesmu saņēmis nevienu vēstuli,” Kandids atbildēja. “Jo varat labi iedomāties, ka, izdzīts no pils par to, ka biju viņā iemīlējies, es viņai nevarēju rakstīt, bet drīz pēc tam man apgalvoja, ka viņa mirusi. Vēlāk mēs atkal satikāmies, un tad es atkal viņu pazaudēju. Nu es esmu aizsūtījis pēc viņas vēstnesi divus tūkstošus pieci simti jūdžu tālu un gaidu atbildi.”

Abats ļoti uzmanīgi klausījās un kļuva kā sasapņojies. Tad viņš atvadījās no ārzemniekiem, abus maigi noskūpstījis. Otrā rītā, tikko pamodies, Kandids saņēma šādu vēstuli: “Mans mīļotais! Nu jau astoņas dienas guļu slima šajā pilsētā; uzzināju, ka Tu esi šeit. Es steigtos tavos apkampienos, ja vien varētu pakustēties. Uzzināju par Tavu uzturēšanos Bordo. Tur es atstāju uzticamo Kakambo un veceni, bet viņi drīz man sekos. Buenosairesas gubernators ir ņēmis visu, bet man palikusi Tava sirds. Es gaidu Tevi, nāc! Tava ierašanās man atdos dzīvību vai arī liks nomirt aiz prieka.”

Šī skaistā, šī necerētā vēstule sagādāja Kandidam neizsakāmu prieku, kaut gan ziņa par dārgās Kunigundes slimību viņu ļoti apbēdināja. Šo divu jūtu pārņemts, viņš paņēma savu zeltu un briljantus un kopā ar Martenu devās uz viesnīcu, kur bija apmetusies Kunigunde. Viņš ienāca, trīsēdams no uztraukuma, viņa sirds dauzījās, balss kļuva asaraina. Viņš vēlējās atbīdīt tās gultas aizkarus, lūdza, lai atnes gaismu.

“Ak nē, nē, to gan sargieties darīt,” viņam sacīja kalpone, “gaisma viņu var nonāvēt.” Un tūdaļ aizrāva aizkaru. “Mana dārgā Kunigunde,” Kandids raudādams jautāja, “kā tu jūties? Ja es nedrīkstu tevi redzēt, tad vismaz saki kādu vārdu.” - “Runāt arī viņa nedrīkst,” kalpone atbildēja.

Tad gulošā dāma caur aizkariem izbāza tuklu roķeli, ko Kandids ilgi slacīja savām asarām, bet pēc tam piebēra ar briljantiem un arī uz krēsla atstāja maisiņu pilnu ar zeltu. Šinī brīdī istabā ienāca policijas virsnieks abata un sargu patruļas pavadībā. “Vai šie ir tie aizdomīgie ārzemnieki?” viņš izsaucās un lika patruļai bez kavēšanās abus arestēt un nogādāt cietumā. - “Eldorado valstī gan pret ceļotājiem tā neizturas,” izsaucās Kandids. - “Es tagad esmu manihejietis vairāk kā jebkad,” piebilda Martens. - “Bet kur jūs mūs vedīsiet?” vaicāja Kandids. - “Uz cietuma pagrabu,” atbildēja policists.

Martens, atguvis aukstasinību, ātri secināja, ka dāma, kas uzdevās par Kunigundi, ir blēde, ka arī abata kungs ir blēdis, kurš izmantojis Kandida lētticību, un ka policists arī ir blēdis un tādēļ droši vien no viņa varētu tikt vaļā. Netīkodams stāties tiesas izmeklētāja priekšā, Kandids, uzklausījis Martena padomu un vēlēdamies kādreiz atrast īsto Kunigundi, iedeva policistam rokā trīs nelielus briljantus, katru trīs tūkstošus pistoļu vērtībā.

“Ai, cienījamais kungs!” izsaucās policists ar ziloņkaula nūjiņu rokā. “Kaut jūs būtu pastrādājis visus noziegumus, kādus vien var iedomāties, arī tad jūs būtu visgodīgākais cilvēks. Trīs briljanti, katrs trīs tūkstošus pistoļu vērtībā! Es drīzāk ļaušu, lai mani nonāvē, nekā vedīšu jūs uz cietumu! Mēs gan arestējam visus ārzemniekus, taču es lietu nokārtošu. Djepā, Normandijā, dzīvo mans brālis. Es jūs aizvedīšu pie viņa, un, ja jums būs kāds briljants, ko iedot viņam, viņš par jums rūpēsies tāpat kā es.” - “Bet kādēļ visus ārzemniekus arestē?” Kandids gribēja zināt. Viņam atbildēja Perigoras abats un teica: “Tas viss notiek tādēļ, ka viens nelietis no Atrebasijas, saklausījies visādas muļķības, gribējis izdarīt slepkavību (tikai, zināms, ne tādu, kāda bija 1610. gada maijā, bet tādu, kas gadījās 1594. gada decembrī). Un arī citos gados un citos mēnešos citi nelieši, saklausījušies visādas muļķības, darījuši nelāgas lietas.”144

Policists sīki izskaidroja, ko tas nozīmē. “Ak briesmoņi!” Kandids izsaucās. “Un tādas šausmas notiek tautā, kas tā dejo un dzied! Kā lai ātrāk tieku prom no šīs zemes, kur pērtiķi uzvedas kā tīģeri. Savā zemē esmu redzējis lāčus, bet īstus cilvēkus esmu sastapis tikai Eldorado zemē. Dieva dēļ, policista kungs, aizvediet mani uz Venēciju, kur man jāgaida Kunigundes jaunkundze.” - “Es varu,” atbildēja tiesas kalps, “jūs nogādāt tikai uz Normandiju.”

Tūlīt viņš noņēma Kandidam važas no rokām, visu izskaidroja ar pārpratumu, aizsūtīja projām savus ļaudis, bet Kandidu un Martenu aizveda uz Normandiju, kur tos nodeva sava brāļa ziņā. Ostas reidā stāvēja neliels holandiešu kuģis. Normandietis, saņēmis trīs jaunus briljantus, kļuva ļoti izpalīdzīgs. Viņš iesēdināja Kandidu un Martenu kuģī, kas devās uz angļu pilsētu Portsmutu. Tas, zināms, nebija Venēcijas virzienā, bet Kandids bija priecīgs, ka izsprucis no elles, lai uz kādu pusi, bet ceļojumu uz Venēciju viņš cerēja turpināt, tiklīdz radīsies pirmā izdevība.

Divdesmit trešā nodaļa PAR TO, KĀ KANDIDS UN MARTENS PIESTĀJA ANGLIJAS KRASTĀ UN KO VIŅI TUR REDZĒJA

“Ak, Panglos, Panglos! Ak, Marten, Marten! Ai, mana mīļa Ku-nigunde! Kas tad šī pasaule īsti ir?” izsaucās Kandids, atrazdamies holandiešu kuģī. - “Kaut kas ļoti traks un ļoti riebīgs,” Martens viņam atbildēja. - “Vai jūs pazīstat Angliju? Vai tur ir tikpat traki kā Francijā?” - “Jā, bet tā ir citāda bezprātība,” atbildēja Martens. “Jūs taču zināt, ka abas šīs tautas karo par dažiem arpantiem sniega Kanādā un ka šī kara vajadzībām tās tērē daudz vairāk, nekā visa Kanāda vērta. Pateikt jums precīzi, vai tādu trako, ko vajadzētu sasiet vienā zemē, ir vairāk nekā otrā, es nevaru, jo man nepietiek zināšanu. Es zinu tikai to, ka lielais vairums ļaužu, ko tur sastapsim, ir stipri žultaini.”

Tā sarunādamies, viņi ieradās Portsmutā. Milzīgs ļaužu pūlis stāvēja krastā un uzmanīgi vēroja kādu paresnu cilvēku, kurš ar aizsietām acīm bija nometies ceļos uz kāda karakuģa klāja. Četri kareivji, kas bija nostādīti tam iepretim, dziļā mierā iešāva katrs trīs lodes tā galvā; pēc tam visi, kas bija sapulcējušies, devās mājās ļoti apmierināti.

“Ko gan tas viss nozīmē?” Kandids izsaucās. “Vai tiešām velna vara pastāv visur?” Viņš jautāja, kas bijis šis resnais vīrs, ko ar tādu ceremoniju nonāvējuši. “Tas bija admirālis,” viņam atbildēja. - “Un kādēļ šo admirāli nogalināja?” - “Tādēļ, ka viņš nav licis nonāvēt pietiekami daudz cilvēku; turklāt, cīnoties pret kādu franču admirāli, viņš tam nebija piegājis pietiekami tuvu.” - “Bet,” iebilda Kandids, “tad taču franču admirālis bijis no viņa tikpat tālu kā viņš no tā.” - “Bez šaubām, tā bija,” Kandidam atbildēja, “taču mūsu zemē ir derīgi laiku pa laikam nonāvēt kādu admirāli, lai uzmundrinātu pārējos.”145

Kandidu viss redzētais un dzirdētais bija tā pārsteidzis un satraucis, ka viņš pat nevēlējās kāpt krastā un vienojās ar holandiešu kuģa īpašnieku (neraugoties uz bailēm tikt apzagtam tāpat kā Surinamā), ka tas viņu bez vilcināšanās aizvedīs uz Venēciju.

Pēc divām dienām kuģis devās ceļā. Tas netuvojās Francijas krastiem, pabrauca tuvu garām Lisabonai, un Kandids, raugoties uz to pusi, nodrebēja. Iebraukuši caur jūras šaurumu Vidusjūrā, viņi beidzot nonāca Venēcijā. “Paldies Dievam!” izsaucās Kandids, apkampdams Martenu. “Šeit es atkal ieraudzīšu daiļo Kunigundi. Es paļaujos uz Kakambo kā pats uz sevi. Viss ir labi! Viss ir lieliski! Viss ir tik labi, ka labāk nemaz nevar būt!”

Divdesmit ceturtā nodaļa PAR PARETU UN BRĀLI ŽIROFLĒ

Tikko viņi Venēcijā bija izkāpuši, Kandids devās meklēt Kakambo pa visiem krogiem, visām kafejnīcām un pie visām prieka-meitām, taču nekur viņu neatrada. Ik dienas viņš sūtīja pēc ziņām par iebraukušajiem kuģiem, bet no Kakambo nebija ne vēsts.

“Kā tas var būt?” viņš izmisis sacīja Martenam. “Es no Surina-mas aizbraucu uz Bordo, no turienes devos uz Parīzi, no Parīzes uz Djepu, no Djepas uz Portsmutu; esmu apbraucis Portugāli un Spāniju, šķērsojis visu Vidusjūru, tagad esmu pavadījis vairākus mēnešus Venēcijā, bet daiļā Kunigunde nav ieradusies. Viņas vietā esmu sastapis tikai kādu krāpnieci un abatu perigurdieti. Kunigunde ir mirusi - tur vairs nav nekādu šaubu. Arī man atliek tikai nomirt! Ak, labāk būtu bijis palikt Eldorado paradīzē, nevis atgriezties šajā sasodītajā Eiropā! Cik daudz taisnības, dārgo Marten, bija jūsu vārdos, kad jūs sacījāt, ka dzīvē ir tikai vilšanās un neveiksmes!”

Kandids nogrima melnajā melanholijā un neapmeklēja ne operu alia modau6, ne arī karnevāla izpriecas. Neviena sieviete viņā neizraisīja ne mazāko iekāri. Martens viņam sacīja: “Jūs patiesi esat apbrīnojams vientiesis! Jūs esat iedomājies, ka sulainis metiss, kuram kabatā ir pieci vai seši miljoni, dosies uz pasaules malu, lai sameklētu jūsu mīļāko un atvestu jums to uz Venēciju! Ja viņš to atradīs, tad droši vien paturēs sev. Ja viņš to neatradīs, tad sagādās sev citu. Es jums dodu padomu - aizmirst tiklab sulaini Kakambo, kā arī savu mīļāko Kunigundi.”

Martena padoms tomēr neko nelīdzēja. Kandida melanholija pieņēmās spēkā, kaut arī Martens viņam joprojām centās pierādīt, ka zemes virsū tikuma un laimes ir ļoti maz; izņēmums varbūt ir tikai Eldorado zemē, bet tur neviens nevar nokļūt.

Reiz, sarunādamies ar Martenu par šo svarīgo jautājumu un gaidot Kunigundi, Kandids svētā Markus laukumā ieraudzīja jaunu teatīniešu mūku^147 ar jaunu meiteni zem rokas. Mūks pēc izskata bija spirgts, labi barots un spēka pilns, viņa acis spīdēja, viņa skatiens izstaroja pārliecību, sejas vaibstos atspoguļojās iedomība, bet gaitā - lepnība. Meitene bija ļoti skaista, dziedādama viņa noraudzījās savā mūkā ar iemīlējušos skatienu, laiku pa laikam paknai-bīdama viņa tuklos vaigus.

“Jūs varbūt man piekritīsiet,” Kandids Martenam teica, “ka vismaz šie abi ir laimīgi. Uz visas apdzīvotās zemeslodes, izņemot Eldorado, esmu sastapis vienīgi nelaimīgos, taču esmu gatavs derēt, ka šī meitene un šis teatīnietis tiešām ir laimīgi,” - “Bet es deru, ka nav vis,” Martens atbildēja. - “Tad atliek tikai viņus uzaicināt pusdienās,” atteica Kandids, “un jūs redzēsiet, ka man taisnība.”

Piegājis pie viņiem, Kandids pateica dažus laipnus vārdus un pēc tam uzaicināja abus uz savu viesnīcu nogaršot makaronus, Lombardijas irbes, storu ikrus, kā arī iedzert Montepulčiano, Lac-rymae Christi,148 Samosas vai Kipras vīnus. Meitene nosarka, bet teatīnietis priekšlikumu ar prieku pieņēma, un arī meitene sekoja, uzlūkodama Kandidu ar pārsteiguma un mulsas pilnu skatu, ko nedaudz aizsedza asaras. Tikko viņi nonāca Kandida istabā, viņa, pret Kandidu griezdamās, izsaucās: “Vai tiešām, Kandida kungs, jūs Paketu vairs nepazīstat?” Izdzirdis šos vārdus, Kandids, kurš viņai nebija pievērsis īpašu uzmanību, jo bija aizņemts tikai ar domām par Kunigundi, gluži apjuka. “Ak vai, nabadzīte!” viņš murmināja. “Tad tu esi tā, kas novedusi doktoru Panglosu tajā interesantajā stāvoklī, kādā es viņu sastapu?” - “Ak vai, kungs, es pati tā esmu,” Paketa atbildēja. “Redzu, ka jums zināms viss. Esmu dzirdējusi par briesmīgajām nelaimēm, kas uzbrukušas baroneses un Kunigundes jaunkundzes namam, bet zvēru jums, ka mans liktenis nav bijis laimīgāks. Tad, kad mēs iepazināmies, es vēl biju nevainīga, bet mans biktstēvs kordeljers mani viegli paveda. Sekas bija briesmīgas. Man nācās atstāt pili drīz pēc tam, kad barons jūs no turienes bija izdzinis ar kājas spērienu pa dibenu. Ja par mani nebūtu iežēlojies kāds prasmīgs ārsts, tad es jau sen būtu zem velēnām. Kādu laiku aiz pateicības par ārstēšanu es biju šī ārsta mīļākā. Viņa sieva, kas bija neprātīgi greizsirdīga, katru dienu mani nežēlīgi sita. Tā bija īsta fūrija. Pats ārsts bija ļoti neglīts, un es -nelaimīgākā no visām radībām, ko nepārtraukti sita tāda vīrieša dēļ, ko es nepavisam nemīlēju! Jūs varat iedomāties, ka ķildīgai sievietei ir bīstami būt par ārsta sievu. Un arī ārstu sievas rīkotie skandāli bija tiktāl nomocījuši, ka viņš vieglu iesnu ārstēšanai tai kādu dienu iedeva tik iedarbīgas zāles, ka viņa pēc divām stundām briesmīgos krampjos nomira. Sievas radinieki iesūdzēja ārstu tiesā, viņš aizbēga, bet mani ieslodzīja cietumā. Nevainība šajā lietā man neko nebūtu palīdzējusi, ja man nebūtu patīkams izskats. Tiesnesis mani attaisnoja ar noteikumu, ka viņš man būs ārsta vietā. Drīz tomēr kāda sāncense mani aizstāja, mani bez kādas atlīdzības padzina, un biju spiesta turpināt to riebīgo amatu, kurš jums, vīriešiem, šķiet ļoti jautrs, bet mums tas ir - drausmīgs ceļš uz bojā eju! Es par savu darba vietu izvēlējos Venēciju. Ak, mans kungs, vai varat iedomāties, ko nozīmē būt spiestai glāstīt, neizvēloties, vai nu tas būtu vecs tirgotājs, advokāts, mūks, gondoljers, abats..., būt pakļautai visiem iespējamiem apvainojumiem, visām iespējamām pārestībām, būt spiestai aizņemties brunčus ar nolūku panākt, lai kāds riebīgs tips tos cilā; apstākļos, kad viens nozog to, kas ir otra nopelnīts, kad allaž jāatpērkas no policistiem un nākotnē gaida vienīgi drausmīgas vecumdienas, nabagu slimnīca un kaps mēslu bedrē! Padomājiet tikai par to, un jūs droši vien atzīsiet, ka esmu viena no nelaimīgākajām būtnēm pasaulē!”

Paketa šādi stāstīja Kandidam par savu dzīvi Martena klātbūtnē. Visu noklausījies, Martens sacīja: “Jūs redzat, ka pusi no derības esmu jau vinnējis.” Brālis Ziroflē pa to laiku sēdēja ēdamistabā un iedzēra, gaidīdams pusdienas. “Bet kādēļ tad,” iebilda Kandids, uzrunādams Paketu, “tu izlikies tik jautra un apmierināta, kad es tevi satiku? Tu dziedāji un glāstīji teatīnieti ar tādu neviltotu sirsnību, ka man izlikies tik laimīga, cik pati sev liecies nelaimīga.” - “Ak, kungs,” atbildēja Paketa, “tā ir vēl viena no mūsu amata šausmīgām pusēm! Vakar mani apzaga un piekāva kāds virsnieks, bet šodien man jāizliekas jautrai, lai patiktu mūkam.”

Kandids vairs nevēlējās nekādus pierādījumus un atzina, ka Martenam taisnība. Viņi sēdās pie galda kopā ar Paketu un teatīnieti. Pusdienas ēdot, visi jutās tik jautri, ka pēc tam sāka sarunāties pavisam atklāti.

“Sakiet, tēvs,” Kandids uzrunāja mūku, “vai man pareizi šķiet, ka jūsu likteni ikviens var apskaust? Veselība mirdz jūsu sejā, jūsu vaibsti, šķiet, apliecina, ka esat laimīgs; vaļas brīžiem jums pie rokas ir arī skaista meitene, un jūs, kā redzams, esat ļoti apmierināts ar to, ka esat teatīnietis.” - “Atklāti runājot,” brālis Žiroflē atbildēja, “man vislabāk patiktu, ja visi teatīnieši būtu jūras dibenā. Simtām reižu man bijis kārdinājums aizdedzināt mūsu klosteri un pašam palikt par turku. Kad man bija piecpadsmit gadu, mani piederīgie piespieda mani uzģērbt šo pretīgo talāru, lai varētu atstāt vairāk mantojuma manam riebīgajam vecākajam brālim - lai Dievs viņu par to soda! Skaudība, ķildas un savstarpējs naids valda mūsu klosterī. Ir jau tiesa, dažas reizes esmu norunājis nelāgus sprediķus un tie man ienesuši kaut cik naudas, bet priors pusi no tās ievilcis nāsīs un otra puse aiziet meitu mīlēšanai, un, kad es vakarā atgriežos klosterī, man gribas triekt savu galvu pret celles sienu, un visi mani klostera biedri jūtas tāpat.”

Martens tikpat aukstasinīgi kā vienmēr uzrunāja Kandidu: “Nu, vai tagad es neesmu derības pilnīgi vinnējis?”

Kandids iedāvināja divus tūkstošus piastru Paketai un tūkstoti brālim Ziroflē. “Varat būt pārliecināts,” viņš sacīja, “ka ar šo naudu viņi būs laimīgi.” - “Es nepavisam neesmu par to pārliecināts,” Martens atteica. “Jūs ar saviem piastriem viņus būsiet padarījis vēl daudz nelaimīgākus.” - “Lai nu notiek kas notikdams,” Kandids atbildēja. “Mani vismaz mierina doma, ka dažkārt mēs sastopam cilvēkus, kurus nekad vairs neesam cerējuši redzēt. Un tādēļ ļoti var būt, ka, atradis savu sarkano aunu un Paketu, es sastapšu arī Kunigundi.” - “Es novēlu,” Martens sacīja, “lai viņa jūs kādreiz darītu laimīgu, bet stipri šaubos, vai tas notiks.” - “Jūs esat cietsirdīgs,” Kandids nopūtās. - “Tādēļ, ka pazīstu dzīvi,” Martens atbildēja. - “Bet paskatieties, lūk, uz šiem gondoljeriem,” Kandids norādīja, “viņi dzied no rīta līdz vakaram.” - “Jūs neredzat, kādi viņi ir mājās, kopā ar sievu un bērniem,” Martens atbildēja. “Do-džam ir savas bēdas, gondoljeram savas. Lai gan, kopumā ņemot, gondoļjera liktenis tomēr ir labāks nekā dodža liktenis, starpība ir tik niecīga, ka to nav vērts pat iztirzāt.” - “Esmu dzirdējis,” atteica Kandids, “par senatoru Pokokuranti, kas dzīvojot savā skaistajā pilī uz Brentas krasta; viņš labprāt pieņemot ārzemniekus. Stāsta, ka viņš nekad neesot bijis noskumis.” - “Ļoti vēlētos redzēt tādu retumu,” Martens atbildēja.

Kandids tūdaļ nosūtīja sinjoram Pokokurantem lūgumu, lai tas viņiem nākamajā dienā atļauj to apmeklēt.

Divdesmit piektā nodaļa VIZĪTE PIE DIŽCILTĪGĀ VENĒCIEŠA SINJORA POKOKURANTES

Kandids un Martens gondolā devās pa Brentu uz augšu un drīz nonāca pie cildenā Pokokurantes pils. Pils dārzi bija lieliski kopti, un tos rotāja skaistas marmora statujas, bet pati pils bija arhitektūras meistardarbs. Pils saimnieks, cienījams, gadus sešdesmit vecs, ārkārtīgi bagāts cilvēks, uzņēma ziņkārīgos viesus ļoti laipni, bet diezgan nevērīgi. Tas mulsināja Kandidu, bet Martenam patika. Vispirms divas skaistas, ļoti tīri ģērbtas meitenes pasniedza viesiem šokolādi, ko viņas nupat bija lieliski saputojušas. Kandids nevarēja atturēties, neuzslavējis šo meiteņu skaistumu, piemīlību un izveicību.

“Viņas ir diezgan jaukas radības,” Pokokurante sacīja, “dažreiz es viņas ņemu savā gultā, jo man gauži apnikušas pilsētas dāmas ar savu koķetēšanu, ar savu greizsirdību, ar savām ķildām, ar saviem untumiem, ar savu zemiskumu, ar savu uzpūtību, ar savu muļķību un ar sonetiem, ko viņām vajag sacerēt vai pasūtīt. Bet arī šīs meitenes man tagad sāk apnikt.”

Kandids pēc brokastīm izstaigāja garo gleznu galeriju, un viņu pārsteidza gleznu skaistums. Viņš apjautājās, kāds meistars darinājis abas pirmās gleznas.

“Tās ir Rafaela darbi,” senators atbildēja, “pirms dažiem gadiem es tās iedomības dēļ iegādājos par diezgan dārgu maksu. Mēdz teikt, ka tās esot pašas skaistākās visā Itālijā, bet man viņas nepavisam nepatīk. Krāsas ir satumsušas, figūras nav īsti noapaļotas un nepietiekami izceļas; gleznotās drapērijas nemaz nelīdzinās drānai, vārdu sakot, es te neredzu patiesu dabas imitāciju. Glezna man varētu patikt vienīgi tad, ja es, tajā raugoties, gūtu pārliecību, ka skatu pašu dabu; bet te nekā tāda nav. Gleznu man ir daudz, bet es tās nekad neskatos.”

Gaidot pusdienu, Pokokurante viesus aicināja paklausīties koncertu. Kandidam mūzika likās brīnišķīga. “Šāds troksnis,” piezīmēja Pokokurante, “kādu pusstundu var uzjautrināt; bet, ja tas turpinās ilgāk, tad tas visus nogurdina, tikai neviens neuzdrošinās to atzīt. Mūsdienu mūzika ir vairs tikai prasme izpildīt grūtus skaņdarbus, bet tas, kas ir tikai grūts, nevar ilgi patikt.”

“Varbūt,” viņš turpināja, “man labāk būtu patikusi opera, ja nebūtu atrasts līdzeklis, lai to padarītu par kroplu briesmoni, kas manī rada tikai sašutumu. Lai jau iet, kas grib skatīties sliktas muzikālas traģēdijas, kur ainas iekārtotas tikai kā iegansts, lai tur ļoti nevietā iegrūstu divas vai trīs muļķīgas dziesmiņas, kas aktrisei dod iespēju parādīt, ko tās rīkle spēj; lai izkūst no labpatikas tie, kas to grib un kas to spēj, ieraugot kādu kastrātu trillinām Cēzara vai Katona lomu vai neveikli gorāmies pa skatuvi; es jau sen esmu atsacījies no šīm nožēlojamām izpriecām, kas mūsu dienās dara Itāliju slavenu un dārgi izmaksā valdniekiem.”149

Kandids šur tur iebilda, kaut arī ļoti atturīgi, bet Martens senatoram visur piekrita. Tad visi sēdās pie galda, bet pēc pusdienām iegāja bibliotēkā. Kandids, ieraudzījis grezni iesietu Homēru, sāka slavēt augstmani par tā labo gaumi.

“Lūk, grāmata,” viņš iesaucās, “kas sagādāja lielu baudu dižajam Panglosam, ievērojamākajam Vācijas filozofam.” - “Man tā nekādu baudu nesagādā,” Pokokurante auksti atteica. “Kādreiz man tiešām gribēja iestāstīt, ka man vajadzētu būt guvušam lielu labpatiku, to lasot, taču šīs mūžīgi atkārtojošās kaujas, kas līdzinās cita citai, šie dievi, kas nemitīgi rosās, bet neko izšķirošu nedara, šī Helēna, kura ir kara iegansts, bet kura darbā gandrīz nemaz nefigurē, un beidzot šī Troja, ko aplenc, bet nekādi nespēj ieņemt, -tas viss mani garlaikoja līdz nāvei. Esmu vaicājis daudziem mācītiem vīriem, vai arī viņi, šo grāmatu lasot, nav žāvājušies tāpat kā es. Un krietnākie no viņiem man atbildējuši, ka viņiem tā veļoties ārā no rokām, bet, neraugoties uz to, šai grāmatai vajagot būt bibliotēkā kā senatnes piemineklim gluži tāpat kā tiem nodilušajiem naudas gabaliem, ko vairs nevar laist apgrozībā.”150 - “Ceru, ka par Vergiliju jūsu ekselence ir citādās domās,” sacīja Kandids. - “Piekrītu,” atbildēja Pokokurante, “ka viņa Eneīdas otrā, ceturtā un sestā grāmata ir lieliskas. Bet, ja runājam par godprātīgo Eneju, stiprinieku Kloantu, viņa draugu Ahātu, mazo Askaniju, neprātīgo karali Latiņu, banālo Amātu un dumjo Lavīniju, tad diezin vai būs atrodams kaut kas vēl aukstāks un pretīgāks. Tad jau labāk man patīk Taso un Ariosto pasakas, kuras lasot var stāvēdams aizmigt.”151 - “Iedrošinos jautāt,” Kandids turpināja, “vai Horāciju lasīt jums ir patīkami?” - “Viņā ir domas,” atbildēja Pokokurante, “no kā izglītots cilvēks var gūt daudz, tās ietvertas stingros pantos un tādēļ labi paliek atmiņā. Bet mani ļoti maz interesē tas, ko viņš rakstījis par ceļojumu uz Brundīziju, par sliktām pusdienām, par smago ormaņu cienīgu ķildu starp kādu Rupīliju, kura runa bijusi puvekļu pilna, un kādu citu, kura vārdi bijuši kā etiķis. Ar riebumu esmu lasījis viņa rupjos uzbrukumus vecenēm un burvjiem; un neredzu nekā cildināma vārdos, ar kuriem tas, pievērsdamies savam draugam Mecenātam, apgalvo, ka, ja Mecenāts to pacelšot lirisko dzejnieku rangā, viņš ar savu apgaroto pieri skaršot zvaigznes debesīs. Muļķi sajūsminās par visu, ko sacerējis slavens autors, bet es lasu sava prieka pēc un slavēju tikai to, kas man patīk.”

Kandidu, kurš bija audzināts tā, lai viņš allaž atkārtotu citu domas un ne par ko nespriestu pats, viss dzirdētais ļoti pārsteidza, un pat Martens atzina, ka Pokokurantes domas ir ļoti saprātīgas.

“Ā, lūk, arī Cicerons,” Kandids piepeši iesaucās, “šo dižo rakstnieku, man šķiet, jūs bieži pārlasāt!” - “Nelasu nekad,” atteica venēcietis. “Kāda man daļa, vai viņš aizstāvējis Rabīriju vai Kluen-ciju? Man pietiek no tām tiesu lietām, kuras jāizspriež man. Viņa filozofiskie raksti man varētu būt vairāk pa prātam; taču, tā kā es jūtu, ka viņš par visu šaubās, esmu secinājis, ka šajā ziņā protu tikpat, cik viņš. Lai paliktu par nejēgu, skolotāja nevajag.” - “Bet, lūk, te ir Zinātņu akadēmijas raksti astoņdesmit sējumos,” Martens izsaucās. “Varbūt tajos ir kas vērtīgs?” - “Būtu jau gan,” Pokokurante atbildēja, “ja kaut viens no autoriem būtu izgudrojis, piemēram, metodi, kā labāk izgatavot kniepadatas. Bet visi viņu darbi ir tikai tukšas abstrakcijas un tur nav nekā praktiski derīga.” - “Cik daudz jums ir dramatisku sacerējumu,” izsaucās Kandids, “itāļu, spāņu un franču valodā!” - “Jā,” atbildēja senators, “to tur ir kādi trīs tūkstoši, bet labu nebūs ne treju duču. Kas attiecas uz šiem sprediķu krājumiem, tad tie visi kopā nav vienas Senekas lappuses vērti. Un, kas attiecas uz biezajiem teoloģisko rakstu sējumiem, tad domāju, jūs esiet pārliecināti, ka tos nekad neveru vaļā nedz es, nedz arī kāds cits.”

Martens, ieraudzījis dažus plauktus ar angļu grāmatām, sacīja: “Es domāju, ka republikānim, kāds esat jūs, vajag just lielu prieku, lasot lielāko daļu šo sacerējumu, kur izpaužas brīvības gars.” - “Jā,” Pokokurante atbildēja, “ir jauki, ja autors raksta to, ko domā. Tā ir cilvēka privilēģija. Mūsu Itālijā raksta tikai to, ko nedomā. Cilvēki, kas dzīvo Cēzaru un Antoniju tēvijā, neiedrošinās domāt neko, ja kāds jakobīnis to nav iepriekš atļāvis.152 Es būtu priecīgs par brīvību, kas iedvesmo angļu ģēnijus, ja fanātisms un šaursirdība nesabojātu visu to, kas šajā dārgajā brīvībā ir tik cienījams.”

Kandids, pamanījis Miltona rakstus, jautāja, vai Pokokurante šo rakstnieku uzskatot par izcilu.

“Kuru?” atteica saimnieks. “Šo barbaru, kas desmit grāmatās smagu pantu komentējis to, kas izstāstīts Pirmās Mozus grāmatas vienā nodaļā? Šo grieķu literātu rupjo imitatoru, kurš deformējis nostāstu par radīšanu? Mozus mums tēlo Mūžīgo Būtni, kas rada pasauli ar vārdu, viņš liek Mesijām no kāda debesu skapja paņemt cirkuli, lai uzrasētu radīšanas projektu! Vai tiešām lai es cienu cilvēku, kurš sabojājis Taso elli un velnu, cilvēku, kurš Luciferu rāda gan krupja, gan pigmeja veidā? Kurš simtām reižu atkārto tās pašas runas un liek strīdēties par teoloģijas problēmām, kurš visā nopietnībā atdarina Ariosto komisko izdomu par šaujamo ieroču izgudrošanu un liek velniem ar lielgabalu šaut debesīs? Ne man, ne arī kādam citam Itālijā šīs bēdīgās ekstravagances nekad nepatiks. Grēka un Nāves laulības un čūskas, ko dzemdē Grēks, radīs sliktu dūšu ikvienā cilvēkā ar kaut cik smalkāku gaumi, bet gargarais slimnīcas aprakstījums varētu patikt tikai kapracim. Šī drūmā, ērmotā un riebīgā poēma iemantojusi nicinājumu jau kopš savas rašanās. Es šo rakstnieku šodien vērtēju tāpat, kā viņa laikabiedri to vērtējuši viņa dzimtenē. Starp citu, es saku to, ko domāju, un man pavisam nerūp, vai arī citi domā tāpat kā es.”

Kandidu šie vārdi ļoti apbēdināja. Viņš Homēru cienīja un Mil-tonu mīlēja.

“Ai,” viņš Martenam sacīja, “es baidos, ka pils saimnieks nicina arī mūsu Vācijas dzejniekus.” - “Liela ļaunuma jau no tā nebūtu,” Martens atbildēja. - “Bet kāds izcils cilvēks!” norūca Kandids pats pie sevis. “Kāds dižens ģēnijs ir šis Pokokurante! Nekas viņam nepatīk! ”

Aplūkojuši bibliotēku, viņi devās dārzā. Kandids bija sajūsmā par tā skaistumu.

“Man tas šķiet bezgaumīgs,” Pokokurante atbildēja. “Te ir tikai niekošanās. Jau rīt likšu to iestādīt citādi pēc krietnāka plāna.”

Kad abi ziņkārīgie bija atvadījušies no Viņa Ekselences, Kandids, pievērsdamies Martenam, sacīja: “Šoreiz, ceru, jums būs jāatzīst, ka šis ir laimīgākais cilvēks pasaulē, jo viņš pratis pacelties pāri visam, kas viņam pieder.” - “Vai jums drīzāk nešķiet,” Martens atbildēja, “ka viņam riebjas viss, kas tam pieder. Platons jau sen teicis, ka nevar saukt par veselu tādu vēderu, kas nepanes nekādu ēdienu.” - “Bet,” Kandids atbildēja, “vai tad nav patīkami kritizēt visu un saskatīt trūkumus tur, kur citi priecājas?” - “Citiem vārdiem sakot,” Martens atteica, “tas nozīmētu, ka priecāties var tikai par to, ka prieka nav.” - “Nu labi, ja tas ir tā,” Kandids pabeidza, “tad laimīgākais cilvēks būšu es, kad būšu atkal atradis savu Kunigundi.” - “Cerēt vienmēr ir derīgi,” Martens atbildēja.

Bet dienas un nedēļas aizskrēja, un Kakambo joprojām nerādījās. Kandids beidzot nogrima tādā drūmā bezcerībā, ka nemaz nepamanīja, ka Paketa un Ziroflē nav pat ieradušies viņam pateikties.

Divdesmit sestā nodala PAR TO, KĀ KANDIDS UN MARTENS ĒDA VAKARIŅAS KOPĀ AR SEŠIEM ĀRZEMNIEKIEM UN KAS TIE TĀDI BIJA

Kādu vakaru, kad Kandids un Martens gatavojās sēsties pie vakariņu galda kopā ar ārzemniekiem, kuri dzīvoja tajā pašā viesnīcā, kāds cilvēks ar kvēpu melnu seju no mugurpuses pienāca pie Kan-dida un, paņēmis to pie rokas, sacīja:

“Esiet gatavs braukt kopā ar mums, nelaidiet garām šo iespēju!” Kandids pagriezās un ieraudzīja Kakambo! Vēl vairāk viņu būtu varējusi pārsteigt un iepriecināt vienīgi Kunigundes ierašanās. Acumirklī viņš kļuva gandrīz traks no prieka un apkampa savu dārgo draugu.

“Kunigunde arī ir šeit, vai ne tā? Kur viņa ir? Ved mani drīzāk pie viņas, lai es nomirstu no laimes kopā ar viņu!” - “Kunigundes šeit nav,” Kakambo atbildēja, “viņa ir Konstantinopolē.” - “Ak Dievs, Konstantinopolē!” izsaucās Kandids. “Bet, lai viņa būtu kaut Ķīnā, es tūdaļ došos pie viņas! Brauksim!” - “Mēs brauksim pēc vakariņām,” Kakambo atbildēja. “Vairāk nekā jums nevaru teikt. Es esmu vergs, un mans saimnieks mani gaida. Man viņš jāapkalpo pie galda. Nesakiet ne vārda! Ēdiet vakariņas un esiet gatavi.” Kandids, prieka un sāpju pārņemts, laimīgs, ka atradis savu uzticamo kalpu, un pārsteigts par to, ka sastapis viņu kā vergu, pilns cerību atkal atrast savu mīļoto, uztraukts un samulsis, sēdās pie galda kopā ar Martenu, kas aukstasinīgi vēroja visus viņa piedzīvojumus, un ar sešiem ārzemniekiem, kas bija ieradušies Venēcijā uz karnevālu. Kakambo, kurš bija lējis dzērienus vienam no sešiem ārzemniekiem, pēc vakariņām noliecās savam saimniekam pie auss un sacīja: “Jūsu Majestāte var braukt, kad viņai labpatīk: kuģis ir gatavībā.” Šos vārdus pateicis, viņš izgāja. Galdabiedri pārsteigti saskatījās, neteikdami ne vārda, bet nākamajā brīdī otrs sulainis piegāja pie sava saimnieka un sacīja:

“Jūsu Majestātes kariete gaida Padujā, bet laiva ir gatava braukt.” Kungs pamāja ar roku, un sulainis izgāja. Viesi viens otru uzlūkoja vēl pārsteigtākām acīm, un vispārējais izbrīns divkāršojās. Tad trešais sulainis, uzrunādams trešo ārzemnieku, viņam sacīja: “Jūsu Majestātei nav nepieciešams te vēl ilgāk palikt. Esmu visu jau sagatavojis.” To pateicis, viņš pazuda.

Kandids un Martens tūdaļ nodomāja, ka tā ir kāda no karnevāla izrādēm. Bet tad ienāca ceturtais sulainis un teica ceturtajam viesim: “Jūsu Majestāte var braukt, kad vien vēlas.” Pateicis šos vārdus, viņš izgāja tāpat kā citi.

Piektais sulainis to pašu pavēstīja piektajam kungam, bet sulainis, uzrunādams sesto kungu, kas sēdēja blakus Kandidam, izteicās citādi un viņam teica: “Jūsu Majestāte, ne jums, ne man uz parāda vairs neko nedod, un jau šonakt mūs abus var ielikt cietumā. Es lūkošu kaut kā izgrozīties. Palieciet sveiks.” Visi sulaiņi bija izgājuši, bet seši ārzemnieki, Kandids un Martens palika sēžot dziļā klusumā. Beidzot Kandids to pārtrauca, sacīdams: “Kungi, kas tas par dīvainu joku? Kādēļ jūs visus sauc par karaļiem? Kas attiecas uz mani, tad varu jums apliecināt, ka nedz es, nedz arī mans draugs Martens karaļi neesam!”

Tas no klātesošajiem, ko bija apkalpojis Kakambo, nopietnā balsī itāliski sacīja: “Es nemaz nejokojos. Mani sauc par Ahmetu III, un es vairākus gadus biju sultāns. Es gāzu no troņa savu brāli, bet mans brāļadēls savukārt gāza mani. Maniem vezīriem pārgrieza rīkli, bet es pats atlikušo mūža daļu dzīvoju vecā serālā. Mans brāļadēls, sultāns Mahmuds, man laiku pa laikam ļauj ceļot veselības uzlabošanas dēļ, un es atbraucu Venēcijā uz karnevālu.”

Jaunais cilvēks, kurš sēdēja blakus Ahmetam, savukārt pastāstīja: “Mani sauc par Ivanu, un es biju Krievijas imperators.

Man atņēma troni, kad es vēl gulēju šūpulī. Manu tēvu un manu māti apcietināja, un es pats esmu audzināts cietumā. Dažreiz man sargu pavadībā ļauj ceļot, un es esmu ieradies Venēcijā uz karnevālu.”

Trešais sacīja: “Es esmu Kārlis Eduards, Anglijas karalis. Mans tēvs man par labu atteicies no savām tiesībām uz troni, un es esmu cīnījies, lai tās realizētu. Astoņiem simtiem manu piekritēju ienaidnieki izrāva sirdi un ar to viņiem sita pa vaigiem. Es pats esmu bijis ieslodzīts cietumā. Es dodos uz Romu, lai tiktos ar savu tēvu un vectēvu, kas zaudējuši troni tāpat kā es; bet pagaidām esmu atbraucis uz Venēciju pavadīt karnevālu.”

Ceturtais teica: “Es esmu Polijas karalis. Kara rezultātā esmu zaudējis savas mantotās zemes, mans tēvs piedzīvojis to pašu likteni. Es, protams, padodos liktenim tāpat kā sultāns Ahmets, cars Ivans un karalis Kārlis Eduards, kuriem Dievs lai dod ilgu mūžu; bet tagad esmu ieradies Venēcijā uz karnevālu.” - “Arī es esmu Polijas karalis,” sacīja piektais. “Es esmu zaudējis savu valsti divas reizes; bet Providence man dāvājusi citu valsti, kurā es daru vairāk laba, nekā visi sarmatu karaļi jebkad spējuši paveikt Vislas krastos. Tādēļ arī es padodos likteņa varai un ierados Venēcijā pavadīt karnevālu.”

Tad pienāca kārta runāt sestajam monarham. “Mani kungi,” viņš teica, “es gan neesmu tāds liels valdnieks kā jūs, taču arī es esmu bijis karalis tāpat kā visi pārējie. Mans vārds ir Teodors, un mani ievēlēja par Korsikas karali. Man ir teikuši “Jūsu Majestāte”, bet tagad lāgā negrib vairs uzrunāt par kungu; esmu savā laikā licis kalt naudu, bet tagad man nav ne graša pie dvēseles. Man ir bijuši divi valsts sekretāri, bet tagad man grūti uzturēt vienu sulaini. Esmu sēdējis tronī, bet ilgu laiku Londonā esmu sēdējis cietumā uz salmiem. Baidos, ka ar mani tas pats nenotiek arī šeit, kaut gan es, tāpat kā Jūsu Majestātes, esmu atbraucis šurp, lai varētu Venēcijā pavadīt karnevālu.”153

Pārējie pieci noklausījās viņa stāstā ar cildenu līdzjūtību. Katrs no viņiem ziedoja karalim Teodoram pa divdesmit cehiniem, lai viņš varētu iegādāties apģērbu un veļu. Kandids iedāvināja viņam briljantu un divus tūkstošus cehinu.

“Kas gan ir,” pieci karaļi nesapratnē jautāja, “šis vienkāršais cilvēks, kurš spējīgs dot simts reizes vairāk nekā ikviens no mums.”

Mirklī, kad visi cēlās no galda, šajā viesnīcā ienāca vēl četras augstdzimušas personas, kas arī bija zaudējušas savu valsti karu dēļ un arī bija ieradušās Venēcijā uz karnevālu. Bet Kandids jaunatnācējiem neveltīja nekādu uzmanību. Viņu nodarbināja vienīgi doma, kā Konstantinopolē sameklēt savu dārgo Kunigundi.

Divdesmit septītā nodaļa KANDIDA CEĻOJUMS UZ KONSTANTINOPOLI

Uzticīgais Kakambo bija saņēmis turku kapteiņa atļauju uzņemt Kandidu un Martenu tajā pašā kuģī, ar kuru viņš veda sultānu Ahmetu uz Turciju. Pirms iekāpšanas abi zemu paklanījās nožēlojamās Augstības priekšā. Kandids pa ceļam sacīja Martenam: “Redzi, mēs ēdām vakariņas kopā ar sešiem gāztiem karaļiem, no kuriem vienam es pat pasniedzu ubaga dāvanu. Varbūt, ka pasaulē ir vēl nelaimīgāki valdnieki kā šie. Bet es esmu zaudējis tikai simts aunu un tagad traucos Kunigundes apkampienos. Nē, dārgo Marten! Panglosam tomēr vēlreiz taisnība - pasaulē viss ir labi.” - “Lai nu tā būtu,” atteica Martens. - “Bet,” turpināja Kandids, “gadījums, ko pieredzējām Venēcijā, tiešām šķiet neticams. Nekad taču nav ne redzēts, ne dzirdēts, ka seši gāzti karaļi kopā būtu ēduši vienā krogā.”

“Tas nav nekas dīvaināks kā lielais vairums no tā, ko esam pieredzējuši. Karaļu gāšana ir ļoti parasta lieta; bet, kas attiecas uz godu kopā ar viņiem ēst vakariņas, tad tas ir tāds sīkums, kas nav pieminēšanas vērts.”

Tiklīdz Kandids bija nonācis uz kuģa, viņš metās ap kaklu savam kādreizējam sulainim un draugam Kakambo. “Nu ko?” viņš to apbēra jautājumiem. “Ko dara Kunigunde? Vai viņa vēl joprojām ir dailes brīnums? Vai viņa mani mīl tāpat kā agrāk? Kā viņa jūtas? Tu droši vien esi viņai Konstantinopolē nopircis kādu pili?”

- “Mans dārgais saimniek,” Kakambo atbildēja, “Kunigunde mazgā traukus Propontidas krastos,154 kāda prinča namā, kur trauku ļoti maz. Viņa ir verdzene kādam atvaļinātam augstmanim Ragockim, kam sultāns liek izmaksāt trīs ekijus dienā pensijas naudas. Visbēdīgākais ir tas, ka viņa pilnīgi zaudējusi savu skaistumu un kļuvusi briesmīgi neglīta.” - “Ak, glīta vai neglīta, - tas nav svarīgi!” Kandids atbildēja. “Es esmu godīgs cilvēks, un mans pienākums ir viņu joprojām mīlēt. Bet kā viņa varēja nokļūt tik šausmīgā stāvoklī ar tiem pieciem vai sešiem miljoniem, ko tu paņēmi līdzi?”

- “Nu labi,” atteica Kakambo. “Vai tad divi miljoni man nebija jāsamaksā senjoram donam Fernando d’Ibaraa-Figueora-Maskare-nes-Lampurdos-Suzam, Buenosairesas gubernatoram, par atļauju aizvest Kunigundi? Un vai pirāts mums drosmīgi neatņēma visu pārējo? Vai šis pirāts mūs neaizveda gar Matapanas ragu, gar Mi-losu, Ikariju Retru caur Dardaneļiem, pa Marmora jūru līdz Sku-tariem? Kunigunde un vecene tagad kalpo augstmanim, par ko es jums jau minēju, bet es pats kļuvu par gāztā sultāna vergu.” - “Kas par briesmīgu nelaimju virkni!” izsaucās Kandids. “Bet man tomēr vēl palikuši daži briljanti, un ar to palīdzību es Kunigundi viegli atbrīvošu. Žēl tikai, ka viņa kļuvusi neglīta!”

Pēc tam, pievērsies Martenam, viņš sacīja: “Kā jums šķiet, kurš ir vairāk nožēlojams - sultāns Ahmets, cars Ivans, karalis Kārlis Eduards vai es?” - “To es nezinu,” atbildēja Martens. “Lai to pateiktu, iepriekš vajadzētu ielīst jūsu sirdīs.” - “Ak!” nopūtās Kandids, “ja Pangloss būtu šeit, viņš gan to zinātu un arī mums to pateiktu.” - “Nesaprotu,” Martens atbildēja, “uz kādiem svariem jūsu Pangloss varētu svērt cilvēku bēdas un novērtēt to ciešanas. Viss, par ko šajā jautājumā esmu pārliecināts, ir tas, ka zemes virsū ir miljoni cilvēku, kas simtkārt nelaimīgāki nekā karalis Kārlis Eduards, cars Ivans un sultāns Ahmets.” - “Tas ļoti var būt,” Kandids piekrita.

Pēc dažām dienām viņi bija sasnieguši jūras šaurumu, kas ved uz Melno jūru. Kandids iesāka ar to, ka par ļoti dārgu maksu izpirka Kakambo no verdzības, bet pēc tam, nezaudējis ne mirkli laika,

noīrēja galeru un devās kopā ar saviem ceļabiedriem uz Proponti-das krastiem meklēt Kunigundi, lai ari cik neglīta viņa būtu.

Galeras airētāju vidū bija divi vergi, kas strādāja tik vāji, ka galeras īpašnieks levantietis^155 tos regulāri uzmundrināja ar vēršādas pletnes sitieniem pa kailiem pleciem. Kandids savas labsirdības dēļ viņiem pievērsa vairāk uzmanības nekā citiem vergiem un, līdzcietības mudināts, piegāja viņiem tuvāk. Daži viņu samocīto seju vaibsti likās būt nedaudz līdzīgi Panglosa un nelaimīgā jezuīta, barona, Kunigundes brāļa, sejas vaibstiem. Šī līdzība viņu tā satrauca un apbēdināja, ka viņš sāka vēl uzmanīgāk raudzīties to sejās.

“Patiesi,” viņš sacīja Kakambo, “ja es savām acīm nebūtu redzējis, ka Panglosu pakar, un ar paša roku nelaimīgā kārtā nebūtu nogalinājis baronu, tad tiešām domātu, ka tie ir viņi, kas airē šo galeru.”

Izdzirduši Panglosa un barona vārdus, abi vergi skaļi iekliedzās, sastinga uz saviem sēdekļiem un izmeta airus no rokām. Galeras īpašnieks viņiem pieskrēja, un pletnes sitienu krusa divkāršojās.

“Pagaidiet, pagaidiet!” Kandids iesaucās. “Es jums samaksāšu, cik vēlēsieties!” - “Kā, vai tas ir Kandids?” iesaucās viens no airētājiem. - “Kā, vai tas ir Kandids?” iekliedzās otrs. - “Vai es sapņoju?” murmināja Kandids. “Vai esmu nomodā? Vai patiesi es esmu uz šīs galeras? Un tas tiešām ir barons, ko es nonāvēju? Un šis tiešām ir skolotājs Pangloss, ko pakāra manu acu priekšā?” - “Mēs esam tie, mēs esam tie!” viņi atbildēja. - “Tad šis ir tas dižais filozofs?” pie sevis noteica Martens. - “Cik,” Kandids, uzrunādams galeras īpašnieku, vaicāja, “cik izpirkšanas naudas jūs gribat par Tunder-ten-Tronka kungu, vienu no izcilākajiem impērijas baroniem, un par Panglosa kungu, visdziļāko metafiziķi visā Vācijā?” - “Vai zini, kristīgais suns,” laivinieks atbildēja, “tā kā abi šie katordznieki, kristīgie suņi, ir barons un metafiziķis, tad viņi ir svarīgi vīri tavā zemē un tev man par viņiem jāmaksā piecdesmit tūkstoši cehinu.” - “Jūs tos saņemsiet,” Kandids atbildēja, “aizgādājiet mani zibens ātrumā uz Konstantinopoli, un tur uz vietas dabūsiet naudu. Bet - nē! Vispirms aizvediet mani pie Kunigundes jaunkundzes.”

Laivas īpašnieks jau pēc pirmā priekšlikuma pagrieza laivu uz Konstantinopoles pusi un pavēlēja airētājiem dzīt to ātrāk, nekā lido putni. Kandids simtām reižu apkampa baronu un Panglosu. “Kā tas varēja notikt,” viņš jautāja, “ka es jūs neesmu nogalinājis, dārgo baron? Un jūs, dārgais Panglos, kā jūs pēc pakāršanas varat būt dzīvs, un kādēļ jūs abi esat uz šīs turku galeras?” - “Vai tiesa,” jautāja barons, “ka mana dārgā māsa atrodas šajā zemē?” - “Jā gan,” Kakambo atbildēja. - “Un es atkal redzu savu dārgo Kandidu!” iešņukstējās Pangloss.

Kandids viņus iepazīstināja ar Martenu un Kakambo. Viņi visi apkampās un sāka runāt visi reizē. Galera lidoja kā uz spārniem un drīz piestāja ostā. Ataicināja kādu ebreju tirgotāju, kam Kandids par piecdesmit tūkstošiem cehinu pārdeva vienu no saviem briljantiem, kura vērtība bija vismaz simt tūkstoši, bet ebrejs zvērēja pie Ābrama, ka vairāk nevarot dot. Tūlīt uz vietas viņš samaksāja izpirkumu par baronu un Panglosu. Pangloss metās pie sava atbrīvotāja kājām un slacīja tās savām asarām; barons pateicās ar galvas mājienu un solīja šo naudu pie pirmās izdevības atdot.

“Bet vai tas iespējams, ka mana māsa atrodas Turcijā?” barons jautāja. - “Nav nekā iespējamāka,” atbildēja Kakambo, “jo viņa mazgā kādreizējā Transilvānijas vietvalža traukus.”

Ataicināja vēl divus ebrejus, un Kandids vēl pārdeva briljantus, tad noīrēja citu galeru un visi kopā devās atbrīvot Kunigundi.

Divdesmit astotā nodaļa KANDIDA, KUNIGUNDES, PANGLOSA, MARTENA UN CITU TURPMĀKIE PIEDZĪVOJUMI

“Lūdzu piedošanu vēlreiz,” Kandids baronam sacīja. “Piedodiet, svētais tēv, ka es jums izdūru cauri zobenu.” - “Nerunāsim vairs par to,” barons atbildēja. “Jāatzīstas, ka es biju pārāk uzbudināts. Bet, ja jūs vēlaties zināt, kā esmu nokļuvis uz galerām, varu pastāstīt, ka pēc tam, kad mūsu brālis, kolēģijas aptiekārs, bija

sadziedējis manu brūci, man uzbruka un mani sagūstīja spāņu karaspēks. Mani ievietoja Buenosairesas cietumā aptuveni tajā pašā laikā, kad mana māsa atstāja šo pilsētu. Es prasīju, lai mani nosūta uz Romu pie tēva ģenerāļa. No turienes mani nosūtīja par kapelānu pie franču sūtņa Konstantinopolē. Nebiju šajā amatā vēl ne astoņas dienas, kad kādu vakaru satiku jaunu, skaisti noaugušu ičoglanu.156 Bija ļoti karsts. Jaunais cilvēks vēlējās izpeldēties. Es nolēmu sekot viņa piemēram. Nezināju, ka te uzskata par smagu noziegumu, ja kristīgo sastop gluži kailu kopā ar jaunu musulmani. Kadijs^157 man piesprieda simts spieķa sitienus pa kāju pēdām un nosūtīšanu uz galerām. Nespēju ticēt, ka var būt vēl briesmīgāka netaisnība. Bet es gan gribētu zināt, kādēļ mana māsa nonākusi uz Turciju atbēguša Transilvānijas augstmaņa virtuvē?” - “Bet jūs, mans dārgais Panglos,” ierunājās Kandids, “kā varēja gadīties, ka es jūs atkal ieraugu?” - “Jūs, protams,” Pangloss atbildēja, “pareizi redzējāt, ka mani kāra: bet, patiesību sakot, mani būtu vajadzējis dedzināt. Jūs jau atceraties, ka tad, kad gatavojās mani sākt cepināt, uznāca briesmīga lietusgāze; un, neraugoties uz visām pūlēm, nekādi nevarēja iekurt sārtu; tad labākais, ko ar mani varēja iesākt, bija pakārt; kāds ķirurgs nopirka manu līķi, aiznesa uz savu māju un sāka mani šķērst. Vispirms man izdarīja griezumu no nabas līdz atslēgas kaulam. Te jāpiebilst, ka vēl sliktāk kārt, kā es biju kārts, vairs nav iespējams. Svētās inkvizīcijas bende, kāds apakš-diakons, brīnišķīgi prata dedzināt ļaudis, bet viņš nemaz nebija pieradis tos kārt. Virve bija slapja, mezglaina un nesavilkās, kā pieklājas. Vārdu sakot, es vēl elpoju. Dziļais grieziens lika man tā ierēkties, ka ķirurgs no bailēm nokrita augšpēdus; un, iedomājies, ka zem viņa naža gadījies pats velns, viņš pusdzīvs no bailēm drāzās prom un bēgdams vēl novēlās pa trepēm. Viņa sieva, izdzirdusi troksni, ieskrēja no blakus istabas, ieraudzījusi mani uz galda uzšķērstu, izbijās vēl vairāk nekā vīrs un bēgdama uzkrita tam virsū. Kad viņi abi bija drusku atjēgušies no pārbīļa, es izdzirdu, kā ķirurga sieva pārmet savam vīram: “Mans dārgais, kā tev ienācis prātā šķērst ķecerus. Vai tad tu nezini, ka viņu miesās vienmēr mājo velns. Es ātri sameklēšu kādu priesteri, lai tas velnu izdzen.” Izdzirdis šos

vārdus, es nodrebēju un, savācis spēkus, cik man to vēl bija, sāku kliegt: “Apžēlojieties par mani, apžēlojieties!” Beidzot portugāļu balbieris^158 atguva dūšu. Viņš sašuva griezumu, un sieva palīdzēja viņam mani kopt. Pēc pāris nedēļām biju jau atkal uz kājām. Balbieris apgādāja man sulaiņa vietu pie kāda Maltas bruņinieka, kas devās uz Venēciju; bet, tā kā viņam nebija nekā, ko man maksāt, tad es viņu atstāju un stājos kāda Venēcijas tirgotāja dienestā, ar kuru kopā atbraucu uz Konstantinopoli. Kādu dienu man ienāca prātā ieiet mošejā. Tur atradās tikai vecs imams un kāda jauniņa ļoti skaista dievlūdzēja, kas cītīgi čukstēja lūgšanas. Kakls viņai bija atsegts, un uz kailajām krūtīm bija skaista tulpju, rožu, anemoņu, hiacinšu, gundegu un prīmulu buķete. Piepeši viņa ļāva nokrist savai buķetei. Es to tūdaļ pacēlu un ar lielu centību un bijību liku to agrākajā vietā. Šī uzlikšana prasīja tik daudz laika, ka imams saskaitās un, noprazdams, ka es esmu kristīgais, sāka kliegt pēc palīdzības. Mani aizveda pie kadija, un tas man piesprieda simts sitienu ar rungām pa kāju pēdām un nosūtīšanu uz galerām. Iznāca tā, ka mani piekala tai pašai galerai un tam pašam solam kā barona kungu, šajā galerā bija četri jauni cilvēki no Marseļas, pieci Neapoles garīdznieki un divi mūki no Korfu. Viņi mums stāstīja, ka līdzīgi gadījumi te notiekot ik dienas. Barona kungs centās mani pārliecināt, ka viņam esot nodarīta lielāka netaisnība nekā man; bet es uzskatīju, ka pielikt jaunas meitenes krūtīm puķu buķeti ir daudz tikumīgāk nekā atrasties kailam kopā ar jaunu turku ičoglanu. Par to mēs strīdējāmies bez pārtraukuma un ik dienas saņēmām divdesmit pletnes cirtienu, kamēr notikumu savirknēša-nās šajā universā noveda jūs uz mūsu galeras un jūs mūs izpirkāt.” - “Nu labi, dārgo Panglos! Vai tagad, pēc tam kad jūs esat kārts, šķērsts, pērts un spiests airēt galeras, jūs joprojām uzskatāt, ka pasaulē viss ir tik labi, ka labāk vairs nevar būt?” - “Man joprojām ir tādi paši uzskati kā agrāk,” Pangloss atbildēja. “Jo es galu galā tomēr esmu filozofs un man neklājas uzskatus mainīt; jo vairāk tāpēc, ka Leibnics nevarēja kļūdīties un iepriekšnolemtā harmonija ir visjaukākā lieta pasaulē tāpat kā Visuma aizpildītība un pārsmalcinātā matērija.”

Divdesmit devītā nodaļa KĀ KANDIDS ATRADA KUNIGUNDI UN VECENI

Kamēr Kandids, barons, Pangloss, Martens un Kakambo cits citam stāstīja savus piedzīvojumus un prātoja par tiem notikumiem šajā pasaulē, kas ir nejauši un kas nav nejauši, strīdējās par sekām un cēloņiem, par morālo un fizisko ļaunumu, par brīvību un nepieciešamību, par mierinājumiem, kādus iespējams gūt turku galeru vergiem, viņu laiva piestāja Propontīdas krastā pie Transilvānijas augstmaņa mājas. Pirmais, ko viņi tur ieraudzīja, bija Kunigunde un vecene, kuras žāva uz auklām slapjus dvieļus.

To redzot, barons nobāla. Maigais mīlētājs Kandids, ieraudzījis savu skaisto Kunigundi ar iedegumā nomelnējušu seju, piesarkušām acīm, izžuvušām krūtīm, krunkainiem vaigiem un sarkanām, sasprēgājušām rokām, šausmu pārņemts, trīs soļus atkāpās, taču tūdaļ devās atkal uz priekšu, kā to prasīja pieklājība. Viņa apkampa Kandidu un savu brāli. Viņi sirsnīgi apkampa arī veceni. Kandids viņas abas izpirka no verdzības.

Tuvumā tika iznomāta neliela saimniecība. Vecene ierosināja apmesties tur, kamēr visi ierīkošoties labāk. Kunigunde nezināja, ka kļuvusi neglīta, neviens viņai to nebija teicis. Viņa Kandidam lika atcerēties tā solījumu tik kategoriski, ka labsirdīgais Kandids neuzdrošinājās neko iebilst. Viņš pavēstīja baronam, ka gatavojas precēties ar tā māsu.

“Nekad,” barons sāka kliegt, “nepieļaušu tādu zemiskumu no viņas un tādu nekaunību no tavas puses! Nekad neviens man nevarēs pārmest tādu negodu, ka manas māsas bērni nevarētu tikt ierakstīti vācu aristokrātijas ciltsgrāmatās. Nē, mana māsa precēs vienīgi impērijas baronu!” Kunigunde metās ceļos pie viņa kājām un slacīja tās savām asarām, bet barons palika nelokāms.

“Jukušais lielkungs!” izdvesa Kandids. “Es taču tevi esmu izpestījis no galerām, izpircis no verdzības tiklab tevi, kā tavu māsu! Viņa šeit berza podus, viņa ir neglīta, un tagad, kad es savas labsirdības dēļ gribu viņu ņemt par sievu, tu vēl iedomājies to neļaut.

Ja es ļautu vaļu savām dusmām, tad es tevi vēlreiz nogalinātu.” - “Tu vari mani nogalināt vēlreiz,” atteica barons, “bet, kamēr es esmu dzīvs, tu manu māsu neprecēsi.”

Trīsdesmitā nodala NOSLĒGUMS

Sirds dziļumos Kandidam vairs nebija nekādas patikas Kunigundi precēt, taču barona nekaunība viņu tā saniknoja, ka viņš nolēma turpināt cīņu par līdzšinējo mērķi. Savukārt arī Kunigunde to skubināja tik neatlaidīgi, ka nebija viņa spēkos reiz doto solījumu ņemt atpakaļ. Viņš lūdza padomu Panglosam, Martenam un uzticamajam Kakambo.

Pangloss sacerēja skaistu traktātu, kurā pierādīja, ka baronam nav nekādu tiesību attiecībā uz savu māsu un ka saskaņā ar impērijas likumiem viņa var precēties ar Kandidu atbilstoši kreisās rokas tiesībām.1Ā9 Martens izsprieda, ka pats pareizākais būtu iemest baronu jūrā. Kakambo ierosināja viņu atdot atpakaļ levantietim -galeras īpašniekam, bet no tā ar pirmo kuģi nosūtīt uz Romu pie tēva ģenerāļa. Šo padomu visi atzina par labāko, un arī vecene tam piekrita; viņa māsai par to neteica ne vārda un par mērenu samaksu nodomu īstenoja. Visiem bija patīkami izjokot jezuītu un sodīt vācu barona uzpūtību.

Būtu gluži dabiski iedomāties, ka pēc tik daudzām nelaimēm Kandids, apprecējies ar savu mīļoto Kunigundi un dzīvodams kopā ar filozofu Panglosu, ar filozofu Martenu, saprātīgo Kakambo un ar veceni, turklāt būdams īpašnieks tik daudziem briljantiem, ko viņš bija iznesis no senās inku tēvijas, dzīvos tik patīkami, cik vien tas iespējams. Taču ebreji viņu tik daudz reižu apkrāpa, ka viņam tikko pietika naudas nelielās saimniecības pirkšanai; viņa sieva kļuva dienu no dienas neglītāka, ķildīgāka un nepanesamāka; vecene kļuva nevarīga un bija vēl kašķīgāka par Kunigundi. Kakambo, kurš kopa dārzu un pārdeva dārzeņus Konstantinopolē, bija pārmocījies darbā un lādēja likteni. Pangloss bija izmisis par to, ka nav kļuvis par kādas Vācijas universitātes spīdekli. Tikai

Martens bija cieši pārliecināts, ka visur ir vienlīdz slikti, un visu pacieta klusēdams. Kandids, Martens un Pangloss dažkārt strīdējās par metafiziku un morāli. Pa viņu mājas logiem bieži varēja redzēt kuģus, piekrautus ar efendijiem, pašām un kadijiem, ko sūtīja trimdā uz Lemnu, uz Mitilēnu vai uz Erzerumu. To vietā stājās citi efendiji, citi pašas un citi kadiji, kas savukārt kādu dienu tika izsūtīti. Varēja redzēt ari glīti salmos iesaiņotas nocirstas galvas, ko sūtīja uz Mirdzošo Portu^160 kā dāvanu. Šādi vērojumi allaž deva ro-sinājumus diskusijām; un tad, kad nestrīdējās, tad garlaicība kļuva tik mokoša, ka vecene kādu dienu uzdrošinājās sacīt: “Man gribētos zināt, kas ir ļaunāk: vai tikt nēģeru pirātu simtkārt izvarotai, būt ar nogrieztu cisku, iet caur bulgāru rīkstēm, tikt pātagotam un pakārtam autodafē, tikt uzšķērstam, airēt galeras, pieredzēt galu galā visas nelaimes, kuras mūs piemeklējušas, vai arī palikt šeit un nedarīt nekā.”

“Tas tiešām ir svarīgs jautājums,” atteica Kandids.

Vecenes izteiciens izraisīja jaunas pārdomas, un Martens nāca pie secinājuma, ka cilvēks dzimis, lai pavadītu dzīvi vai nu drudžainā nemierā un satraukumos, vai apnicīgā garlaicībā. Kandids tam lāgā nepiekrita, bet arī neiebilda. Pangloss atzina, ka viņam allaž nācies drausmīgi ciest, taču, reiz izteicis domu, ka viss ir brīnišķīgi, viņš to turpināšot paust arvien, kaut arī pats tam vairs neticētu.

Kāds negaidīts notikums viņu dzīvē ietekmēja Martenu vēl vairāk stiprināties savos nicīgajos uzskatos par cilvēkiem, lika Kandi-dam šaubīties vairāk nekā jebkad agrāk un samulsināja pat Pan-glosu. Kādu dienu viņu saimniecībā ieradās Paketa ar brāli Žiroflē, abi ļoti nožēlojamā izskatā. Viņi ļoti ātri bija iztērējuši dāvātos trīs tūkstošus piastru, tad viņi bija šķīrušies, pēc tam atkal salabuši un no jauna izšķīrušies, bija nokļuvuši cietumā, izbēguši, un galu galā brālis Žiroflē bija kļuvis par turku. Paketa visur praktizējusi savu amatu, taču neko nav nopelnījusi.

“Es jau paredzēju,” Martens teica Kandidam, “ka jūsu dāvana drīz izgaisīs un padarīs viņus tikai vēl nožēlojamākus. Jūs ar Ka-kambo esat ar vieglu roku izputinājuši miljonus piastru un neesat nemaz laimīgāki par Paketu un brāli Žiroflē.” - “Ak,” Pangloss uzrunāja Paketu, “debesu griba tevi, nabaga bērns, atvedusi šeit mūsu vidū. Bet vai tu zini, ka man par pazīšanos ar tevi nācās maksāt ar deguna galu, vienu aci un vienu ausi? Un kāda tu pati esi kļuvusi? Ek, kas gan ir šī par pasauli?”

Jaunais notikums viņus rosināja filozofēt vairāk nekā jebkad agrāk. Netālu dzīvoja kāds slavens dervišs, ko daudzināja par visas Turcijas gudrāko filozofu. Viņi nolēma lūgt padomu tam. Pangloss pirmais to uzrunāja un vaicāja: “Vai jūs, skolotāj, varat mums izšķirt jautājumu,” tā viņš griezās pie derviša, “kādam nolūkam radīts dīvainais dzīvnieks, ko sauc par cilvēku?” - “Kur tu bāz savu degunu,” dervišs atbildēja, “vai tā ir tava darīšana?” - “Bet, godājamais tēvs,” Kandids sacīja, “virs zemes taču ir drausmīgi daudz ļauna!” - “Un kāda tam nozīme? Vai ir ļauni vai labi?” dervišs atbildēja. “Kad viņa augstība sultāns sūta kuģi uz Ēģipti, vai tad viņš daudz uztraucas, vai peles, kas uz tā atrodas, jutīsies laimīgas vai ne?”

“Un kas tad jādara?” Pangloss jautāja. - “Jāklusē,” atteica dervišs. - “Bet es,” turpināja Pangloss, “loloju cerību, ka varēšu apmainīties domām ar jums par sekām un cēloņiem, par vislabāko no iespējamām pasaulēm, par ļaunuma izcelšanos, par dvēseles dabu, par predestinēto harmoniju.” Dervišs, izdzirdis šos vārdus, aizcirta durvis viņa deguna priekšā.

Šīs sarunas laikā izplatījās vēsts, ka Konstantinopolē nožņaugti divi vezīri un viens muftijs^161 un daži viņu draugi uzdurti uz mieta. Šis notikums uz vairākām stundām kļuva par dzīvu diskusiju priekšmetu. Pangloss, Kandids un Martens, griezdamies atpakaļ uz savu saimniecību, ieraudzīja cienījamu sirmgalvi, kas sēdēja apelsīnu koka ēnā pie sava nama durvīm. Pangloss, kurš pēc dabas bija tikpat ziņkārīgs, cik runātīgs, viņam jautāja, kāds bijis nožņaugtā muftija vārds.

“Es par to nekā nezinu,” atbildēja sirmgalvis, “un nekad neesmu zinājis neviena muftija un neviena vezīra vārdu. Notikums, par kuru jūs vaicājat, man nav zināms nemaz. Es uzskatu, ka ļaudis, kuri jaucas sabiedriskajās darīšanās, parasti aiziet bojā, un to viņi arī ir pelnījuši. Par to, kas notiek Konstantinopolē, es nekad

neinteresējos. Man pietiek, ja es uz turieni nosūtu pārdošanai sava dārza augļus.”

Teicis šos vārdus, viņš ieaicināja svešiniekus savā mājā. Divas viņa meitas un divi dēli tiem piedāvāja vairāku veidu pašgatavotu šerbetu^102, putukrējumu ar citronu aromātu, apelsīnus, citronus, ananasus, pistācijas, Mokkas kafiju, kam nebija piejaukta nelāgā Batāvijas un salu kafija.163 Pēc pacienāšanas abas labā musulmaņa meitas iesmaržoja Kandida, Panglosa un Martena bārdas.

“Jums, jādomā, ir plašs un ļoti auglīgs zemes gabals?” Kandids sirmgalvim jautāja. - “Man ir tikai divdesmit arpanti,”164 turks viņam atbildēja, “un es to apstrādāju pats kopā ar saviem bērniem. Darbs palīdz mums izsargāties no trim lieliem ļaunumiem: no garlaicības, netikuma un trūkuma.”

Kandids, ejot mājās, dziļi pārdomāja un pārsprieda turka teikto ar saviem biedriem. “Šī cilvēka liktenis,” viņš sacīja, griezdamies pie Martena un Panglosa, “man šķiet daudz laimīgāks nekā to sešu valdnieku liktenis, ar kuriem mums bija gods kopā ēst vakariņas.” - “Augsts stāvoklis,” Pangloss atbildēja, “pēc visu filozofu pārliecības, ir ļoti bīstams. Eglonu, moabitu ķēniņu, nonāvēja Aods; Absaloms pakārās pats savos matos, viņā iedūra trīs šķēpus; ķēniņu Nadubu Jeroboma dēlu nonāvēja Boasa, ķēniņu Elu - Zam-brijs; Ohoriju - Jchu, karaļi Joahims, Jeonijs un Cedekejs nonāca verdzībā. Jūs arī zināt, kā aizgāja bojā Krēzs, Astiāgs, Dārijs, Sira-kūzu Dionīsijs, Pirrs, Persejs, Hanibāls, Jugurta, Ariovists, Cēzars, Pompejs, Nerons, Otons, Vitālijs, Domiciāns, Anglijas Ričards II, Eduards II, Henrijs 1У Ričards III, Marija Stjuarte, Kārlis I, trīs Francijas Anrī, karalis Anrī IV^165 Jūs zināt...” - “Es zinu arī,” ieteicās Kandids, “ka vajag apstrādāt mūsu dārzu.” - “Gluži pareizi,” piebalsoja Pangloss, “jo tad, kad cilvēks bija ielikts Ēdenes dārzā, viņš tur bija ut operaretur eurn, tas ir, lai viņš to apstrādātu. Tas pierāda, ka cilvēks nav dzimis bezdarbībai.” - “Strādāsim,” Martens pabeidza, “neprātodami - tas ir vienīgais līdzeklis, kā darīt dzīvi panesamu.”

Šim teicamajam nodomam piekrita visi mazās sabiedrības locekļi. Katrs sāka likt lietā savas spējas. Nelielais zemes gabaliņš deva lielus ienākumus. Kunigunde gan bija kļuvusi neglīta, bet

bija iemācījusies cept lieliskas kūkas. Paketa šuva. Vecene rūpējās par veļu. Arī brālis Ziroflē izrādījās derīgs. Viņš kļuva par ļoti labu galdnieku un pat par godīgu cilvēku. Pangloss Kandidam dažkārt sacīja: “Viss savirknējies ļoti labi šajā vislabākajā no pasaulēm. Jo, ja tu savas mīlestības dēļ nebūtu ar spēcīgiem kājas spērieniem pa dibenu izdzīts no skaistās pils, ja nebūtu nācis inkvizīcijas rokās, nebūtu kājām apskrējis visu Ameriku, nebūtu sadūris baronu un nebūtu pazaudējis visus savus Eldorado zemes aunus, tad tu nesēdētu te un nemielotos ar cukurotiem citroniem un pistācijām.” - “Tas viss ir pareizi,” atbildēja Kandids, “bet vajag apstrādāt mūsu dārzu.”

TULKOTĀJA PIEZĪMES

1. Šeit Voltērs ironizē par grāmatu izdošanas kārtību Francijā 18. gadsimta vidū, kad katram izdevumam bija vajadzīga īpaša karaļa cenzora atļauja. Literatūras vēsturē izteikti uzskati, ka šeit rakstītais attiecas uz karaļa cenzoru Krebijonu (Crebillon), kurš 1742. gadā bija aizliedzis izdot Voltēra lugu “Muhameds”.

2. Kādi - tiesnesis musulmaņu zemēs.

3. Saadi jeb Sadijs (arī Šādi) dzimis XIII gadsimta sākumā, miris 1292. g. - persiešu dzejnieks, visskaistākās farsi (izsmalcinātā persiešu galma un izkoptās literatūras izloksne, kas viduslaikos dominēja arī Vidusāzijas un Ziemeļindijas valdnieku galmos) valodā sacerētās mīlas lirikas autors. Sultānes Šeraa (Sheraa) vārds mazliet asociējas ar Sireju (Cirey), kur dzīvoja Voltēra draudzene Dišatlē. Daži pētnieki uzskata, ka veltījums varētu būt adresēts arī madamai Pompadūrai.

4. Katrā musulmaņu kalendāra gadā ir divpadsmit mēnešu: mu-harrams, safars, rabī I, rabī II, džumādā I, džumādā II, radžabs, šabāns, ramadāns, ševāls, zūlkada, zūlhhidža. Katrs no tiem ir vienu Mēness ciklu jeb 29 dienas garš. Mēness ciklu neatbilstību pilnām diennaktīm ilgā laika periodā koriģē īpašas iespraustās dienas, kuru laikā oficiāli pieņemtais kalendārs uz priekšu nevirzās. Tās ir kaut kas līdzīgs eiropiešu Saules kalendāra 29. februārim. Mēness kalendāra gads ir aptuveni 11 dienas īsāks nekā Saules kalendāra gads, bet lopkopju saimniecībā, kur visbiežāk nākas rēķināt mājlopu lecināšanas un atnešanās datumus, tas ir ērtāks, jo labāk atbilst mājdzīvnieku bioloģiskajiem cikliem. 33 Saules gadiem atbilst aptuveni 34 Mēness gadi. Gadu garumu atšķirības dēļ ikviens Mēness kalendāra mēnesis 34 gadu laikā it

kā riņķo pa visiem Saules kalendāra gadalaikiem. Tādēļ, piemēram, ja svētais mēnesis Ramadāns vienā gadā ir ziemas vidū, tas pēc gada iestāsies 11 dienas agrāk un pēc 17 gadiem būs vasaras vidū. Gadu skaitīšanu musulmaņi sāk ar Hidžru - Muhameda bēgšanu no Mekas uz Medīnu, kas esot notikusi 622. gada 19. jūnijā. Taču laika skaitīšanu musulmaņi parasti sāk ar šā paša gada 16. jūniju, kad sācies jauns Mēness. Dažas musulmaņu sektas laika skaitīšanu sāk ar 622. gada 19. aprīli. Voltēra minētais datums - 837. hidž-ras gada ševāla mēneša 18. diena, ja par skaitīšanas sākumu ņem 622. gada 16. jūniju, pēc mūsu kalendāra (jaunā stila) iznāk piektdiena - 1434. gada 28. maijs. Pašreiz, kopš 2004. gada 21. februāra, musulmaņiem ir 1425. gads. Dažās zemēs musulmaņu gads var sākties dienu agrāk vai vēlāk, jo tā sākumu konstatē tikai tad, ja ir jau redzams jaunā Mēness sirpis, bet tas ir redzams vienīgi tad, ja Mēness maliņa ir jau apgaismota, ir iestājusies krēsla, bet Mēness vēl nav norietējis. Tātad tas atkarīgs arī no laika zonas. Dažu “Zadiga” franču izdevumu priekšvārdos minēts, ka veltījumā norādītais datums esot 1459. gadā. Tā būtu tādā gadījumā, ja musulmaņu gads būtu tikpat garš kā Saules gads. Tad 622 + 837 = 1459. Bet Mēness gads neizbēgami ir īsāks par Saules gadu.

5. Derviši - musulmaņu garīdznieki, īpašu reliģisku organizāciju locekļi, kas lielākoties klaiņoja apkārt un pārtika no dāvanām. Plašākā nozīmē - garīdznieki un mūki vispār.

6. Haldieši - semītu tauta, kas 11. gadsimtā p.m.ē. ieceļoja Divupē no Arābijas pussalas un vairākus gadsimtus dzīvoja galvenokārt Babilonijas laukos. Babilonijas pilsētu kultūrā līdz 8.-7.gs. p.m.ē. dominēja akadiešu valoda. 7. gadsimtā p.m.ē. haldieši kļuva par valdošo tautu Jaunās Babilonijas valstī. Viņi tur valdīja no 626. līdz 539. g. p.m.ē, kad Babilonu iekaroja persieši. Periodā, kad haldieši kļuva par valdošo etnisko grupu Babilonijas valstī, viņi vairs nebija saglabājuši savas valodas specifiku un runāja aramiešu valodā, kas tajā laikā Divupē bija visizplatītākā. Babilonijas kultūras pamatus vēl pirms haldiešu ierašanās šajā teritorijā bija veidojuši šumeri, akadieši un ari citas tautas. Haldieši šos sasniegumus apguva daudz vēlāk. Tomēr viņi bija galvenie starpnieki, ar kuru palīdzību par Divupes kultūru uzzināja senie grieķi.

Mūsdienās apzīmējumu “haldiešu valoda” parasti nelieto, jo tas nav precīzs un var radīt pārpratumus.

7. Ulugbeks (1394-1449) - Uzbekijas astronoms un matemātiķis, Timura mazdēls. 1409. gadā izsludināts par Samarkandas pārvaldnieku, bet 1447. gadā pēc sava tēva Šahruha nāves kļuvis par sultānu un Timurīdu dinastijas galvu. Šajā amatā Ulugbeks nebija ilgi, jo drīz viņa paša dēls galma apvērsuma rezultātā viņam varu atņēma un nedaudz vēlāk lika viņu nogalināt. Veltījuma komismu izraisa apstāklis, ka tur minētajā laikā (1434. gadā) dzejnieks Saadi bija jau sen miris, bet Ulugbeks par sultānu vēl nebija kļuvis. Ja valdnieks pie varas bija tik īsu laiku, runāšanai par viņa literāro gaumi bija maza nozīme. Tomēr Voltēram bija svarīgi vēsturē atrast un pozitīvi parādīt lielas valsts valdnieku, kas tajā pašā laikā būtu bijis izcils zinātnieks, jo apgaismotāju ideāls bija apgaismots monarhs.

8. Talestra - leģendās minēta amacoņu ķēniņiene. Iskanders ir Maķedonijas valdnieks Aleksandrs Lielais (356-323 p.m.ē.). Leģenda stāsta, ka Aleksandra karagājiena laikā pie viņa ieradusies Talestra un lūgusi, lai tas viņai sagādā bērnu.

9. Ķēniņš Zālamans - Izraēlas valdnieks 972.-934. gadā p.m.ē. Daudz minēts Bībelē. Sābas ķēniņiene saskaņā ar Bībeles leģendu, uzzinājusi par Zālamana gudrību, esot viņu apciemojusi, vezdama līdzi daudz zelta. Šī vizīte minēta ari Korānā. Sābas ķēniņiene un viņas zeme vēsturiski un ģeogrāfiski nav droši identificēta. Vairums pētnieku uzskata, ka tā atradusies Arābijas pussalas dienviddaļā, aptuveni tagadējās Jemenas teritorijā.

10. Babilona jeb Bābele - lielākā senās pasaules pilsēta Tuvajos Austrumos. To dibinājuši šumeri 3. gadu tūkstotī p.m.ē. Sākot ar laiku, kad valdīja Hammurapi (1792-1750 p.m.ē.) līdz 3. gs. p.m.ē., tātad aptuveni 15 gadsimtus Babilona bija nozīmīgākais Seno Austrumu ekonomiskais, politiskais un kultūras centrs. Arī Krātas un senās Ēģiptes kultūras uzturēja regulārus sakarus ar to.

11. Zoroastrs jeb Zaratustra - reliģijas sludinātājs un pravietis senajā Persijā. Dzīvojis 6. gs. p.m.ē. Tad, kad Babilonija piedzīvoja lielāko uzplaukumu, Zoroastra mācība vēl nebija radusies, bet ari vēlāk Bābeles pilsētā un tās apkaimē šī mācība neguva lielu ietekmi. Šeit citētais teiciens Zoroastra rakstos nav konstatēts. Otrs šeit nedaudz tālāk minētais teiciens oriģinālā skan nedaudz citādi, nekā rakstīts šeit: “Kad tu ēd, atliec trīs kumosus, ko iedot suņiem.”

12. 18. gadsimta vidū Katoļu baznīca oficiāli vēl neatzina Ko-pernika mācību.

13. Katoļu baznīcas uzskati astronomijā, ka Zeme ir Visuma centrs, romāna sarakstīšanas laikā dominēja arī Francijas valsts oficiālajā zinātnē, kaut gan par šādu uzskatu paušanu tad vairs nedraudēja sadedzināšana sārtā.

14. Imaus kalni - Himalaji - senajā Babilonā, protams, nevarēja būt plaši pazīstami. Orkāns - acīmredzot anagramma no franču augstmaņa Rohana vārda, ko Voltērs ilgstoši ienīda.

15. Babilonijas uzplaukuma periodā un arī daudz vēlāk tiešais ceļš uz Ēģipti, kas veda cauri tuksnešiem, kuros tikai retumis ieklīda kareivīgās beduīnu ciltis, bija tik nedrošs, ka parasti to nemaz nelietoja. Tirgotāji un ceļinieki no Babilonijas uz Nīlas deltu devās ar līkumu - caur Sīriju un Palestīnu gar Vidusjūras piekrasti. Šāds ceļojums prasīja vairākus mēnešus laika katrā virzienā. Tātad ārsts no Memfisas būtu varējis ierasties Babilonā aptuveni pusgadu pēc izsaukuma. Ārsta vārds - Hermejs - bez šaubām, ir Hermejs Tris-mengists [trīskārt lielais] - grieķu nosaukums seno ēģiptiešu mēness dievam Totam, kura pārziņā atradās laiks un mērs. Viņš pārzināja likumsakarības un pasaules kārtību, bija aizstāvis izglītībai, mākslai un zinātnei. Viņam pašam bija mistiskas prasmes, piemēram, hermētiski noslēgt traukus. Viņš minēts kā autors daudzām grāmatām, kur aprakstītas burvju mākslas. Šādas grāmatas bija apgrozībā vēl renesanses laikā. Voltērs kā īsts apgaismotājs uz visām burvībām raudzījās ar nicinājumu.

16. Babilonas apkaimē nebija brīvi tekošu strautu, bet vienīgi apūdeņošanas kanāli. Patvaļīgi mainīt to gultni stingri aizliedza Hammurapi likumi un arī vietējās tradīcijas, jo tas varētu nodarīt lielus zaudējumus lauksaimniecībai. Gluži pretēji - zemes īpašniekam bija jāseko, lai ūdens patvaļīgi nemainītu gultni, jo tādā gadījumā kaimiņu zaudējumus piedzina no tā zemes īpašnieka, uz kura zemes avārija bija notikusi.

17. Činavaras tiltu biežāk sauc par Činavadas tiltu. Saskaņā ar tradīciju pār to jāiet visām dvēselēm, lai tās varētu tikt svētlaimīgajā pēcnāves valstībā. Taisnīgajiem šis tilts ir tik plats, cik sniedzas šķēpa kāta garums, bet netaisnīgajiem šaurs kā zobena asmens. Zem tilta atrodas ugunīga aiza, līdzīga kristīgo ellei, kur nonāk tie netaisnie, kuri nav sevišķi veikli.

18. Zenda grāmata - Zendavesta - Zaratustras dibinātās reliģijas svētie raksti. Šādā nozīmē tic mūsdienās vislabāk ir pazīstami parsu kopienās Indijā. Parsi Gudžaratas zemē ieradās mūsu ēras 9. un 10. gadsimtā no Irānas, kad Irānā izplatījās islāms. Indijas rietumu piekrastes lielajās pilsētās, it īpaši Bombejā, parsi apmetās galvenokārt 18. gadsimtā. Te un arī citās lielpilsētās parsi nodarbojas galvenokārt ar tirdzniecību un finanšu lietām.

19. Gadu un mēnešu nosaukšana dzīvnieku vārdos visvairāk izplatīta Austrumāzijā, it īpaši Ķīnā un Mongolijā. Senajā Babilonijā tā nebija pazīstama. Eiropas tradicionālajā, no viduslaikiem mantotajā mēru sistēmā viena līnija bija divpadsmitā daļa collas, kas savukārt bija divpadsmitā daļa pēdas. Katrā zemē un katrā novadā šie lielumi bija nedaudz atšķirīgi. Parīzes pēda bija apmēram 0,325 m gara, bet līnija - aptuveni 1,33 mm. Atbilstošās Reinze-mes, Vīnes, Spānijas un Anglijas pēdas, collas un līnijas bija nedaudz īsākas nekā Parīzes mēri, atšķirīgas arī savā starpā. Senajā Babilonijā šādi garuma mēri nav lietoti.

20. Saplēstas pudeles par izejvielu pētījumiem izmantoja ievērojamais fiziķis Reomīrs. Viņš ieguva nevis porcelānu, bet gan matēto stiklu, kam bija liela praktiska nozīme. Pasaules uzskata ziņā Reomīrs bija konservatīvs un dažkārt palīdzēja Baznīcas aprindām apkarot apgaismību. Iespējams, ka tieši šā iemesla dēļ Voltērs netieši viņu raksturo negatīvi.

21. 23 karātu zelts bija sakausējums, kur bija 23/24 svara daļu zelta un tikai '/24 ligatūras. Senajā Babilonā un arī vēl daudz vēlāk (atcerēsimies Arhimēdu!) zelta tīrību tik precīzi neprata noteikt.

22. Vienpadsmit dināru sudrabs bija tāds sudrabs, kam ir tikai V12 ligatūras.

23. Šeit minēti sodi, kādi Pētera I laikā bija izplatīti Krievijā. Senajā Babilonijā izsūtīt kādu uz Sibīriju bija tikpat nereāli kā atrast spaniela šķirnes kucīti.

24. Senajā Babilonijā atšķirībā no Ēģiptes zelta bija maz un finansiālus darījumus parasti veica sudrabā - talantos, minās, še-keļos un še. Unce kā svara mērs Eiropā mantota no Senās Romas. Romā tā bija V12, bet viduslaiku Eiropā - Vie mārciņas. Franču unce parasti bija 30,50 grami, bet angļu unce ir 28,3495 grami. Dārgmetālus, it īpaši zeltu, vēl tagad nereti rēķina Trojas uncēs, kas ir 31,1035 grami.

25. Ahuramazda jeb Ormuzds - persiešu reliģijas labais dievs. Babilonijā Ahuramazda reliģijas piekritēji varēja būt galvenokārt ieceļojušie persieši, kuru, visticamāk, nebija daudz. Zvērēt pie citas zemes dieva, kam netic ne zvērētājs, ne klausītāji, nav visai nopietni.

26. Raudzes noteikšanas akmens bija mīksts minerāls, kas skrāpēja tīru zeltu, bet ko savukārt vairāk vai mazāk skrāpēja zelta sakausējumi ar sudrabu un varu (atkarībā no ligatūras daudzuma).

27. Grifi jeb greifi - Vidējo Austrumu tautu mitoloģijā sastopami teiksmaini zvēri ar lauvas ķermeni un ērgļa spārniem vai arī tikai milzu putni. Grifi simbolizēja ķēniņa varu. Tādēļ tie bieži attēloti uz ģerboņiem, zīmogiem, naudas zīmēm utt.

28. Teurgs (sengrieķu Theurgos, burtiski, “tas, kas dara dievu darbus”) - cilvēks, kurš ar maģijas palīdzību ietekmē dievus.

29. Jebors - anagrammas spēle, ar ko Voltērs izsmēja bīskapu Buajē (Boyer) - izglītības un apgaismības ienaidnieku. 1746. gadā Buajē ar baznīcas aprindu palīdzību bija izjaucis Voltēra ievēlēšanu franču Akadēmijā.

30. Breviārs (no lat. brevis - īss) - saīsināts katoļu lūgšanu krājums.

31. Saskaņā ar Tuvo Austrumu tautu tradīcijām drīkst ēst tikai to pārnadžu gaļu, kuri ir atgremotāji, un to atgremotāju gaļu, kuri ir pārnadži. Tādēļ tur neēd cūkgaļu, jo cūka ir pārnadzis, bet nav atgremotājs; neēd arī trušu gaļu, jo truši nav pārnadži, bet tos uzskata par atgremotājiem tādēļ, ka trušiem ir divu veidu spiras. Viens spiru veids ir gremošanas procesa noslēgums un pārpratumus nerada, taču otrs spiru veids ir koksne vai cita celulozi saturoša substance, kas, pirmo reizi izejot caur truša gremošanas traktu, tikai bakterizējas ar celulozi skaldošiem mikrobiem. Šīs otrā veida spiras truši cenšas visas apēst otrreiz, lai izmantotu tur esošās barības vielas. Cūkgaļas neēšanas racionālā jēga var būt tāda, ka tuksnešu zemēs allaž trūka malkas, bet nepilnīgi izvārīta vai izcepta cūkas gaļa var radīt invadēšanos ar trihīnām un citiem parazītiskiem tārpiem. Dažām austrumu tautām ir aizspriedums, ka nepilnīgi izvārīta truša gaļa veicina spitālību.

32. Vārds Arimazs ļoti atgādina persiešu reliģijas ļaunā dieva Arimana vārdu.

33. Harpijas sengrieķu mitoloģijā sākotnēji bija vēja gari, kas aiznes mirēja dzīvību, bet vēlāk - spārnoti briesmoņi, kas aprij un sagandē jebkuru ēdienu.

34. Hirkāna tulkojumā no latīņu valodas nozīmētu “Āžu zeme” (vai pārnestā nozīmē - zeme, kur smird pēc āža). Dažās viduslaiku kartēs Rietumeiropā par Hirkaniju apzīmēta teritorija, kas atrodas uz austrumiem no Kaspijas jūras, tātad tagadējās Turkmenistānas, Uzbekistānas un Kazahstānas teritorijas.

35. Senajā Babilonijā šāds dzejolis nevarēja būt iespējams, jo tur, tāpat kā vēlāk Senajā Grieķijā un Romā, dzejnieki neizmantoja atskaņas.

36. Satrapi bija provinču pārvaldnieki senajā Persijā. Babilonijā satrapu nebija.

37. Šeit minētās zinātnes ir savārstījums no Aristoteļa darbiem, viduslaiku sholastikas un Leibnica filozofijas. Par astoņiem runas elementiem - skaņu, zilbi, saikli, darbības vārdu utt. rakstījis Aristotelis “Poētikas” 20. nodaļas sākumā. “Dēmonomānija” ir ārprāta veids, kad cilvēks iedomājas sevi, ļaunu garu apsēstu. Tā lāgā neiederas šajā sistēmā. Ticamāk būtu - “dēmonoloģija” - mācība par dēmoniem. Dialektika pirms klasiskās vācu filozofijas bija māksla strīdēties, prasme katrā apgalvojumā atrast nepierādāmas, nepierādītas, dažādi interpretējamas vai citādi šaubīgas atziņas, kuru dēļ viss apgalvojums kļūst apšaubāms. I. Kants savā darbā “Tīrā prāta kritika” pierādīja, ka dialektikai ir objektīvs pamats un šādā ziņā tā būtiski atšķiras no sofistikas, jo izriet no tā, ka izziņas

process pēc savas dabas ir pretrunīgs, kamēr sofistika apzināti cenšas deformēt patiesību. G. V F. Hēgeļa un viņa darbu ietekmē arī marksistiskā filozofija ļoti paplašināja uz dialektiku attiecināmo problēmu loku, izprotot dialektiku kā pretstatu metafizikai, turklāt lietojot arī metafizikas vārdu nevis tradicionālajā, Aristoteļa sekotāju ievadītajā un viduslaiku sholastiķu turpinātajā, bet tikai šā pretstata nozīmē. Šodien katram filozofijas virzienam ir nianses dialektikas izpratnē, bet vairumam tā ir tuva I. Kanta viedoklim. Substance (aptuveni - būtiskais, stabilais, vieliskais) un akcidence (aptuveni - nebūtiskais, nejauša gadījuma dēļ esošais) ir no Aristoteļa darbiem ņemti diezgan neprecīzas nozīmes vārdi sholastiskajā filozofijā. Monādes G. Leibnica filozofijā ir dvēseles (nemateriāli) atomi, kas nemaz neieņem telpu, bet virza lietu kustību. Predesti-nētā jeb iepriekšnolemtā harmonija Leibnica filozofijā ir pasaules saskaņas priekšnosacījums, jo monādes, kas virza ikvienu lietu, nemaz nevar ietekmēt cita citu. Saskaņā ar šādu viedokli daudzi savstarpēji nesaistīti pulksteņi var rādīt pareizu laiku, ja vien ir bijis prasmīgs pulksteņmeistars, kas tos visus uzvilcis un noregulējis.

38. Itimadulets - augsta amatpersona, vietvaldis, kaut kas līdzīgs vicekaralim. Mēdija - novads Persijas ziemeļrietumu daļā. Tā nekad nav bijusi pakļauta Babilonijai.

39. Vārdu “ceremonijmeistars” (chambellan) varētu tulkot arī kā “kambarkungs”. Vijoles un citi ar lociņu spēlējami instrumenti senajā Babilonijā nebija pazīstami. Tos pārņēma daudz vēlāk no Indijas.

40. Saders - izvilkums no Zendavestas.

41. Mitra - persiešu reliģijā gaismas dievs. Senajā Babilonijā Mitras kults nebija izplatīts. Strīds par to, kura kāja pirmā jāsper Mitras templī, atgādina katoļu un pareizticīgo domstarpības par to, uz kuru pusi jāmet krusts.

42. Vēršanās lūgšanu laikā uz noteiktu pusi atgādina musulmaņu reliģiskos priekšrakstus lūgšanu laikā vērsties uz Mekas pusi.

43. Senajā Babilonijā skaistules nemēdza valkāt zeķes, tādēļ zeķu prievītes un ar tām saistītās galantās tradīcijas tur nebija pazīstamas.

44. Капоре - ostas pilsēta Senajā Ēģiptē Nīlas deltas rietumdaļā. Капоре ir arī zvaigzne Argo kuģa zvaigznājā. Taisnākais ceļš caur tuksnesi no Babilonijas uz Nīlas deltu veda gandrīz precīzi rietumu virzienā ar nelielu novirzi uz dienvidiem.

45. Šādi ieroči un cīņas paņēmieni kopš viduslaikiem bija pazīstami Francijā, bet Senajā Ēģiptē un Babilonijā ieroči un cīņas paņēmieni bija gluži citādi. Jāatceras, ka dzelzs kā materiāls ieročiem un darbarīkiem kļuva plaši pazīstama tikai tad, kad abas minētās senās civilizācijas jau piedzīvoja savu norietu.

46. Horeba tuksnesis acīmredzot nosaukts pēc Horeba jeb Oreba kalna, kas minēts Bībelē II Mozus grāmatas 17. nodaļas 6. pantā. Pie šā kalna Mozus esot no akmeņiem izsitis ūdeni.

47. Par neticīgajiem musulmaņi sauc ne tikai brīvdomātājus, bet arī citu reliģiju piekritējus. Ja šādu raksturojumu lieto cilvēks, kurš nav musulmanis, turklāt ilgi pirms islāma rašanās, tad tas izklausās diezgan komiski.

48. Atraitnības sārts bija izplatīts senajā Indijā, kur to sauca par sāti. Arābiem, tāpat kā citām klejotāju tautām, šādas paražas nekad nav bijušas. Klejotāju lopkopju cilšu labklājību tieši ietekmēja to militārais spēks, jo ikviena cilts nepārtraukti karoja ar visām apkārtējām ciltīm ganību dēļ, un šajos karos allaž gāja bojā daudz vīriešu. Tāpēc šajās ciltīs bija izplatīts tieši pretējs paradums -levirāta tiesības un pienākums, kad atraitne iegāja sava mirušā vīra brāļa vai cita tuva radinieka namā ar sievas tiesībām un pienākumiem, bet viņai dzimušie bērni skaitījās viņas mirušā vīra bērni. Bībelē I Mozus grāmatas 38. nodaļā ir minēts, kā priekšzīmīga sieviete Tāmare, nevarēdama tikt pie bērna ne ar vīra, ne ar vīra brāļa palīdzību, iemanto bērnu no sava vīra tēva. Klejotāju cilšu vadoņiem kapā dažkārt tiešām deva līdzi vienu vai dažas sievas, taču tās pirms apbedīšanas nevis sadedzināja, bet nožņaudza.

49. Iespējams, ka šeit ir iespiedkļūda un īstenībā būtu jālasa “saprāts ir cienījamāks”. Šādā nozīmē jāsaprot arī sniegtais teksts. Apgaismotāji prāta tiesības pamatoja ne ar to, ka prāts būtu sens, bet ar prātu pašu kā augstāko patiesības kritēriju. Tas detalizēti pierādīts jau pirms apgaismības R. Dekarta sacerējuma “Pārruna par metodi” 4. nodaļā, un apgaismotāji to pārņēma.

50. Senās Babilonijas ziedu laikos arābu valodai nebija gandrīz nekādu starptautisku funkciju. Dažādu visai attālu zemju pārstāvju sapulcēšanās pie viena galda praktiski nav iedomājama pirms XVII gadsimta, kad veidojās pasaules tirgus, bet ari tad viņiem būtu tik lielas atšķirības domāšanas veidā un vērtību kritērijos, ka būtu gandrīz neiespējami citam citu adekvāti saprast.

51. Mūmijas Senajā Ēģiptē varēja derēt par ķīlu nevis savas lietošanas vērtības dēļ, bet tikai tāpēc, ka radinieki, sava pasaules uzskata spiesti, šādu ķīlu nekad neatstātu neizpirktu.

52. Apiss - svētais vērsis, ko pielūdza Senajā Ēģiptē. Sīkāk to aprakstījis grieķu vēsturnieks Hērodots savas “Vēstures” trešajā grāmatā. Sk. ari grāmatu “Teiksmainā senatne” (R., 1969, 136,-137. lpp.).

53. Maz izplatīts Ķīnas, sevišķi Ziemeļķīnas nosaukums.

54. Par Haosu kā par visas esamības sākumu rakstījis grieķu dzejnieks Hēsiods savā darbā “Teogonija”. Par formu un matēriju kā par ikvienas lietas nosacījumu rakstījis Aristotelis. Sk. “Metafizika” 3. grām. 2. nod. (996 b ) un arī citur.

55. Teutahs - gailu dievs, kuru gaili uzskatīja par savu senci. Tā atribūts bija āmuļi, kas ar savu zaļošanu ziemā it kā simbolizēja nemirstību. Skitus vēsturnieki neuzskata par gailu senčiem.

56. Šeit ir ironija par Bībeles Dziesmu dziesmas 7. nodaļas 4. pantu, kurā skaistules deguns salīdzināts ar torni, kas skatās uz Damasku.

57. Šeats ir 2,4.-2,8. lieluma maiņzvaigzne Pegaza zvaigznājā. Tuksnesī, kur debesis parasti bija bez mākoņiem un pulksteņu nebija, zvaigžņu uzlēkšanas un rietēšanas laiks deva iespēju diezgan precīzi iedalīt laiku.

58. Tidora un Terneta - seni nosaukumi Moluku salām Indonēzijā, no kurām kopš XVI gadsimta uz Eiropu regulāri veda garšvielas.

59. Algenibs ir 2,9. lieluma zvaigzne Pegaza zvaigznājā. Tā Vol-tēra minētajā teritorijā pie apvāršņa parādās aptuveni pusotru stundu pēc Seata. Astronomijā zināma arī otra zvaigzne ar nosaukumu Algenibs - Perseja zvaigznājā.

60. Serendibas sala - viduslaiku arābu tekstos tā sauca Ceilonas salu, tagadējo Srilanku.

61. Bonzas - budistu mūki. Plašākā nozīmē garīdznieki un mūki vispār.

62. Tuksnesī starp Arābiju un Sīriju nav ne mazu upīšu, ne lielu upju.

63. Bazilisks saskaņā ar antīko leģendu esot dzeltena čūska ar baltu plankumu un trīs izciļņiem (kroni) uz galvas. Tas esot ba-zilejs (ķēniņš) visām čūskām un ar skatienu vien varot nogalināt cilvēku.

64. Filozofijas akmens, ko viduslaikos centās izgatavot Rietumeiropas alķīmiķi, varot visus metālus pārvērst zeltā, padarīt muļķi gudru un veci jaunu. Senajā pasaulē šādu akmeni neviens nemeklēja un vispār par to nedomāja.

Astroloģija - mācība, ka pēc debess spīdekļu stāvokļa un attiecībām noteiktā momentā var paredzēt notikumus visas sabiedrības vai atsevišķo cilvēku dzīvē, bija izplatīta senajā Babilonijā un arī daudzās citās zemēs tad, kad vēl nebija attīstījusies zinātniskā astronomija. Senajos laikos astrologi bieži bija arī astronomi. “Magu teoloģijas” nosaukumā pirmais vārds acīmredzot tekstā ieviests cenzūras dēļ.

65. Amfiteātris - apļa vai pusapļa veidā izvietotas skatītāju sēdvietas ap skatuvi, lektora tribīni utt., kas ar katru rindu uz aizmuguri paaugstinās par vienu pakāpienu. Amfiteātri bija pazīstami Senajā Grieķijā un Romā, kur publiskās izrādes skatījās liels ļaužu skaits.

66. Šādi nosacījumi varēja būt izstrādāti bruņinieku turnīriem attīstītos viduslaikos, bet senajā pasaulē tie nebija iespējami, jo tad nebija ne tādu ieroču, ne bruņu, kādas šeit aprakstītas.

67. Senajā Babilonijā seglu nebija. Zirgus karā izmantoja, vai nu iejūgtus kaujas ratos, vai arī, pārklātus ar zirgu segu, izmantoja kā pārvietošanās līdzekli loka šāvējiem vai (vēlāk) ar līkiem zobeniem viegli apbruņotiem jātniekiem.

68. Te Voltērs pauž Leibnica uzskatus ētikā. Vēlāk viņš tajos viļas, tos nopeļ un izsmej. G. Leibnica “Monadoloģijas” 90.§, starp citu, rakstīts: “Visbeidzot tik pilnīgas valdīšanas dēļ ļkuru īsteno

Dievs - V Z.J nevar būt ne laba darba bez apbalvojuma, ne slikta bez soda un visam jāizdodas par labu labajiem; tātad tiem, kuri nav nemierā šajā milzu valstībā; kas uzticas providencei, izpildījuši savu pienākumu, un kas mīl un atdarina visa labā autoru, tie gūst prieku, vērodami šo pilnību saskaņā ar īstas tīrās mīlas dabu, kura ļauj priecāties, ja tam, ko mīl, klājas labi. (..) Ja mēs varētu pietiekami izprast universa kārtību, mēs konstatētu, ka tā tālu pārsniedz visgudrākos atzinumus un ka nav iespējams padarīt universu labāku, nekā tas ir ne tikai attiecībā uz visu vispār, bet arī attiecībā uz mums it īpaši” (Leibnica teksta tulkojums šeit un arī turpmāk mans - V Z.).

69. “Monadoloģijas “ 61. § norādīts: “Tā kā viss ir aizpildīts un tādēļ visa matērija saistīta savā starpā, un tā kā tanī, kas ir aizpildīts, ikviena kustība kaut kā iespaido tālāk esošos ķermeņus atkarībā no atstatuma; tā kā ikvienu ķermeni rosina ne vien tie, kas tam tieši pieskaras, un kaut kādā ziņā tas izjūt visu, kas notiek arī ar viņiem, bet ar to starpniecību ķermenis izjūt arī tos, kas saskaras ar pirmajiem, kuri tieši skar viņu: no tā izriet, ka šāda kopsakarība izpaužas jebkurā attālumā. Un tās rezultātā ikviens ķermenis izjūt visu, kas noris universā, tādējādi, ka tas, kas visu redz (pasvītrojums mans - V Z.), katrā atsevišķajā var izlasīt visu, kas vien vispār notiek, un pat to. kas ir noticis vai notiks (pasvītrojums mans - V Z.), pamanot klātesošajā attālo tiklab laika, kā telpas ziņā.” Voltērs šādu atzinumu novedis līdz groteskai, - ja jau kāda pārcilvēciska būtne saskatījusi, ka bērns izaugs par ļaundari, pareizākā rīcība būtu šo bērnu savlaicīgi nonāvēt. Simts gadus pēc G. Leibnica “Monadoloģijas” sarakstīšanas G. V F. Hēgelis savā darbā “Loģikas zinātne” pierādīja, ka nepieciešamība var izpausties tikai caur nejaušībām un ka cilvēka varā var būt iespēja veicināt tādu apstākļu rašanos vai pastiprināšanos, lai nepieciešamība izpaustos pirmām kārtām caur tādām nejaušībām, kādas viņam ir vispieņemamākās.

70. “Monadoloģijas” 89. § minēts: “Arī grēkiem tādējādi jāsaņem savs sods dabiskā kārtā un pat saskaņā ar lietu mehānisko struktūru, un ka tāpat labie darbi pievelk apbalvojumu mašināli

ķermeņu savstarpējo attiecību dēļ, kaut gan tas nevar un tam nevajag vienmēr klaji parādīties.”

71. Sīriuss - spožākā redzamā zvaigzne. Atrodas Lielā Suņa zvaigznājā.

72. Franču jūdze - ljē dažādos Francijas novados bija atšķirīgā garumā. Izplatītākā bija 4,4445 km garā jūdze. Dzīva būtne, kā arī vienkārša kustīga sistēma 8 franču jūdžu, t. i., 35, 556 km garumā, nav iedomājama, jo visas pazīstamās vielas tad satrūktu pašas no sevis Zemes gravitācijas spēka rezultātā. Uz lielākas planētas, kur Voltērs Mikromegam licis dzīvot, gravitācijas spēks būtu vēl daudz lielāks, un tur arī Zemes būtnes nevarētu dzīvot. Arī hidrostatikas likumi izslēdz iespēju, ka uz sauszemes varētu rasties tik milzīgas dzīvas būtnes.

73. Šeit Voltērs ir netaisns pret Paskālu, kurš ievērojami rosinājis sava laika un turpmāko periodu Francijas garīgo dzīvi, izdarījis atklājumus vairākās zinātņu nozarēs. Tiesa, zinātnes attīstīšanai Paskāls veltījis tikai daļu savu spēku. Ļoti daudz enerģijas un laika viņš tērējis, piedaloties teoloģiska rakstura strīdos jansenistu pusē pret jezuītiem.

74. Muftijs - musulmaņu garīdznieks, kura uzdevums ir rūpēties, lai reliģiskie likumi un noteikumi tiktu stingri ievēroti.

75. Berlīne - slēgta, samērā viegla, labi amortizēta kariete ar logiem. Pirmo reizi lietota Berlīnē.

76. Derhems - angļu astronoms, kas mēģinājis samierināt zinātni un reliģiju. Sarakstījis darbu “Astronomiskā teoloģija”.

77. Uz Saturna virsmas gravitācijas spēks ir 1,15 reizes lielāks nekā uz Zemes virsmas. Tātad, ja Saturna virsma būtu cieta, Zemes būtnes ar zināmu piepūli tur varētu uzturēties (ja neņem vērā to, ka Saturna atmosfērai ir gluži citāds sastāvs nekā Zemes atmosfērai). Taču tik lielas būtnes, kā aprakstījis Voltērs, tur nevarētu eksistēt arī tad, ja tās būtu apgādātas ar sev piemērotu gaisu elpošanai.

78. Lulli (1633-1687) - itāļu cilmes franču komponists, Parīzes Operas izveidotājs.

79. Šeit Voltērs zobojas par Franču Zinātņu akadēmijas sekretāru Fontenellu (1657-1757), kurš savā simts gadu garajā mūžā

daudzas zinātnes atziņas un savas domas par tām paudis vēl populārāk un banālāk nekā Voltērs pats.

80. 1979. gadā, kad tika gatavots tulkojuma iepriekšējais izdevums, ASV kosmiskās raķetes Pioneer pārraidīto datu interpretētāji secināja, ka Saturnam ir piecas gredzenu joslas un vismaz 11 pavadoņu. 2004. gadā konstatēta jau 18 Saturna pavadoņu esamība, un arī šis skaitlis var nebūt galīgais.

81. Pārrēķinot Zemes laika skaitīšanas sistēmā, varam izrēķināt, ka Mikromega mūžs ir 10,5 miljoni Zemes gadu. Romānā izteiktais minējums, ka mūsu galaktikā un zināmajā kosmosā varētu būt dzīvas un domājošas būtnes, kas dzīvotu vēl tūkstoš reižu ilgāk, nesaskan ar mūsdienu priekšstatiem astronomijā.

82. Šeit Voltērs acīmredzami ironizē par sava laika fizikas sasniegumiem. Redzamā gaismas spektra iedalīšanai septiņās krāsās pamatus licis Ņūtons, kas, ar stikla prizmu sadalījis Saules gaismu, izšķīris septiņas pamatkrāsas. Tās pakāpeniski pāriet cita citā, tādēļ spektru var dalīt arī citādi. Gleznotāji bieži runā par trim pamatkrāsām - sarkano, dzelteno un zilo, kuras jaucot var iegūt dažādas nianses. Ja par pamatkrāsām spriestu būtnes, kuras spēj redzēt plašāku elektromagnētisko viļņu spektra daļu nekā cilvēki, tās spētu saredzēt arī infrasarkanos, ultravioletos, rentgena starus utt., viņām varētu būt lielāks pamatkrāsu skaits.

83. Te minētās īpašības galvenokārt ņemtas no Aristoteļa darbiem, it īpaši no “Metafizikas”.

84. Vārdu spēle: franču vārds plat nozīmē ne tikai “plakans”, bet arī “sekls”, “bezgaumīgs”.

85. Voltēra apgalvojums, ka Marss esot piecas reizes mazāks par Zemi, ir ļoti aptuvens. Marsa diametrs salīdzinājumā ar Zemi ir 0,532, tilpums - 0,149, bet masa - 0,108. Marsa pavadoņus astronomi atklāja tikai 1877. gadā, tātad vairāk nekā simts gadus pēc Voltēra romāna iznākšanas. Tiesa, vēl pirms Voltēra angļu rakstnieks Dž. Svifts savas 1726. gadā iznākušās grāmatas “Gulivera ceļojumi” 3. daļas 3. nodaļā jau bija rakstījis par diviem Marsa pavadoņiem. Tā, visticamāk, bija vienkārša spekulācija, zinot, ka Venerai pavadoņu nav, Zemei ir viens, Jupiteram toreiz labi zināmi bija četri, bet Saturnam - pieci pavadoņi.

86. Pāters Kastels (Castel, 1688-1735) - jezuītu matemātiķis un fiziķis.

87. Cilvēki, kam ļoti laba redze, ar neapbruņotu aci spēj saskatīt zvaigznes tikai līdz piektajam lielumam. Tātad Saturna iedzīvotājam acis ir kā vareni teleskopi un Mikromegam vēl daudz pārākas.

88. Te ir minēta franču zinātnieka Pjēra Luija Moro de Moper-tuā 1736. gadā vadītā ekspedīcija uz Baltijas jūras ziemeļiem - Lap-zemi, kur tā izdarīja astronomiskus un ģeodēziskus mērījumus un novērojumus.

89. Kvadranti un sekstanti - instrumenti, ko lieto astronomi, artilēristi, jūrnieki un mērnieki leņķu mērīšanai un attālumu noteikšanai.

90. Lēvcnhuks (Leuwenhoeck, 1632-1723) un Hartsekers (Hart-soeker, 1656-1725) - Nīderlandes dabaszinātnieki. Lēvenhuks bija ģeniāls tehniķis autodidakts. Viņš pirmais konstruēja mikroskopu un veica interesantus novērojumus augu un dzīvnieku mikroana-tomijā.

91. Eksorcisms - formula vai rituāls ļauno garu izdzīšanai.

92. Svammcrdams (1637-1688) - holandiešu dabaszinātnieks. Pētījis galvenokārt kukaiņus. Reomīrs - franču dabaszinātnieks, termometra izgudrotājs (sk. arī 20. piezīmi).

93. Tas varētu būt Turcijas karš ar Austriju Serbijas dēļ, kas notika no 1736. gada līdz 1740. gadam un beidzās ar Turcijas uzvaru, vai Turcijas karš ar Krieviju (1736-1739), kurā Krievija nesekmīgi centās iegūt Krimu.

94. Lielā Dvīņu zvaigzne - Polluks.

95. Aristotelim ir īpašs sacerējums “Par dvēseli”. Par dvēseli kā entelehiju rakstīts šā sacerējuma II grāmatas 2. nodaļā.

96. Šeit R. Dekarta (1595-1650) uzskati izklāstīti ļoti tendenciozi, pat kariķēti. Dekarts tiešām atzina, ka zināmi patiesību dīgļi ir iedzimti (sk. Dekarts R. Pārruna par metodi. - R.,1978, 57. lpp.). Taču Dekarts nekur nav izteicis uzskatus, ka dvēsele būtu jau visu zinājusi pirms dzimšanas. Šādas atziņas senajā pasaulē paudis Platons, it īpaši dialogos “Menons” un “Teaitēts”.

97. Arī Nikolā Malbranša (1638-1715) un Gotfrīda Leibnica (1646-1716) uzskati šajā tekstā tēloti ļoti vienpusīgi, pat deformēti. Tādēļ no te minētā teksta, ja nav iepazīti pirmavoti, nevajadzētu veidot priekšstatu par šiem domātājiem.

98. Visās pārrunās, kas minētas šajā lappusē, atspoguļojas krīze, kādā bija nonākusi tiklab vienpusīgā empīrisma, kā vienpusīgā racionālisma izziņas teorija, kā arī uzskats, ka matērija var būt pilnīgi bez kustības. Nebija attaisnojusies arī R. Dekarta mācība par divām substancēm - materiālo un garīgo -, kas ir pilnīgi šķirtas, ne B. Spinozas mācība, ka materiālā un garīgā dzīve ir pilnīgi vienotas, ne T. Hobsa mācība, ka materiālā pasaule pilnīgi nosaka garīgo dzīvi, ne arī G. Leibnica mācība, ka visas pasaules norises nosaka predestinētā harmonija, ko iedibinājis Dievs. Šīs pašas problēmas detalizētāk iztirzājis D. Didro savos sacerējumos “Domas par dabas interpretāciju” un “Matērijas un kustības filozofiskie principi”, kas iznāca 1753. un 1770. gadā. Latviešu valodā šie darbi publicēti izdevniecības “Zvaigzne” sērijā “Avots” 1979. gadā. Tiesa, arī Didro, tāpat kā Voltērs, izziņas jautājumos pamatos palika empīrisma pozīcijās. Ceļu ārā no augšminētās krīzes sāka rādīt I. Kanta “Tīrā prāta kritika”, bet arī tur vēl sperti tikai pirmie soļi ceļā, kas turpinās līdz mūsu dienām.

99. Džona Loka uzskati par dvēseli, kam pamatos piekrīt arī Voltērs, nav konsekventi. Loks atzina, ka dvēsele pēc savas dabas ir materiāla. Tajā pašā laikā viņš atzina dvēseles nemirstību. Iebildumus par šādu pretrunu, jo materiālas lietas nevar būt mūžīgas, Loks atvairīja, atsaukdamies uz Dieva visvarenību. Būdams visvarens, Dievs arī matērijai varot piešķirt spēju domāt.

100. Šeit acīmredzot domāts Akvīnas Toma sacerējums “Teoloģijas summa” (Summa theologiae), kaut gan Voltērs to šeit minējis ļoti aptuveni. Akvīnas Tomam ir arī vēl cits darbs ar vārdu “Summa”, proti, Summa contra gentiles jeb “Iebildumu kopums pret pagāniem”. Abos minētajos darbos pausti līdzīgi uzskati.

101. Homēriski smiekli - sengrieķu dievu neapvaldīta jautrība. To apdziedājis Homērs. “Iliādas” I dziedājuma beigās, it īpaši 599. rindā, rakstīts par to, kā dievi dzīrēs aizrautīgi smejas, noraudzīdamies uz viņus apkalpojošā kalēju dieva Hēfaista klibošanu.

“Odisejas” VIII dziedājuma 326. rindā minēti dievu smiekli par Hēfaista lamatās iekritušajiem mīlētājiem - Hēfaista sievu Afrodīti un viņas draugu Aresu.

102. Franču vārdkopu le bout des choses var tulkot gan kā visu lietu galu, gan arī kā visu lietu mērķi.

103. Kandids (no lat. Candidus) - sniegbalts, mirdzoši balts, skaidrs.

104. Pangloss tulkojumā no sengrieķu valodas nozīmētu “visru-nātājs” vai “tāds, kas mēļo par visu”.

105. Šeit ļoti primitivizētā formā atkal izklāstītas G. Lcibnica domas, kam “Zadiga” sarakstīšanas laikā Voltērs bija piekritis, bet vēlāk no tām novērsies. Voltēra vilšanos Leibnica izstrādātajā mācībā par optimismu, ko bija vulgarizējuši un banalizējuši daudzi Leibnica epigoņi, it īpaši Vācijas luterāņu garīdznieki, izraisīja it īpaši Lisabonas zemestrīce 1755. gadā un dažādu valstu algotņu karaspēka varmācības Septiņgadu kara (1756-1763) laikā. Leibnica “Monadoloģijā” nekritiskais optimisms pamatots ar Dieva labajām īpašībām. Tā, piemēram, 46.§ tur rakstīts: “Dievā ir varenība, kas ir visa avots, tālāk - zināšana, kas kā sastāvdaļu satur idejas, un beidzot - griba, kas izraisa izmaiņas vai rašanos atbilstoši vislabākā principam.” 53.§ ir norādīts: “Taču, tā kā Dieva idejās ir iespējams bezgalīgs daudzums universu, bet eksistēt var tikai viens, vajag, lai Dieva izvēlei būtu pietiekams pamats, kas drīzāk to noteiktu tā nekā citādi.” 55.§ minēts: “Un cēlonis vislabākā pastāvēšanai ir tas, ka gudrība Dievam ļauj to [vislabāko] pazīt, labestība liek to izvēlēties un varenība liek tam īstenoties.” Šāds formulējums padara Dievu tieši atbildīgu par visu, kas pasaulē notiek, arī par zemestrīci Lisabonā, kur zem drupām mokoši gāja bojā tūkstošiem mazu bērnu, kas nekādi nebūtu varējuši tik daudz sagrēkot, lai būtu pelnījuši šādu briesmīgu sodu; šāds formulējums padara Dievu tieši atbildīgu arī par kareivju varmācību pret mierīgajiem iedzīvotājiem kara laikā.

106. Ar bulgāru un avāru vārdu šeit visumā darbojas prūši un franči, taču tēlojumam ir vairāk vispārinoša nozīme. “Bulgāru karalis”, bez šaubām, ir Prūsijas karalis Fridrihs II.

107. Te Deum... (Tevi, Dievs [slavējam]...) - izplatīta katoļu lūgšana. Šādas dziesmas dziedāšana tekstā atainotajos apstākļos varēja būt ar karātavu humora nozīmi.

108. Anabaptisti - kristīgo sekta. Tā izveidojās reformācijas laikā XVI gadsimtā, un tās sociālā bāze bija galvenokārt pilsētu plebeji vai citi ar laicīgo valdnieku vai kristīgās Baznīcas vadītāju tradīcijām nesaistītie trūcīgie iedzīvotāju slāņi. Nosaukumu “anabaptisti” ieguvuši tādēļ, ka viņi nosodīja mazu, neko nesaprotošu bērnu kristīšanu un savā draudzē pieņēma tikai pieaugušos. Tā kā viņi nosodīja daudzas feodālās sabiedrības iezīmes - kārtu nevienlīdzību, valdošo šķiru grezno un izlaidīgo dzīvesveidu utt., vairākās valstīs viņus nežēlīgi vajāja. Savukārt daudzi anabaptisti paši nebija brīvi no reliģiskā fanātisma un no svētulības. Voltērs anabaptistu Žaku parādījis ļoti pozitīvā gaismā, varētu pat sacīt -idealizētu.

109. XVIII gadsimtā pastāvēja uzskats, ka Eiropā sifilisu pirmie ieveduši Kolumba jūrnieki, kuri 1493. gadā atgriezušies no pirmā ceļojuma uz Ameriku (1492-1493). Daži medicīnas vēsturnieki pauž domu, ka sifiliss Tuvajos Austrumos un Vidusjūras baseina zemēs esot bijis jau ilgi pirms Kolumba. Tad sifiliss esot uzskatīts par vienu no spitālības paveidiem, tādēļ no slimniekiem visi vairījušies un slimība turēta šauros rāmjos. Taču 1492. gadā spāņu krusta karotāji esot sagrāvuši pēdējo arābu atbalsta punktu Spānijā - Grenādas emirātu un uzvaru atzīmējuši ar totālu visu tur esošo sieviešu izvarošanu, neveltot daudz uzmanības ne pieklājības, ne arī tradicionālās higiēnas priekšrakstiem. Tā kā bruņinieki spožo uzvaru turpinājuši svinēt arī pēc atgriešanās dzimtajās vietās, slimība ātri izplatījusies, jo kristieši ar tālaika medicīnas līdzekļiem neprata to ierobežot. Pirms Amerikas atklāšanas šokolāde Eiropā nebija pazīstama, bet Amerikas indiāņi kafijas pupiņu novārījumu lietoja pārtikai un kā tonizējošu līdzekli. Košenile -koši sarkana krāsviela, ko iegūst no Meksikā un citās Vidusame-rikas zemēs augošu kaktusu bruņutīm. Mūsdienās košeniles lietošanu sašaurinājušas daudz lētākās anilīnkrāsas.

110. Zemestrīce, kas izpostīja gandrīz visu Lisabonu, notika 1755. gada 1. novembrī un prasīja vairāk nekā 20 000 upuru.

111. Pangloss, kā tas redzams no teksta, konsekventi seko racio-nālistu uzskatiem par izziņu un it īpaši Leibnica mācībai par divu veidu patiesībām, proti, ka pastāv tādas patiesības, ko noskaidrojam domāšanas ceļā (piemēram, ģeometrijas aksiomas), un tādas patiesības, ko zinām no pieredzes un kur vienam konstatējumam var pretstatīt gluži citādu konstatējumu. “Monadoloģijas” 33. § teikts: “Ir arī divu veidu patiesības, proti, prātojuma un fakta. Prātojuma patiesības ir nepieciešamas, un to pretstats nav iespējams. Fakta patiesības ir nejaušas, un to pretstats ir iespējams. Ja kāda patiesība ir nepieciešama, tai var atrast cēloni analīzes ceļā, sadalot to vienkāršākās idejās un patiesībās, kamēr nonāk līdz sākotnējām.” Leibnica domu gaita ir balstīta uz racionālistiskās filozofijas pieņēmumu, ka tas, kas ir loģiski pareizs, ir arī patiess. Šāda pieņēmuma nepamatotību pirmais pierādījis I. Kants “Tīrā prāta kritikā”. Kā izriet no teksta, Pangloss uzskata, ka viņš atklājis vai izdomājis universālu pasaules sakarību - ka zemestrīces ir saistītas ar sēra slāņiem pazemē. Tādēļ viņu ļoti sarūgtina Kandida nevērība pret tik svarīgu atklājumu. Kandida izsaucienu “Tas ļoti var būt...” iespējams interpretēt kā vēlēšanos vispārēju dabas likumu (kā domā Pangloss) degradēt līdz vienkārša pieredzes fakta līmenim. Voltērs, kuram Loka izstrādātā empīriskās izziņas metode likās labāk pamatota, šeit racionālistu viedokli parādījis groteski vienpusīgi.

112. Šī saruna daļēji atspoguļo asās diskusijas reliģijas jautājumos, kas Francijā (nevis Portugālē) norisa starp dažādiem katoļu teologu grupējumiem. Jansenisti, dažos jautājumos sekodami Aurēlija Augustīna uzskatiem, bija tuvu viedoklim, ka cilvēks, lai arī kādi būtu viņa nopelni un labie darbi, nevarēs iemantot debesu valstību, ja neiemantos Dieva žēlastību. Taču šāda nostāja prasa atzīt likteņa priekšnolemtību un mazina cilvēka atbildību par savu rīcību (ja jau viņa dzīves gaita, tātad labie un sliktie darbi, kā arī pestīšana vai pazudināšana, izlemta jau iepriekš, tad nav lielas jēgas nedz īpaši censties, nedz arī sevi kaut kā ierobežot). Citādu uzskatu - ka pestīšanu vai sodu pēcnāves dzīvē nosaka cilvēka labie vai sliktie darbi - pauda jezuīti. Taču, ja šādu viedokli turpina līdz galējām konsekvencēm, no tā izriet secinājums, ka krietnam

cilvēkam Dieva žēlastība nemaz nav vajadzīga un lielākie ieguvēji no tās ir nelieši. Uzskatu, ka žēlastība vajadzīga, lai pārvarētu iedzimto grēku (ko Ādams un Ieva pastrādājuši Paradīzē, ēzdami aizliegto augli, un tas iedzimtības ceļā pārejot uz visiem viņu pēcnācējiem), viegli atspēkot ar apgalvojumu, ka arī viņu grēkā krišana notikusi pēc Dieva gribas. No Panglosa uzskatiem turpmākā konsekvencē izriet secinājums, ka par Lisabonas zemestrīci atbildīgs vienīgi Dievs (nevis grēcinieki, jo arī viņi grēkojuši tā, kā bijis iepriekš nolemts) un ka tā ir Dieva žēlastības izpausme. Šāda domu gaita sabiedrības vispārējā izmisuma un uzbudinājuma apstākļos inkvizīcijai varēja šķist ne visai simpātiska.

113. Ja viss ir stingri determinēts, proti, ja pasaulē valda tikai nepieciešamība, bet nejaušības nemaz nav jeb, kā izsakās teologi, bez Dieva ziņas ij matiņš no galvas nenokrīt, tad cilvēks kļūst it kā par providences jeb predestinētās harmonijas iepriekš programmētu automātu un zaudē atbildību par savu rīcību. Izeju no šāda strupceļa Leibnics meklēja atzinumā, ka cilvēkam esot kaut kāda patstāvība rīcībā. “Monadoloģijas” 82. § viņš rakstīja: “Kas attiecas uz gariem jeb saprātīgajām dvēselēm, tad, lai gan es uzskatu, ka pēc būtības tāpat notiek ar visām dzīvajām būtnēm un dzīvniekiem (..) saprātīgajām dzīvajām būtnēm tomēr ir tāda īpatnība, ka viņu sīkajiem spermas dzīvnieciņiem, kamēr tie nav nekas vairāk, ir tikai parastās jeb sajūtošās dvēseles, taču, līdzko tiem, kuri, ja tā varētu izteikties, ir izredzēti, aktīvas apaugļošanas ceļā izdodas nonākt līdz cilvēka dabai, viņu sajūtošās dvēseles tiek paaugstinātas prāta un gara prerogatīvu līmenī”; bet 83. § norādīja: “Dvēseles vispār ir radījumu universa dzīvi spoguļi jeb attēli, bet gari turklāt ir arī pašas dievības jeb paša dabas autora attēli, kas spēj izzināt universa sistēmu un to kaut kādā veidā atdarināt savos sistēmu veidošanas mēģinājumos; šādā ziņā katrs gars savā novadā ir it kā maza dievība.” Taču arī šāds viedoklis prasa atzīt, ka ļaunums pasaulē ir tikai sods vai pārbaudījums vai arī tas, kas mums šķiet ļaunums, īstenībā ir aizgādība (kā tas redzams Zadiga un vientuļnieka sarunā). Tomēr ir pamats uzskatīt, ka Voltērs “Kandida” sarakstīšanas laikā bija nācis pie secinājuma, ka lielākā daļa pasaules nelaimju ir tikai ļaunums un nekas labs no tām nerodas.

114. Autodafē bija Spānijā un Portugālē izplatīts terora līdzeklis, ko lietoja pret reāliem vai iztēlotiem Katoļu baznīcas pretiniekiem. Inkvizīcijas izraudzītos ļaudis publiski sadedzināja baznīcas svētkos vai par godu citiem ievērojamiem notikumiem. Pirmā ķeceru dedzināšana autodafē notikusi 1481. gadā, bet pēdējā -1781. gadā. Pēc zemestrīces Lisabonā 1755. gadā Baznīcas aprindas tiešām sarīkoja autodafē, iztēlojot zemestrīci kā Dieva sodu par neticīgo un mazticīgo grēkiem.

115. Spānijā un Portugālē 18. gadsimtā dzīvoja daudz varmācīgi kristītu musulmaņu un ebreju, kas klusībā turpināja ievērot savu agrāko reliģiju priekšrakstus. Šeit, kā noprotams, kariķētā veidā attēlota ebreju rituāla ievērošana gaļas sagatavošanā.

116. Sanbenito (precīzāk - sacco benito) - inkvizīcijas notiesāto ķeceru apģērbs pirms sadedzināšanas.

117. Šeit ir skaidri redzams, ka Voltēra aprakstītajam ebrejam trūkst ticības neaptraipītās ieņemšanas brīnumam. Viņš ir gatavs pielīdzināt Kunigundi Svētajai Jaunavai citādā, kristiešiem nepierastā aspektā.

118. Novembrī Portugālē arī dienas nemēdz būt karstas, tādēļ vecenes izteicienos svarīgi ir tikai praktiskie secinājumi.

119. Paragvajā laikā no 1609. līdz 1768. gadam pastāvēja jezuītu organizēta un vadīta valsts. Jezuīti bija pakļāvuši vietējos iedzīvotājus - indiāņus un visu viņu mantu pasludināja par “Dieva īpašumu”. Lai gan arī valsts vadītājiem - jezuītiem formāli nebija nekāda īpašuma, visu materiālo labumu un priekšrocību sadalē praktiski iznāca tā, ka “1os padres” (svētie tēvi) saņēma visu, bet tauta - neko.

120. Salē - pilsēta Marokā, Atlantijas okeāna piekrastē.

121. In artikulo mortis - gaidīdami nāvi.

122. “Kāda nelaime, ka mani kastrējuši” (itāliski).

123. Tā, piemēram, itāļu dziedātājs kastrāts Farinelli bija Spānijas karaļa Filipa V un Ferdinanda VI favorīts.

124. “Dejs” (no turku valodas) burtiski nozīmē “tēvocis”. Tā uzrunāja augstmaņus.

125. Krievijas karaspēks Pētera I vadībā Azovas cietoksni ieņēma 1696. gadā. Ja stāstā minētajai vecenei tad bijis 16 gadu,

tad viņa dzimusi ap 1680. gadu un Lisabonas zemestrīces laikā viņai ir 75 gadi. Pāvests no 1676. gada līdz 1689. gadam bija Inocents XI. Pēdējais pāvests, kurš pieņēma vārdu “Urbāns” (Urbāns VIII) valdījis no 1623. līdz 1644. gadam.

126. Vācu profesors Robeks sarakstījis filozofisku traktātu, kurā aizstāvēja pašnāvības un, dzīvodams saskaņā ar savu mācību, pats noslīcinājās Vezērā.

127. Te ir ironisks mājiens uz Bībeli. I Mozus grāmatā 12. nodaļas 11.-16. pantā teikts, ka Ābrams savu skaisto sievu Zāru uzdevis par savu māsu un nodevis faraona namā, šā darījuma rezultātā gūdams daudz materiālu labumu.

128. Alkads Spānijā un Portugālē ir policijas priekšnieks kādā pilsētā vai novadā. Algasili - tiesas kalps.

129. Tātad viņam viens no vecvecākiem (visticamāk, tēva tēvs) bijis spānietis.

130. Asunsiona - toreizējās Los Padres (svēto tēvu) valsts, bet tagad Paragvajas galvaspilsēta.

131. Kolibri - vismazākie putni pasaulē, kas mīt Amerikas kontinentā, it īpaši tās tropu joslā. Mazākie kolibri, ko 18. gadsimtā sauca par mušu putniem, ir aptuveni kamenes lielumā. Mūsdienās “mušu putnus” no pārējiem kolibri īpaši neizdala.

132. Šeit, bez šaubām, ir mājiens uz Mateja evaņģēlija 20. nod. minēto līdzību par strādniekiem vīna kalnā. Minētās situācijas kontekstā, kur jezuītu pulkvedis fiziski nemaz nestrādā, bet dzīvo lielā greznībā, šās nodaļas 16. pants: “Tā tie pēdējie būs tie pirmie un tie pirmie būs tie pēdējie. Jo daudz ir aicināto, bet maz izredzēto” skan diezgan ironiski.

133. “Trevū Vēstnesis” (Journal de Trevoux) - Francijas jezuītu periodiskais izdevums, kas iznāca nelielā provinces pilsētiņā Trevū (ap 30 km uz ziemeļiem no Lionas) laikposmā no 1701. līdz 1782. gadam. Tas XVIII gadsimta vidū nikni uzbruka apgaismībai vispār un Voltēram personīgi. Kaut gan šā laikraksta ietekme bija lielāka nekā vairumam provinces izdevumu, grūti ticēt Dienvidamerikas džungļos nonākušā Kandida bažām par savu reputāciju šīs avīzes slejās. Šajā vietā autors precīzu zināšanu trūkumu aizstājis ar dzejnieka fantāziju. Dienvidamerikā nav tik lielu pērtiķu kā šeit

aprakstītie, turklāt Dienvidamerikas pērtiķi dzīvo vienīgi kokos, bet pa zemi pārvietojas reti un tikai četrrāpus. Lieki teikt, ka Dienvidamerikas indiāņu ciltīs meitenes 18. gadsimtā pa vienai vai pa divām neklaiņoja apkārt jau tādēļ vien, ka tad viņas drīz apēstu jaguāri vai citi plēsoņas, ko Voltērs šeit nemaz nav pieminējis.

134. Šeit Voltērs acīmredzot ironizē par Ž. Ž. Ruso sabiedriskajiem uzskatiem, it īpaši par to, ka Ruso civilizāciju uzlūkoja vienīgi par ļaunumu un aicināja atgriezties pie dabas. Voltēra draudzība ar Ruso bija beigusies 1755. gadā, kad Ruso uz Voltēra vēstuli, kurā bija paustas šausmas par to, ka Lisabonas drupās lielās mokās mirst daudzi tūkstoši labu cilvēku, arī mazi bērni, bija atbildējis, ka Lisabonas iedzīvotāji paši tur vainīgi, jo nedabīgi sablīvējušies lielā daudzstāvu pilsētā. Ja viņi būtu dzīvojuši tuvu dabai un mituši zaru būdās, nekāda zemestrīce viņiem nevarētu kaitēt. Voltērs vēlāk izteicies, ka pēc šīs vēstules izlasīšanas viņš jutis tieksmi likties četrrāpus.

135. Tik nelielā valstī, kāda tēlota Eldorado, kondori nevarēja būt ikdienišķa pārtika provinces krogos, jo ikviena kondora medību areāls ir vairākus desmitus vai pat simtus km^2 liels. Turklāt daudzu simtu kolibri nomedīšana un sagatavošana maltītei prasītu tik daudz laika un spēka, ka to nevarētu atļauties arī ļoti bagāta sabiedrība.

136. Voltēra komentētāji min, ka šeit, iespējams, rakstnieks ļāvis vaļu savām dusmām pret holandiešu grāmatizdevēju van Dūrenu, kurš centies Voltēru apkrāpt.

137. Socinieši - kristiešu sekta, ko izveidojis sludinātājs Larlijs Socinus (1525-1562) un viņa brāļadēls Fausts Socinus (1539-1601). Socinieši atzina pārdabiskas atklāsmes nepieciešamību, taču paredzēja arī prāta kritisku attieksmi pret to.

138. Manihejieši - agrīno kristiešu sekta, kas izveidojās III gadsimtā uz persiešu un kristīgo gnostiķu mācības pamata un pastāvēja aptuveni līdz VI gadsimtam. Manihejieši atzina, ka visur noris divu pamatspēku - gaismas un tumsas jeb labā un ļaunā cīņa.

139. Acīmredzot runa ir par Grēku plūdiem, kas aprakstīti Bībelē Pirmās Mozus grāmatas 7. nodaļā. Apgaismotāji, balstīdamies uz sava laika zinātnes atziņām, noliedza iespēju, ka tik mil-

žīgas ūdens masas būtu varējušas applūdināt visu Zemi ar visiem kalniem un pēc tam pazust bez pēdām.

140. Te acīmredzot ir zobošanās par racionālistisko filozofiju kopumā, jo tā vienmēr un visur meklēja vispārīgās likumsakarības, kurām varētu pakļaut katru atsevišķo gadījumu vai uz kuru šo gadījumu varētu attiecināt. Ar šādu domas gaitu viņi viegli nonāca dogmatismā, jo parādības, ko cilvēks uztver, ir daudzveidīgākas, krāsainākas un bagātākas nekā likumi un vispārējie jēdzieni, kas no tām ir izsecināti teorētiskas abstrahēšanās ceļā. Šo problēmu daudz sistēmiskāk pusgadsimtu vēlāk risinājuši vācu filozofi, it īpaši G. V F. Hēgelis. Šajā formulā varētu būt arī konkrēta ironija par dabaszinātnieka Mopertui pētniecības metodēm, jo, kaut gan tas bija ļoti nopietns un darbīgs pētnieks, viņa sacerējumos ir daudz tādu vispārīgu prātojumu, kas Voltēram varēja šķist lieki.

141. Perigora - novads Rietumfrancijā.

142. Ž. Frerons - apgaismības un Voltēra personīgs ienaidnieks. Voltērs viņam veltījis arī īpašu epigrammu: “Reiz, lienot pa dziļu ieleju, čūska sakoda Žanu Freronu. Vai zināt kas tad notika? Čūska drīz vien nosprāga.” Šis ir viens no gadījumiem, kad Voltērs izmanto literāro jaunradi, lai apkarotu savus ienaidniekus.

143. Jansenisti - 1638. gadā mirušā Nīderlandes teologa Kornēlija Jansena sekotāji - sludināja likteņa iepriekšnolemtību. Molīnisti - 1600. gadā mirušā spāņu jezuīta Luija Molinas piekritēji - mācīja, ka Dieva žēlastības saņemšana atkarīga arī no cilvēka labās gribas. Abi šie virzieni bija izplatīti aristokrātu aprindās un augstākajā ierēdniecībā, kā arī dažos inteliģences grupējumos, tādēļ to ietekme bija lielāka, nekā varētu domāt, zinot to dalībnieku relatīvi mazo skaitu. Tā kā tie bija neortodoksāli virzieni, varas iestādes kavēja to izplatīšanos, it īpaši 17. gadsimta otrajā pusē un beigās, kad to aktivitāte bija vislielākā. 18. gadsimta vidū jansenistiem bija liela ietekme Parīzes parlamentā - Augstākajā tiesā. Molīnistu uzskatus pauda atsevišķi Sorbonnas Universitātes teologi un dažas Baznīcas aprindas. Kā jansenisti, tā arī molīnisti cīnījās pret apgaismību.

144. 1757. gada janvārī pret Francijas karali Luiju XV tika izdarīts atentāts, kurā karali ar nazi ievainoja. Uzbrucēja dzimtā

pilsēta bija Atrebasija, tagadējā Artuā Ziemeļfrancijā. 1594. un 1610. gadā bija notikuši atentāti pret Francijas karali Anrī IV Otrajā no tiem karali nogalināja. Pēc 1757. gada atentāta krasi pieauga policijas aktivitāte. Šajā periodā tvarstīja arī šaubīgus ārzemniekus, jo tad noritēja Septiņgadu karš un Francijā bija daudz angļu spiegu. Pastiprinājās represijas pret franču apgaismības kustību: aizliedza izdot Enciklopēdiju, pastiprināja cenzūru un arī citādi ierobežoja kultūras attīstību.

145. 1757. gadā pēc kara tiesas sprieduma nošāva angļu admirāli Dž. Bingu, kurš nebija guvis sekmes cīņā pret f’rančiem Vidusjūrā un nebija spējis atkarot Baleāru salu grupas salu Menorku. Izmantojot šādus līdzekļus, Anglijas premjerministrs Viljams Pits (vecākais) centās salauzt pretkara noskaņas Anglijas sabiedrībā un saasināt Septiņgadu karadarbības norises.

146. “Alia moda” - “saskaņā ar modi” jeb “modes opera”.

147. Teatīnieši - mūku ordenis, kura devīze bija askētisks dzīvesveids un iedziļināšanās zinātnēs.

148. Montepulčiāno vīns ir purpursarkans. To iegūst no vīnogām, kas aug Trazimēna ezera krastos, un to uzskata par pašu labāko vīnu Itālijā. Lacrymae Christi (Kristus asaras) - gaiši sarkans vīns, ko nelielā daudzumā raudzē no Vezuva pakājē augošām vīnogām, tādēļ tas ir ļoti dārgs. Saskaņā ar leģendu Romā nonācis viens no septiņiem švābiem, kad tie, cīnīdamies ar kaķi, bija nodedzinājuši savu rātsnamu un klīda pa pasauli. Uzzinājis, ka dzēriens, kas viņam ļoti iegaršojies, saucas “Kristus asaras”, viņš izsaucies: “Ak Kungs, kādēļ tu neesi raudājis arī mūsu zemē!” Kiprā ražo dažādus vīnus, taču slavenākais ir zeltains, mazliet skāņš vīns ar vieglu mandeļu aromātu.

149. Agrāko gadsimtu operu komponisti mīlētāju lomas parasti rakstīja tik augstās toņkārtās, ka tās varēja izdziedāt tikai kastrāti. Uzvedot šādas operas mūsdienās, attiecīgās ārijas parasti izpilda alti. 19.-20. gadsimtā komponētajās operās varoņu un mīlētāju lomas parasti dzied tenori, bet neliešu lomas - basi.

150. Šeit atspoguļojas Voltēra un vairāku citu apgaismības darbinieku rezervētā attieksme pret renesanses periodā izplatīto manieri idealizēt antīko senatni un meklēt tajā paraugus sava

laika problēmu risināšanai. Homēra tēlotie notikumi un attiecības starp cilvēkiem daudzos gadījumos ļoti atšķiras no mūsdienu lasītāja priekšstatiem, un bez rūpīga ievadījuma Homēra pasaulē, bez plaša un precīza zinātniskā aparāta daudzas Homēra darbu vērtības paliek nepamanītas, it īpaši tiem, kas neprot sengrieķu valodu un Homēra darbus lasa pirmo reizi. Tādēļ katrā valodā nepieciešami Homēra darbu tulkojumi tiklab atdzejojumos, kā parindeņos, jo tieši parindeņu veida tulkojumā iespējams ļoti precīzi atveidot visas oriģināla teksta vārdu nianses.

151. Torkvatro Taso (1544-1595) un Lodoviko Aristo (1474-1533) ir izcili itāļu renesanses literāti. Viņu emocionāli fantastiskā daiļrades maniere neatbilda 18. gadsimta apgaismotāju gaumei, jo viņu paustā eksaltētā apgarotība veda projām no prāta, zinātnes un izglītības. Šī paša iemesla dēļ Voltērs necienīja Miltonu.

152. Jakobīņi - mūku ordenis. Šī ordeņa mūkus nevajadzētu jaukt ar tiem jakobīņiem, kas bija radikālākais politiskais virziens Lielās franču revolūcijas laikā un atradās pie varas laikā no 1793. līdz 1794. gadam. Šie radikālie politiķi savu nosaukumu bija ieguvuši no Svētā Jēkaba klostera, kur revolūcijas gados bija izvietojies viņu galvenais centrs.

153. Ahmeda III autentiskumu un iespējas ierasties Venēcijā nevarēju noskaidrot. - V Z. Ivans VI jeb Ivans Antonovičs (1740-1762) savā pirmajā mūža gadā (1740-1741) formāli skaitījās Krievijas cars. Divu gadu vecumā pēc galma apvērsuma, kurā tronī nāca Elizabete Petrovna, Ivanu VI ieslodzīja cietumā un turēja gandrīz pilnīgā izolācijā no pasaules un citiem cilvēkiem. Te viņš nesaņēma nekādu audzināšanu. 1762. gadā pēc galma apvērsuma, kurā tronī nāca Katrīna II, jaunajai valdniecei tuvie virsnieki Ivanu nogalināja, jo formāli Katrīnai nebija nekādu tiesību uz Krievijas troni. Piecdesmito gadu beigās viņš nebūtu varējis Venēcijā ierasties, jo nekad nav izlaists no cietuma. Turklāt ilgstošās izolācijas dēļ viņš lāgā neprata pat runāt, neprata uzvesties sabiedrībā un bija garīgi neattīstīts. Kārlis Eduards bija Stjuartu dinastijas pretendents uz Anglijas troni. Izmantodams Hannoveres dinastijas ārkārtīgo ne-popularitāti Anglijā, viņš 1745. gadā ar skotu kalniešu palīdzību mēģināja sagrābt varu. Šī skotu pēdējā sacelšanās tika nežēlīgi

apspiesta. Kārlis Eduards aizbēga un atlikušo mūža daļu dzīvoja dažādās Eiropas valstīs, saņemot nelielas subsīdijas no Francijas un dažu citu Eiropas monarhiju galmiem. Viņa iespējas ierasties uz karnevālu Venēcijā bija pilnīgi reālas. Pirmais šeit runājošais Polijas karalis ir 1733. gadā mirušā Polijas un Saksijas karaļa Augusta Stiprā dēls, kas ārpolitikā orientējās galvenokārt uz Krieviju. Septiņgadu kara laikā, bēgdams no Prūsijas karaspēka, pameta savu zemi. Otrais šeit minētais Polijas karalis ir Staņislavs Leščinskis. Viņš Polijas tronī bijis divas reizes - no 1704. līdz 1709. gadam un no 1733. līdz 1736. gadam (pirmo reizi kā Zviedrijas, bet otro reizi kā Francijas ieliktenis, jo viņš bija Francijas karaļa Luija XV sievastēvs). Pēc otrreizējās atteikšanās no Polijas troņa viņš savā pārvaldīšanā ieguva Lotringu ar nosacījumu, ka pēc viņa nāves Lotringa tiks pievienota Francijai. Grūti iedomāties, ka abi Polijas troņa pretendenti, kuri viens otru labi pazina un no visas sirds ienīda, būtu varējuši mierīgi ēst pie viena galda. Taču ikviens no viņiem, ja ļoti būtu gribējis, varētu tur ierasties. Sarmati ir seno grieķu dotais nosaukums tautām, kas dzīvo uz ziemeļiem no skitiem. Tie varētu būt senie slāvi, balti vai vēl kādas citas tautas. 18. gadsimtā nekādas sarmatu tautas Eiropā nav. Sestais šeit minētais karalis ir Teodors, barons fon Neihofs, kurš 1736. gadā no aprīļa līdz novembrim oficiāli skaitījās Korsikas karalis. Viņš miris Anglijā dziļā nabadzībā un uz Venēcijas karnevālu, visticamāk, nebūtu varējis ierasties līdzekļu trūkuma dēļ.

154. Grieķu nosaukums Marmora jūrai.

155. Levante - kopīgs nosaukums arābu zemēm Vidusjūras aus-trumu piekrastē. Levantietis varēja būt gan ēģiptietis, gan sīrietis, gan palestīnietis.

156. Ičoglans (no turku valodas) - pāžs, kas kalpo kāda augstmaņa namā.

157. Sk. 2. piezīmi.

158. 18. gadsimtā un arī agrāk ķirurģiskās operācijas parasti veica nevis ārsti, bet frizieri.

159. Precēšanās pēc kreisās rokas tiesībām bija diezgan reti praktizēta tiesību norma Svētajā Romas impērijā, kur 18. gadsimtā ietilpa lielākā daļa Vācijas valstiņu. Tā pazīstama arī dažās citās zemēs, kur bija spēkā feodālās tiesības. To izmantoja situācijās, ja starp laulājamiem bija liela atšķirība dižciltības, ieņemamo amatu, mantojamo īpašumu vai citādā ziņā un augstākstāvošajai ģimenei pret šādām laulībām bija iebildumi, jo tā varēja uzskatīt, ka zemākā puse cenšas izmantot laulības ar aprēķinu iegūt augstāku sociālu statusu. Atbilstoši šādai normai dižciltīgais partneris laulību ceremonijā sniedza vienkāršajam savu kreiso roku. Tad vienkāršais gan skaitījās salaulāts, bet netika uzņemts augstākstāvošajā ģimenē. Viņš neieguva tiesības ne uz dižciltību, ne arī uz mantu. Viņam nebija arī mantošanas tiesības uz laulātā ģimenes īpašumiem. Arī salaulāto uzvārdi tad parasti netika mainīti un palika iepriekšējie.

160. Mirdzošā Porta - Turcijas oficiālais nosaukums.

161. Vezīri - augsti ierēdņi musulmaņu zemēs aptuveni ministru rangā. Muftijs - augsts musulmaņu tiesību zinātājs, taču vairāk reliģisks nekā administratīvs darbinieks. Sk. arī 74. piezīmi.

162. Serbets, arī sorbets - īpaši gatavots ēdiens vai dzēriens austrumzemēs, kura sastāvā noteikti bija augļu (visbiežāk citronu) sula un cukurs. Sulu kombinācijas varēja būt ļoti dažādas. Parasti to pasniedza aukstu.

163. Mokas kafija savu nosaukumu ieguvusi no Mokas ostas Jemenā, kas bija galvenais centrs, kur tirgoja Tuvajos Austrumos un Austrumāfrikā, visvairāk Etiopijā, izaudzēto kafiju. Šī kafija bija daudz aromātiskāka gan par to kafiju, ko ieveda no Batāvijas jeb Džakartas Indonēzijā, gan arī par to, kas nāca no (Antiļu) salām. Labāks aromāts tika panākts gan audzēšanas vietas klimatisko īpatnību dēļ, gan arī tādēļ, ka tā bija transportēta galvenokārt ar kamieļu karavānām un tādēļ jūras migla, no kuras iespaida 18. gadsimtā nevarēja nosargāt kuģu kravas, nebija izdzēsusi tās aromātu.

164. Arpants, sākot ar 11. gadsimtu, bija zemes platības mērs viduslaiku Francijā, nevis Turcijā. Arpants atkarībā no novada un arī no zemes kvalitātes parasti nebija lielāks par 0,51 ha, bet nebija arī mazāks par 0,30 ha. Parīzes arpants - 0, 34189 ha, karaļa

domeņu arpants - 0,51072 ha. Arpanti vairumā gadījumu bija pirmā mērvienība zemes uzskaitē, tādēļ tos parasti nesalīdzināja ar citiem mēriem.

165. Pirmo šeit minēto valdnieku vārdi aizgūti no Bībeles, turpmāk minētas vēsturiskas personas.

SATURS

Voltēra dzīve un folozofiskie romāni.........................

Zadigs jeb Liktenis. Austrumu stāsts....................

Pirmā nodaļa. Vienāds...................................

Otrā nodaļa. Deguns.....................................

Trešā nodaļa. Suns un zirgs...............................

Ceturtā nodaļa. Skauģis...................................

Piektā nodaļa. Augstsirdīgie...............................

Sestā nodaļa. Ministrs....................................

Septītā nodaļa. Disputi un audiences........................

Astotā nodaļa. Greizsirdība................................

Devītā nodaļa Sieviete, kas saņem sitienus...................

Desmitā nodaļa. Verdzībā.................................

Vienpadsmitā nodaļa. Sārts................................

Divpadsmitā nodaļa. Vakariņas............................

Trīspadsmitā nodaļa. Satikšanās...........................

Četrpadsmitā nodaļa. Deja................................

Piecpadsmitā nodaļa. Zilās acis.............................

Sešpadsmitā nodaļa. Laupītājs.............................

Septiņpadsmitā nodaļa. Zvejnieks..........................

Astoņpadsmitā nodaļa. Bazilisks...........................

Deviņpadsmitā nodaļa. Sacīkstes...........................

Divdesmitā nodaļa. Vientuļnieks...........................

Divdesmit pirmā nodaļa. Mīklas............................

Mikromegs. Filozofisks stāsts...........................

Pirmā nodaļa. Kāda Sīriusa sistēmas iedzīvotāja ceļojums

uz Saturna planētu...................................

Otrā nodaļa. Sīriusa iedzīvotāja saruna ar Saturna iemītnieku . . .

Trešā nodaļa. Sīrija un Saturna iedzīvotāju ceļojums divatā.....

Ceturtā nodaļa. Kas ar viņiem notika uz zemeslodes...........

Piektā nodala. Divu ceļotāju pieredzējumi un prātojumi.............

Sestā nodala. Kas ar viņiem notika pie cilvēkiem...................

Septītā nodaļa. Saruna ar cilvēkiem..............................

Kandids jeb optimisms......................................

Pirmā nodala. Kā Kandids tika audzināts brīnumskaistā pilī

un tad no turienes padzīts..................................

Otrā nodaļa. Kas notika ar Kandidu pie bulgāriem..................

Trešā nodaļa. Par to, kā Kandids aizbēga no bulgāriem un kas

ar viņu notika............................................

Ceturtā nodaļa. Kā Kandids satika savu kādreizējo filozofijas skolotāju,

doktoru Panglosu, un kas no tā iznāca........................

Piektā nodaļa. Vētra, kuģa bojā iešana, zemestrīce.

Kas notika ar doktoru Panglosu, Kandidu un anabaptistu Zaķu.... Sestā nodaļa. Par to, kā sarīkoja jauku autodafč, lai turpmāk

nepieļautu zemestrīces, un kā Kandidu pēra....................

Septītā nodaļa. Kā vecene rūpējās par Kandidu, un kā viņš atrada to,

kuru mīlēja...............................................

Astotā nodaļa. Kunigundes stāsts................................

Devītā nodaļa. Par to, kas notika ar Kunigundi, Kandidu,

lielinkvizitoru un ebreju....................................

Desmitā nodaļa. Kādas likstas piemeklēja Kandidu, Kunigundi

un veceni ceļā uz Kadisu, un kā viņi tālāk devās ar kuģi..........

Vienpadsmitā nodaļa. Vecenes stāsts.............................

Divpadsmitā nodaļa. Vecenes stāsta turpinājums...................

Trīspadsmitā nodaļa. Kā Kandidam nācās šķirties no Kunigundes

un no vecenes............................................

Četrpadsmitā nodaļa. Kā Kandidu un Kakambo uzņēma

Paragvajas jezuīti.........................................

Piecpadsmitā nodaļa. Kā Kandids nogalināja savas dārgās

Kunigundes brāli..........................................

Sešpadsmitā nodaļa. Kas atgadījās diviem ceļiniekiem ar divām meitenēm, ar diviem pērtiķiem un ar mežoņiem, ko sauca

par oreijoniem............................................

Septiņpadsmitā nodaļa. Kandida un viņa kalpa ierašanās

Eldorado zemē un ko viņi tur redzēja.........................

Astoņpadsmitā nodaļa. Ko viņi redzēja Eldorado zemē...............

Deviņpadsmitā nodaļa. Kas notika Surinamā, un kā Kandids

iepazinās ar Martenu......................................

Divdesmitā nodaļa. Kas notika ar Kandidu un MArtenu uz jūras......

Divdesmit pirmā nodaļa. Kandids un Martens tuvojas Francijas

krastiem un turpina prātot..................................

Divdesmit otrā nodaļa. Kas ar Kandidu un Martenu atgadījās

Francijā................................................

Divdesmit trešā nodaļa. Par to, kā KAndids un Martens piestāja

Anglijas krastā un ko viņi tur redzēja........................

Divdesmit ceturtā nodaļa. Par Paketu un brāli Žiroflē..............

Divdesmit piektā nodaļa. Vizīte pie dižciltīgā venēcieša sinjora

Pokokurantes............................................

Divdesmit sestā nodaļa. Par to, kā Kandids un Martens ēda vakariņas

kopā ar sešiem ārzemniekiem un kas tie tādi bija...............

Divdesmit septītā nodaļa. Kandida ceļojums uz Konstantinopoli......

Divdesmit astotā nodaļa. Kandida, Kunigundes, Panglosa,

Martena un citu turpmākie piedzīvojumi.....................

Divdesmit devītā nodaļa. Kā Kandids atrada Kunigundi

un veceni...............................................

Trīsdesmitā nodaļa. Noslēgums................................

Tulkotāja piezīmes...........................................

Voltērs

ZADIGS JEB LIKTENIS

MIKROMEGS

KANDiDS JEB OPTIMISMS

2., labotais izdevums

Redaktors Aigars Cinis Vāku noform. Eduards Groševs

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. S-624.

A/s “Poligrāfists”, K.Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

1

Voltaire. Oevres completes v. 1-52. Ed. L. Moland. Paris, 1877-1885.

2

Voltaire Correspondence. Edited by Th. Besterman. V 1-107. Geneve, 1953-1965.

3

Sk. Dekarts R. Pārruna par metodi. - R.: Zvaigzne, 1978. - 27.-28., 36.-38., 61.-62. u. c. lpp.

4

Šai laikā dzīvoja kāds babilonietis, vārdā Arnū, kurš avīzēs sludināja, ka dziedina trieku un pasargā no tās ar kaklā pakārtu maisiņu (Voltēra piezīme).

5

Ķīniešu vārdi, kas īstenībā nozīmē: li - dabiskā gaisma, saprāts un tien - debesis, kas nozīmē arī dievu (Voltēra piezīme).

6

Šeit beidzas atrastais rokraksts par Zadigu. Ir zināms, ka viņš piedzīvojis daudz citu dēku, kas patiesīgi aprakstītas. Orientālo valodu tulkotāju kungi tiek lūgti par tām ziņot, ja tās nonāktu līdz viņiem. (Voltēra piezīme.)

7

Šeit parādās autora ārkārtīgā takta izjūta. Vēl nav bijis neviena pāvesta, kurš sauktos par Urbānu X; autors bīstas zināmam pāvestam piedēvēt ārlaulības bērnu. Cik viņš piesardzīgs! Cik viņam jūtīga sirdsapziņa! (Voltēra piezīme.)

Content

Aruē Fransuā Mari Zadigs jeb Liktenis. Mikromegs. Kandids jeb Optimisms

VOLTĒRA DZĪVE UN FILOZOFISKIE ROMĀNI

ZADIGS JEB LIKTENIS

Pirmā nodaļa VIENACIS

Otrā nodaļa DEGUNS

Trešā nodaļa SUNS UN ZIRGS

Ceturtā nodaļa SKAUĢIS

Piektā nodala AUGSTSIRDĪGIE

Sestā nodala MINISTRS

Septītā nodaļa DISPUTI UN AUDIENCES

Astotā nodala GREIZSIRDĪBA

Devītā nodaļa SIEVIETE, KAS SAŅEM SITIENUS

Desmita nodala VERDZĪBĀ

Vienpadsmitā nodaļa SĀRTS

Divpadsmitā nodala VAKARIŅAS

Trīspadsmitā nodaļa SATIKŠANĀS

Četrpadsmitā nodaļa DEJA

Piecpadsmita nodala ZILĀS ACIS

Sešpadsmitā nodaļa LAUPĪTĀJS

Septiņpadsmitā nodala ZVEJNIEKS

Astoņpadsmitā nodala BAZILISKS

Deviņpadsmitā nodaļa SACĪKSTES

Divdesmitā nodala VIENTUĻNIEKS

MIKROMEGS

Pirmā nodaļa KĀDA SĪRIUSA SISTĒMAS IEDZĪVOTĀJA CEĻOJUMS UZ SATURNA PLANĒTU

Otrā nodala SĪRIUSA IEDZĪVOTĀJA SARUNA AR SATURNA IEMĪTNIEKU

Trešā nodaļa SĪRIJA UN SATURNA IEDZĪVOTĀJU CEĻOJUMS DIVATĀ

Ceturtā nodaļa KAS AR VIŅIEM NOTIKA UZ ZEMESLODES

Piektā nodaļa DIVU CEĻOTĀJU PIEREDZĒJUMI UN PRĀTOJUMI

Sestā nodaļa KAS AR VIŅIEM NOTIKA PIE CILVĒKIEM

Septītā nodaļa SARUNA AR CILVĒKIEM

KANDIDS JEB OPTIMISMS

Pirmā nodala KĀ KANDIDS TIKA AUDZINĀTS BRĪNUMSKAISTĀ PILĪ UN TAD NO TURIENES PADZĪTS

Otrā nodaļa KAS NOTIKA AR KANDIDU PIE BULGĀRIEM

Trešā nodala PAR TO, KĀ KANDIDS AIZBĒGA NO BULGĀRIEM UN KAS AR VIŅU NOTIKA

Ceturtā nodala KĀ KANDIDS SATIKA SAVU KĀDREIZĒJO FILOZOFIJAS SKOLOTĀJU, DOKTORU PANGLOSU, UN KAS NO TĀ IZNĀCA

Piektā nodala VĒTRA, KUĢA BOJĀ IEŠANA, ZEMESTRĪCE. KAS NOTIKA AR DOKTORU PANGLOSU, KANDIDU UN ANABAPTISTU ŽAKU

Sestā nodala PAR TO, KĀ SARĪKOJA JAUKU AUTODAFĒ111, LAI TURPMĀK NEPIEĻAUTU ZEMESTRĪCES, UN KĀ KANDIDU PĒRA

Septītā nodaļa KĀ VECENE RŪPĒJĀS PAR KANDIDU, UN KĀ VIŅŠ ATRADA TO, KURU MĪLĒJA

Astotā nodaļa KUNIGUNDES STĀSTS

Devītā nodaļa PAR TO, KAS NOTIKA AR KUNIGUNDI, KANDIDU, LIELINKVIZITORU UN EBREJU

Desmitā nodaļa KĀDAS LIKSTAS PIEMEKLĒJA KANDIDU, KUNIGUNDI UN VECENI CEĻĀ UZ KADISU, UN KĀ VIŅI TĀLĀK DEVĀS AR KUĢI

Desmitā nodaļa KĀDAS LIKSTAS PIEMEKLĒJA KANDIDU, KUNIGUNDI UN VECENI CEĻĀ UZ KADISU, UN KĀ VIŅI TĀLĀK DEVĀS AR KUĢI

Vienpadsmitā nodala VECENES STĀSTS

Divpadsmitā nodala VECENES STĀSTA TURPINĀJUMS

Trīspadsmitā nodala KĀ KANDIDAM NĀCĀS ŠĶIRTIES NO KUNIGUNDES UN NO VECENES

Četrpadsmitā nodala KĀ KANDIDU UN KAKAMBO UZŅĒMA PARAGVAJAS JEZUĪTI

Piecpadsmitā nodaļa KĀ KANDIDS NOGALINĀJA SAVAS DĀRGĀS KUNIGUNDES BRĀLI

Sešpadsmitā nodala KAS ATGADĪJĀS DIVIEM CEĻINIEKIEM AR DIVĀM MEITENĒM, AR DIVIEM PĒRTIĶIEM UN AR MEŽOŅIEM, KO SAUCA PAR OREIJONIEM

Septiņpadsmitā nodaļa KANDIDA UN VIŅA KALPA IERAŠANĀS ELDORADO ZEMĒ UN KO VIŅI TUR REDZĒJA

Astoņpadsmitā nodala KO VIŅI REDZĒJA ELDORADO ZEMĒ

Deviņpadsmitā nodaļa KAS NOTIKA SURINAMĀ, UN KĀ KANDIDS IEPAZINĀS AR MARTENU

Divdesmitā nodaļa KAS NOTIKA AR KANDIDU UN MARTENU UZ JŪRAS

Divdesmit pirmā nodala KANDIDS UN MARTENS TUVOJAS FRANCIJAS KRASTIEM UN TURPINA PRĀTOT

Divdesmit otrā nodaļa KAS AR KANDIDU UN MARTENU ATGADĪJĀS FRANCIJĀ

Divdesmit trešā nodaļa PAR TO, KĀ KANDIDS UN MARTENS PIESTĀJA ANGLIJAS KRASTĀ UN KO VIŅI TUR REDZĒJA

Divdesmit ceturtā nodaļa PAR PARETU UN BRĀLI ŽIROFLĒ

Divdesmit piektā nodaļa VIZĪTE PIE DIŽCILTĪGĀ VENĒCIEŠA SINJORA POKOKURANTES

Divdesmit sestā nodala PAR TO, KĀ KANDIDS UN MARTENS ĒDA VAKARIŅAS KOPĀ AR SEŠIEM ĀRZEMNIEKIEM UN KAS TIE TĀDI BIJA

Divdesmit septītā nodaļa KANDIDA CEĻOJUMS UZ KONSTANTINOPOLI

Divdesmit astotā nodaļa KANDIDA, KUNIGUNDES, PANGLOSA, MARTENA UN CITU TURPMĀKIE PIEDZĪVOJUMI

Divdesmit devītā nodaļa KĀ KANDIDS ATRADA KUNIGUNDI UN VECENI

Trīsdesmitā nodala NOSLĒGUMS

TULKOTĀJA PIEZĪMES

SATURS

1