Rohass Manvels

Zagļa dēls Saldāka par vīnu

MANVELS ROHASS

Zagļa dēls

Saldāka par vīnu

ZAGĻA DĒLS

.

PIRMĀ DAĻA

Kā es tiku līdz turienei, kāpēc ierados tur? Aiz tiem pašiem iemesliem, kuru dē| biju ieradies tik daudzās vietās. Par to garš stāstāmais, un ļaunākais vēl, ka tas juceklīgs. Tā ir mana nelaime, ka nekad neesmu pratis domāt noteikti, kā metronoms sit takti, un apcerēt aizritējušo laiku sprīdīti pa sprīdītim, posmiņu pa posmiņam; arī atmiņa man nav nekāda labā: tā lēkā no viena notikuma uz otru, reizumis kavējas pie tā, kas pirmais iešaujas prātā, un atgriežas pie secības tikai tad, kad no pagātnes dziļumiem gausāk vai arī neskaidrāk uzpeld savukārt citi notikumi. Man šķiet, ka tiku apcietināts pašā sākumā, varbūt arī pēc kāda laiciņa. Ne jau par kaut ko svarīgu — par ielaušanos dārglietu veikalā, — kā gan es būtu varējis tanī ielauzties, ja nemaz nezināju, vai tāds dārglietu veikals vispār ir un kur tas atrodas, — arī tagad to nezinu. Šai veikalā es neesot ielauzies viens, ir bijuši vēl citi dalībnieki, bet nepazinu tos un nezināju to vārdus un palamas, tāpat kā tie nezināja, kā mani sauc; vienīgi policijai bija kaut kas zināms, taču arī nekas noteikts. Daudz dienu aizvadīju cietumā, daudz nakšu — uz kaila klona, bez jebkāda apsega; galu galā man piemetās plaušu karsonis, pēc tam klepus, kas lauzās laukā no slimās plaušas. Kad mani izlaida no cietuma slimnīcas un atbrīvoja no ieslodzījuma, kad biju izglābies no nāves un soda, manas sagumzītās un ar krāsu notrieptās drānas karājās uz auguma kā uz koka. Ko darīt, ko iesākt? Neko lielu darīt nevarēju, varēju vienīgi nomirt, bet nomirt nemaz nav tik viegli. Par strādāšanu nebija ko domāt — es nespētu nostāvēt uz kāpnītēm — un par zagšanu ne tik: slimā plauša tikko vilka elpu. Dzīvot bija tikpat grūti kā nomirt.

Šādā stāvoklī, ar drūmām nākotnes izredzēm, iznācu no cietuma.

—    Tu esi brīvs. Paraksties šeit! Sargposten, izlaid!

Saule un vējš, jūra un debesis.

n

Tanī laikā man bija draugs; cita nekā man nebija kā tikai šis draugs, bet pagāja dažas dienas, un es viņu pazaudēju, — tāpat kā dažreiz uz ļoti dzīvas ielas vai vientuļā pludmalē pazaudē kādu dārgu priekšmetu, tā es šai ostā pazaudēju savu draugu. Viņš nenomira, mēs nesaķildojāmies, viņš vienkārši aizbrauca. Ieradāmies Valparaiso ar nodomu iekāpt kādā kuģī, kas dotos uz ziemeļiem, bet tas neizdevās, vismaz man ne; visās malās mudēja no policistiem, vilcienu vadītājiem, konsuliem, kapteiņiem un ostas priekšniekiem, kungiem un uzraugiem, un daudziem šādiem un līdzīgiem vīriem, viņu bija simtiem, uz katra stūra, katrā vietā, viņi neļāva nabaga cilvēkam doties, kurp un kā tas vēlējās.

—    Es gribētu braukt ar šo kuģi.

—    Tautība?

—    Argentīnietis.

—    Dzimšanas apliecību!

—    Nav man tādas.

—    Pazaudējāt, ko?

—    Man tās nekad nav bijis.

—    Kā tad jūs bez tās varējāt iebraukt Cīlē?

—    Lopu vagonā.

(Tie nebija meli. Vainīgs bija vilciena konduktors: mūsu nožēlojamais izskats nemodināja viņā līdzjūtību, bet gan niknumu; viņš neievēroja mūsu lūgumus, — ko tas viņam būtu kaitējis, ja mēs, pieci nabaga zeļļi, brauktu uz vagona kāpšļiem? Velti viens no mūsējiem, rādīdams savus nodriskātos apavus, izplūda asarās, apgalvoja, ka jau divdesmit dienas gājis kājām, ka tās esot vienās čūlās un vātīs un ka viņš nobeigšoties šai nožēlojamā Valje de Uspaljatā, ja viņam neatļaušot braukt ar vilcienu, dieva vārds, nomiršot no aukstuma un bada. Nekas nelīdzēja. Kaut gan mūsu biedrs raudāja, cik iežēlinoši spēdams, viņa pūliņi bija velti. Vilciena konduktoru šīs asaras drīzāk uzjautrināja nekā aizkustināja, turklāt viņu vēl skubināja lokomotīves svilpieni; vēlreiz atņirdzis zobus, viņš nosvelpa un ar visu lukturi iegrima vagona tumsā. Vilciens sāka kustēties. Tiklīdz konduktors vairs nebija redzams, puisis ar nodriskātajiem apaviem noslaucīja asaras un šņaukatas, nospļāvās uz to pusi, kur bija pazudis konduktors, un metās pakaļ vagoniem; mēs, pārējie, darījām to pašu; bija ap diviem trim no rīta, pūta tāds vējš, ka ausis svila, un līdz Čīles robežai atlika vēl daudzi kilometri; vienīgi invalīdu būtu izbiedējuši konduktora draudi. Drīz vien vilciens uzņēma parasto gaitu; kādu laiciņu braucu, stāvēdams uz kāpnītēm, ar vienu roku pieķēries rokturim, otrā turēdams čemodānu. Bet tad sāku apģist, ka nevarēšu tā visu nakti nostāvēt: mani pārņēma nepārvarams nogurums, un māktin mācās virsū miegs; kaut arī zināju, ka gulēt, pat tikai aizsnausties, nozīmētu nokrist uz sliedēm un nosisties, pāris reižu jutu, ka visi mani muskuļi no galvas līdz kājām kļūst slābani un ļaujas miegam. Atcerējos, ka mūs bija uzrāvusi no miega vilciena tuvošanās; dienā bija noiets bez apstājas vairāk nekā četrdesmit kilometru, un tobrīd gulējām uz zemes smagi kā akmeņi. Aiz liela pārguruma pat ēduši netikām. Bijām gulējuši, kopā saspiedušies, un tad, taustīdamies pa tumsu un grūstīdami cits citu, savākuši savu mantību un skrējuši uz vagoniem, visiem nopakaļis es, nolādētā čemodāna laimīgais īpašnieks; ikreiz, kad vajadzēja kaut ko ielikt vai izņemt, bija jādairās ap slēdžiem. Kad palūkojos uz augšu, redzēju debesis un kalnu apveidus; visapkārt bija tumšs, tikai vietumis balto ja kāds sniegots laukumiņš, un agra pavasara ledainais kalnāju vējš vilka ir no augšas, ir no apakšas, līda bikšu starās, piedurknēs, aiz kakla, stindzināja rokas, dzina acīs smiltis un ogļu putekļus, pluinīja mūs kā lupatas. Man vajadzēja tagad izvēlēties vai nu nāvi, vai nomodu, bet apziņa bija pārāk nogurdināta. Riteņu rīboņa tikpat kā iežūžināja mani, un, kad es dažus mirkļus puspievērtām acīm biju noraudzījies uz žibošo sliežu ceļu, jutu, ka arī sliedes, viegli aizvizēdamas, tuvina mani miegam un nāvei. Kādu brīdi man šķita, ka novel šos lejā un būšu beigts: zeme vilkšus vilka mani pie sevis, tā gan bija cieta, taču solīja atpūtu. Tad es sāku lādēties. «Kas tev lēcies?» ieprasījās puisis ar nodriskātajiem apaviem; viņš stāvēja uz nākamā vagona priekšējiem kāpšļiem, un, kad vilciens palēnināja gaitu un buferi sasitās kopā, mūsu muguras saskārās. Neatbildēju viņam, uzrāpos pa kāpnītēm uz vagona jumta un, iespraucies ar savu čemodānu jumta atverē, laidos lejup vagonā. Tur man nebūs jākarinās, uz kāpnītēm braucot, un galvenokārt jāsastopas ar neģēlīgo konduktoru. Neparedzēju, kas mani sagaidīs: iekritu lopu vidū; un tiem laikam šķita, ka iekritis nevis cilvēks, bet lauva — dzīvnieki izbailēs sāka riņķot ciešā lokā, to nagi dobji dimdināja vagona grīdu. Miegs man bija kā ar roku atņemts, ne vairs sala, ne gribējās ēst: es iejuku dzīvnieku pulkā, skrēju tam līdz, cenzdamies izkļūt laukā pa kādu brīvu spraugu, iekams loks pagrieztos pretējā virzienā, un beidzot atspiedos ar muguru pret vagona sienu, atmetos ar delnām un elkoņiem pret vērša gurniem un turējos, cik spēka, lai tas mani nesaspiestu plakanu. Pēc kāda brītiņa kustoņi beidza riņķot, tie nomierinājās, un es varēju uzelpot, taču nākamais sliežu ceļa pagrieziens tos atkal sameta jūklī. Puisis, kurš bija žēlabaini raudājis, tagad, pārrāpies uz kāpšļiem, kur es pirmīt stāvēju, smējās līdz asarām: ar svaigiem mēsliem nošķiestā vagona grīda bija gluma kā ledus slidotavā, un es ar savu čemodānu, nolādēto čemodānu, ko nevarēju izlaist no rokas, ja negribēju redzēt to pārvēršamies plācenī, lēkāju vēršiem pa vidu kā mazs nabaga sienāželis .. . Tā, redziet, es ierados Čīlē. Vai tad man bija vajadzīga dzimšanas apliecība?)

m

—   Lūdzu, senjor, man vajadzētu izziņu par to, ka esrrfu argentīnietis.

—   Ahā! Un kā lai es zinu, ka jūs tas esat? Vai jums ir dzimšanas apliecība?

—    Nē, senjor, nav.

—    Karaklausības apliecība ir?

—    Nē, nav.

—    Nu, un ko tad jūs te nācāt?

—   Man vajadzīga šī izziņa. Man jābrauc ar kuģi. Man nav darba.

—   Rakstiet, lai" jums izsūta dokumentus. Vai jums ir radi Argentīnā?

—    Jā, bet…

—   Vienīgi tādā veidā: jūs man atnesīsit savus dokumentus, un es jums izdošu vajadzīgo apliecību. Apliecību pret apliecību. Kur jūs esat dzimis?

(Dzimis esmu Buenosairesā, — bet ko tas līdz? Dzimšanas apliecība ir vajadzīga. Varēju stāstīt no rīta līdz vakaram, kur esmu dzimis, ierēdņu sejās nepavīdēja ne mazākā atsaucība, ne līdzjūtība — viņiem vajadzēja apliecības; visļaunāk izturējās mani tautieši: tiem ne tikai bija viss viens, ka esmu dzimis buenosairesietis, tie pat neticēja maniem vārdiem — lai uzrādot apliecību, tad ticēšot. Jocīgi cilvēki! Man tie neticēja, bet papīram būtu ticējuši — tas taču varēja būt viltots, turpretī mana dzimšana noteikti ne. Nav jau grūti izgatavot tādu apliecību ar zīmogmarkām un zīmogiem, kurā teikts, ka esi turks, bet piedzimt Turcijā vis nav tik vienkārši. Bez tam mana izruna — tā taču izgaisināja jebkādas šaubas: lai runāju kā runādams, skaļi vai klusi, tūlīt varēja pateikt, ka esmu buenosairesietis, kuru nevar sajaukt ne ar peruāni, ne ar kubieti, pat ne ar provincieti, turklāt valoda man plūst mīksti, kā jau spāniešu izcelsmes cilvēkam, un ne griezīgi kā itāliešu pēcnācējam. Tomēr ierēdņi nelikās zinis par manu apgalvojumu, un tā man kļuva skaidrs, ka gluži tāpat tie izturētos, ja es būtu dzimis Brazīlijas mežos vai Tibetas kalnos, taču es joprojām vaļsirdīgi atzinos, ka mana dzimtā pilsēta ir Buenosairesa, jo tas man šķita jēdzīgāk nekā apgalvot, ka esmu dzimis Mato Groso vai kādā tāltālā malā pie sarkanādaiņiem. Protams, neticēja man vienīgi ierēdņu varza, pārējie cilvēki, tādi kā es pats, tādi, kam retumis ir kāda apliecība vai arī ir vairākas, pie tam katra apliecina piederību pie citas tautības, — tie ticēja uz vārda: pateici, ka esi buenosairesietis, un ar to pietika, neviens nešaubījās — tikpat kā par katķismā iespiestu ticības gabalu. Vieni ticēja cilvēkiem, otri dokumentiem, un vēl tagad atceros, kādu pārsteigumu man reiz sagādāja slaids, kalsns vīrietis — viņam bija varens ērgļa deguns, pelēkas acis un prāvs ādamābols (tas vai sacentās ar deguna izcilni, tikpat kā atdarināja to); ievēroju viņu Mendosas pilsētas apstādījumos ar visai dīvainu izteiksmi sejā noraugāmies uz baseinā peldošajām zivtiņām un bezmaz vilkšus aizvilku uz kādu vīna dārzu, kur viņš, aprijis vairākus ķekarus, pateica, ka esot basks. Basks! Ja viņš būtu izvilcis no kabatas aligatora mazuli vai strausa cāli, es nebūtu bijis tik izbrīnījies un priecīgs. Basks! Savā tālajā Buenosairesā biju pazinis daudzus baskus, tie visi bija pieninieki, valkāja platas bikses un kaklautu, tie bija tāli kā mana bērnība, un tiem nebija nekā kopēja ar šo basku, ko sastapu šeit apstādījumos: šis te bija mans basks. Mudināju viņu apēst vēl kādus ķekarus, to viņš darīja jau daudz rāmākā garā, un tad jautāju visu to, ko drīkst jautāt, ja esi otru izglābis no nāves, līdz pēdīgi, kad vilkām dūmu — ar smirdīgām cigaretēm mūs pacienāja mans paziņa, kāds Mendosas klaidonis, kas arī bija atklīdis turpat, kur mēs, lai novērtētu Mendosas vīnogu labumu, — es lūdzu basku pateikt man dažus teikumus viņa mātes valodā, taču viņš, nebija šaubu, gribēja mani iepriecināt un nevis kaut ko pateica, bet sāka dziedāt, jā, viņš dziedāja. Protams, nesapratu nekā, ne vārda — dun-dun-ga-sī-banjolē, — un tomēr, kaut arī nekā nesapratu un viņa dziesmas vārdi tikpat labi varēja būt kādā citā valodā, kaut vai čehu vai lapu, ne mirkli man neienāca prātā apšaubīt, ka viņš dzied basku mēlē. Kam gan, kādēļ lai viņš mani mānītu? … Šis basks pazuda tāpat kā citi manu jaunības dienu baski. Viņš bija stūrmanis. Ko viņš darīja Mendosā, jūdžu jūdzēm prom no jūras? Uz šo jautājumu viņš atbildēja ar kustību, kas varēja nozīmēt tiklab kuģa bojā eju, kā negadījumu ar kontrabandu. Netiku viņa vairs redzējis. Tomēr, ja pēc dažām dienām kāds būtu nācis pie manis un teicis, ka šis vīrs nav bijis basks, bet katalonietis, ka viņš dziedājis nevis basku, bet kataloņu dziesmu, nudien, tādam būtu izgājis pavisam plāni.)

iv

Rakstīt? Bet kam? Vieglāk man būtu sastapt kamieli, kas lien caur adatas aci, nekā uziet kādu no maniem radagabaliem viņu iemīļotajās uzturēšanās vietās, Atlantijas okeāna dienvidpiekrastes pilsētās. Mani radinieki bija klejojoša tauta, ne nomādi, kas pārstaigā stepes ar briežiem un ēzeļiem, bet sirojoši pilsētnieki, kuri klīst no pilsētas uz pilsētu, no republikas uz republiku. Tie piederēja pie tām pasaules gājēju ciltīm, kurām labāk garšo gaļa nekā dārzāji un labāk patīk jūra nekā amatnieku sols, kuru vīri, cik nu katrreiz veiksmīgi, vēl aizvien izvairās no astoņu stundu darba dienas un darba racionalizācijas, neievēro starptautiskos noteikumus, kad jāšķērso robežas, un, izvēloties nodarbošanos — vienkāršu, sarežģītu vai pat bīstamu, — vienmēr sameklē tādu, kur nav jāatsakās no ierastās klejošanas uz visām debess pusēm, kaut arī tādēļ tiek nicināti, bieži pat nolādēti, un pasaule aiz skaudības pamazām vien laupa tiem šo klej ošanas brīvību. .. Kamēr mēs, bērni, augām, mūsu vecāki neklejoja, tie dzīvoja uz vietas, ja tā var izteikties par dzīves veidu, kad katra dēla bērnības un jaunības gados uzturēšanās vieta tikusi mainīta gandrīz tikpat bieži kā zābaki. Vecāki jau būtu gribējuši tāpat kā gājputni nodzīvot vienā un tai pašā vietā, līdz mazuļi pieaug, bet, pirmkārt, to nevarēja ģimenes materiālo apstākļu dēļ, un, otrkārt, to nepieļāva likumu bardzība: manam tēvam bija sarežģīta un bīstama nodarbošanās. Ne mani brāļi, ne es mazotnē nezinājām, ko tēvs strādā, un tāpat arī mūsu māte savas laulības pirmajos mēnešos to nezināja, jo tēvs bija teicies esam tabakas tirgotājs, lai gan viņa vienīgā saskare ar tabaku bija smēķējot, bet, kad reiz, drīz pēc apprecēšanās, māte pusvīpsnīgi, pusziņkāri bija ieminējusies, ka viņa pirmoreiz mūžā redzot tik dīvainu tirgoni, kas visu dienu tupot mājās, bet gandrīz katru nakti esot prom un atgriežoties tikai rītausmā, tēvs apjucis, mulsam smaidam paplaiksnoties zem brūnajām ūsām, atzinies, ka tirgotājs tiešām neesot, bet gan kāršu spēlmanis, un par tādu viņš tad arī tika uzskatīts, taču tikai īsu laiciņu — pēc diviem mēnešiem par spēlmani uzskatītais, vakarā izgājis no mājām, ne otrajā, ne trešajā dienā nepārradās izgulēties, kā parasti to darīja, un, kad mana māte jau dzīrās doties viņu meklēt pa svešajām Riodežaneiro ielām, viņas acu priekšā pēkšņi, tikpat kā uz burvja mājienu, iznira kāds cilvēks, kurš drīzāk slīdēja hekā gāja un nevis kāpa pāri durvju sliekšņiem, bet, likās, gāja cauri pašām durvīm. No viņa čukstiem, kur portugāļu vārdi jaucās ar spāniešu vārdiem, māte saprata, ka vīrs sūtījis viņai pakaļ. Pārsteigta viņa soļoja aiz svešās ēnas, kas kļuva gluži nemanāma, tiklīdz ceļš veda garām kādam policistam; viņi nonāca pie drūmas ēkas; šeit ēna, kas pēc krāsas un izskata likās iznākusi no tumšajiem mūriem, izstiepa garu rādītājpirkstu un sacīja:

—    Ejiet iekšā un prasiet pēc Galisieša.

—    Kas ir Galisietis? — izbrīnīta vaicājusi māte.

—    O seu marido,1 — savukārt pārsteigta nomurminājusi savādā būtne. To teikusi, tā tūdaļ pazudusi dzidrajā un karstajā Rio gaisā; drūmā ēka bija cietums, un mana māte ieraudzīja aiz režģa savu vīru, taču ne to, ko bija pazinusi vēl pirms divām dienām, — tīrīgo nosvērtās dabas kubieti Hosē del Real i Antekēra, par kādu viņš uzdevās un kā viņu saukāja, bet gan netīro, satraukto spānieti Aniseto Evija, pazīstamo zagli ar palamu «Galisietis». Pieķērusies pie režģa, kura resnos stieņus viņa tikko spēja aptvert, māte ieraudājās balsī, bet Galisietis, izbāzis pa stieņu spraugu ar tabaku nodzeltinātos pirkstus, glāstīja sievas rokas un sacīja: «Neraudi, Rosalij, ilgi šeit nebūšu, atnes man drēbes un cigaretes.» Viņa aiznesa drēbes un cigaretes, un vīrs atkal izskatījās tāds pats tīrs kā agrāk, tikai raudzījās no aizdzelžota loga. Kādudien mātei nebija vairs naudas, bet pievakarē satraukusies pie viņas iesteidzās dzīvokļa saimniece: kāds senhor coronel2 prasot pēc viņas. «Vai tas būtu …» nodomājusi māte, atcerēdamās savādo cilvēku, kuru gan nekādi nevarētu uzskatīt par pulkvedi, pat ne par seržantu; tas arī nebija viņš; toreizējais nezināmais bija bijis gaistošs, bet tas, kas tagad nostājās mātei pretī, bija tvirts un jauns: jauna bija viņa seja — sārtā seja ar gaišajām ūsām un zilajām acīm, jauns bija uzvalks, jaunas kurpes. «Mans vārds ir Nikolass,» viņš sacīja (arī balss skanēja tā, it kā tiktu lietota pirmoreiz mūžā), «esmu jūsu tautietis, jūsu vīra draugs, kādreiz kopā strādājām. Drīz viņu atbrīvos, neraizējieties.» Un tad viņš aizgāja, atstādams uz galda paciņu naudas zīmju, kas arī bija pavisam jaunas, bez mazākā locījuma, varbūt nule taisītas, jaunas kā viņš pats. Mana māte palika kā apžilbuši, un, kaut arī vēlāk tika redzējusi šo cilvēku vairs tikai aiz dzelzs stieņiem un bieza dzeloņstiepļu režģa, atmiņas par Nikolasu bija tikpat žilbinošas kā viņš pats; ar savu negaidīto ierašanos toreiz grūtajā brīdī, ar jauko stāju, patīkamo ārieni, maigo balsi un devīgumu viņš tēlojās mātei kā debesu sūtnis, tādēļ arī pēc vairākiem gadiem, kad tēvs paziņoja, ka Nikolasam esot vajadzīga mātes palīdzība, viņa tūdaļ noprasīja: «Kur viņš atrodas?» — un no balss noskaņas varēja noprast, ka māte gatava iet līdz pasaules malai. Debesu sūtnis nebija nekādā gaisa gabalā; pabīdījis tālāk uz galda nolikto atslēgas vaska atveidojumu, ap kuru bija dairījies, tēvs izpūta dūmu gredzenu pa jau iesirmo ūsu spraugu un atteica: «Cietumā pie spaidu darbiem. Vai tu atceries tās glītās naudas zīmes, ko viņš tev aiznesa Brazīlijā? Par tām pašām — divdesmit pieci gadi Usuaijā.» Iedama uz cietumu, māte paņēma mani līdz: tur stāvēja Nikolass kā jauns dievs — žirgtu, sārtu vaigu, gaišām ūsām, zilām acīm, jaunās katordznieka drēbēs, ar katordznieka benīti, pat numurs uz viņa cietumnieka drānām šķita tikko darināts. Viņi abi ar māti dzīvi, taču klusiņām sarunājās, bet es, mātei brunčos ieķēries, tikmēr apskatīju cilvēkus, kas bija mums apkārt: katordzniekus, žandarmus, raudošas sievietes, vīriešus, kuri lādējās vai nerunāja ne vārda, it kā domas tiem klīstu ārpus cietuma mūriem, un bērneļus, kas skumīgi sūkāja konfektes vai raudāja līdzi mātēm. Nikolass uzdūra uz dzeloņstieples gala kādu lielu naudas zīmi un cauri stieņiem un režģim izsniedza to mātei; šī naudas zīme nebija tīra un bez locījumiem, kā toreiz naudas zīmes Rio pilsētā, tā bija saburzīta un valga, it kā nēsāta klāt gadiem ilgi, vairākkārt salocīta, slēpta zābakā starp zolēm. Tomēr ne šī naudas zīme, ne manas mātes pūles neko nelīdzēja: pēc diviem nesekmīgiem bēgšanas mēģinājumiem — viens beidzās tik nelaimīgi, ka biedriem vajadzēja raušus raut laukā no cietuma notekcaurulēm jau gandrīz nosmakušo Nikolasu, — viņu nosūtīja uz citu cietumu valsts dienvidos; no turienes viņš atkal mēģināja bēgt, taču, lēkdams no vairāku metru augstuma, krita un aiz sāpēm iekliedzās, šis kliedziens viņu nodeva, Nikolasu notvēra un nosūtīja uz Ugunszemi, kur viņš pēdīgi no katorgas gan izbēga, taču pielijušajos mežos dabūja galu; tomēr mirdams viņš droši vien izskatījās tāds pats kā vienmēr — jauns kā pati jaunība.

Kaut gan Nikolass bija apgalvojis, ka manu tēvu drīz atbrīvos, tik ātri tas tomēr nenotika — tiesneši bija cilvēki, kas neļāvās iztēlei, un pagāja daudzas dienas, kamēr tie pārliecinājās un arī tad laikam tikai daļēji, ka Aniseto Evija nebija ļaundaris, par kādu tie viņu pēc likuma uzskatīja, bet gan labdaris, kā aizstāvis viņu, tāpat pēc likuma, noraksturoja, — sabiedrības labdaris, jo sekmēja tirdzniecību: viņš ieradies viesnīcā, kur bija apmetusies Patti3 , lai parādītu māksliniecei dažas rotas lietas, kuras gribēja pārdot. Rotas lietas? Jā, tiesneša kungs, rotas lietas. Kāds juvelieris, vācietis, kas uzpircis tās no Rio zagļiem, bija atsūtījis Evijām pārdošanai veselu čemodānu gredzenu, saktu un citu nieku, tā saturs vairākkārt pārskaitīts. Kāpēc Evija gājis uz viesnīcu tik vēlā stundā? Bet vai tad citā laikā skatuvnieki sastopami? Kā Evija ticis istabā? Durvis bijušas vaļā. «Tiesneša kungs taču zina, ka teātru ļaudis ir nevērīgi, tādi jau ir mākslinieki vispār; mans aizstāvamais vispirms vairākas reizes pieklauvējis …» Advokāts bija izsaucis par liecinieci arī manu māti, kurai pavisam drīz vajadzēja dzemdēt, un māte ne tikai apstiprināja visu, ko šis attapša tiesu lietās bija sacījis, bet piedevām vēl izplūda rūgtās asarās. Pēc kāda laika — dažas stundas pēc pirmdzimtā dēla Zoau nākšanas pasaulē — Galisietis atkal atgriezās mājās, taču viņš nepārnāca viens: tēvu pavadīja policists, kam bija uzdots neatkāpties ne soļa no Galisieša ne dienu, ne nakti un iesēdināt to pirmajā kuģī, kas atstās ostu, vienalga, kurp tas dotos, — uz dienvidiem vai ziemeļiem. Aiztecēja vēl dažas dienas, un tad mans tēvs ar sievu, kas turēja rokās pirmdzimto dēlu, devās uz dienvidiem; viņu bija atnācis pavadīt advokāts, kura portfelis bija bāztin piebāzts ar tām glītajām naudas zīmēm, ko izplatīja Nikolass; ostā bija ieradies arī tas gandrīz nemanāmais cilvēks, kas ar vienu aci raudzījās uz tēvu, bet ar otru vēroja policistu .. . Un tā ritēja dzīve, klīstot no pil

sētas uz pilsētu, no republikas uz republiku; bērni dzima, bērni auga; reizēm tēvs pazuda gan uz ilgāku, gan uz īsāku laiku; viņš ceļoja, bēguļoja vai arī smaka cietumā, tad tēvs atkal parādījās; reizumis viņš bija ataudzējis skaistu bārdu; vienmēr tēvs bija darbīgs, mūždien ņēmās ap saviem vaska atveidojumiem, savām atslēgām un slēdzenēm. Kad domāju par visu to, man uzmācas jautājums: kādēļ tas bija tā un ne citādi? Ja spriež pēc neatlaidības, ar kādu policija lāgiem meklēja tēvu, viņa rokās reizēm būs bijušas lielas naudas summas; mans tēvs bija nedzērājs, nosvērtas dabas, taupīgs un ļoti apzinīgs darbā; nebūtu viņš bijis zaglis, viņu varētu rādīt kā tāda ideāla strādnieka paraugu, par kādu sapņo tiklab kapitālisti, kā marksisti, lai gan aiz gluži pretējiem apsvērumiem un iemesliem. Mājās, kur mēs mitinājāmies, laikiem mums bija tikai viena istabele; atslēgas vienmēr darbojās kā smalkākie precīzijas aparāti: tās nedžerkstēja, slēdzenes tanīs iegūlās viegli, un, šķita, šīs atslēgas vērās no roku pieskāriena vien, it kā vēsais metāls un siltie pirksti viens otru pievilktu. Tēvs necieta bojātas un grūti slēdzamas atslēgas, rupji apstrādāta slēdzene vai sagrabējusi piekaramā atslēga viņam bija tas pats, kas pianistam noskaņojušās klavieres; tēvs izņēma no durvīm bojātās atslēgas, apskatīja tās ziņkāri un maigi, kā vaicādams, kas tad tām īsti kait, un tad, tīri nemanot un veikli, te pieskardamies tām, te atslābinādams atsperi, te pievīlēdams, te kaut ko piespiezdams, salaboja atslēgu un, rūpīgi pieskrūvēdams, ielika atpakaļ durvīs; tagad tā slēdzās viegli, un slēdzenes zobi bez berzes, bez trokšņa aizslēdza un atslēdza durvis.

Šīs tēva veiklības dēļ man arī nebija kam rakstīt.

v

17

Ir jau tiesa, esmu pārlaidis ļaunas dienas, taču man vienmēr šķitis dabiski un loģiski, ka tādas jāaizvada: tie varbūt bija mesli, kuri noteiktā laikā ikvienam jāmaksā nezināmam un prasīgam valdniekam, un nebūtu bijis taisnīgi, ja mans tēvs viens būtu maksājis par visiem. Mēs, četri brāļi, bijām jau izauguši lieli, un

2 24?

arī mums vajadzēja dot savu daļu, bet, tā kā mēs nespējām palīdzēt ar darbu un naudu, kā to parasti dara, tad devām vienīgo, kas mums, zagļa dēliem, tanī laikā piederēja: brīvību un asaras.

Man vienmēr garšojusi ar cukuru pārkaisīta sviestmaize, un arī tanī pēcpusdienā, pārnācis no skolas, dzīros tādu ēst, piedzerot glāzi piena. Tajā brīdī pie āra durvīm atskanēja trīs stipri sitieni. Māte, kura sēdēja man blakus un šuva, pacēla galvu un paskatījās manī: kādēļ vajadzēja dauzīt pie durvīm, ja pie tām redzamā vietā zvana poga? Tātad tas, kas vēlējās tikt iekšā, nebija no mājas ļaudīm, taču katrā ziņā gribēja, lai tā klauvējienus dzirdētu. Kas tur varētu nākt? Maniem brāļiem vajadzēja pārrasties drusku vēlāk, un bez tam viņi pat ar aizvērtām acīm atrastu zvana pogu; tēvs nedz klauvēja, nedz zvanīja, ne arī mēs dzirdējām, kā viņš ienāca: pēkšņi viņš bija klāt, kā burvis iznira tiklab no nakts, kā no dzidra gaisa. Nemūžam mēs, dēli, neaizmirsīsim to vakaru, kad viņš piepeši stāvēja pie ēdamistabas durvīm tanī brīdī, kad klusēdami beidzām vakariņot; labu laiku nebijām viņu redzējuši — varbūt bijis saņemts ciet — un, kad nu viņu pēkšņi ieraudzījām un pamanījām, ka viņam uzaugusi gara, sirma bārda, visi kā norunājuši sākām raudāt — droši vien aiz prieka, bet var arī būt, ka raudājām aiz bailēm …

Tomēr māte laikam bija nopratusi, kas dauzās pie durvīm, jo pieceldamās sacīja:

— Izdzer ātri pienu!

Izdzēru to vienā paņēmienā un tūlīt arī iebāzu mutē gandrīz pussviestmaizi. Jutos satraukts, man bija nojausma, ka ar mani notiks kaut kas neizprotams. Māte nolika pie malas diegu, adatu, uzpirksteni un šuvekli, aplaida acis visapkārt, kā pārliecinādamās, vai viss kārtībā un istablietas spodras, viņa sakārtoja savu priekšautu un paskatījās arī uz mani, bet ar citādu skatienu nekā pirmīt; viņas skatiens, likās, mani uz kaut ko sagatavoja. Tikmēr beidzu ēst, un nekad man sviestmaize nebija likusies tik garšīga: sviests vai kusa mutē, un pārkaisītais cukurs vizēja, kāri laizīju to ar mēli un steidzu nolaizīt arī pie lūpām pielipušos smal-

kumiņus. Māte izgāja pagalmā, un tai brīdī ārdurvis atkal trīs reizes norībēja, tagad sitieni bija stiprāki un steidzīgāki, un pēc pēdējā rībiena — droši vien aiz durvīm stāvēja divi vai vairāki cilvēki — atskanēja zvana plirkšķis, tas bija ilgs un neatlaidīgs, laikam cilvēks, kurš gribēja tikt iekšā, bija gatavs tūlīt uzlauzt durvis. Pabeidzu ēst, noliku glāzi un apakštasīti uz bufetes un notrausu no galda drupačas.

To darīdams, dzirdēju māti atveram durvis un kādu vīrieti stingri, nelaipni, gandrīz vai asi kaut ko noprasām; māte atbildēja neticami vārā, tādā kā raudulīgā balsī, tad vīrietis kaut ko uzbrēca, un māte aprāva valodu. Pēc tam norisa īsa saruna, durvis nodārdēja, it kā tās ar varu aizsistu, un pa flīzēm klāto gaiteni tuvojās vīrieša īsoļi. Es klausījos. No āra durvīm līdz ēdamistabai bija piecpadsmit soļu, neskaitāmas reizes šie piecpadsmit soļi bija skaitīti, skaitīti ar dažādākiem paņēmieniem, gan soļojot vaļējām acīm, gan turot tās ciet, gan sākot skaitīt no viena gaiteņa gala, gan no otra, — iznākums vienmēr bija vienāds. Aiz vīrieša soļiem klaukstēja manas mātes steidzīgie solīši: viņai, tādai maziņai, to sanāca savi astoņpadsmit deviņpadsmit…

Man nebija šaubu, ka tuvojas svešs cilvēks; svešais bija jau turpat pie ēdamistabas durvīm, bet es, vēl aizvien lūpas laizīdams, stāvēju kā stāvējis, cieši pievērsis skatienu šīm durvīm, kurās tam vajadzēja parādīties; man neienāca prātā apsēsties vai aiziet prom no galda, no kura biju slaucījis maizes drusciņas, var arī būt, ka saruna un soļi, kuros klausījos, tikpat kā pienagloja mani pie zemes. Policists iestājās durvīs un ieskatījās istabā: tanī stāvēju es, divpadsmit gadu vecs puišelis; pavisam apmulsu, kad viņš lūkojās manī tādām acīm, kas šķita nomērojam manu augumu, novērtējam manu muskuļu spēku un atminam manas domas. Ienācējs bija garš, stalts, pašapzinīgs vīrietis, viņa acis kā tvarstīdamas pārskrēja pār telpu, un viņš droši vien ievēroja visu: istablietas, durvis, uz krēsla nomesto skolas somu ar burtnīcām, spēļu kārtis, tapešu rakstu un krāsu, varbūt pat maizes druskas; vīrietis tuvojās man.

— Kā tevi sauc?

Ar mokām izdabūju pār lūpām savu vārdu. Tad mana māte ierunājās jau stingrākā balsī:

—    Zēns nekā nezina, es jums jau teicu, ka Aniseto nav mājās.

Durvīs parādījās vēl divi policisti, un, kad viens no tiem pagrieza muguru, redzēju, ka tā bija kā lāva.

—    Saki — kur ir tavs tēvs?

Māte pienāca pie manis, un policists, paskatījies uz viņu, šķietami atmaiga; tagad tas runāja daudz rāmāk:

—   Es saprotu visu un negribu jūs, senjora, apgrūtināt, bet man uzdots sameklēt Galisieti.

Lēnīgā balsī, kā gribēdama ar maigumu pārliecināt svešo vīrieti, māte atbildēja:

—   Es jums jau teicu, ka nezinu, kur viņš ir; kopš vakardienas viņš nav bijis mājās.

Tanī laikā man to vien gribējās zināt, kur mans tēvs katrreiz atrodas.

«Uz kurieni tu dosies, tēt?»

«Uz ziemeļiem, varbūt aiztikšu līdz Brazīlijai vai Peru.»

«Un pa kādu ceļu?»

«Caur Rosario un tad pa upi uz augšu.»

Atzīmēju viņa ceļu skolas grāmatas ģeogrāfijas kartēs un centos uzminēt, kuru vietu tētis pieminēs savā nākamajā vēstulē; vēstules nāca, tanīs bija upju, ciematu, nezināmu malu, mežu un kalnu nosaukumi, un tad bez iepriekšēja paziņojuma tās pēkšņi sāka nākt no kādas citas zemes; es jutos kā pazudis un sajutu, ka tēvs arī bija mums i tā kā drusku pazudis, mums un varbūt arī sev pašam. Ar saviem klusajiem un drošajiem soļiem tēvs gāja gar upju krastiem Argentīnas ziemeļaustrumos, pa Bolīvijas un Peru augstienes pilsētām, pa Klusā okeāna austrumpiekrastes tropiskajā joslā saceltajiem ciematiem, pa Čīles lietainajiem dienvidiem; Konkordija, Tariha, Paso de 1os Libres, Arekipa, Bariloče, Temuko mums reizēm bija tuvas vietas.

«Tagad tētis ir šeit.»

Tēvs devās uz ziemeļiem, pagriezās uz austrumiem, pavērsās uz dienvidiem, viņa soļi sekoja saules gaitai vai veda pretī naktij, viņš pēkšņi pazuda un pēkšņi atgriezās.

Kaut ari iepriekšējā vakarā biju tēvu redzējis, šoreiz tomēr nezināju, kur viņš atrodas.

—    Nezinu.

Ierunājās viens no policistiem:

—    Vai pārmeklēt māju?

Vecākais policists noraidīja šo ierosinājumu.

—    Nē, ja viņš būtu šeit, tad iznāktu ārā.

Mirkli valdīja neziņa: mana māte, salikusi rokas zem priekšauta, nogaidīdama raudzījās grīdā; policists ar griezīgo balsi laikam nezināja, ko darīt; pārējie divi policisti, viņa palīgi, joprojām stāvēja pagalmā un laiskā bezdarbībā vēroja, kā šūpojas vīnogulāja ķekari. Tad vecākais policists izlēma:

—    Man ļoti žēl, bet jums jānāk man līdz.

—          Uz kurieni? — ieprasījās māte. Negaidot viņas balss bija kļuvusi dzedra.

—    Un Policijas pārvaldi.

—    Bet kādēļ?

—    Tas ir vajadzīgs.

Brīdi klusējusi, māte vaicāja:

—    Bet zēns?

Policists atkal paskatījās uz mani un tad uz manu skolas somu. Vienu mirkli viņš svārstījās: likās, viņam nebija skaidrs, kā rīkoties, tomēr viņa nodarbošanās prasīja pienākuma veikšanu jebkādos apstākļos, un tādēļ viņš izšķīrās par ļaunāko:

—    Zēnam arī jānāk līdz.

—    Bet kādēļ tad zēnam?

Atkal policists bija neziņā: pienākums viņu urdīja, bet nenorādīja, kā rīkoties; atvairījis nepatīkamas pārdomas, viņš pēdīgi sacīja:

—    Zēnam jānāk, un tas ir viss.

Mana māte saģērbās, aprunājās ar kādu kaimiņieni, kurai uzticēja māju, un mēs izgājām uz ielas. Policijas pārvaldē tomēr nenokļuvām: visu atlikušo vakara cēlienu un nakti, kas mums likās tik gara, nosēdējām policijas iecirknī uz sola, kur mūs bija atstājuši policisti, kuri visi trīs bez paskaidrojumiem bija aizgājuši. Pa šīm divpadsmit vai četrpadsmit stundām mana māte nepateica ne vārda, vienīgi palūdza kādam žandarmam nopirkt mums kaut ko ēdamu; māte nedz raudāja, nedz nopūtās. Es savukārt izturējos tāpat kā viņa:

kamēr atrados viņai blakus, man bija vienalga, vai viņa runāja vai klusēja, svarīgi bija, lai viņa būtu pie manis. Septiņos vai astoņos no rīta, kad bijām nosēdējušies stīvi, mūs izveda ārā: mātei bija jādodas uz Policijas pārvaldes sieviešu nodaļu, bet mani jau uzskatīja par vīrieti un veda uz vīriešu nodaļu. Māte nepateica ne vārda arī tad, kad iepretī Policijas pārvaldei izkāpām no mašīnas; tur mūs izšķīra, viņa aizgāja viena policista pavadībā, es — otra. Ko viņa būtu varējusi man teikt? Nav šaubu, sirds viņai bija smaga, bet ikviens vārds, pat visnenozīmīgākais, būtu vērtis visu vēl ļaunāk, un, otrkārt, ko lai saka policista klātienē?

Kad atvērās cietuma kopkameras durvis un mani tanī iebīdīja žandarma roka, redzēju, ka ieslodzītie izbrīnījušies veras manī: šeit taču nebija vieta divpadsmit gadu vecam puišelim, kas vēl valkāja īsās biksītes, bija tīri apģērbts un izskatījās kautrs. Kādu noziegumu tāds varēja izdarīt? Policijas pārvaldē ne no šā, ne no tā neiekļūst: šī iestāde paredzēta cilvēkiem, kuri kaut ko noziegušies, kurus tur aizdomās par kaut kādu noziegumu vai kuriem piedēvē sodāmu rīcību: šeit nevarēja nonākt par sabiedriskās kārtības noteikumu pārkāpšanu, par izsistu rūti vai lēkšanu no ejoša tramvaja, — tad jau viss sarežģītais juridiskais aparāts apgrieztos otrādi. Ja sprieda pēc gadiem, man vajadzēja būt zaglēnam, taču sevišķam zaglēnam. Bet, ja ieslodzītie nezināja, kas es esmu, tad es savukārt nespēju to pateikt; tikko biju ieticis cietuma kamerā, jutu, ka visa mana savaldība, visa mana līdzšinējā vīrišķība uzreiz pazūd, jo bija balstījusies vienīgi uz mātes klātieni. Raudzījos apkārt, kur atsēsties, bet neredzēju nekā cita kā trīs akmens pakāpienus, pa kuriem nule biju nokāpis kamerā, — tās klons atradās mazliet zemāk nekā pagalma flīžu segums, — uz šiem kāpieniem arī atsēdos, nodūru galvu, un, kamēr drudžainā steigā meklēju pa kabatām mutautiņu, man pār lūpām izlauzās izmisīgas elsas, un tūlīt arī sākās asaru plūdi.

Ieslodzītie, kuri staigāja pa kameru, apstājās, un tie, kuri runājās, apklusa. Kad biju krietni izraudājies, nomierinājies, noslaucījis acis un izšņaucis degunu, sakaunējos savu asaru dēļ un sāku skatīties

apkārt; kāds vīrietis bija nostājies man pretī — nebiju dzirdējis viņu pienākam, jo viņam bija čības kājās, — viņš stāvēja pāris soļu atstatumā un gaidīja, kad beigšu raudāt, lai uzrunātu mani. .Vīrietis smaidīja, kā atvainodamies vai kā gribēdams iemantot manu uzticību; viņš pienāca klāt, pietupās un vaicāja:

—    Par ko tevi iesēdināja?

Viņam bija tik labsirdīga balss, ka gandrīz sāku atkal raudāt. Tomēr savaldījos un, nezinādams, ko atbildēt, paraustīju plecus.

—    Vai tev būs prāva?

Nezināju, ko tas nozīmē, un klusēju. Vīrietis, gandrīz vēl jauneklis,'apjuka un, kā palīgā aicinādams, paskatījās uz pārējiem cietumniekiem. Pienāca klāt vecs, mazs plikpauris cietumnieks ar saplēstām drānām, lielu bārdu un gaužām netīru seju. Pārējie ieslodzītie saspringti gaidīja.

—    Par ko zēns apcietināts? Ko viņš pastrādājis?

Vecajam nebija tik mīkstas balss kā jaunajam, viņš

runāja daudz noteiktāk un prasīgāk. Diez vai viņš vaicāja aiz ziņkāres vai aiz līdzjūtības? Es atbildēju:

—    Neesmu neko pastrādājis.

—    Kādēļ tad atveda šurp?

—          Meklēja tēvu, viņa nebija mājās, un tad paņēma mūs.

—    Ko tad vēl paņēma?

—    Manu māti.

—    Kā jūsu tēvu sauc?

—    Aniseto Evija.

—    Galisietis? — iekliedzās jaunais cilvēks.

Mazliet kaunēdamies par iesauku, palocīju galvu;

māte mēdza tēvu saukt par Galisieti, un mums tas bija parasts vārds. Tomēr šeit šim vārdam bija cita nozīme un cita skaņa. Vīrieši saskatījās, un vecis atkal ierunājās — joprojām steidzīgi, kā laika badā:

—    Bet neko taču neesat nodarījis …

—           Neko, — es atsacīju, paraustīdams plecus un nesaprazdams, kādēļ viņš tik neatlaidīgi prašņā.

Vecais izslējās un novērsās no manis. Cilvēki bez vainas bija viņam vienaldzīgi. Tad jaunais teica:

—    Tavs tēvs ir šeit.

Es paskatījos uz pagalma pusi.

—   Tas nevar būt. Mājās viņa nebija, un neviens nezināja, kur viņš atrodas.

Tomēr jauneklis apgalvoja:

—    Pagājušajā naktī viņu saņēma ciet.

Neticīgi pavēros runātājā.

—   Jā, viņš nupat pagāja garām, viņu veda pie priekšniecības.

Šī ziņa bija kā mierinājums, bet vienlaikus sāpīgs sitiens: nomierināja tas, ka dabūju zināt, kur ir tēvs, bet sāpēja, ka viņš atradās šeit. Tatad viņu bija apcietinājuši … Tagad sapratu, kādēļ par mums aizmirsa policijas iecirknī. Tur aizvadītajās stundās biju iztēlojies, kā tēvs dodas uz dienvidiem: ne kājām un ne braukšus, bet steidzīgi un droši slīdēdams pa zemi un gaisu — tā reizēm pats slīdēju savos sapņos, — līdz bezbailīgs un nenotverams izzuda pampas plašumā.

—    Aurelio viņu apcietināja.

—    Aurelio?

—    Jā. Vai tu nepazīsti Aurelio?

Valodas mums neveicās ne tikai tādēļ, ka mums nebija nekā kopēja, bet gan droši vien tādēļ, ka mums nekā kopēja nebūs, kaut arī abi laikam būsim un sazin varbūt jau bijām bēdubrāļi. Saskatīju viņā kaut ko tādu, kas man nepatika, un tā bija viņa pārmērīgi attīstītā muskulatūra, it īpaši kājām, tās bija smagas kā bluķi; un pleci viņam bija plati un nolaideni. Kas viņš bija par cilvēku? Lai arī viņa balss skanēja labsirdīgi, nekāda dvēseles smalkuma šai cilvēkā nemanīju, un ne viņa dzidrās acis, ne gaišie, viļņainie mati, nedz baltā seja un tīrās rokas, nekas mani netuvināja viņam. Drīz vien ieraudzīju, ka viņš piemiedz aci un zīmīgi norāda uz pagalmu: «Paskaties, kas tur nāk!» Pavēros: iznācis no tumsas saulē, pagalmu šķērsoja policists, kas vakar bija ieradies mūsmājā, •— policists ar griezīgo balsi. Klaudzinādams papēžus, viņš spēra stingrus soļus pa krāsainajām flīzēm.

—    Redzi, tas ir Aurelio.

Man jau gribējās uzsaukt policistam: «Hei, es esmu šeit!» — bet es savaldījos. Biju jau ticis līdz tai robežai, kad prāts sāk pārveidoties, un pats arī mazliet apjautu šo aiziešanu no bērnības. Viena nakts policijas iecirknī un viena diena — nē, ne vairāk kā dažas stundas — Policijas pārvaldes cietumā nepazīstamu cilvēku vidū bija visa mana jaunā dzīves pieredze, un tomēr tā bija pietiekama. Nekas vairs nepārsteigs mani nākotnē, un es visu sapratīšu, vismaz to, kas skars mani un manējos. Manī nebija nekāda rūgtuma pret cilvēku, kura vārdu nupat uzzināju; man šķita, ka viņš, tāpat kā mans tēvs un visi cilvēki, pilda savu pienākumu, no kura, būdams tas, kas bija, izvairīties nevarēja; atšķirīgas bija mūsu dzīves ievirzes — tas viss, un vajadzēja turēties tanīs, bet, ja, apstākļu spiesti, mēs kādreiz pārsviestos no vienas otrā, tad tomēr paliktu tie, kas bijuši: policists un zagļa dēls. Aurelio nebija nepatīkams cilvēks, viņš nebija izturējies nesavaldīgi un rupji pret manu māti, Aurelio bija uzvedies tā, kā jāuzvedas. Bet man viņš turpmāk un vienmēr būs cilvēks, kas mani pirmoreiz apcietināja.

Tanī brīdī, kad pagriezu galvu, lai paskatītos uz vīrieti, ar kuru sarunājos, izdzirdu soļus un sastingu: šos soļus'es pazinu, tie bija mana tēva soļi — tie soļi, ko mēs, viņa dēli un sieva, dzirdējām, kad viņš dienā staigāja pa māju, kad šie soļi skanēja mums, bija te steidzīgi, te lēni, taču vienmēr droši, jo nebaidījās no klaudzoņas, ko sacēla, un no cilvēkiem, kuri to dzirdēja, tie bija soļi, kam svars un skaņa zūd līdz ar nakts tuvošanos, kad tie vērtās klusāki un piesardzīgāki, līdz pēdīgi tapa nedzirdami — šķita, ka tanī laikā, kad kaķiem acu zīlītes kļūst platas, mana tēva soļiem vairs smaguma nebija. Atskatījos un izslējos visā augumā, lai varētu tēvu labi redzēt un lai viņš arī mani redzētu. Tēvs apgriezās pašā gaiteņa galā: viņš tuvojās, aizvien tikpat kalsns, slaids, gaišu ādu, iesirmām ūsām, kuplām uzacīm, mazliet četrstūrainu seju, kas izskatījās lepna un labsirdīga. Viņš raudzījās uz zemi, bet, iznācis pagalmā, kur bija gaisma, pacēla galvu: pretī viņam aiz cietuma kopkameras režģa stāvēja viņa trešais dēls. Tēva soļi pagausinājās un sajuka: šķita, ka viņš apstātos; nožēla viņu pārņēma, viņš pavērsās uz labo pusi, tad atkal pagriezās uz kreiso.

— Turp! — aizrādīja žandarms, pieskardamies pie viņa rokas.

Tēvs pārāk labi zināja, pa kurieni un kurp jāiet. Viņš bija ieraudzījis mani, bet izlikās nemanām, vienīgi viņa soļi mazliet sajuka. Tēvam bija zīda kaklauts, viņa drēbes bija tīras un nesagumzītas, kaut gan pats, tāpat kā mēs, bija pavadījis ļaunu nakti. Tēvs pazuda pagalma otrā galā, bet es atkal atsēdos uz pakāpieniem. Cietumnieki, šīs ainas liecinieki, joprojām stāvēja nekustīgi, vērodami, ko tagad darīšu. Taču es neizrādīju, ko pārdzīvoju, reiz jau biju raudājis un nu nekad vairs neraudāšu. To, ko es izjutu, cietumnieki nemanīja, bet tas bija kaut kas tāds, ko šai brīdī nebūtu varējis vārdos izteikt, — pārsteigums, maigums, sāpes, lepnums un prieks, viss saplūda vienkop, un kādu brīdi man šķita, ka aizžņaudzas kakls, bet šī sajūta pārgāja. Mans tēvs zināja, ka esmu šeit, — tas bija galvenais. Ieslodzītie vairs nestāvēja saspringti un klusi, tie atkal sakustējās un atsāka pārtrauktās sarunas, pat jauneklis, kas sākumā, likās, bija cerējis darboties līdz kādā daudz lielākā un dramatiskākā ainā vai būt liecinieks tādai, bija neapmierināts un grasījās aiziet no manis, kad atkal atskanēja soļi: tie bija sīki, ātri, mazliet šļūcoši, nācējs tikko jūtami pievilka kāju, vajadzēja smalku ausu, lai pašlaik uztvertu, ka tas pieklibo, bet pēc dažiem gadiem to pavisam skaidri varēs dzirdēt. Nācējs apstājās aiz manis, un tai pašā brīdī jutu kādu roku pieskārāmies savam plecam. Tāpat kā es pirmāk stāvēju kā sastindzis, tā tagad palika stāvam jauneklis, bet es atskatījos un izslējos stāvus; aiz režģa bija nostājies mazs, vājš vecītis zaļgani pelēkā žandarma formā, viņa uzacis bija tikpat kuplas kā sirmās ūsas, un kā no liela tāluma līksmi mirdzinājās zilas acis zem žandarma cepures ar sarkano apmali. Mīlīgā balstiņā viņš vaicāja:

—    Vai jūs esat Galisieša dēls?

Šis vaicājums un viņa balss noskaņa nezin kādēļ man atkal uzdzina kaklā kamolu, ko pirmīt varēju norit. Nespeju runāt, apstiprinoši pamāju ar galvu.

—    Pienāciet tuvāk, — viņš sacīja.

Piegāju klāt pie_ režģa, un vecītis uzlika uz mana delma savu roku, tā bija krunkaina, bet maza kā bērna rociņa.

—    Jūsu tētis grib zināt, kādēļ atrodaties šeit; prasa, kas noticis.

Ievēroju, ka žandarms tur labajā rokā lielu gredzenu, uz kura uzvērts milzum daudz dažāda izmēra slēdzeņu. Pastāstīju, kas bija noticis. Viņš noprasīja:

—    Tad jau jūsu mamma arī ir ieslodzīta?

—    Jā, sieviešu nodaļā.

—    Un vai jums būtu kas vajadzīgs?

—    Nē, nekas.

—    Varbūt nauda?

—    Nē, kur es to likšu.

—    Ko jums prasīja iecirknī?

Policijas iecirknī neviens par mums nelikās zinis, policisti noskatījās mūsos ar izbrīnu, kā vaicādami, ko mēs tur darām. Viens no tiem droši vien zināja, ko mēs tur darījām un kādēļ tur atradāmies, bet tam nebija nekādas steigas noņemties ar citiem cilvēkiem, varbūt arī ar sevi pašu ne: mēs un visi pārējie bijām tam abstrakti, ne konkrēti jēdzieni: «policists» bija «policists», bet «ieslodzīts» nozīmēja «ieslodzīts», vienā gadījumā runa bija par lietvārdu, otrā — par īpašības vārdu, taču cik nepatīkami būtu šim policistam, ja tam iešautos prātā, ka ieslodzītais arī ir cilvēks, — tad vajadzētu ar to nodarboties! Vecītis atkal nopaijāja manu roku.

—   Nu labi, ja jums kaut kā ievajagas, lieciet pasaukt Antonio, tūlīt būšu klāt.

Viņš aizklinkāja pa pagalmu, tāds stīvs grabastiņš, bet es paliku kā gaisā karājamies, gaidīdams, kas būs tālāk. Kas tagad notiks? Pagāja krietns laiks, kamēr atkal sāka ar mani nodarboties; tikmēr klausījos ieslodzīto valodas par prāvām, sodiem, aizstāvjiem. Par ko citu lai tie runātu? Antonio un vēl kāds žandarms parādījās durvīs un pasauca mani; izgāju ārā un pa gariem gaiteņiem tiku ievests kādā plašā telpā, kur mani atstāja pie tukla, sārta, gaišmataina senjora baltā uzsvārcī. Viņš paskatījās uz mani pāri acenēm zelta ietvarā un sāka atzīmēt manu vārdu, uzvārdu, dzīves vietu, manu vecāku vārdus un uzvārdus. Izdzirdis mana tēva vārdu un uzvārdu, viņš pacēla galvu.

—   Nu, saki viens cilvēks! Vai tad jūs būtu Galisieša dēls?

Viņa seja bija kļuvusi mundra.

Atbildēju, ka tas esmu.

—    Galisieti es pazīstu jau kur tie gadi.

Noklausījos viņa vārdus pilnīgi vienaldzīgi. Senjors pieliecās un, kā uzticēdams noslēpumu, sacīja:

—    Viņš bija pirmais cilvēks, kam es Argentīnā noņēmu pirkstu nospiedumus, atceros tos kā šodien, tie taču bija man pirmie. Bet šito sagadīšanos, ko? Galisietis ir kārtīgs cilvēks. Reizēm viņu šeit sastopu. Protams, mēs nesasveicināmies.

Senjors apmierināti izslējās.

—    Man vienalga, kas viņš ir, bet viņam droši vien nav vienalga, ka es esmu izmeklēšanas daļas darbinieks. Mēs saskatāmies, un tas viss, gluži tā, it kā teiktu: «Es tevi, brālīt, pazīstu!» — un ar to viss pasacīts. Es protu atšķirt cilvēkus, un man jāsaka, jūsu tēvs ir… kā to teikt… goda vīrs, jā, gribu teikt, nav nekāds cūka, nav spējīgs pastrādāt zvērības un ar krāmiem rokas nesmērē. Nē, to viņš nedara, krāmus viņš nezog. Galisietis to nedara.

Kamēr senjors runāja, viņš šķiroja kādas kartītes un lika tās kartotēkā, kas bija novietota uz galda. Pēc brīža viņš paņēma mazu veltnīti un sāka viegliņām apziest ar melnu krāsu kādu marmora plāksnīti.

—    Jāsaka, neesmu ne policists, ne slepenais, nekas tamlīdzīgs, esmu ierēdnis, tehnisks darbinieks. Taču mēs visi pazīstam cilvēkus. Zinām it labi, kas kurais ir. Viens nonāk šeit — par ko? Nobeidzis kādu žūpu, lai nolaupītu tam divus peso. Lūdzu — nobeidz cilvēku divu peso dēļ… Un otrs? Ielaužas kādā mājā, tiek pārsteigts un sadur saimnieku un policistu. Kas jums var būt kopīgs ar šādiem neģēļiem? Vai atkal — šis otrs un vēl kāds — uzbrūk sievietei, kas iet uz darbu, vai arī ņem un nobeidz savu biedru, kad notiek laupījuma dalīšana. Kā tādi zvēri, kā tādi zvēri. Posts ar tādiem, bet visvairāk jānoņemas taisni ar tiem. Policija dzīvotu daudz mierīgāk, ja visi zagļi būtu tādi kā jūsu tēvs. Atļausit.

Senjors satvēra manu labo roku.

—    Atpletiet pirkstus.

Viņš saņēma pirkstos manu rādītāju un valstīja to pa krāsas piesātināto veltnīti, pirksts kļuva melns.

—    Atlaidiet pirkstu brīvi, lūdzu; nesasprindziniet; tā, labi.

Uz kartītes ar vairākām iedaļām rādītājpirkstam paredzētajā vietā parādījās plakans, bezveidīgs, milzīgs traips.

—   Tagad otru; nesavelciet stīvi pirkstus, atlaidiet brīvi, esiet tik laipns; nu, tā ir labi. Vai zināt, kādēļ jūsu tēvu pirmoreiz apcietināja? Runa bija par dārglietām simt trīsdesmit tūkstošu peso vērtībā. Vai jūs varat aptvert? Simt trīsdesmit tūkstošu peso… Nu un, kad viņu izģērba, lai pārmeklētu, — iedomājieties, bija pazudis kāds milzu briljants, kurš tā arī neatradās, — pārvaldē izcēlās īsts troliņš: jūsu tēvam bija tīra zīda apakšveļa un nevis kaut kāda zīda, bet labākā, kāds vien var būt. Tādu veļu mūsu priekšniecība savu mūžu nebija redzējusi un valkāt arī to nekad nedabūs — tādu, tik smalku. Direktors lika aiznest apakšbiksītes uz savu darbistabu, gribēja tās tuvumā apskatīt. Jūs zināt, daži cilvēki krīt uz tādām lietām kā mušas uz medu. Galisieti… atbrīvoja pēc trim mēnešiem. Dažas dienas pirms iznākšanas no cietuma Galisietis nosūtīja dāvanu pagalma žandarmam — liekas, jūsu tēvs bija ļoti labi sapraties ar to; stāstīja, ka šis žandarms bijis tas, kas noslēpis lielo briljantu, ej nu sazini — nosūtīja tam tīra zīda apakšveļas komplektu, bet ar to pašu arī pazudināja šo cilvēku: tas pameta dienestu un kļuva par zagli, bet pēc diviem mēnešiem — žņerks! — dūriens, un — viss nodarīts! Tikai nedomājiet, ka to nodūra policists vai pret to laida darbā nazi kāds mājsaimnieks vai veikalnieks, nē, paša draudziņi nožmiedza, jo nevarēja nekādi aizmirst, ka tas bijis cietuma uzraugs. Otru, lūdzu; tā. Tagad panāciet šurp.

Senjors man lika noaut kājas un izmērīja manu garumu.

—   Paskat, kāds puisis! Vēl pieci centimetri, un būsit tikpat garš kā tēvs. Vai jūs skolā ejat?

—    Jā; senjor.

—   Tas ir labi: mācīties vajag. Tas dzīvē lieti noder. Un kur jūs mācāties?

—    Sisnerosa koledžā.

—    Laba koledža. Vai jums ir kādas sevišķas ķermeņa pazīmes? Bet uz sejas? Jums ir rēta pār labo uzaci, kāvāties, ko? Acis tumšas, ausis normāla lieluma, mati melni; labi, tas ir viss. Jūsu kartīte noteikti atradīsies blakus tēva kartītei, ne jau nospiedumu dēļ, tie ir dažādi, bet jāliek pēc vārda un uzvārda. Tā, nu jūs varēsit iet.

Senjors pazvanīja, un ieradās žandarms.

—    Esmu beidzis, aizvediet viņu. Lai jums, zēn, labi klājas!

Atgriezos kamerā. Ieslodzītie vēl aizvien staigāja un sarunājās. Tie bija izkārtojušies rindā un kopsolī gāja pa brīvo laukumu; nonākuši pie sienas, tie, nesajaucot rindu, vienlaikus apgriezās.

—    Es teicu tiesnesim: esmu zaglis, senjor, nav ko liegt, un esmu pelnījis, ka mani ietupina; es nežēlojos un zinu, ka pienāks reize, kad mani atkal palaidīs vaļā: katrs termiņš reiz izbeidzas, katra siksna ar laiku sadilst; neesmu nekāds slepkava, esmu vienīgi zadzis, bet man apskrienas sirds, ka mani apcietinājis tas tips, kurš pats bijis zaglis — kopā esam zaguši, jā, senjor, viņš ir zadzis kopā ar mani: esam bijuši kompanjoni un dalījuši vairākus laupījumus. Es negribu, ka viņš mani apcietina, lai viņš pasauc kādu citu policistu un liek mani aizvest, bet, ka viņš mani ved, to es negribu un vienmēr pretošos. Jūs sakāt, ka viņš tagad ir policists, es to zinu, bet lai viņš ņem ciet citus, ne mani, esmu bijis viņa kompanjons. Kādudien man gadīsies slikta oma, un tad sazin kā viņam var klāties.

—    Tāds jēlnadzis vien viņš ir. Ar mani arī ir gājis kopā zagt, bet, ja viņš būs tāds pats policists, kāds bija zaglis, tad ātri vien izlidos no dienesta.

Kad ieslodzītie tā staigāja un runājās, radās iespaids, ka viņiem nav nekādu rūpju, ka viņiem viss puslīdz vienaldzīgs un viņi ir ar mieru palikt šeit cietumā, cik ilgi vien kādam, lai tas būtu kas būdams, labpatiks viņus te turēt, palikt šeit tikmēr, kamēr rakstveži, tiesneši, mašīnrakstītājas, aizstāvji, ministri, notāri un darbveži nodarbojas ar viņu lietām uņ prāvām, sarakstīdami papīru kalnus gan ar liecībām, kas runā viņiem par labu, gan ar tādām, kuras vērstas pret viņiem, gan ar noraidījumiem, pierādījumiem un apelācijām, gan ar lēmumiem, rezolūcijām un spriedumiem, palikt šeit tikmēr, kamēr viņus izvadā no vienas malas uz otru, kamēr viņi parakstās, kur vajag: «Paraksties šeit un samaksā man divdesmit peso par zīmogpapīru», «Paprasiet naudu manai vecajai», «Bet vecā saka — tai neesot, neesot ne sentavo, ko nopirkt žerbu4 », «Nu tad paprasiet manam brālim», «Bet tas taču ari ir apcietināts», «Varbūt es varētu jums atdot, kad iznākšu ārā?», «Kad iznāksit ārā? Vai jūs turat mani par stulbeni?» — un kamēr vai nu piespriež cietumsodu, vai arī izlaiž laukā, un tas nozīmē vai nu atkal zagt, vai arī kvernēt cellē mēnešiem un gadiem. Jauneklis bija atsēdies zemē uz matrača; blakus viņam kāds cits ieslodzītais, atlaidies uz segas, miegā paklusām šņāca. Šķita, ka visi ieslodzītie jūtas tādi kā nedroši, un, viņu sarunas dzirdot, šis iespaids vēl pastiprinājās. Ilgu laiku, gandrīz visu dienu, klausījies viņu valodās, ne reizi netiku dzirdējis kādu pieminam savus bērnus, vecākus, sievu vai ģimeni — tāda taču tiem bija vai vismaz bija kādreiz bijusi, — un, lai arī cietums nebija īstā vieta siltu un maigu jūtu apcerei, kā gan varēja būt, ka nevienam no tiem, kas šeit turējās kopā, neradās vēlēšanās nolīst kaktiņā un klusiņām parunāt par to, kas sirdij tuvs?

—   Man paziņoja spriedumu, un es iesniedzu apelāciju.

—    Jā, advokāts prasa divsimt peso, bet noceltais pulkstenis nav ne divdesmit vērts. Neteikšu vis, ka izdevīgi būt zaglim.

Ar laiku nācās pārliecināties, ka par savu specialitāti un arodu nemitīgi un apnicīgi runā daudzi cilvēki, kam šķietami cits nekas nerūp kā vienīgi šis viņu arods un šī viņu specialitāte: par to runā ir namdari, ir mūrnieki, tiklab ārsti, kā advokāti, gan kurpnieki, gan aktieri.

Zemā auguma vīrietis ar kailo galvvirsu, saplēstajām drēbēm, lielo bārdu un netīro seju bija iznācis kameras vidū.

VI

— Cietumā esmu un cietumā palikšu, laikam šai lauvu bedrē būs arī jānomirst. Pēc jaunā likuma policisti saņems mani ciet, lai kur es būtu — vai sēdētu pie friziera un skūtos, vai ieietu pasta nodaļā, kur izsniedz vēstules pēc pieprasījuma, — visur pazīstams zaglis! Jā, pazīstams gan, tikai nekam nederīgs. Nu jau kur tie mēneši, kopš neesmu neko zadzis. Esmu iebiedēts un vecs. Sāku zagt, kad biju vēl bērns, tik maziņš, ka man vajadzēja pakāpties uz apavu spodrinātāja kastes, lai tiktu pie kabatām, — šī kaste bija mans aizsegs. Cik daudz savā mūžā esmu zadzis, un cik ilgus mēnešus un gadus nosēdējis cietumā! Cik daudz man bijis drauģeļu, un cik daudzi no tiem šai saulē jau nolikuši savus nažus! Atceros viņus visus ir pēc īstajiem vārdiem, ir pēc pieņemtajiem, atceros viņu paņēmienus un māku, bet vislabāk atmiņā palicis Smagsvars, tas bija izcils zaglis, taču vēl pretīgāks nekā visi Policijas pārvaldes vīri kopā, nekad negribēju strādāt ar viņu uz vienu roku, un tie, kas, vajadzības spiesti, to darīja, reizumis raudāja aiz niknuma. Viņš bija tāds ūsainis, ka spalva auga vēl krietnu gabalu virs nāsīm un lejup būtu sniegusies turpat vai līdz vestei, ja viņš nebūtu ūsas mūždien cirpis; taču cirpt viņš cirpa tās tikai no apakšas un pašā priekšpusē, bet uz sāniem ļāva plesties, kā patīk. Zagdams viņš strādāja brīnumdarbus: dzinās pakaļ ļaudīm, var teikt, mina tiem uz papēžiem, spieda tos pie sienas, un tādēļ vien viņam daži atdeva naudas makus, lai viņš liktu tos mierā. Slepenie izlikās neredzam tādu blāķi, kāds viņš bija, un kādā lauvu bedrē, kur viņš reiz ietika, ieslodzītie zagļi lūdzās, lai tos pārved uz citu kameru. Un, kādēļ, vaicāsit? Viņš bija milzenis, garš un smagnējs, vesels miesas lēvenis un vienādi derdzīgs, ij kad runāja, ij kad kustējās, ij kad gulēja, ij kad ēda. Kādā dienvidu stacijā viņu atpakaļgājienā sabrauca lokomotīve. Uz priekšu dodoties, tā nebūtu iedrošinājusies braukt viņam virsū …

Apritējuši daudzi gadi. Tiklīdz tagad apstājos pie kādām durvīm vai pretī kādam cilvēkam, kam kabatu izspīlē naudas maks, man trīc rokas un viss krīt no tām laukā — kā mūķīzeris, tā avīze, bet kādreiz es taču biju vella vīrs — pratu ielauzties, pratu apstrādāt kabatas, ne atslēgas, ne seifi mani nebiedēja. Varbūt man vajadzētu doties prom no šejienes, — bet uz kurieni? Sī pilsēta ir labākā pilsēta pasaulē, un es negribu ne domāt par to, ka mani varētu ietupināt cietumā kādā svešā malā. Protams, agrāk šī pilsēta bija vēl daudz labāka, tad šeit varēja zagt daudz mierīgāk un bezbai-

līgāk; zagļi to samaitājuši. Vecos laikos policistiem bija izpratne, protams, viņi prasīja arī, lai zagļi saprastu viņus, un neviens arī neatteicās to darīt, jo katram jau naudiņa vajadzīga. Tagad …

Nezinu, vai jūs atceraties Viktorjano Ruisu, laikam ne, jūs vēl esat jauni; toreiz visi zagļi par viņu vien runāja, viens kabatnieks viņa dēļ pat par kropli palika — ardievu, zādzības! Gadiem ilgi Viktorjano tikpat kā lietuvēns mocīja kabatzagļus. Viņš bija iestājies dienestā pavisam jauns, ar trīsdesmit gadiem jau kļuvis inspektors. Vaktēja stacijas, viņa postenis bija galvenā stacija, tur viņš kvernēja divpadsmit, četrpadsmit stundas diendienā. Lai iekļūtu galvenajā stacijā, vajadzēja būt senjoram zaglim, ne tikai zaglim ar sevišķu amata prasmi, bet vajadzēja arī mācēt ģērbties, kustēties un uzstāties kā īstam senjoram. Neviens zaglis, kas no galvas līdz kājām neizskatījās pēc senjora, nevarēja nedz ieiet galvenajā stacijā, nedz iziet no tās, bet atkārtot neveiksmīgu gājienu ne tik — Viktorjano bija atmiņa kā augļotājam: reiz redzētu seju tas lēti vis neaizmirsa un vēl mazāk tad, ja tai bija kādas sevišķas pazīmes.

33

Smagsvars bija divreiz ieticis galvenajā stacijā, ne jau lai zagtu, bet lai brauktu ar vilcienu, taču abas reizes Viktorjano bija viņu nogādājis izmeklēšanas cietumā; pēc tam Smagsvars vairs nemēģināja stacijā spert kāju. Dižzaglim Viktoram Rejam izdevās vienreiz ieiet stacijā un divreiz iznākt no tās, taču viņam arī bija izskats, viņš jau bija princis, ne senjors, veļu mainīja divreiz dienā, nagi viņam spīdēja un laistījās. Reiz viņa attēls bija ievietots kādā franču žurnālā: slaids, melnīgsnējs, ar viegli cirtotiem matiem un ūsiņām, mazliet pilnīgu seju un augstu pieri, viņš bija tikpat līdzīgs zaglim, cik es Apelācijas tiesas prokuroram. Pirms braukšanas uz šejieni viņš bija visu izzinājis par Viktorjano, pazina to kā ?avu kabatu, un tā viņš pirmoreiz iznāca no stacijas ar divdesmit pieciem tūkstošiem peso un vairākiem čekiem. Bija izkāpis no pasažieru vilciena, ar kuru brauca galvenokārt lauku muižu īpašnieki. Kad Viktorjano uzzināja par notikušo zādzību, viņam bija tā, it kā būtu dabūjis ar bomi pa pieri. Tanī dienā neviens kabatzaglis un neviena aizdomīga persona nebija iegājusi stacijā, nedz arī redzēta

3 — 242

vai vesela kilometra apkaimē. Ir runas nevarēja būt par to, ka naudas maks izkritis; portfelītis bija atradies aplaupītajam vestes iekšējā kabatā, un, lai tiktu pie tā, Viktoram bija vajadzējis atpogāt kabatu. Nebija šaubu, ka šis kabatas portfelis nozagts. Viktorjano atsauca atmiņā visas nepazīstamās sejas, ko todien tanī stundā bija redzējis. Viņš pazina visus lauku muižniekus un visus provinces bagātniekus, un tie, pats par sevi saprotams, arī viņu. Nākdami ārā no stacijas un iedami viņam garām, tie paskatījās vai arī iesāņus drusku vien pablenza uz viņa pusi laipnīgi, bet arī patramīgi — dīvaini tas ir, taču no policijas visi raujas, neviens jau nav pārliecināts, vai kādā jaukā dienā nebūs ar to jāsaskaras. Starp nepazīstamajām sejām Viktorjano neatgādājās nevienas, kas būtu piesaistījusi viņa vērību. Uz nabadzīgi ģērbtajiem aizdomas nevarēja krist — visi republikas zagļi, tāpat arī ārzemju zagļi pārāk labi zināja, ka šeit nevar nākt ar nespodrinātiem apaviem un nodilušā uzvalkā, ar neskūtu bārdu un neapgrieztiem matiem, tas būtu tikpat kā iedrāzties kādā policijas iecirknī ar brēcienu: «Klāt esmu, nost ar policiju!» Viktorjano palīgi tūdaļ saņemtu tādus ciet.

Vai zaglis bija iegājis stacijā un iznācis atkal laukā, vai tikai iegājis un palicis tanī? Maz ticams, ka divu vilcienu starplaikā viņš būtu varējis ieiet un iznākt, nevērsdams uz sevi Viktorjano un tā palīgu uzmanību. Taču Viktors Rejs bija tikai iznācis no stacijas, jo iebrauca ar vilcienu un ar koferīti rokā izkāpa no pirmās klases vagona, it kā būtu ieradies no savas muižas, lai dotos uz banku noguldīt dažus tūkstošus peso. Tāpat kā visi pirmās klases pasažieri, tas ir, tāpat kā visi, kam bija nauda kabatā, un viņam tā bija, lai arī sveša, Viktors Rejs, garām iedams, paskatījās uz Viktorjano, kas bija nostājies pie durvīm un sarunājās ar stacijas priekšnieku. Velti Viktorjano tagad lauzīja galvu: viņš nevarēja atcerēties nekā aizdomīga — ne skatiena, ne kustības, ne sejas izteiksmes. Cietušais viņam sīki izstāstīja, kur bija sēdējis, kas bija sēdējis vai sēdējuši viņam pretī vai blakus, ar ko bija sarunājies, kurā brīdī bija piecēlies kājās un kādi izskatījušies tie cilvēki, kas bija izkāpuši no vagona. Pateica visu un neko.

Viktorjano norija rūgto kumosu un paziņoja, ka neesot nekādas nozīmes aizturēt kādu piesardzības labad: ja vien zagli nenodošot kāds cits zaglis, tad to arī neatradīšot. Viktors Rejs aptuveni dabūja zināt par visu no laikrakstiem, viņš ļāva paiet kādam laiciņam, nokārtoja vēl pa darījumam ostā un bankā un tad bramanīgi ieradās galvenajā stacijā, uzrādīja biļeti, iekāpa vagonā, atsēdās un no savas vietas pēc sirds patikas nolūkojās uz Viktorjano, kas uzraudzīja ieeju, nostājies, kā parasti, ar ieplestām kājām un uz krustiem saliktām rokām. Nākamajā piestātnē Viktors Rejs izkāpa, pasauca labāko mašīnu un prom bija ar trīsdesmit pieciem tūkstošiem peso. Viktorjano devās uz prefektūru pie sava priekšnieka un vaicāja, vai neiesniegt atlūgumu; priekšnieks bija nesaprašanā, — kāda muša inspektoram iekodusi? Vai viņš lai zaudējot savu labāko darbinieku tādēļ vien, ka tur kāds migacis ļāvis sev nozagt naudu? Ejiet un strādājiet, nedomājiet muļķības! Priekšnieks iestūķēja mutē cigāru un lasīja tālāk laikrakstu. Inspektors atgriezās stacijā un vairākas dienas staigāja kā mākonis. Kaut kur bija kāds, kas ņirgājās par viņiem visiem. Taču jāsaka gan, ka Viktorjano nebija ļauns cilvēks, nebija tāds, kas ienīst zagļus un varen priecātos, ka var kādu noķert un iebāzt cietumā, nekas tamlīdzīgs, viņš nekad negāja uz tiesu liecināt pret tiem, bet sūtīja turp savus palīgus, taču viņš bija policists un stāvēja savā postenī stacijā, ko viņam vajadzēja sargāt tikpat kā vārtsargam vārtus; viņam nebija svarīgi, ka aplaupa banku, ka zog, braucot tramvajā vai kuģim ienākot ostā, un viņš neaizturēja nevienu zagli ārpus galvenās stacijas robežām. Taču stacija bija viņa ziņā, un to viņam vajadzēja nosargāt. Tādēļ Viktorjano izsāuca savus palīgus, uzdeva tiem doties uz cietumu un piespiest runāt visus ieslodzītos zagļus, lai tie būtu cik nožēlojami būdami; vajadzēja uzzināt, vai pēdējā laikā nav ieradies kāds kabatzaglis no ārzemēm, un Viktorjano nemaldījās, turēdams aizdomās kādu ārzemnieku. Viktors Rejs bija kubietis. Neizdevās tomēr neko izdibināt, neviens nekā nezināja.

Pēc dažām dienām no vakara vilciena izkāpa kāds senjors ar ķīļbārdiņu un kamieļvilnas apmetnīti un sašutumā uzklupa inspektoram. Kas tagad notiekot?

Kādam nolūkam esot policija? Cik ilgi turpināšoties zādzības? Nupat man izzaga kabatas portfeli! Tanī bija divpadsmit tūkstošu peso! Simt, divsimt, piecsimt govju! Viktorjano bija tā ap dūšu, ka gribējās gāzt svešajam pa galvu, bet viņš savaldījās, lūdza senjoru nomierināties un sniegt dažus paskaidrojumus: kāds apstāklis vai cilvēks piesaistījis viņa uzmanību, kas nostājies viņam pretī vai blakus, kam bijis kaut kas aizdomīgs rokā, piemēram, kabatas lakatiņš vai mētelis? Senjors to neatcerējās, turklāt viņš bija tuvredzīgs, tomēr — jā, kādu brīdi pirms tam, kad bija pamanījis, ka nav vairs kabatas portfeļa, viņš sajutis gaisā Havannas tabakas smaržu. Viņš uzlicis acenes, lai palūkotos, kas atļaujas tik smalku dūmu, bet neviena smēķētāja nebijis tuvumā. Starp citu, visi tie pasažieri, kas sēdējuši kopā ar viņu, šķituši pilnīgi nevainojami. Un kādēļ lai viņam būtu aizdomas uz kādu senjoru, kas izvelk kabatas lakatiņu vai tur rokās avīzi? Itin nekādu norādījumu tātad nebija. Viktor jano lūdza senjoru neminēt nevienam ne vārda par smalkās tabakas smaržu, un senjors, zobus griezdams par policijas stulbumu, to apsolīja. Tātad vainīgais bija kāds, kas smēķēja smalku tabaku . . . Labi, tā varēja būt, un Viktorjano arī nemaldījās: Viktors Rejs dievināja savas zemes tabaku, un ar monogrammu rotātajā cigāru etvijā viņam arvien bija pāris vissmalkākās Vueltaabaho tabakas cigāru. Smalkas tabakas smēķētājs varēja būt tikai kāds senjors … Bet kas?

Viktorjano iztēlojās, kāds šis zaglis varētu izskatīties, bet vienīgi gadījums viņu saveda kopā ar to. Viktors Rejs, kas tikko bija beidzis smēķēt savu cigāru un ūsās vēl glabāja tā smalko smaržu, pagāja viņam garām. Viktorjano medību suņa nāsīs iesitās šis aromāts, par kuru bija stāstījis aplaupītais ar apmetni. Viktorjano sastinga. Viņš ļāva aiziet senjoram, bet nostājās tā, lai neizlaistu to no acīm. Viņš vēroja tā kustības; pār kreiso roku senjoram pārmests mētelis, labajā koferītis; koferi tas nolika uz sēdekļa un grasījās nolikt turpat arī mēteli ar spīdīgu zīda oderi, kad, ieraudzījis nākam pa gaiteni kādu večuku ar bāztin piebāztu portfeli, nostājās tā, ka nācējs netika garām. Nu Viktorjano ar vienu lēcienu bija uz kāpšļiem un vagonā, un, kad

Viktors Rejs, uzklupis savam upurim un ar vienu roku satvēris tā plecu, gribēja to pagriezt ar seju pret sevi, lai apstrādātu, viņš juta, ka sveša roka, daudz stingrāka nekā paša roka, sagrābj plecu; pārsteigumā Rejs atskatījās un ieraudzīja Viktorjano. Inspektors būtu varējis pagaidīt un notvert kubieti nozieguma brīdī, tas ir, ar vecīša portfeli rokā, bet Viktorjano tas nebija svarīgi; viņam nebija svarīgs ne večuks, ne tā portfelis, pat ne lāgā pats Viktors: viņš gribēja vienīgi, lai viņa stacijā un vismaz vēl kādas desmit piestātnes aiz tās nebūtu zādzību. Viktors Rejs savukārt būtu varējis pretoties un iebilst, sašust par vardarbību, vilkt laukā no kabatām tūkstošus, rādīt savus gredzenus, cigāru etviju, bet, lai viņš darītu ko darīdams, šai stacijā vairs nedrīkstēja spert kāju. Un kādēļ tad celt traci? Tas nemaz nebija izdevīgi. Viktors uzsmaidīja inspektoram un, neteikdams ne vārda, izkāpa no vagona; nevienam neienāca prātā, ka aizturēts zaglis ar krietnu žūksni tūkstošnieku kabatā. Viktorjano aizgādāja notverto uz Policijas pārvaldi — protams, ar mašīnu, jo Viktors atteicās iet kājām, — nodeva drošās rokās un atgriezās stacijā, smēķēdams vienu no Viktora cigāriem. Zaglis bija viņu pacienājis. Nākamajā dienā Viktoru Reju iesēdināja tvaikonī ar maršrutu Rosario—Buenosairesa—Montevideo, bet policijai, kura nebūtu varējusi pierādīt viņa zādzības ostā un bankā, palika viņa pirkstu nospiedumi, fotoattēli no priekšas un sāniem, viņa antropometriskie izmēri, kā saka tehniskie darbinieki, un visi neizsmēķētie smalkie cigāri.

Viktorjano atkal bija uzvarējis, bet mūžīgi uzvarēt nevienam nav lemts; Viktorjano bija tikai cilvēks, un kaut kādai neveiksmei vajadzēja gadīties. Kādudien tā arī bija klāt: uz perona stāvēdams, Viktorjano vēroja, kā ļaudis staigāja pa kāda pirmās klases vagona gaiteni, kad pēkšņi pamanīja kustību, kas neradīja šaubas: tur kāds slapināja ar mēli pirkstgalus, tas ir, tur bija zaglis, kurš grasījās nolaupīt kabatas portfeli un mitrināja pirkstus, lai, maku satverot, tas neizslīdētu no rokas. (Nelāgs paņēmiens, puikas, nebāziet pirkstus mutē!) Viktorjano pieskrēja pie vagona durtiņām un ielēca iekšā, bet tai pašā brīdī redzēja zagli pazūdam pa durvīm gaiteņa otrā galā; tas bēga prom nevis pa peronu, bet pa pretējo pusi. Viktorjano apcirtās un ātri izlēca no vagona, taču ieraudzīja kaut ko šausmīgu: novirzīdamās uz citām sliedēm, kāda lokomotīve bija aizķērusi izlēkušo cilvēku, tā kājas bija ietikušas starp riteņiem, bet seja ietriekta smiltīs; labajā rokā sabrauktais turēja kabatas portfeli, ko bija izvilcis pasažierim. Viktorjano skrēja, viņš satvēra nelaimīgo aiz pleciem un vilka uz savu pusi, bet bija jau par vēlu — lokomotīve bija samalusi zaglim labo kāju. Inspektors samanīja kaut ko dīvainu un, aptaustījis cietušā rokas, atrada, ka viena roka tam mākslīga .. . Viktorjano sauca palīgā, saskrēja cilvēki — dzelzceļnieki, pasažieri un starp tiem arī nupat aplaupītais, kas, ieraudzījis kabatas portfeli, tūlīt čamdīja svārku kabatu un, saņēmis savu mantu, devās atpakaļ uz vilcienu. Vilkdams nost no sliedēm asiņojošo sabraukto cilvēku, Viktorjano pirmo reizi mūžā atskārta, ko viņš, policists, nozīmē šiem ļaudīm: viņam bija smaga loma, — pietika parādīties, lai zagļi iztrūktos līdz nāvei un zaudētu katru sajēgu. Tiesa, šis cilvēks bija zaglis, taču no sašķaidītās kājas briesmīgi plūda asinis, un seja nelaimīgajam kļuva balta kā drēbe. Viktorjano bija satriekts un jutās vainīgs. Piesteidzās viņa palīgi, izsauca ātrās palīdzības mašīnu un aizveda ievainoto uz slimnīcu; Viktorjano brauca līdz un ātrāk negāja prom, kamēr ārsti pateica, ka sabrauktais dzīvos: kāja bija amputēta mazliet virs ceļgala. Viktorjano vairs negāja atpakaļ uz staciju. Viņš devās uz mājām un nākamajā dienā no paša rīta atkal uz slimnīcu apmeklēt aizturēto. Pagāja dažas dienas, un viņš sāka ar to sarunāties: Manko Arturo bija zaudējis roku līdzīgā gadījumā, bēgdams kādā stacijā no policijas. Viņš zaga ar to roku, kas bija palikusi, bet tas bija grūti — vienrocis kabatzaglis ir tikpat kā burvju mākslinieks ar vienu roku. Viņš zaga viens, nebija iespējams dabūt kādu biedros, neviens neticēja, ka ar vienu roku, ar pieciem pirkstiem vien, varētu izvilkt kabatas portfeli un nepavisam jau ne kādu no tiem uzblīdušajiem, ko noslēpj jo dziļi kabatā, aizspraužot to vēl ar adatu. Arturo bija vientulis un jutās laimīgs savā vientulībā, tādēļ citi zagļi viņu cienīja un apbrīnoja. Un tagad viņš bija pazaudējis kāju …

Viktorjano sadraudzējās ar viņu un ziedoja pāris

peso dāvanai — gumijas kājai, kuru daži dižzagļi pasniedza Arturo. Arī ar šiem zagļiem Viktorjano sarunājās; agrāk viņš nekad nebija runājies ar zagli ilgāk par īsu mirkli, bet tagad ilgi ar tiem tērzēja. Arturo bija lāga cilvēks; viņš bija ceļojis pa Eiropu un prata franciski — valodu viņš bija iemācījies Parīzē, vairākus gadus sēdēdams tur cietumā; Arturo bija tīrīgs, runāja lēni un ar smaidu. Savos pirmajos dienesta gados inspektoram bija nācies saskarties ar visļaunākajiem zagļiem, rupjiem un netīrīgiem neliešiem, un tāpēc viņš bija iedomājies, ka zagļi visi vienādi; protams, bija jau gadījies notvert arī pāris smalku zagļu, tā sakot, lašus salīdzinājumā ar parastajiem grunduļiem, bet nekad nebija iznācis ar tiem parunāties un iepazīt, kas tie par cilvēkiem; Viktorjano gan arī nebūtu to darījis, jo viņam bija izveidojies savs noteikts spriedums par zagļiem, un tas bija aizspriedums: zaglis ir zaglis. Arturo bija viņam atklājums, taču sāpīgs atklājums — nekad viņam neizgāja no prāta, ka viņa vainas dēļ šis cilvēks zaudējis kāju, un velti Arturo centās viņu pārliecināt, ka vainīgs ļauns liktenis vai nejaušs gadījums. Nē, vainīgs bija viņš, Viktorjano. Kopš šī notikuma Viktorjano pūlējās iepazīt zagļus, ko notvēra, un arī tos, kas piesaistīja viņa uzmanību Policijas pārvaldes cietumos. Reizumis viņš bija patīkami pārsteigts, bet gadījās arī, ka dabūja kā pļauku pa seju — dažu zagļu valoda un izturēšanās nozīmēja to pašu, ko kājas spēriens; tādi zagļi kā Arturo, šķita, lūdzās, lai atļauj dzīvot, bet, protams, to raksturs neliedza tiem zagt — pie izdevības tie nocēla kabatas portfeli arī pašam kārtības sargeņģelim, — jo raksturs ir raksturs, bet amats paliek amats. Vislabākie cilvēki bija zagļi vientuļnieki, kaut arī — Viktorjano dažkārt par to pārliecinājās — tie bija savādnieki ir pēc rakstura, ir pēc parašām un uzskatiem. Pēdīgi Viktorjano nāca pie atziņas, ka zagļi ar visām savām īpatnībām tomēr ir cilvēki un, neņemot vērā to nodarbošanos, tādi paši cilvēki kā pārējie, kā policisti, priekšnieki un aizstāvji, kā ierēdņi un žandarmi, kā visi tie cilvēki, kurus viņš pazina un bija varējis iepazīt. Kādēļ gan zagļi nemainīja savu profesiju? Tik viegli tas nemaz nav izdarāms — kas tu esi, tas arī paliec līdz mūža beigām: namdaris — par namdari, mašīnists — par mašīnistu, izņēmumu ir gaužām maz.

Tomēr lielākais pārsteigums vēl tikai nāca: kādudien Viktorjano sastapās vaigu vaigā ar zagli Kreklumeistaru; tas bija spānietis un slavenība zagļu vidū; pietika tam pabūt dažas stundas policijas iecirknī, lai iemantotu visa personāla labvēlību, dabūtu savā pusē visus, sākot ar žandarmiem un beidzot ar amatvīriem; maz bija tādu cilvēku, kas spēja pretoties Kreklumeistara pievilcībai, un, ja tas nebūtu paklusām vilcis naudas makus no kabatām, bet tikpat mīļi un jauki lūdzis tos atdot, kā tas lūdza žandarmu atnest tam pudeli vīna, tad, jāsaka, tikai pavisam zemiski radījumi būtu varējuši atteikt. Kad Viktorjano notvēra Kreklumeistaru un izveda to no stacijas uz ielas, tas vaicāja to pašu, ko ikviens zaglis parasti bija vaicājis: «Uz kurieni mēs dodamies?» — «Uz Policijas pārvaldi. Bet kurp gan citur?» — «Un es, mīļais, iedomājos, ka jūs vedat mani iemest glāzīti vīniņa vai kaut ko tamlīdzīgu, jo šeit taču dabūjamās visai garšīgas olīvas.» Pēc dažām kopā noietām kvadrām Viktorjano šķita, ka nobeigsies aiz smiekliem pār madridieša atjautībām, un tā viņš nosmējās visu ceļu līdz pašam iecirknim, kurp nogādāja pievilcīgo zagli, un pats atgriezās stacijā. Pēc dažām dienām Kreklumeistaru atbrīvoja, jo trūka pierādījumu, bet naktī, kad pienāca luķsusvilciens, Kreklumeistars, tīrs un glīts, gandrīz vai elegants, ar jauki apcirptām ūsām, izkāpa no pirmās klases vagona un, pārmetis pār roku mēteli, sekoja kādam senjoram, kuram, likās, bija cieši nolēmis izzagt kabatas portfeli. Pēkšņi Viktorjano palika kā uz mutes sists: Kreklumeistars, viņu pamanījis, ne slapstījās, ne bēga, kā vairums zagļu dara tādās reizēs, bet, taisni otrādi, piemiedza aci, uzsmaidīja Viktorjano un traucās pakaļ kabatas portfelim, kas steidza pa priekšu. Kad Viktorjano atguvās, zaglis bija jau uz ielas, ārpus stacijas, un tur viņš to sastapa, taču ne vairs jautru un omulīgu, kādu bija redzējis pirmoreiz un vēl pirms brītiņa, bet niknuma pārņemtu: pasažieris bija iesēdies mašīnā un aizbraucis ar visu maku. Nolādēts! Jau veselu gadu neviena kārtīga naudas maka! Viktorjano vajadzēja zagli vēl mierināt. Viņam, Kreklumeistaram, taču bija sieva

un pieci bērni — tur bija ko padomāt! Ko lai tagad

iesāk?

Un neviens toreiz nezināja un arī vēlāk nedabūja zināt, ko vēl bija sacījis vai sastāstījis Kreklumeistars, nedz ko tas bija ieteicis inspektoram. Tikai viens bija skaidrs: kopš tās dienas Viktorjano uzraudzītajā stacijā un visās pārējās stacijās zaga tikpat kā vientuļās malās — kabatas portfeļi un pat koferīši zustin zuda, it kā īpašnieki gulētu vienā miegā un policistiem nemaksātu algu par to, lai tie novērstu zādzības. Priekšnieks izsauca Viktorjano pie sevis. «Kas noticis?» — «Nekas, senjor.» — «Bet visas šīs zādzības?» Viktorjano paraustīja plecus. Viņš uzraudzīja staciju, bet neviena zagļa nebija manījis. «Ko priekšniecība pavēlēs darīt?» — «Mazliet stingrāk raudzīties.»

Viņu atbrīvoja no darba stacijā un pārcēla uz ostu. Šeit jau uz trapa izvilka kabatas portfeli — skaidras angļu mārciņas vien — kādam britu pasta kuģa kapteinim; tad Viktorjano pārcēla darbā uz banku, bet direktors lūdza nomainīt šo policistu: klienti neiedrošinājās vairs spert kāju pār bankas slieksni; un tā, kur vien sāka strādāt Viktorjano, tur, šķitās, simt zagļi bija atnākuši viņam līdz, to vien dzirdēja kā kliedzienus: «Kur mans maks!», «Mans maks!», «Ķeriet zagli!», bet zaglis nekad nebija notverams. Viktorjano izsauca uz prefektūru, taču tāpat ne pie kādas skaidrības netika, un ļaunākais bija tas, ka tagad sāka zagt visās malu malās — vienalga, vai tur bija Viktorjano vai arī nebija; pēdīgi zagļi bija tikuši pie solīšanas un steigšus, kā prusaki ieradās šeit no visām pusēm, sazagās ar abām rokām pa labi un kreisi un izgaisa kā dūmi ar laupījumu, it kā saprazdami, ka pārāk lieliem jaukumiem drīz pienāk gals; zagļu saime tā pieauga, ka stacijās to lāgiem bija tikpat, cik pasažieru, bet Policijas pārvaldē tomēr nonāca maz aizturēto, tur nokļuva vienīgi lielākie tūžas .vai tie, kurus notvēra paši pasažieri un ar varu aizvilka pie policistiem, kas stāvēja postenī uz ielas — stacijās kārtības sargu nekad nebija. Bet policistiem uz ielām gar zagļiemnebija nekādas daļas. Priekšniecība bija īstās sprukās, tā teikt, cepās uz lēnas uguns. Tad iejaucās provinces gubernators. Iztaujāja visus policistus, bet neviens nekā nezināja pateikt, kaut gan patiesībā visi ļoti labi zināja, kas notiek, tāpat kā to zināja kabatzagļi: Viktorjano un pārējie inspektori, pat pirmās, otrās un trešās pakāpes kārtībnieki, dabūja no zagļu bandām savu daļu laupījuma. Kukuļošana bija izvērsusies šausmīgos apmēros, un to bija izraisījis Viktorjano, kļūdams pārāk cilvēcīgs. Bet kādudien visam pienāca gals, un par cēloni bija viens no īstajiem tumsoņām, lielceļa laupītājs Melnais Antonio, kurš, gribēdams izmantot radušos labvēlīgos apstākļus, nolēma kļūt par kabatzagli, lai gan tam trūka veiklu pirkstu šim darbam — tas spēja vienīgi piekaut vai nosist ļaudis vientuļās ielās, — un patiesībā Antonio arī bija tikai kalps bandai, uz kuru kādreiz tik bargais kārtības sargs Viktorjano tagad noraudzījās piemiegtu aci; Melno Antonio aizturēja dzērumā galvenajā stacijā, kad viņš ne tikai ar varu gribēja atņemt kabatas portfeli, bet vēl iekaustīja pasažieri, kurš pretojās, neļaudamies šādā veidā sevi aplaupīt. Cietumā Melnais Antonio sāka klaigāt un tik daudz samuldēja, ka priekšnieks, kam visu atstāstīja, lika atvest viņu pie sevis. «Ko tu tur gvelz, ko?» — «Runāju skaidru patiesību.» — «Ak patiesību, ko? Nu — tāds brašs gaučo5 jau tu esi, tad izstāsti man ar visu tā labi pamatīgi.» Un plātīgais muļķis — Melnais Antonio izstāstīja visu: tāpat kā vairums policistu, Viktorjano ņemot no zagļiem kukuļus. «To nu tu melo!» — «Ak meloju? Vai gribat, lai pierādu?» — «Ja pierādīsi, es tevi atlaidīšu bez soda.» — «Labs ir.»

Priekšnieks paņēma desmit simt peso zīmes, atzīmēja sērijas un numurus un iedeva naudu Melnajam Antonio. Melno izlaida ārā, bet īpašs policists bija norīkots to izsekot. Reiz Melnais iesēdās vilcienā, nobrauca dažas stacijas, izkāpa tanī, kur dežurēja Viktorjano, un, iedams garām inspektoram, deva viņam mājienu. Pēc dažām minūtēm restorāna kabinetā, kur inspektors mēdza sastapties ar bandas vadoni Kurlo Huljanu, Antonio nodeva Viktorjano pieminētās desmit naudas zīmes. «Kas tā par naudu?» — «To jums sūta Kurlais, viņš brauc tālāk uz Buenosairesu.» Inspektors bija apjucis: viņš nebija paradis kārtot darījumus ar zagļu rokaspuišiem, taču te bija tūkstoš peso, daudz vairāk, nekā viņš saņēma par veselu mēnesi, un tā viņš naudu paturēja.

Melnais aizgāja. Viktorjano brītiņu nogaidīja un tad devās laukā: uz ietves kā postenī stāvēja divi policisti uniformās un ļoti pieklājīgi paskaidroja, ka tiem uzdots nogādāt viņu uz Policijas pārvaldi. Domādams, ka noticis kāds pārpratums, Viktorjano iesmējās, taču viens no policistiem sacīja, ka neesot nemaz ko smieties, šie zinot, kas viņš esot, tomēr šiem uzdots viņu pavadīt. Viktorjano mēģināja pretoties, bet tad ierunājās otrs policists: labāk lai smejoties nekā stīvējoties pretī, šie esot lauku žandarmi, tiekot galā ar lielceļa laupītājiem un zirgu zagļiem, velti jau pats priekšnieks neesot šos norīkojis. Un tā, iedams līdzi policistiem un nedrīkstēdams nedz bāzt rokas kabatās, nedz izvilkt smēķi vai kaut ko citu, ar ko pakaitēties, Viktorjano atskārta, ka stāvoklis nopietns, un nodūra galvu.

Pārvaldē priekšnieka klātienē inspektoru izkratīja: viņa kabatās atrada desmit simtpeso zīmes no tās pašas sērijas, ar tiem pašiem numuriem. Viss bija skaidrs. «Labi. Varat iet.» Viktorjano neliedzās un izstāstīja, kā viss noticis: viņš jau nokalpojis divdesmit trīs gadus, sākumā bijis palīgdienestā, bet priekšniecība, ievērojusi, ka viņš veikls, pamana un prot notvert kabatzagļus, norīkojusi viņu pastāvīgā darbā; drīz vien viņš paaugstināts par pirmās pakāpes policistu un pēc dažiem gadiem par inspektoru. Bet ar to arī viņa karjera izbeigusies; desmit gadus jau viņš kalpoja par inspektoru un saņēma nožēlojamu atalgojumu: ikvienam lauku muižu īpašniekam, kas brauca ar vilcienu 6,45, kabatas portfelī jebkurā brīdī bija vairāk naudas, nekā Viktorjano varēja nopelnīt pa vairākiem gadiem. Bet viņam šī muižnieku nauda bija jāsargā, un nebija nekādu cerību tapt par brigādes priekšnieku, par komisāra vietnieku vai direktoru; šie posteņi bija politiskas dabas, un tos piešķīra tikai tādiem cilvēkiem, kas bija kāda varasvīra pakalpiņi. Taču nodarboties ar politiku viņš nespējā, raksturs viņam to neatļāva, tāpat kā viņš nevarēja nevienam sist kā tāds kauslis, ne arī tenkot un apmelot kā ziņu pienesējs.

Gluži kā medību suns dzenā un tvarsta irbes un zaķus, tā viņš bija vajājis un ķēris zagļus, neapzinādamies, ka tie, tāpat kā pats, ir dzīvas būtnes, kas dzīvo un kam vajag dzīvot, to viņš bija aptvēris tikai tanī dienā, kad Manko Arturo, bēgdams no viņa, pakļuva zem lokomotīves riteņiem, bet līdz tai reizei viņam tas nekad nebija iešāvies prātā un viņš nebija domājis, ka zaglis arī ir cilvēks, tāds pats un ar tādām pašām prasībām kā visi cilvēki; viņš nebija iedomājies, ka zaglim arī vajadzīgas mājas, sieva, bērni. Tas bija viņa atklājums. Viņš bija atklājis, ka zaglis ir cilvēks. Kāpēc viņš, Viktorjano, palicis policijas dienestā? Jā, bet kur lai viņš citur ietu? Un vai ar zagli nav tāpat? Necik sen bija uzpeldējis tas nolāpītais Kreklumeistars — nekad neviens zaglis nebija iedrošinājies raudzīties Viktorjano acīs, runāt ar viņu kā cilvēks ar cilvēku, zagļi saskatīja viņā tikai policistu, tāpat kā viņš tajos vienīgi zagļus: kā notvēra, tā nogādāja policijas iecirknī — un viss, gadījās jauna kļūme, pamanīja un notvēra atkal, bet neviens no tiem netika viņam teicis kādu vārdu, runājis ar viņu, uzticējis kaut ko, — nekad neviena laipna vārda, ne smaida. Kādēļ viņš to stāsta? Jā, tādēļ, ka Kreklumeistars bija citāds, tas sarunājās un apgājās ar viņu kā ar cilvēku, vēl vairāk, pavīpsnāja par viņu, par viņa slavu, autoritāti un apzinīgumu. Kreklumeistars bija īsts cilvēks. Viktorjano tika ņēmis no zagļiem naudu, bet tas atkal cits jautājums: priekšnieks gan zina, ka Viktorjano dzīvē bijuši vienīgi divi uzdevumi — ķert zagļus un audzināt bērnus, un, ja viņš pirms gada aizturējis vairāk zagļu nekā jebkurš cits policists, tad pērn arī nācis pasaulē viņa vienpadsmitais dēls . ..

Priekšnieks, kas bija cēlies no vienkāršiem ļaudīm un ticis savā amatā tādēļ, ka pratis izkalpot kādam varasvīram, visu saprata, tomēr nevarēja pieļaut, lai kukuļošana turpinātos, un, kaut viņš savu labāko policistu — Viktorjano glabāja kā acuraugu, tomēr lika tam uzrakstīt atlūgumu un, paplikšķinājis Viktorjano pa plecu, to atlaida, un tā nu tanī vakarā, kad policisti ieradās pārvaldē atskaitīties par darbu un saņemt jaunus norīkojumus, viņi dabūja zināt, ka Viktorjano atbrīvots no darba un jau iecelts un apstiprināts vietnieks … Viktorjano vēl tagad ir dzīvs, un laime, ka viņa dēli izauguši par godīgiem cilvēkiem. Aurelio ir viņa vecākais dēls. Un kas notika ar Melno Antonio? To Kurlais Huljans nobeidza ar vienu dūrienu.

Kad metās vakars, mani atbrīvoja; sastapušies ar māti pie izmeklēšanas cietuma durvīm, mēs atgriezāmies mājās. Biju nomaksājis savus pirmos meslus.

vii

Tātad nevarēju aizbraukt ar kuģi: man trūka dokumentu; kaut arī man bija rokas un kājas, bija plaušas un kuņģis, kaut biju vientuļš un izsalcis, nevienam, šķiet, nebija nekādas daļas par mani. Apsēdos ostā uz kāpnēm un raudzījos uz jūru: kuģis pagriezās pa simt astoņdesmit grādiem, devās taisni uz priekšu un tad uzņēma virzienu uz ziemeļrietumiem. Novakara saulē spīdēja tā metāla daļas un krāsojums, baltās laivas,, tumšie dūmeņi. Pārlaidu pār kuģi skatienu no viena gala līdz otram: kaut kur uz klāja, kādā kajītē, kambīzē vai ēdamzālē aizbrauca mans draugs. Sadudzis nokāru galvu: paliku šeit viens, šai nepazīstamajā ostā, bez naudas, bez dokumentiem, kas pierādītu manu piederību kādai tautībai, bez drauga.

Biju iepazinies ar viņu kādas upes krastā. Jau no tālienes sāku tuvoties viņam, bet viņš pacēla galvu un paskatījās manī tikai tad, kad biju nostājies viņam blakus.

—    Vai jums tie patīk?

Pa zāli vilkās divi mazi bruņurupuči.

—    Vai tie ir jūsu?

—    Mani. Nu, mazulīt, kas tad nu? Kusties, kusties.

Un viņš piebikstīja rupucītim ar stibiņu.

—    Vai jūs tos nēsājat līdz?

—    Jā.

Viņš atkal nopētīja mani un tad izslējās: kaut kas bija piesaistījis viņa uzmanību. Varbūt mana valoda.

—    Un jūs?

Nezināju, ko atbildēt uz šādu jautājumu, un klusēju, gaidīdams, ko viņš vaicās tālāk.

—    No kurienes jūs nākdams?

Pagriezos un norādīju uz augstajiem kalniem.

—    No Argentīnas?

Atbildot pamāju ar galvu. Viņš brīdi klusēja, pētījoši noskatīdamies manī, un tad pēkšņi iesaucās:

—    Dievs augstais!

Pastiepis roku, viņš rādīja uz maniem zābakiem, kam vairs nebija ne papēžu, ne kapju, ne zoļu. No Mendosas taču biju devies uz Čīli ar gluži jauniem zābakiem.

—    Kā jūs ceļojat?

—    Kājām.

Skumji pasmaidīju pats par savu joku.

—    Apsēdieties! — viņš uzaicināja mani.

Kad atsēdos, izstiepu kājas, viņš, ieraudzījis manas melnās un saplaisājušās kājapakšas, atkal žēli iesaucās:

—    Bet kā jūs ar tādām varējāt paiet!

Atlaidos zālē guļus, bet viņš, aizmirsis savus bruņurupučus, vēl aizvien skatījās uz manām kājām. Dzirdēju viņu murminām:

—   No Argentīnas .. . No Buenosairesas?

—    No Mendosas.

—    Un visu ceļu nācāt kājām?

—          Savus kilometrus astoņdesmit pāri kalnājam nobraucām ar vilcienu, par zaķi.

Viņš paraudzījās apkārt.

—    Tātad jūs neklejojat viens?

—    Pašlaik viens.

—    Kur tad palika jūsu biedri?

—    Devās uz dienvidiem.

—    Un jūs?

Šis «un jūs?» viņam derēja daudziem jautājumiem: «Un jūs — kāpēc jūs negājāt kopā ar pārējiem?» — «Un jūs — kas jūs esat?» — «Un jūs — no kurienes nākdams?» — «Un jūs — ko jūs sakāt?» Atbildēju pēc nojautas:

—          Man negribas uz dienvidiem, tur ir lietavas. Un raktuves mani nevilina.

Viņš nodūra galvu un sacīja:

—           Jā, bet dienvidos ir jauki. Kā jūs zināt, ka tur bieži līst?

—    Esmu par to lasījis.

—          Tā jau ir, tur bieži līst… Es arī esmu bijis Argentīnā.

Paslējos sēdus.

—   Atgriezos no turienes pirms diviem gadiem.

Mēs sēdējām uz Akonkagvas upes dienvidkrasta, |ūra vairs nebija tālu. Veldamies pāri oļiem, čaloja paseklie ūdeņi. Jaunais paziņa pievāca savus bruņurupučus, kas rāpoja prom uz upi.

—    Un kādēļ jūs aizgājāt no mājām? — vaicāju.

Viņš izbrīnā paskatījās uz mani.

—    Un jūs?

Nu bija mana kārta būt pārsteigtam; divreiz viņš jau bija jautājis man «un jūs?», un es nebiju atbildējis. Tagad nespēju izvairīties no atbildes.

—    Man nav māju.

—    Bet tuvinieki jums taču ir.

—   Jā .. .

—    Un šie tuvinieki taču kaut kur dzīvo.

Klusēju. Kā lai viņam pasaku, ka nezinu neko ne par saviem brāļiem, ne par savu tēvu. Varbūt viņš redzēja manu apmulsumu, jo vairs neko netaujāja. Tad viņš teica:

—           Mana māte ir mirusi, tas ir, es domāju, ka viņa mirusi, neesmu viņu pazinis un nezinu nekā par viņu. Mājās nav nekā tāda, kas atsauktu atmiņā māti, — neviena attēla, nevienas vēstules, neviena rokdarba, nekā tāda, kas paliek pāri, pie kā saistās atcere, kad mātes vairs nav. Un mana pamāte nebūt nav iznīcinājusi vai nobēdzinājusi mantiņas, kas atgādinātu māti, — nekādu piemiņu nebija jau tolaik, kad pamāte ienāca mūsu mājās. Ilgus gadus dzīvojām ar tēvu vieni.

—    Ko jūsu tēvs dara?

Viņš atkal pārsteigts paskatījās manī.

—    Kā — ko viņš dara?

—    Nu, ko viņš strādā?

—    Viņš ir skolotājs.

Valodas negribēja lāgā šķetināties. Brīžiem pametām viens uz otru acis, pētīdami seju, drēbes, kustības, it kā, pārbaudījuši visu, tiktu skaidrībā, kas katrs esam. Viņš runāja labā valodā, un viņam vajadzēja būt gadus septiņus vecākam par mani; šie gadi nozīmēja krietnu pieredzi un zināšanas. Tavu brīnumu — viņš valkāja acenes, nevis acenes ietvaros, kādas valkājot

var skriet, lēkt, līkāties, cīkstēties un pat peldēt, bet tādas, kuras turas pie deguna ar mazām kniebltēm, kas tikko satver ādu. Klaidonis ar acenēm ir tikpat reta parādība kā klaidonis ar lietussargu, bet par to, ka viņš bija klaidonis, nešaubījos: lai arī viņa zābaki vēl bija veseli, tos klāja bieza putekļu kārta — sazin kādu gabalu viņš šodien jau nostaigājis, — zeķes bija pelēkas kā pele un nomukušas uz potītēm, bikšu gali tikpat netīri kā zābaki. Drēbes viņam bija gandrīz jaunas, taču putekļainas, acīm redzami netīrītas, it kā valkātājam nebūtu nekādas daļas par tām. Krekls vēl bija puslīdz ciešams, kaut arī ne gluži spodrs, apkaklīte atrauta vaļā, un melna, apdriskāta kaklasaite ar diegu spurgalām galos šļūkājās no vienas puses uz otru, meklēdama apmešanās vietu uz kailā kakla. Vislabāk būtu bijis ieminēties, ka derētu vienam otru izvaicāt par visu, ko gribējām zināt, piemēram, par savu izcelsmi, par nodomiem, ja mums tādi būtu, par likteni, ja mēs atskārstu, kāds tas bijis un kādēļ tāds un ne citāds, kad un kā tas mūs piemeklējis, bet nebija tik viegli kaut ko tādu ierosināt, un viegli tas nebija tādēļ, ka patiesībā mēs vēl nejūtām vajadzību atklāt sirdi. Bijām tikko sastapušies un neuzticējāmies viens otram: ja nu visbeidzot izrādītos, ka mums nav intereses vienam par otru? Varēja gadīties, ka es likšos viņam muļķis vai viņš tāds šķitīs man, tāpat arī viņa parašas un kustības varēja man būt nepatīkamas vai manas viņam likties dīvainas. Man jau bija gadījies sastapt cilvēkus — tāpat varbūt arī viņam, — ar kuriem grūti pat sarunāties vai atrasties vienuviet, piemēram, ar savrupiem, cietiem un neizdibināmiem cilvēkiem, vai atkal ar tādiem, kuri gļēvi un ļumīgi kā govs tesmenis, bija gadījies sastapties ar tādiem cilvēkiem un zināmos apstākļos būt vaļsirdīgam, valodīgam, pārstāstīt visu savu dzīvi vai kādu posmiņu no tās, vai, pašam pasmejoties, kādu jocīgu notikumu, un pēdīgi atklāt, ka esi ne tikai zaudējis laiku runājot, bet, vēl ļaunāk, esi kļuvis smieklīgs, stāstīdams šiem cilvēkiem to, kas tiem pilnīgi vienaldzīgs. Taču jaunais paziņa man likās pievilcīgs jau no pirmā brīža: pirmkārt, ar saviem bruņurupučiem un, otrkārt, ar degunkniebi: cilvēks, kas klaiņodams nēsā līdz divus bruņurupučus un valkā degunkniebi, šeit, Akonkagvas krastos, pelna, ka to ievēro: tas ir īsts brīnums.

Reti var sastapt klaidoni ar acenēm, man vispār gadījies tikai vienu tādu redzēt, tas klīda kopā ar diviem muzikantiem — leijerkastnieku un cimbolistu-bundzinieku, bet pats muzikants nebija, kārtoja tikai veikalniecisko pusi. Tikko leijerkastnieks beidza griezt leijerkasti un otrs muzikants sist cimboli un bungas, šis ebrejs — viņš bija ebrejs, turklāt vēl poļu ebrejs — pagājās uz priekšu un sāka runāt; viņam bija bērnišķīga, apskaidrota seja, sārti vaigi un gaišas ūsas; no netīrās cepures spraucās kupli, zeltaini mati, un to ielokā viņa seja šķita atmirdzam. Cauri briļļu stikliem zilgano acu skumjais un klīstošais skatiens pētīja pūli. Viņa nosvērtās, gandrīz vai smalkās kustības un maigā balss atstāja lielu iespaidu; šķita, ka šis cilvēks runā par kaut ko visai nozīmīgu, un pēc viņa dīvainā izskata varēja domāt, ka viņš nāk ar jaunu atklāsmi. Pirmajā brīdī neviens nesadzirdēja, ko klaidonis saka; padusē viņam bija brošūru sainis, viņš izvilka no tā vienu grāmateli un sniedza pretī apkārtstāvošajiem. Vai tur bija dieva vārdi? Dažs labs no pūļa būtu nevilcinādamies paņēmis, bet, tā kā līdz šim neviens dieva tā kunga izredzētais nebija rādījies ļaudīm leijerkastnieka, kurš spēlē «Parlame d'amore, Mariu» 6 , un lēkājoša un klaigājoša cimbolista pavadībā, tad ļaudis bija atturīgi un saspringti ausijās. Pēc mirkļa tie, kuri stāvēja priekšā, pirmie saprata, par ko tiek stāstīts, un tiem šķita, ka tos viscaur sāk kutināt milzu roka, tie liecās drīz uz priekšu, drīz atpakaļ un locījās no vieniem sāniem uz otriem nevaldāmu smieklu lēkmē; izrādījās, ka apskaidrotais ar netīro cepuri pārdod dziesmu krājumus un visa viņa runa ir vienīgi aicinājums pirkt tos, taču viņam bija tik izkropļota valoda, viņš tā jauca vārdu dzimtes un tik aplami izrunāja skaņas, ka visi, kas to dzirdēja, rēca aiz smiekliem. Ļaudis pirka viņa dziesmu krājumus, cerēdami, ka tie būs tikpat uzjautrinoši kā pats pārdevējs, bet izrādījās, ka grāmatelēs ir tikai tango un milongu7 teksti un tie bija tik sērīgi, ka pat akmens apraudātos. Tikmēr klaidoņi — zem kastes svara salīkušais leijerkastnieks, cimbolists ar bungām un zvaniņu saišķi un vīrs ar apskaidroto vaigu, zibīgajām

4 — 242

acenēm virs sārtā degungala un brošūru saini padusē, — vienaldzīgi pret ļaužu sajūsmu vai vilšanos, mēmi un klusi gāja tālāk. Nē, klaidonis ar acenēm ir reti sastopams putns, bet jaunajam paziņam bez tam vēl bija bruņurupuči, kas klusītiņām slīdēja pa zāli; nekad nebiju redzējis, ne arī dzirdējis, ka cilvēks, kas pārstaigā kājām pasauli, būtu ņēmis līdz kādu dzīvnieku, piemēram, suni vai kaķi, kas prasa uzmanību un sevišķu aprūpi, turklāt vēl kož, skrāpē, plosa gabalos, rej, ņaud, čiepj, pārojas, vairojas, pazūd un atkal atrodas. Turklāt visi mājas dzīvnieki grib būt pie mājas, citādi jau tie nebūtu mājas dzīvnieki, un nekad nav redzēts klaidonis klīstam pa pasauli kopā ar kādu vistu vai govi. Ciest nevarēju tos cilvēkus, kas pilsētas tuvumā kādā papuves malā uzceļ sev skārda būdu, pakar maisu durvju vietā un sagādā sev kaķus, suņus un blusas; man šķiet nožēlojami šie ļautiņi, kas var dzīvot bez gaisa vai suņu un kaķu piedvakotā gaisā, šīs būtnes, kam prāts ir tikpat tumšs kā ūķis, ko tie apdzīvo, un kas nevar nekā pievilcīgāka izdomāt kā ķēmoties pakaļ namsaimniekiem un, atdarinot pārtikušo dzīves ērtības, turēt atbaidošus dzīvniekus — sprāgoņa kaķus un kašķainus suņus; daudzi turklāt uzskata sevi par lieliem zemes īpašniekiem, un nedod dievs kādam bērnam uzskriet uz papuves, kur atrodas to smirdošā būda; man labāk patīk klaidoņi, kam nav būdu. Bet manam jaunajam paziņam bija bruņurupuči — mazās, neveiklās, taču vienlaikus glītās radībiņas bija zemes krāsā, abas varēja ērti novietot uz plaukstas, un valgajā upmales zālē rupucīši pacēlās kā mazītiņi pauguriņi. Šie dzīvnieciņi piešķīra jaunajam paziņam cēlumu, īpatnību, gara smalkumu. Kādēļ viņš nēsāja tos līdz? Ne tie bija apēdami bada reizē, ne tie varēja būt dalībnieki kādā pasākumā. Vienīgais labums — tie bija maziņi.

Tātad viņš nebija vulgārs radījums, kādi tik bieži sastopami visos ļaužu slāņos un kādus uzskatot pārņem riebums, kā raugoties uz maitu. No viņa izstaroja tāds kā gaišums un miers. Tāpat kā tam vīram, kurš pārdeva dziesmu krājumus, jaunajam paziņam acis bija bez mirdzuma — gan ne zilganas, bet tumšas, varbūt tumši brūnas, — tās bija mazas, ar īsām, taisnām

skropstām, tuvredzīga cilvēka acis. Nebija šaubu, manu jauno draugu urdīja kāds jautājums, tad viņš arī ieprasījās:

—    Jums laikam naudas nav?

—    Nē. Kam man tā vajadzīga?

/ Viņš norādīja uz maniem apaviem.

—    Ar šīm tupelēm jūs tālu netiksit.

Tā bija taisnība, un patiesībā tās pat par tupelēm vairs nevarēja saukt. Zoli biju pievilcis ar stiepli pie purngala un vidū sastiprinājis, lai zābaki pavisam neizjuktu.

—      Tā ir, bet neko nevar darīt; man ir tikai divdesmit Argentīnas sentavo. Rau, te tie ir.

Tas bija mans kapitāls, kad ierados Cīlē. Aplūkoju naudas ripiņu un tad nosviedu to zālē, tur tā palika spīdam — sievietes galva ar frīģiešu cepuri: lai mūžam nevīstoši lauri! .. .

—    Man ir drēbes, es varu tās pārdot.

—    Nepārdodiet vis, jums pašam tās būs vajadzīgas.

—    Bet ko tad lai es citu daru?

—    Mugursomā man ir čības, es jums tās aizdošu.

—    Būs man par mazām.

4*

51

—      Pagriezīsim vaļā purngalā; galvenais, lai jums nebūtu jāiet basām kājām.

VUI

Akonkagvas gultne šeit ir diezgan plata, bet ūdens tanī sekls un turklāt sadalās attekās, kas, meklēdamas te dziļāku, te mīkstāku pamatu, parādās gan šur, gan tur starp krūmāju, drīz turpat vai izsīkdamas, ja gadās atdot ūdeni kādam kanālam, drīz piebriezdamas, ja pa ceļam uztvērušas kādu citu mazāku straumīti, kura, atdūrusies uz šķēršļiem, piemēram, cietu vai rupjiem oļiem klātu pamatu, atsakās no neatkarības un iekļaujas pirmajā urgā, ko sastop savā plūsmā; ir arī tādas straumes, kas lielu ceļa gabalu cīnās ar akmeņiem, ko smilšu racēji pametuši gan vienā, gan otrā upes malā vai ko pati upe spītīgi sadzinusi vienkop palu laikā, un var dzirdēt, ka šīs ūdeņiem bagātās straumes aizplūst pār akmeņiem, kā skaitīdamas tos, līdz sasniedz

kādu iejomu, kur atpūšas, lai pēc tam lēnītiņām tecētu tālāk. Pretējā krastmalā rindās un puduros aug koki, galvenokārt vītoli un papeles; aiz nolaidenā, pazemā krasta nāk līdzens klajumiņš, un tad jau sāk pacelties piejūras pauguri; uz dažiem dzeltē kviešu un miežu kūļi, bet uz visiem jaukos pudurīšos aug kociņi un ērkšķu krūmi, tie izskatās kā draugu pulciņi vai vecenītes, kas sanākušas kopā pārrunāt par grūto dzīvi un šausmīgajām slimībām, ko pārcietušas bērnībā, jaunībā, pusmūžā un vecumdienās. Ja paskatās uz rietumiem, tad neredz neko. Vai upe tur tecētu brīvi, pēc patikas, jo nav augsto krastu žņauga, nav apstrādātu lauku, nav krūmāja un rupjo oļu klāsta, nav arī apūdeņošanas un rūpniecības vajadzībām iekārtoto kanālu, kas aizvada ūdeņus un padara upi seklu, lai pēc tam tos atkal tanī ieplūdinātu? Nē — upe tur izbeidzas. Rietumu pamali klāj tāda kā dūmaciņa, un aiz šīs dūmaciņas ir jūra. Pret austrumiem slejas kalnāja sienas, varenas kores, ledāju mirdzums, varbūt tikpat seni kā jūra. Viss apvārsnis pieder Akonkagvai, māmuliņai.

—    Iesim un runāsimies pa ceļam.

Čības man bija drusku par mazām, bet spiest nespieda. Paņēmām savu mantību un sākām soļot. Tūlīt arī mans draugs ierunājās:

—    Došos uz Valparaiso un no turienes gribu laist uz ziemeļiem, cik tālu vien spēšu, varbūt līdz Panamai, varbūt līdz Beringa šaurumam. Šis ir man trešais klejojums. Mans tēvs saka — es esot tāds kā dons Kihots, var jau būt, kaut gan nezinu, ko tēvs domā, tā sacīdams, neesmu «Donu Kihotu» lasījis. Pirmoreiz devos sirojumā, apnicības dzīts, — bija apriebusies matemātika un gramatika, senlaiku vēsture un jaunlaiku vēsture, apriebušās sabiedriskās zinības un franču valoda; iekams mani iemācīja šņaukt degunu, man jau bija galva piebāzta ar ēģiptiešu dieviem. Un kādēļ? Lai es būtu kulturāls. Šīs nelaimīgās kultūras dēļ tēvs man pat lāgā paēst neļāva; nosēdējies skolā, kur centos kaut ko iemācīties, ierados mājās vai nu uz otrajām brokastīm, vai pusdienas maltīti, bet tēvs — kā jau jums teicu, skolotājs — tūlīt apbēra mani ar jautājumiem: ko tu šodien skolā mācījies? Karote palika pusceļā starp šķīvi un manu muti.

—   Franču valodu, spāņu valodu, bioloģiju un matemātiku.

—    Matemātiku? Ko tad mācījies matemātikā?

Un tad mēs noņēmāmies ar matemātiku līdz desertam. Algebrā tēvs jutās kā zivs ūdenī. Ko lai dara? Viss apnīk, bet visvairāk matemātika. Sāku gudrot par jūru: tur nebūs algebras, ģeometrijas, locījumu, vienādojumu, decimāldaļu, palīga darbības vārdu un vēl daudz kā cita. Alku apvāršņu, ne pārāk plašu — es jau esmu tāds pusakls, — bet plašāku, nekā pavēra klases sienas un mana franču valodas skolotāja ūsu sprauga. Tātad devos jūrā. Tikpat kā slīcējs no grimstoša kuģa izmisīgi lūkojas pēc laivas, ar kuru nokļūt uz sauszemi, tā es ilgojos pēc kāda braucamā, kas mani aizvestu uz salu jūrā, viss viens kādu; man izdevās tikt uz kara kuģa — nu biju tapis par jūrnieku, tas bija kaut kas; uz kuģa nevajadzēja mācīties, bet šeit bija apakšvirsnieks, kurš nedz runāja, nedz kliedza, bet rēktin rēca: «Matroži, celties! Nostiprināt kojas! Pie margām!» — un, gaismai svīstot, pusnopietni, pusvīpsnīgi vēl norūca: — «Jaukā dzīve beigusies!…» Jaukā dzīve … Patiesībā nemaz tik ļauni nebija: nobraucu garām visai Čīles piekrastei un vēl tālāk, «no paša pola līdz ekvatoram kvēlam,» kā mēdza dziedāt mana tēvamāte Valparaiso pilsētā. Šo dzīvi biju izvēlējies un dzīvoju, kā pratu; skolā man neveicās ar mācībām, un dzīvē nekā nesokas darbs, nekad neesmu varējis taisni iedzīt naglu vai vienādi nozāģēt dēļa galu. Kam tāds deru? Taču, ej nu sazini, apnika arī pastāvīgās komandas: mudīgi uz stirbortu! Pieturi bakbortā! Nost no klāja! Piesien šo galu! Atlaid otru! Notīri tanī malā! Nolaid kapteiņa laivu! Aizver lūkas! Apnika vētra pie Rapera raga, smagie, zemie debeši un vējš vienā laidā. Puntaarenasā nobēgu no kuģa, man pietika kuģot, ilgojos pēc cieta pamata zem kājām, taču, kad tiku uz sauszemes, vajadzēja strādāt, un es neko nepratu. Kūlos kā pliks pa nātrēm, pārgulēdams naktis netīrās, šaubīgās mājvietās, kamēr sastapu kādu draugu, kādu skolas biedru; to ir tik daudz, ka vari katrā malā satikt.

—    Tu šeit? Kāds vējš tevi atpūta uz Puntaarenasu?

—    Nobēgu no kuģa un meklēju darbu.

—    Darbu Puntaarenasā šinī gadalaikā?

—    Diemžēl nevarēju izvēlēties gadalaiku.

Bija rudens.

—  Pag, ļauj padomāt — kaut gan ko tur daudz domāt: vai tev patiktu kļūt par policistu?

—   Par policistu? Ar uniformu, zobenu, stulmeņiem, pistoli un tā tālāk? Nē, pateicos.

—   Tad ne jau par tādu, cilvēk mīļais, — izmeklēšanas dienestā, kur valkā privātapģērbu, — par slepeno, tā saukto okšķeri. Šeit bija četri tādi, bet nu viens ir aizgājis, un vajag vietnieka; alga tīri laba, un darba nav daudz.

—    Vai šeit pulka zagļu?

—    Zagļu? To gan te nav. Pasaki, kā lai tādi būtu pilsētā, kur ziemā termometrs noslīd līdz divdesmit grādiem zem nulles. Nav ne zagļu, ne ubagu — tie jau nosaltu, stāvēdami uz ielas. Retumis vien notiek kāda zādzība, tādai ir gadījuma raksturs; slepkavību arī pavisam maz; pašnāvības gan šeit gadās, īpaši tad, kad vienlaidā turas rietenis, taču pašnāvnieki nav nedz gūstāmi, nedz aizturami, tos aprok — un darīts. Nu, kā tev liekas?

Kas man varēja likties? Pieņēmu piedāvājumu. Peles ēst būtu vēl ļaunāk. Kuģis bija jau jūrā, un man citas izejas nebija: slepenpolicists, smalkais darbiņš, nudien. Un tā ar četrdesmit ceturtā kalibra revolveri pie jostas es paliku šai īso dienu un garo nakšu pilsētā — vai ari otrādi, atkarībā no gadalaika — un gaidīju paejam rudeni un ziemu, lai varētu iesēsties kuģī un doties uz ziemeļiem. Tā nu bija gan ziemiņa! Viendien izcēlās ugunsgrēks, un, vējam plosoties, pāris minūtēs nodega kāds veikals — koka būda: kad atbrauca ugunsdzēsēji, bija palikuši tikai pelni. Noskaidrojās, ka īpašnieks pats pielaidis uguni un klaigādams par to stāstīja. Tas bija itālietis, veikals viņam bija apnicis, un viņš gribējis to pārdot, bet ne par kādu cenu nav varējis dabūt pircēju, tāpēc nolēmis uzdāvināt kādam tautietim, kurš bija devies uz Ugunszemi meklēt zeltu un, šķiet, zelta dzīslu tur arī atradis, taču tautietis paziņojis, ka pieņemšot jebkādu dāvanu, tikai ne veikalu, tāda veida mantība viņu neinteresējot — sak, dod citam sunītim pagrauzt kauliņu. Itālietis bijis pavisam izmisis: ne viņš varējis veikalu izīrēt, ne pārdot, ne arī pamest, taču prom braukt gribējis, un nu, kad iestājās vēju laiks ar neganto rieteni, kas pūta bez mitas ir dienu, ir nakti, nelaimīgais nejaudāja ilgāk mocīties un, lai atbrīvotos no veikala, nolēma to nosvilināt. Veikals nebija apdrošināts. Tā itālietis paskaidroja, un tāpēc radās aizdomas, ka viņš sajucis prātā; veikalnieks, kurš nodedzina neapdrošinātu veikalu, var būt tikai prātu zaudējis cilvēks, lai arī būtu itālietis vai citas tautības, un patiešām tā arī bija. Vājprātīgo^ sasaistīja un, tā kā Puntaarenasā vājprātīgo iestādes nebija, viņu ievietoja slimnīcā un uzdeva policijai apsargāt, kamēr ostā ienāks kuģis, kas sajukušo aizgādās uz Valparaiso. Sargāt vajadzēja policistam privātdrānās, jo vājprātīgais nezin kādēļ necieta uniformas: ieraudzījis tās, tūlīt sāka runāt par Garibaldi un kļuva zvērisks.

Pienāca mana kārta sargāt viņu: neapskaužams liktenis. Kad pirmoreiz ieraudzīju itālieti, parunāju ar viņu kādus vārdus, gribēju zināt, ar ko man darīšana, bet pārliecinājos, ka labākais būs nerunāt ar viņu nemaz, kamēr sargāju, un vispār ne, ja negribēju piedzīvot tādu pašu galu kā viņš. Kā mēmo putru saēdušies, tupējām abi ieslēgti kādā slimnīcas istabā: viņš sēdēdams uz savas gultas vai arī atlaidies tanī, un es vai nu atmeties pret durvju stenderi, vai arī atsēdies krēslā. Tā pagāja daudzas dienas; kad mans biedrs, otrs policists, nodeva man dežūru (viņam bija nakts sardze), tas izskatījās tik izmocīts, kā pārcietis smagu plaušu karsoni, un, kad es to nodevu biedram vakaros, man bija tāda sajūta, it kā viens pats būtu noberzis visu kreisera klāju. Man bija līdz grāmatas, gribēju lasīt, taču mierīgi to nevarēju, jutu, ka vājprātīgais skatās uz mani un pētī manas kustības, izlūkodams brīdi, kad varēs mesties man virsū. Jā, darbs man bija ļoti aizraujošs. Drīz vien vājprātīgais uzsāka gargaru monologu itāliešu valodā, viņš runāja pusbalsī, neko vai tikpat kā neko nevarēja saprast, labi, ja divus trīs vārdus. Pārtraucu lasīšanu un skatījos uz viņu, cerēdams, ka viņš apklusīs. Viņš bija spēcīgs vīrietis, zema auguma, ar mazliet stūrainu galvu, baltu ādu, melniem matiem un ūsām. Itālietis runāja ilgi, ar maziem pārtraukumiem un lāgu lāgiem uzmeta man ātrus, tumšus skatienus — tā paslepus, nodurtu galvu, paglūnēdams sasarkušām acīm. Kaut arī man šķita, ka viņam viss viens, uz ko raugās — uz mani, uz krēslu vai grīdu, — un ka viņš visu uzlūko vienādiem skatieniem, tie tomēr izraisīja manī nemieru.

Kas bija noticis ar kuģi, ka tas nerādījās? Būtu atdevis visu savu gada pelnījumu, lai tikai man nebūtu jākvern šeit, un es lādēju sevi par muļķību, ka biju nobēdzis no kuģa; klausīt apakšvirsnieka komandām patiesi bija daudz labāk nekā noņemties ar vājprātīgo. Kad itālietis apklusa, lasīju tālāk, bet kāddien, kad biju ticis romānā līdz pašai saistošākajai vietai, pēkšņi jutu, ka man uzveļas virsū tikpat kā divstāvu māja; nogāzos ar seju uz grīdas, un krēsls, uz kura biju sēdējis, sašķīda kā rieksts knaiblēs: izmantodams manu bezrūpību un aizraušanos ar romānu, vājprātīgais bija uzbrucis man kā tīģeris. Viņš bija uzgūlies man virsū, bet es, vienā rokā turēdams grāmatu, centos ar otru iesist nelaimīgajam, iesist sāpīgi, lai trāpītu kur trāpīdams. Kādu brīdi cieši turēju grāmatu, nezinu, kas man neļāva to nomest, varbūt tādas kā neapzinātas bailes, ka cīnoties grāmata var saplīst un es nedabūšu zināt, kas notiek pēdējās nodaļās. Tas bija angļu romāns — «Sudraba karote». Kad atģidos, izlaidu grāmatu no rokas, uzmanīgi pasviezdams to gabaliņu tālāk, un pievērsos itālietim, kas šņākāja kā ezis.

Sāniski uzvēlies man virsū, itālietis pāri manam plecam ar savu kreiso roku bija sagrābis mani aiz kakla un pagļēviem pirkstiem žņaudza, bet viņa labā roka tikmēr, kā meklēdama kaut ko, grābstījās gar manu augumu. Ko viņš gribēja? Kad atskārtu, kas viņam padomā, mani pārņēma šausmas: viņš tīkoja pēc mana revolvera. Tā žņaugdams un apgramstīdams mani, itālietis pēkšņi ierunājās, sākdams monologu ar vārdiem «la rivoltella8 , la rivoltella» un, tāpat kā visos iepriekšējos monologos, pieminēdams Garibaldi. Biju pilnīgi pārliecināts, ka šis cilvēks ir no Marsalas9 , varbūt pats pēdējais tās cīnītāju pēctecis. Viņš bija smags un uzgūlies man tik cieši, ka nekādi nevarēju lietot spēku, tomēr, izmantodams bridi, kad mazliet no viņa atbrīvojos, paspēju apgriezties un tanī pašā mirklī tā iebļāvos, ka to būtu varējuši dzirdēt pat Bīgla kanālā, taču par nelaimi nedzirdēja neviens: telpa atradās pašā ēkas galā, un ārā auroja neganti plosīgs rietenis. Aptvēru stāvokli un, kad man izdevās pievārēt vājprātīgo un uzvelties viņam virsū, rīkojos, kā prasīja apstākļi: iezvēlu viņam tā ar dūri pa galvu, ka, nebijis viņa prāts tik tumšs, tas tūdaļ apskaidrotos; vājprātīgais uzdeva cīņu, vēlreiz nomurmināja «la rivoltella» un palaida mani vaļā.

Piecēlos, pacēlu savu romānu, iešļācu trakajam mazliet ūdens sejā. Viņš atjēdzās, izslējās, iesāņus pablenza manī un tad gāja un apsēdās savā parastajā vietā, uzsākdams monologu, kurā nebija vārda «la rivoltella». Es savukārt, brīdi nogaidījis, sakārtojies un nopurinājis drēbes, pāris reižu dziļi izpūtu dvašu, lai varētu mierīgi elpot, un izlikos lasām tālāk, taču nespēju to darīt, satraukums bija pārāk liels. Sajutu arī tādus kā sirdsapziņas pārmetumus, kurus gan tūlīt pat atvairīju, iegalvodams sev, ka nebūtu varējis citādi rīkoties. Vai tad es būtu varējis ar viņu aprunāties vai censties viņu pārliecināt? Un tā mēs sēdējām: viņš runāja, es klusēju, turēdams rokā grāmatu un nespēdams atgūties no satraukuma. Taču nākamajā dienā mūsu mocības izbeidzās, jo ostā ienāca kuģis, ar kuru vājprātīgo vajadzēja nogādāt uz Valparaiso, un, kaut arī uz kuģa viņu ņēma pretī tikai īsi pirms tā izbraukšanas jūrā, bijām kā atslogoti, apzinoties, ka tikai pāris dienas vien vairs atlikušas līdz tam brīdim.

Kad bijām aizgādājuši itālieti uz kuģa un nodevuši kādam pretīga izskata bocmanim, abi ar otru policistu devāmies atzīmēt savu brīvestību, izmetām katrs pa trim pudelēm vīna, tā ka vairs neturējāmies uz kājām; visu ziemu pavadīju Puntaarenasā, klausīdamies, kā vējš gaudo ielās un svilpē dūmeņos. Patīkama dzīve: pat svarā biju pieņēmies dažus kilogramus; par spīti dārzeņu trūkumam un piecpadsmit grādiem zem nulles, biju apvēlies kā kaujams jērs. Bet ne jau tādēļ biju aizgājis no tēva mājas, lai apraktu dzīvi Puntaarenasā. Pienāca pavasaris — paliem bagāts pavasaris, un reizē ar to ieradās kāds kreiseris — Urugvajas republikas varenā kara flote. Divas dienas raudzījos no mola uz kreiseri, vērtēdams tā iegrimi, garumu un augstumu, prātodams, kā uz kuģa varētu būt ar ēdamo, un meklēdams pēc iegansta tikt uz šī kuģa un aizbraukt ar to pa Atlantijas okeānu uz ziemeļiem.

Pēdīgi saņēmu dūšu un uzrunāju kādu vecāko matrozi, izstāstīju tam, ka esmu braucis uz liela čīliešu kara kuģa, ticis līdz Horna ragam, vairākas reizes šķērsojis Penas līci, pārcietis bez jūras slimības rudens vētras pie Rapera raga — un tas ir vairāk nekā kristīgs cilvēks spēj izturēt, — protu jūrnieka darbu, zinu visus kuģošanas noteikumus un biju varen pārsteigts, kad matrozis, noteikti uzskatīdams mani par Sindbadu, jūru apbraucēju, pateica, ka labprāt ierunāšot, mani kuģa komandierim; tas lika atvest mani uz kuģa, iztaujāja un, kad, vēl maķenīt izpušķodams, biju izstāstījis visu savu dzīves stāstu, beidzot bija ar mieru pieņemt mani braucienam uz Montevideo par otrās šķiras matrozi ar visiem tā pienākumiem, bet bez algas, tikai par vēdera tiesu un darba drēbēm. Mani neieskaitīja arī komandas sastāvā. Piekritu. Ko vēl labāku varēju vēlēties; atteicos no lieliskā otrās pakāpes slepenpolicista darba, atdevu savu četrdesmit ceturtā kalibra šaujamo un uzkāpu uz kuģa, kas krietni ilgi nocīnījās, kamēr tika laukā no jūras šauruma. Pēc pāris dienām, kad bijām jau Atlantijas okeāna plašumā un devāmies taisni uz ziemeļiem, mūs panāca auka, tā noslaucīja no klāja visu un visus, tikai divi vien — mehāniķis un es izkjuvām sveikā, bez jūras slimības; pārējie, sākot ar kapteini un beidzot ar pavārēnu, neturējās uz kājām, gulšņāja visās malās kā beigti un baroja zivis; vienbrīd jutos tīri pamests uz šī kuģa okeāna plašumā. Tomēr viss pārgāja, un, kad ieradāmies Montevideo, izskatījāmies kā īsti jūras vilki. Atdevu drēbes, saņēmu dažus peso dzeramnaudas, atteicos no līguma tapt par kreisera matrozi un iesēdos kādā tvaikonī, kas naktī devās uz Buenosairesu.

Jutos norūdījies un apmierināts: viss man jauki šķīrās. Skaista pilsēta šī Buenosairesa, tā ir jūsu dzimtā puse, vai ne? Labi, tur nu biju nonācis, bet kāpēc lai šķiestu naudu, kad lieka neturējās, dzīvodams pa kaut kādām viesnīcām? Pavasaris bija pašā plaukumā, un

no -ziemeļiem reizēm vēdīja tik karstas pūsmas, ka tās šķita nākam no pekles dibena. Nolēmu pārnakšņot zem klajas debess, vai nu apstādījumos uz sola, vai kādā pavārtē. Bet tad izrādījās, ka guļamtelpa man piešķirta dienvidostā; vai esat ievērojis, ka ostās vienmēr atrodas pa pusei smiltīs iegrimušas vai arī dēļu grēdām apkrautas milzīgas caurules? Tās mētājas gadu gadiem, un neviens nezina, kādēļ tās tur guļ un ko ar tām darīs, nedz arī kam tās noderīgas un vai vispār kādreiz būs vajadzīgas. Cauru dienu klaiņodams pa pilsētu, apskatīdams to un visu vērodams, biju piekusis un, kad, pusnaktij tuvojoties, sāku domāt par kādu mierīgu atpūtas vietiņu, atcerējos, kur biju redzējis caurules, un devos turp. Nonācis pie mērķa, sacīju pats sev: «Šeit ir mana kajīte, un neviens kuģa kapteinis, nedz kreisera komandieris šonakt negulēs tik jauki kā es.»

Apkārt neredzēja nevienas dzīvas radības, kaut gan gluži tuvu noklankstēja kāda kuģa celtņi, kas vai nu izkrāva preces, vai uzņēma labības kravu; mazliet pieliecos, jo caurules atvere neatbilda cilvēka augumam, un uzmanīgi spēru solīti tumsā, taču tūlīt arī uzminu uz kaut kā; tas spēji atrāvās, samanīju kādu paslejamies un tanī pašā brīdī sakām:

—    Lēnām pār tiltu, šeit apdzīvots.

—    Piedodiet, draugs. Negribēju jūs traucēt.

—   Nekas, nekas. Ko jūs te meklējat?

—    Neko sevišķu.

—    Senjoras šeit nav atrodamas.

—    Ļoti žēl.

—    Nav arī klāta galda.

—    Izsalcis neesmu.

—    Paskat, kāds laimes luteklis!

—    Meklēju kaut ko vienkāršu.

—    Nu, tad jau atradīsit.

—    Vai tik neesat no policijas?

—          Nu nē, tiem taču pavisam cits solis, un atvainoties tie arī nemēdz.

—    Nu tad nāciet, draugs, dziļāk.

—    Vai šeit ir kāda brīva gulta?

—    Pat vairākas un visas labas.

—    Gribētos kādu apskatīt.

—    Laipni lūdzu, tikai neuzkāpiet man uz kājām.

Tas nebija dialogs, balsis skanēja no visām pusēm.

Kāds uzrāva sērkociņu, un es saskaitīju četrpadsmit vīru. Iekārtojos kādā brīvā stūrī.

—    Piecpadsmitā istaba, — kāds skaļi nosmējās.

—   Vai vēlaties brokastot gultā?

—    Tik smalks neesmu.

—          Kas tad jums gadījās — mājas durvis bija aizslēgtas?

—    Nē.

—    Vai saplēsāties ar savu senjoru?

—    Arī ne.

—    Slēdzeni pazaudējāt, ko?

—          Nekā tamlīdzīga, man nav ne māju, ne senjoras, ne slēdzenes. Esmu piekusis un gribu gulēt.

•— Tādā gadījumā viss mūs vieno un nekas mūs nešķir.

—          Dusiet saldi, draugs, ventilācija te laba un cenas mērenas.

—    Tas tiesa, tikai rītos agri jāmanās prom.

—           Uzraugi nekā nesaka, ja paliek pa nakti, bet no rītiem gan nerādies tiem acīs, tad izlamās un var vēl nodot policijai.

Šeit bija klaidoņu mājvieta, bet tādu sevišķu klaidoņu: viņu vidū bija pat cilvēki ar noguldījumiem krājkasēs un bankās. Te pārnakšņoja ļaudis no abām zemes puslodēm, no dienvidiem un ziemeļiem, austrumiem un rietumiem: spānieši un čīlieši, dienvidslāvi un peruāņi, itālieši un argentīnieši, gan tādi, kas atnāca divatā, gan vientuļi, bet šeit nebija neviena no tiem, ko ļaudis dēvē par apkārtdauzām, tas ir, par cilvēkiem, kuri viena vai otra iemesla dēļ negrib strādāt, taisni otrādi, klaidoņiem, kas šeit apmetās, bija darbs, darba vieta un pat amati, piemēram, šeit bija tādi kurpnieki kā čīlietis Kontrerass un tādi advokāti kā spānietis Rodrigess.

—           Ikviens spānietis ir dzimis advokāts, kamēr nepierāda pretējo, — mēdza teikt šis Rodrigess.

Šeit bija ari mehāniķi un namdari, mūrnieki un virpotāji. Ko viņi darīja te un kāpēc pārgulēja naktis pamestajā caurulē, ja bija darba rūķi? Vienkārši tāpēc, ka pilsētā viņiem nebija māju un ģimeņu, viņi nevarēja nedz nodibināt ģimenes dzīvi, nedz arī gribēja šķiest naudu, īrēdami māju. Bet nedomājiet, ka tie nebija izlēmuši savu likteni, ka nezināja, kādēļ mita šeit un ne citur, — tie zināja, ko gaidīja un ko gribēja darīt. Tresičs, piemēram, gaidīja izdevību aizbraukt ar kuģi uz Puntaarenasu, pēc viņa vārdiem, Puntaarenasa bija daudzu dienvidslāvu mērķis; strādādams uz kāda kuģa, viņš bija paspējis attikt līdz Buenosairesai un cerēja ar citu kuģi, uz kura tāpat strādās, aizkļūt līdz Magelāna jūras šaurumam. Bankā viņam bija nauda, — bet kam lai viņš to izdotu ceļam, ja varēja braukšanas maksu atstrādāt? Viņš bija jauneklis, nevis invalīds; lai maksā ceļa naudu tie, kas nezina, kur naudu likt, vai ari tie, kas bīstas darba, viņš tā nebijās, viņš vēlējās strādāt un, uzdzirdis mani stāstām, ka esmu ieradies no Puntaarenasas, apbēra ar jautājumiem: kāds tur esot klimats? Vai tur daudz dienvidslāvu? Vai Valentīna līcī vēl atrodams zelts? Vai viņš neaizbrauks turp par vēlu? Nē, Tresič, un, ja zelts būtu izbeidzies un pēdējie no Elparamo līča izzvejotie zelta graudiņi sakausēti važiņā, kas divām kārtām rotā vecā Mustas goda vesti, vēl aizvien palicis daudz apgūstamu zemju, pakļaujamu indiāņu, daudz cērpamu aitu, nesamu nastu un zvejojamu gliemežu, palicis daudz pārdodamu preču, daudz uzlasāmu atkritumu un mēžamu mēslu; kaudzi naudas vēl var nopelnīt ar šiem darbiem visi mantrauši, kam dzīvē nav cita mērķa kā dzīties pēc naudas. Tresičs man nepatika: viņš visu vērtēja naudā, un es neslēpu savu prieku, kad uzzināju, ka viņš devies uz Puntaarenasu; droši vien vēl tagad klīst tur, meklēdams naudu pat lopu mēslos.

Salīdzinājumā ar šo nesātīgo taupiķi čīlietis Kontrerass bija cēluma iemiesojums: viņš ceļoja prieka pēc un lietoja šai nolūkā visus satiksmes līdzekļus, kādus progress nodevis cilvēka kalpībā, protams, nemaksādams par tiem, — ja viņu izmeta no preču vagona vai izraidīja no pasažieru vilciena, kurā viņš brauca bez biļetes, Kontrerass nepukojās, bet turpināja ceļu kājām ar mugursomu plecos, kamēr ietika citā vilcienā; tādā veidā viņš bija atceļojis no Cīles, neizdevis ne sentavo braucienam no Santjāgo līdz Buenosairesai.

—   Tik daudz stāsta par Argentīnu un Buenosairesu, tad nu redzēsim, vai tā ir, kā stāsta.

Un nu viņš bija Buenosairesā; pa visu ceļojuma laiku — četriem mēnešiem — divi pagāja, kamēr no Mendosas tika līdz gala mērķim: Kontrerasam nebija kur steigties, un vilcienu konduktori bez žēlastības tvarstīja visus, kas rāpās uz vagonu kāpšļiem, jo ražas novākšana laukos vēl nebija sākusies — viņš tikai divi lāgus bija strādājis: nedēļu Mendosā un trīs nedēļas Rosario, smagi apbēdinādams ar aiziešanu no darba savus gadījuma darba devējus, kas nevarēja saprast, ka amatnieks ar tādām zelta rokām var nodoties klejošanai. Tie lūdzās viņu palikt vēl kādas dieniņas, nedēļas, mēnešus, jo darba bija pārpilnām un pasūtītāji, it īpaši tie, kuru kājas prasīja sevišķa apava, bija sajūsmināti par tādu meistaru kā Kontrerass.

—   Esmu devies klejot, nevis strādāt. Uz redzīti, saimniek!

Un, pateicis savu pastāvīgo mīlīgo atvadu vārdiņu, viņš vienā mierā aizsoļoja pa dzelzceļa stigu.

—    Būtu es gribējis strādāt, tad jau vajadzēja palikt Čīlē. Tur man darbs visam mūžam un vēl pārpārēm. Esmu precējies, un sievai tagad jāvada darbnīca; viņa gaida mani mājās. Es sievai teicu: dodos kājām uz Argentīnu un nevaru tevi ņemt līdz; gaidi mani. Viņa ir virsu taisītāja un nopelna gandrīz to pašu, ko es. Kā tad es varu palikt Mendosā vai Rosario un strādāt kādam saimniekam, kas to vien grib kā pelnīt naudu ar manu darbu. Neesmu traks. Pavadīšu šeit pavasari un vasaru, bet rudenī atgriezīšos Santjāgo.

Kontrerass bija zema auguma un padrukns, viņa acis raudzījās maigi, viņš izskatījās pēc provinces dzejnieka ar kuplajiem matiem, kas plīvoja kā krēpes. Kontrerass prata skaitīt dažus dzejoļus un runāja daudz par to, ka indivīdam jābūt brīvam un cik nejēdzīgi, ka cilvēks izmanto cilvēku; man bija aizdomas, ka viņš ir anarhists. Bieži ar viņu sarunājos, visvairāk par mūsu dzimto pilsētu Santjāgo, ko ļoti labi pazinu. Taču cik ilgi varēja šeit runāties, neba šinī < aurulē noslēdza draudzību uz mūžu; ikvienam bija savi nodomi un savs ceļš ejams; kaut arī šo mājvietu saukāja par «Emigrantu viesnīcu», nekāds klubs jau tā nebija; katram šejienes iemītniekam bija savs ceļš, un katrs to gāja.

Sāku meklēt darbu — vienalga kādu — iestādē, veikalā, pārdotavā, fabrikā, kaut vai pie ceļu labošanas saules tveicē, bet ļoti grūti bija jebkādu darbu atrast: desmitiem un varbūt simtiem visādu tautību, vecuma un izcelsmes cilvēku, gan tādi klaidoņi kā es, kam nebija mājvietas, gan tādi, kam bija savs kaktiņš, izbadējušies diedelēja darbu, kaut vai par divdesmit trīsdesmit peso mēnesī. Tā tas bija emigrantu pārplūdinātajā pilsētā, kur ļaudis raudādami klīda pa ielām — gan itālieši, gan spānieši, gan ieceļotāji no Palestīnas un no Polijas, kas bija ieradušies šeit, gribēdami tapt bagāti, bet pašlaik labpiāt būtu atdevuši visu, kas tiem piederēja, lai varētu būt dzimuši šai «draņķa Amerikā» vai arī lai neatrastos šai zemē. Laukos bija vēl ļaunāk: tūkstošiem ļaužu tur klimta no vienas malas uz otru, tie runāja dažādās mēlēs un kaut vai par vēdera tiesu piedāvājās visādiem darbiem; kā sadrūmuši milzu putni tie izbadējušies tupēja uz preču vagonu jumtiem, gaidīja ražas novākšanas laiku, lūdzās maizes kumosiņu un, ja palaimējās, nocēla kaut ko ēdamu.

Sabiju laukos pusotra mēneša un nekāda darba neatradu, pat ne tik kā prusakus maitāt, kaut to šeit bija, ka čumēja vien. Kādudien man uz ielas bija savāds piedzīvojums: kad, atspiedies pret kādu mūri, izmisīgi domāju, ko darīt, kā izkļūt no stāvokļa, kurš, kā peruāņi mēdz teikt, bija «šaušalīgs», ieraudzīju paejam garām kādu jaunekli; tas bija kalsns jauneklis ar acenēm un brīdi mani nopētīja; man nepatika viņa ziņkāre, un es greizi noskatījos viņam pakaļ: kurpes viņam bija nomītiem papēžiem un bikses un svārki krietni nonēsāti, pārpilnībā jau nu viņš arī nedzīvoja. Pēc mirkļa, kad biju garāmgājēju jau aizmirsis, jutu, ka man kāds saņem roku, kaut ko iespiež saujā un nemanāmi un neredzami, kā bija tuvojies, atkal aizmetas prom. Paskatījos savā rokā — tur bija viena peso naudas zīme. Kāpēc man to iedeva? Kas bija devējs? Nekā nezināju. Ja es būtu bijis jūds, ticētu, ka tas bijis pats pravietis Elija I0 , bet patiesībā nemaz nevajadzēja būt pravietim, lai redzētu, kas mani nomāc, mana seja un izskats skaidri liecināja, kādu krustu un bēdas ciešu. Pateicos peso devējam no visas sirds un, mazliet nokaunējies, gāju prom, taču roka cieši žņaudza naudas zīmi. Biju aizrakstījis tēvam, par laimi, viņš man izsūtīja naudu, un es varēju atgriezties Čīlē.

Pazudušais dēls atgriezās. Tēvs joprojām bija skolotājs: matemātika, gramatika, bioloģija, fizika. Iestājos kādā daiļamatniecības skolā mācīties galdnieka amatu. Bet tur, galdnieka darbnīcā, starp dēļiem man vajadzēja mācīties arī vēsturi, ne jau par galdniecību, bet dzimtās zemes vēsturi, kurai nav nekā kopēja ar kokiem, vajadzēja mācīties spāņu valodu un ģeometriju un sabiedriskās zinības, taču tas vēl nebija ļaunākais; ļaunākais bija tas, ka nederēju arī galdnieka amatam; manas acis redz tikai pašu nepieciešamāko: lai neuzskrienu virsū stabiem.

Turklāt nezināju, kur mājās dēties: mana pamāte ir skaista sieviete, bet pārlieku skumja; viņa ir trīsdesmit gadu jaunāka par manu tēvu, kas viņu apprecēja, kad tam bija piecdesmit divi gadi. Kaut gan tēvs visu savu dzīvi veltījis darbam un mācībām, viņš vienmēr ļoti valdzinājis sievietes; manuprāt, viņa pievilcība gan vairāk slēpjas pakļaušanas spēkā; ar to gribu teikt, ka sievietes ne tik daudz viņā iemīlējušās, kā tām paticis pakļauties viņam. Reizēm centos iedomāties, kāda bijusi mana māte un kā viņa jutusies šī vīra apskāvienos, kuram piemita tāda spēja valdzināt, bet kurš tik ļoti bija nodevies algebrai, ka tā laupījusi viņa jaunību un padarījusi viņu bezkaislīgu, vienaldzīgu pret visu, kas nav atrisināms ar loģisku domāšanu. Tēvs nekad nav runājis ar mani par māti. Viņš ir divas reizes precējies, bet man aizdomas, ka viņam bez tam bijušas, kaut arī slepenas, taču ilggadējas un ar pēcnācēju svētītas mīlas attiecības ar kādu trešo sievieti, par ko nav zināms, vai tā mirusi vai arī vēl dzīvo, un vēl man aizdomas, ka esmu šīs trešās sievietes dēls. Mans vecākais brālis mājās ilgi neizturēja un aizbrauca uz Savienotajām Valstīm, tur viņš mīt arī tagad, un lai dievs dod, ka viņam klātos labāk nekā man.

(Uri tā, bez steigas soļodami abi blakus, tuvojāmies jūrai kā divi ar tauvu sasaistīti kuģi; mūs nesa kājas, mūsu atmiņas un atmiņu tēli mūsos savukārt soļoja mums līdzi. Kādu ceļa gabalu upe no mums novērsās, un mēs to neredzējām. Tad tā atkal parādījās no ziemeļu puses un bija ļoti pārvērtusies — tā bija uztvērusi visas savas sīkās attekas, kuras, kilometru kilometriem ar grūtībām lauzdamās pāri oļiem, bija jau pagurušas. Tagad upe plūda cēlā mierā, ūdeņiem bagāta un lepna, it kā tai nebūtu nekā kopēja ar to upi, kas, sīkstraumītēs sadalījusies, palika aiz muguras un ko izmantoja zemkopji un fabrikas. Taču par vēlu plūst tādai varenai un likties tik ievērojamai: jūra jau tuvu, un veltīgs upes pēdējo mirkļu šķietamais lielums. Nekas vairs nelīdz, ir jāieplūst jūrā, nevar nedz atgriezties, nedz novērsties, nedz pretoties. Un tomēr tikai iegūsi, ja savus sākotnēji tik dzidros, bet ceļā saduļķojušos ūdeņus ieplūdināsi jūras ūdeņos, tajos zilajos ūdeņos, kas tevi gaida.

Tuvojas nakts, un drīz iedegsies Valparaiso ugunis.)

X

Ko es varēju pastāstīt savam draugam? Mana dzīve bija glabājama kā noslēpums, tā bija dzīve vienīgi man pašam. Kādā dienā nomira mana māte. Tēvs mūs pamodināja rītausmā.

—    Mammai nav labi, — viņš sacīja.

Un, griezdamies pie vecākajiem brāļiem, piebilda:

—    Nāciet abi divi!

2oau un Esekjels apģērbās un izgāja ārā. Mēs, abi mazākie, cīnīdamies ar miegu un uztraukumu, palikām gultās sēžam. Pagāja labs laiks. Tad bija dzirdami slimnieku ratu zvaniņi un zirgu kāju dipoņa, pēc tam atskanēja soļi un balsis mūsu mājā. Un drīz vien viss atkal palika klusu. Pēdīgi istabā ienāca Esekjels.

—  Mēs aizejam, — viņš paziņoja. — Tētis teica, lai jūs nekustat no šejienes. Būsim drīz atpakaļ.

—    Kas noticis, Esekjel?

—    Mamma slima.

—    Kas viņai kaiš?

Brālis paraustīja plecus un sarosījās uz iešanu.

—    Esekjel, — es saucu, — uz kurieni viņu vedīs?

•— Uz slimnīcu.

Viņš aizgāja, noklaudzēja āra durvis, atkal atskanēja slimnieku ratu zvaniņi, un Danjels un es mijkrēslī klusi raudzījāmies viens otrā, pamesti vieni bažīgās gaidās.

—    Kas viņai var kaitēt?

Mūsu mātei bija laba veselība, viņa nekad nežēlojās, un nekad netikām redzējuši, ka viņa būtu likusi uz deniņiem etiķī samērcētas drāniņas, kartupeļu šķēlītes vai zīdpapīra loksnītes, kā to darīja citas senjoras.

—    Celsimies, ko? — ieminējos Danjelam.

Vēl bija tumšs un auksts, un Danjels negribēja celties.

—    Kāpēc? Ko mēs darīsim uzcēlušies?

Viņam bija taisnība, un mēs palikām gultās nemierīgā nomodā, izdomādami visādas briesmu lietas un lāgiem ierunādamies. Kad pienāca rīts un mēs jau gatavojāmies brokastot, dzirdējām, ka atveras mājas ārdurvis. Mēs izgājām pagalmā. Nāca tētis; viņam bija sasarkušas acis, un viņa lūpas bija bālas un drebēja. Viņš aplika mums rokas ap pleciem un brīdi turēja mūs apskautus. Ar mokām viņš izdabūja pār lūpām vārdus:

—    Mamma nomira.

Tēvs noņēma rokas no mūsu pleciem un iegāja savā guļamkambarī, aizvērdams aiz sevis durvis. Mēs ar Danjelu sākām raudāt. Žoau un Esekjels, kas bija ienākuši drusciņ vēlāk, pienāca pie mums, -viņi raudāja, aizspieduši ar rokām muti un salīkuši uz priekšu, it kā viņiem iekšās kaut kas sāpētu.

Veselu mūžību mēs tā raudājām nekustēdamies, neskatīdamies cits uz citu vai arī paslepus uzmezdami cits citam acis; mēs nezinājām, kas darāms, un neiedrošinājāmies neko darīt; viss mums šķita lieks un nevietā. Brokastis atdzisa uz galda, un ūdens vārījās, kamēr kanna izvārījās tukša, pavardā uguns vairs nekurējās, un neviens nelikās zinis par tirgotājiem, kas noteiktā stundā, kā ikrīt, ar saucieniem piedāvāja pie durvīm savas preces. Mūsu tēva guļamtelpā valdīja pilnīgs klusums, un neviens neklauvēja pie mūsu dur

vīm. Mēs bijām jauni ienācēji šai kvartālā un turklāt likai nesen ieradušies Buenosairesā: mums nebija ne kaimiņu, ne paziņu, ne draugu, tikai vientulība un klusums.

Dažās stundās — nebija pagājusi pat diena — mājas bija kļuvušas citādas, mēs bijām kļuvuši citādi un citāds noteikti bija kļuvis mūsu tēvs. Viss pārvēršas, un viss drausmīgi pārvērš. Mēs to izjutām, mēs bijām kā sastinguši. Daudzām dienām, varbūt pat mēnešiem vajadzēja aiztecēt, lai mēs varētu atraisīties no šī stinguma, ja vien to spēsim.

Bija jau sebs novakars, kad mūsu tēva istabā atskanēja soļi. Brīdi vēlāk tēvs atvēra durvis. Viņš bija novecojis — vaigi iekrituši, augums sagumis. Tēvs meklēja mūs ar skatienu, bet šeit jau mēs visi bijām: cits stāvēja, cits sēdēja, cits, atslējies pret mūri, vērās debesīs, cits, nodūris galvu, ņurcīja kabatas lakatiņu vai nemitīgi knibinājās ap nagiem. Tēvs mūs uzrunāja.

—    Nāciet, — viņš teica.

Mums likās, it kā gadi būtu pagājuši, kopš mājās bija skanējusi valoda. Mēs gājām pie tēva, un viņš veda mūs uz ēdamistabu. Tēvs apsēdās pie galda un uzlika uz tā savas lielās rokas. Šīs rokas drebēja — lielās, baltās, ar rūsganām spalviņām klātās rokas, šīs drošās un veiklās rokas, kuras laikam nekad nebija trīcējušas, drebēja. Tēvs saņēma vienu roku ar otru, varbūt negribēdams rādīt, ka tās trīc, un, pēc kārtas paskatījies mūsos, sacīja:

—    Man nav jums daudz, ko teikt. Nelaime, kas mūs piemeklējusi, ir šausmīga. Tā visa izsakāma pāris vārdos: mamma mirusi.

šķita, ka viņam aizlūza balss, brīdi viņš nekā nerunāja, bet mēs sākām klusiņām raudāt.

—   Mūsu mammas vairs nav. Zaudēt māti vispār ir nelaime, bet man vēl vairāk nekā nelaime. Jūs zināt, kādēļ. Es vairs nevarēšu darīt to, ko darīju: man ir saistītas rokas un kājas, jālūko apmesties kaut kur citur, bet es vēl nezinu, kurp mēs varētu doties. Tas ir posts, ka man nav naudas un Buenosairesā mani pazīst, mierīgas dzīves šeit nevar būt. Nezinu, ko darīšu, bet gan izdomāšu. Tikmēr mums kaut kā jāizsitas. Es ceru, ka jūs visi man palīdzēsit, cik spēsit.

Viņš apklusa un palaida vaļā sažņaugtās rokas, tās vairs nedrebēja.

—   Jā, — viņš teica pieceldamies, — tagad ir jāizdomā, ko darīt.

—   Iet, — nedroši ierunājās Zoau, — vai mammai Čīlē nav radinieku?

—    Var jau būt, ka ir, — palicis stāvam, atteica tēvs, — taču attāli radi, kuri varbūt ij nepazina viņu un nemaz nezina, ka tāda bijusi pasaulē. Pagājuši jau ilgi gadi, kopš nomiruši mammas vecāki, tāpat arī brāļi, izņemot vienu, bet tas ir kādā klosterī. No mātes puses nav neviena rada, pie kura varētu griezties, un neviena īstenieka nav arī man, jūs esat man vienīgie tuvie cilvēki.

Tēvs klusēja un raudzījās galdā.

—   Novāciet tos, — viņš sacīja, domādams brokasttraukus, — un mēģiniet nopirkt kaut ko ēdamu.

Tēvs gribēja iet prom, bet atkal palika stāvam.

—   Mammu apbedīs rīt, — viņš sacīja. — Mēs iesim uz slimnīcu un no turienes aizvedīsim viņu uz Čakaritu. Es, Žoau un Esekjels. Visiem nav ko iet. Labāk būs, ja neiesim visi.

Mājās pamazām atgriezās dzīvība, taču grūti mums gāja, visu vajadzēja pašiem darīt, un viss iznāca vai nu par vēlu, vai aplam. Tomēr tas vēl nebija ļaunākais; ļaunākais bija tas, ka mēs guvām pārliecību, atziņu, ka tā nevar ilgi turpināties; vajadzēja rast kādu izeju, kādu atrisinājumu, taču mēs nezinājām, kāds tas būs un kāds varētu būt. Izlemt vajadzēja tēvam, bet redzējām, ka viegli tas viņam nenāksies. Viņš varēja nelaist mūs vairs skolā un sūtīt darbos, bet arī tas vēl nebūtu pilnīgs atrisinājums: kādam bija jāpaliek mājās, un mēs nezinājām, kurš lai tas būtu. Sieviete bija vajadzīga mājās, viena pati sieviete, bet nevienas nebija. Visprātīgākais būtu pieņemt kalponi, bet lemt par to bija tēva ziņā. Nevarēja arī zināt, vai kāda sieviete maz gribēs nākt par kalponi tādā mājā, kur mājastēvs ir pazīstams zaglis.

2oau uzņēmās ēdiena gatavošanu, kaut gan tā viņam bija tikpat kā ķīniešu ābece, Esekjels palīdzēja lielajam brālim, bet mēs ar Danjelu kopām mājas un gājām,uz veikalu, tas bija visvieglākais un visātrāk veicamais pienākums. Mūsu tēvs bija pilnīgs nemākulis mājas darbos: vienīgi pogas viņš prata piešūt un tad arī piešuva tik stipri, ka tās likās pievilktas ar stiepli un nost vairs netrūka, bet tas arī bija viss, ko viņš mācēja. Par virtuvi tētim nebija nekādas jēgas, ne viņš zināja, kur vajadzīgs katls, kur panna, un bija tīri pārsteigts, ka tupenim miza un tā jāloba nost.

Tēvs stundām domīgs staigāja pa māju un, acīm nemitīgi klīstot pa sienām, te atspiedās pret mūri, te atmetās pret durvīm vai logu. Viņš vispār bija mazrunīgs, bet šinīs dienās nerunāja gandrīz ne vārda. Viņa prāts meklēja izeju no strupceļa, viņš atskārta, ka dēlu dzīve ir atkarīga no viņa, ka viņš tiem tagad ir gan tēvs, gan māte, abi kopā, bet par nelaimi nedz viena, nedz otra loma viņam nebija pa spēkam; nevienam tas arī nebūtu pa spēkam. Mēs raudzījāmies uz tēvu un klusējām.

Vienu vakaru pamanījām, ka tēvs dziras iet prom; tas bija parastajā stundā, kad viņš mēdza iziet no mājām.

—    Būšu drīz atpakaļ, — kā atvainodamies par savu gājienu, sacīja tēvs. — Liecieties gulēt un neatstājiet nekur uguni degam.

Viņš izgāja ārā, kā vienmēr klusiņām aizvērdams dzīvokļa durvis. Mēs apgūlāmies vēlu. Pašā rīta agrumā, kad mēs, visi četri brāļi, vēl gulējām, stipri dauzījās pie durvīm. Mēs uztrūkāmies no miega, un 2oau, aizdedzis sveci, atsēdās uz gultas.

—    Kas tur varētu nākt? — viņš stostījās.

Neiedrošinājos atbildēt, bet es pazinu šos klauvējienus, tā dauzīja vienīgi policija, neviens cits tā nesita pa durvīm. Žoau iegāja tētes istabā: tēvs nebija pārnācis. Tad 2oau kopā ar Esekjelu piegāja pie ārdurvīm.

—    Kas tur ir? — dzirdēju 2oau vaicājam.

—    Taisiet vaļā, te ir policija.

Veltīgi bija nepaklausīt, un Žoau atvēra durvis. Ienāca trīs vīri un tās atkal aiztaisīja.

—    Tētes nav mājās, — centās paskaidrot Esekjels.

—    Zinām jau, zinām, — nevērīgi attrauca policisti.

Mēs ar Danjelu sākām ģērbties un bijām apakšbik-

sītēs, kad viens no policistiem ienāca istabā. Viņš noskatīja mūs.

—           Puikas. ..— viņš novilka, bet izklausījās tā, it kā viņš teiktu — «mūdži». — Vai vairāk neviena nav mājās?

—    Nē, senjor, — es nomurmināju.

—           Labi, — viņš noteica un izgāja no istabas; dzirdējām, ka viņš norīko: — Klau, tu apskaties tur visapkārt!

Istabā ienāca kāds cits policists.

Ieraudzījis mūs, viņš uzbļāva:

—    Saģērbties un laukā no istabas!

Mēs izgājām pagalmā pie Žoau un Esekjela, kuri tur jau stāvēja, un gaidījām, kamēr vīri centimetru pa centimetram izkratīja mūsu māju, griezdami apkārt matračus, raudami vaļā atvilktnes, ņemdami nost katliņiem vākus un izklaudzinādami sienas; visbeidzot tie apčamdīja mūs.

—           Nav nekā, — sacīja policists, kas pirmais bija ienācis istabā; viņš bija pilnīgs miesās, baltu seju, kastaņbrūnām ūsām un gaišām acīm. — Ejam, puiši!

Nekustīgi un klusi mēs, četri brāļi, kā parādības stāvējām pagalmā. Acis uz mums nepamezdami, vīri pagāja mums garām kā tukšam gaisam un devās uz ārdurvīm. Viņi atdarīja tās un grasījās iet ārā, kad pie viņiem pieskrēja Žoau.

—    Senjor, — viņš sacīja.

Tuklais policists apstājās un mazliet pavērsās uz Žoau pusi.

—    Kas ir? — viņš noprasīja.

Žoau vaicāja

—    Vai mans tētis? .. .

Policists pārsteigts uzlūkoja vaicātāju un paskatījās arī uz saviem biedriem.

—          Galisietis ir apcietināts, — viņš apliecināja, kā runādams par vispār zināmu jautājumu.

Tad viņš novērsās un dzīrās aiziet, viņa biedri jau bija izgājuši laukā. Iekams policists aizvēra durvis, viņš atskatījās uz mums un piebilda:

—    Bet šoreiz tas būs uz ilgu laiku.

Durvis aizkrita, ka noblākšķēja vien. Policists nebaidījās, ka viņu kāds varētu dzirdēt aizejam.

Nebija vairs neviena, kas mūsu labā kaut ko lemtu, neviena, kas mums vispār kaut ko dotu. «Man ir saislītas rokas un kājas,» bija teicis mūsu tēvs. Tagad viņš bija viscaur saistīts, un mums neklājās labāk kā vii ņarri, mēs gan bijām brīvībā, — bet ko mums līdzēja šī brīvība? Ja tēvam nebūtu bijusi klusā vēlēšanās izaudzināt mūs par cienījamiem cilvēkiem un viņš mums būtu iemācījis ja ne zagt — kaut gan arī tas būtu ko devis, daudzi cilvēki taču pārtiek no zagšanas — tad vismaz kaut ko strādāt, mēs toreiz nebūtu bijuši tādā izmisuma stāvoklī, bet, kā daudzi tēvi, arī mūsu tēvs negribēja, lai viņa dēli būtu namdari vai atslēdznieki, mūrnieki vai kurpnieki, nē, viņš gribēja, lai mēs būtu kaut kas labāks: advokāti, mediķi, inženieri vai arhitekti. Ne jau tādēļ viņš bija dzīvojis tādu sūru dzīvi, lai viņa dēli kļūtu par rokpeļņiem. Taču iznāca ļaunāk — mēs nebijām pat rokpeļņi.

Šaušalas bija pēkšņi sagrābušas mūs, un vienubrīd jutāmies tā, ka visi četri gribējām bēgt prom, bēgt no šīm mājām, kas mums nekam vairs nederēja: tanīs nebija mātes, nebija tēva, bija vienīgi istablietas un neziņa, tukšas un klusas telpas. Esekjels atguva savaldīšanos un mūs aizturēja.

—   Mamma ir mirusi, — viņš teica, — un viņas labā mēs neko nevaram darīt, bet tētis ir dzīvs, un viņam mēs varbūt varam palīdzēt.

Kopā ar 2oau viņš aizgāja uz Policijas pārvaldi.

—    Jā, — viņam paskaidroja, — Galisietis ir šeit.

—    Vai mēs varētu ar viņu runāt?

—    Jūs? Kas jūs tādi esat?

—    Mēs esam viņa dēli.

—   Nē, — skanēja atbilde, — viņam nav atļauts satikties.

Iestājās klusums.

—   Par ko viņš apcietināts? — iedrošinājās pavaicāt Esekjels.

Policists no vīpsnā ja.

—  Ne jau par to, ka staigājis apkārt, nozīmītes dalīdams, — viņš paskaidroja.

Un tad, noskatījis Esekjelu, noprasīja:

—   Vai tad tu nezini, ar ko tavs tēvs nodarbojas?

—   Zinu, — Esekjels nostostījās.

—          Nu, redzi, par to tad viņš ari ir apcietināts, — paskaidroja policists.

Un tūlīt piebilda:

—           Bet šoreiz viņu notvēra ar nolaupītām dārglietām nozieguma vietā. Tā ka izgrozīties nekādi nevarēs.

Abi brāļi klusēja; tas, ko policists pateica, bija skaidrs kā diena. Tomēr zēni iedrošinājās vēl pajautāt:

—    Bet ko lai mēs darām?

Policists izbrīnījies paskatījās uz viņiem un atvaicāja:

—    Jus nezināt, ko lai jus darat?

—    Nē.

Policists piecēlās no sava rakstāmgalda un piegāja pie zēniem, viņš izskatījās saērcināts.

—           Kas jūs esat par tādiem sevišķiem zagļa dēliem, ko? — viņš noprasīja gandrīz bargi. — Ko jūs darījāt citās reizēs? Jūs taču nemēģināsit man iestāstīt, ka Galisietis ietupināts pirmo reizi?

2oau un Esekjels saskatījās.

—          Nē, — atteica Žoau, — bet mana mamma ņēma tēvam advokātu.

—           Labi, — nosacīja policists, un no viņa balss varēja noprast, ka viņš apmierināts ar to, ka ticis pie kaut kādas skaidrības. — Un kāpēc neņemt tādu arī šoreiz?

Brāļi neatbildēja.

—          Kas noticis? — pabažīgi ieprasījās policists. — Varbūt mamma arī aizturēta?

—         Nē, — atteica Esekjels, — mamma pirms dažām dienām nomira.

Policists brīdi klusēja un tad ievaicājās:

—    Vai jūs esat palikuši vieni?

—    Vieni.

—    Un naudas jums nav?

—    Nav.

Policists izskatījās apjucis, arī viņš šādos apstākļos nezinātu, ko darīt. Kaut kas viņam tomēr ienāca prātā, lai arī tas nebija nekas īpatnējs.

—          Tad, — viņš lēnām sacīja, — labākais, ko jūs varat darīt, ir gaidīt.

Un līdzjūtīgi vēl piebilda:

I — Bet gaidīt jums vajadzēs ļoti ilgi. Galisieti nel .idā ziņā neattaisnos.

Beidzot viņš paplikšķināja pa plecu abiem Galisieša dēliem un tos atlaida.

— Ejiet, zēni, — viņš laipni sacīja, — un mēģiniet tikt galā paši ar sevi, kā nu redzat.

XII

Paši ar sevi, un kā nu redzat… Pēc diviem mēnešiem mājās nebija vairs neviena krēsla. Viss bija pārdots vai ieķīlāts: galds un saliekamās gultas, kumode un bufete, ieķīlāti bija vecāku matrači, tāpat arī Zoau un Esekjela, pēdīgi palika tikai divi matrači, tos nolikām uz grīdas, un uz tiem visi četri brāļi gulējām pa diviem kopā ļoti netīros palagos, segdamies ar divām segām.

Žoau un Esekjels tomēr izdabūja sarunu ar tēvu: tētis bija drūmā noskaņojumā par sevi, bet gaišā par mums — mēs vismaz bijām brīvībā, un mums palīdzēs. Bet kas gan? Pretēji savam paradumam tēvs tagad domāja par draugiem, par tiem draugiem, kuru dzīves vieta nevienam nebija zināma, tāpat kā nebija zināms, kur tie kurubrīd atrodas, piemēram, kur tie bija vakara stundā, kad cilvēki dodas pie miera, — brīvībā vai aizturēti, bēguļoja vai bija jau miruši. Tēvs lika mums uzrakstīt dažas vēstules, jo atcerējās vienu otru adresi Čīlē, Rosario, Spānijā, Montevideo. Kamēr vēstules bija ceļā, arī laiks nestāvēja uz vietas, un namsaimnieks nebija spiests gaidīt, līdz vēstules nonāks galā un uz tām pienāks atbildes, tāpat negaidīja arī pārtikas tirgotājs un pieninieks, negaidīja ne miesnieks, ne maiznieks, bet mēs nevarējām tiem paskaidrot, kas noticis, un lūgt pagaidīt. Starp citu, neviena atbilde nepienāca. Zoau un Esekjels meklēja darbu, un arī es to meklēju — par apkalpotājiem, izsūtāmiem, kaut kur par mācekļiem; mums piedāvāja darbu par bada algu, ja vispār kaut ko maksāja. Vienu nedēļu nostrādāju kādā drēbnieka darbnīcā. «Algas nebūs, dabūsi vienīgi pusdienas.» Iemācījos piešūt pogas. Kad nācu no darba, mājās neviena nebija: brāļi rāvās savu malu kurš. Apsēdos uz viena no matračiem un gaidīju; uznāca nakts, aizdedzu gaismu un lasīju; izsalcis un noguris pēdīgi aizmigu un nogulēju līdz rītam. Tā vairs nevarēja turpināties. Žoau nolēma doties uz Brazīliju, paziņoja mums savu lēmumu un aizgāja; mēs nezinājām, kā viņš aiztiks līdz turienei — kājām vai braukšus, ar kuģi vai vilcienu, — Brazīlijā viņš gribēja sastapties ar Pedro Mulatu un atsūtīt mums pabalstu. Bet mēs vairs nekad par Zoau neko nedzirdējām: kā viņš aizgāja, tā arī pazuda. Manu tēvu savukārt notiesāja, piesprieda milzīgi garus cietuma gadus: desmit, piecpadsmit, divdesmit — neaptverami daudz, — pat ja samaksātu honorāru, neviens advokāts nespētu panākt, lai kaut vai uz pusi samazinātu šo skaitu, kas mums, kuri vēl netuvojāmies divdesmit gadiem, šķita gandrīz astronomisks.

Kādu rītu pamodies, atrados mājās viens: ne Danjels, ne Esekjels nebija pārnākuši pārgulēt. Sajutu, ka nu bija klāt brīdis, no kura baidījāmies; apgāju apkārt pagalmam, iegāju guļamtelpās, ielūkojos visos kaktos, apskatīju durvis, logus, jumtus — vēl nesen šai mājā bija dzīvojusi ģimene, gan zagļa ģimene, tas tiesa, tomēr ģimene; tagad te vairs nebija nekā, ne pavarda, ne vecāku, ne brāļu, bija palikuši vienīgi divi matrači, divi netīri palagi, divas segas un kāds nobēdājies puisēns. Paņēmu vienu segu, savīkstīju to, pasitu padusē un gāju prom; ja Danjels un Esekjels pārrastos, kur gulēt un ar ko apsegties viņiem vismaz būs. Gāju prom, bet, tikko pieskāries durvju rokturim un vēl durvis aiz sevis neaizvēris, jau sāku domāt, kurp man doties. Buenosairesa bija milzum liela nabaga pamestam bērnam. Nodomāju iet uz Kabaljito kvartālu. Tur mēs reiz kādu laiciņu bijām dzīvojuši, un es atcerējos pat dažus zēnus, ar kuriem tikām draudzējušies. Devos uz turieni.

Liktenis bija man labvēlīgs gan tikai tā puslīdz; kad bija jau gandrīz satumsis un mani pārņēma izmisums, ka nevaru nevienu sastapt — visi mani draudziņi bija pazuduši (kas to lai zina, kurp tos bija aiznesuši dzīves viļņi, kas tagad svaidīja mani!), — ieraudzīju pazīstamu cilvēku: tā bija sausnēja, maza, trūcīgi ģērbusies veca sieviete, varbūt arī tā nemaz tik veca nebija, kā likās. Viņa izskatījās pēc kaulainas vistas, kas met spalvas; sievieti sauca Bartola. Nekāda laimīgā sastapšanās tā nebija, tomēr labāka par nekādu. Bartolu pazinām jau ilgus gadus, viņa bieži nāca uz mūsmāju kopā ar savu vīru, zemu, druknu tēvaini, kas allaž bija apaudzis ar vismaz dienas septiņas neskūtu bārdu, netīrs, gandrīz īsts skrandainis ar drūmu seju un durstīgām ačelēm. Viņam trūka vienas kājas. Dzērumā iedams pāri dzelzceļa pārbrauktuvei, viņš nebija ievērojis signālus un pakļuvis zem kāda pasažieru vilciena, kas bija nogriezis viņam kāju lejpus ceļgala; Bartolas vīrs bija atmetis savu nodarbošanos — zagšanu. Agrāk viņš bija zaglis, kas devās darbā pa nakti: kā zagsi ar vienu vien kāju? Tādēļ Isaīass nodevās sīku zagtu mantu uzpirkšanai, kuras tūdaļ atkal pārdeva tālāk krāmniekiem, kas tirgojās ar vecām drānām, un tā viņš dzīvoja drīzāk slikti nekā labi. Ar savu koka kāju viņš bez žēlastības klikšķināja ietves, bruģi un māju sliekšņus; dzelzs apkalums pasargāja staigājamā daikta apakšu no nodilšanas; Isaīass baidījās, ka, staigājot bez dzelzs uzgaļa, klumba varētu iesprāgt. Bikšu stara uz šīs koka kājas šķita traucējoša un vienmēr bija vienos lanckaros un spurgalās.

Bartolai bija neparasti maiga balss un vēl kaut kas neparastāks: šai sievietei, kura vienmēr izskatījās kā sastingusi no aukstuma un staigāja, rokas saņēmusi, it kā viņai mūžīgi saltu pirksti, bija skaistas acis, tās nebija ne lielas, ne garu skropstu rotātas, ne arī atradās zem smalkiem uzacu lokiem, bet bija sevišķā krāsā — medainā, taču tāda dzirkstoša, vizoša medus krāsā, un šo acu dēļ viņas seja pauda lielu labsirdību un arī kaut kādu dīvainu cēlumu. Redzot šīs acis, neviens neiedrošinātos saukt šo sievieti viņas vārdā — par bartolu". Bartola uzprasīja man, ko es meklējot viņu kvartālā, un vienā paņēmienā es viņai izstāstīju visu, man vajadzēja kādam izkratīt sirdi. Bartola līdzjūtīgi noklausījās manā stāstījumā un tad, it kā es nebūtu nekā teicis, mierīgi paskatījās manī un pavaicāja:

— Tātad tev tagad nav kur pārgulēt?

Nemierīgi sarozīju plecus, un viņa apklusa. Bet tūlīt arī sacīja:

— Vai tu gribētu nākt man līdz? Varbūt Isaīass var tevi kādu laiciņu uzņemt savā mājā?

Lai arī ne visai apmierināts, piekritu, ūn mēs gājām. Neko lielu nevarēju gribēt tik vēlā stundā. Viņi dzīvoja ļoti nabadzīgā mājelē, varētu teikt, būdā, kas atradās kādā nomaļā ieliņā līdztekus Rietumu dzelzceļa līnijai: augu dienu dzirdēja braucam vilcienus, un augu dienu skanēja pērļu vistu klaigas, kaimiņi, kas bija ļoti trūcīgi, audzēja šos putnus, arī dažas parastas vistas, pīli vai tītaru. Atstatāk — būdele čurnēja gandrīz pie pašas ietves — bija zemes gabaliņš, kur auga pāris augļkoku, galvenokārt persiki, un te atradās kaut kas līdzīgs vistu kūts paliekām, tā patiesībā bija vistu kūts. Reta režģojuma dzeloņstiepļu žogi, kas šķīra vienu mājeli no otras, vietumis bija pārrauti, un katrs kaimiņš pēc sava prāta aizbāza caurumus vai nu ar skārda gabaliem, vai maisu driskām, vai arī veca stiepļu režģa paliekām, gan lielākām, gan mazākām, kādas nu pagadījās pie rokas. Sava klaiņošanas gara skubināti, putni līda pa žogu caurumiem, un tā vienai mājai ar otru vai vairākām mājām vienmēr iznāca plēšanās kāda cāļa, pīles, kādas vistas vai pērļu vistas dēļ, kas bija kaut kur izlīdusi cauri no otras sētas vai ielīdusi otrā sētā.

Pretēji tam, kā gaidīju, Isaīass saņēma mani ļoti laipni.

—    Ei, vai tas nav mūsu tautietes Rosalijas dēls? —viņš dzīvi un gandrīz vai falsetā iesaucās, kad parādījos viņa namdurvīs. — Kā tu esi izstiepies!

—   Jā, — teica senjora Bartola padevīgā balsī, — tas ir mazais Aniseto.

—    Un kāds vējš tad tevi atpūtis? — tikpat dzīvi vaicāja Isaīass, pametot skatienu uz manu padusē pasisto saini. — Vai nāc tētes uzdevumā?

Vienu otru reizi, vairāk gan labdarības nolūkā, mans tēvs mēdza viņam pārdot kādus sīkumiņus, kas pašam bija lieki; bet šoreiz nebiju nācis tētes sūtīts. Salikusi rokas, Bartola īsiem vārdiem vīram paskaidroja, kas noticis, un viņš, vairākkārt noskatījis mani un, galvenais, manu nešļavu, tagad jau bez sajūsmas un pavisam parastā balsī atļāva man palikt dažas dienas viņa mājā.

—    Kamēr atradīsi, kur apmesties, — viņš nobrīdināja.

Pec nedēļas, pārverties par izbadējušos, netīru un niknuma pārņemtu kalpu, ar kuru saimnieks apietas slikti, sapratu, ka ir vēl kas ļaunāks par mātes nāvi un tēva izsūtīšanu uz Sjerračiku vai Usuaiju un ka šis lielākais ļaunums ir tas, ka pār mani valda kāds beztiesis, nepelnīti spārdīdams ar kāju. Isaīass izturējās kā nezvērs, un kā nezvērs viņš arī apgājās ar katru cilvēku vai dzīvnieku, kas bija no viņa atkarīgs: spēra ar-savu apkalto koka kāju sunim, vistām, tītariem, pērļu vistiņām un Bartolai, sievietei ar skaistajām acīm, — neviens neizgāja sveikā. Kad viņš man pirmoreiz iespēra, biju tik ļoti pārsteigts un man tā sāpēja, ka pat neraudāju; mājās tikai retu reizīti biju ticis iepļaukāts, šad tad vien man bija uzšauts pa lejasgalu un vienmēr tā viegliņām. Gluži negaidītais Isaīasa dzelzekļa belziens tieši pa krustiem — nevar jau teikt, ka tas būtu bijis kājas spēriens — likās, pāršķēla man muguru. Aiz sāpēm nevarēju ne runāt, ne raudāt, kaut gan vēlāk, kad plēsoņa Isaīass bija aizgājis, rūgti noraudājos, mazāk gan sāpju dēļ kā aiz pazemojuma un dusmām. Nespēju saprast un vēl tagad nesaprotu, kā varēja spert zēnam par to, ka tas paredzētās vienas maizītes vietā bija apēdis divas. Taču manī nevirda nevarīgs niknums: raudādams meklēju kādu ķieģeļa gabalu un sameklējis noliku tādā vietā, kur tas jebkurā brīdī būtu man pie rokas, — virs kāda vistu kūts balsta. Pēc divām trim dienām Isaīass iespēra man otro un arī pēdējo reizi: biju aizmirsis ieliet vistām svaigu ūdeni un sagatavot pērļu vistiņām zāli, ko vajadzēja saplūkt lejā pie dzelzceļa uzbēruma. Šis spēriens bija tikpat negaidīts un sāpēja tikpat skaudri kā pirmais, bet tagad jau zināju, kas darāms. Manu nodomu nenojauzdams, neģēlis bija izvēlējies aplamu vietu savam otrreizējam uzbrukumam: ķieģeļa gabals bija man tieši pa grābienam. Aizturot šņukstus, satvēru to un sviedu, gandrīz neskatīdamies, kurp; ķieģelis trāpīja Isaīasam pa galvu, viņš salīgojās, saguma un piešāva roku pie deniņiem, bet tai pašā laikā izbrīnīti lūkojās manī: pieradis pie suņa, putnu un savas sievas lēnīguma, viņš bija pārsteigts, ka viņam kāds atdarīja tādā pašā vai līdzīgā veidā. Kad ieraudzīju, ka Isaīasam pa vienu vaigu sāk tecēt asinis, nobraucīju savas rokas, kā noslaucīdams no tām kaut ko netīru, un nobēgu pagalmiņa dziļumā, kur vienmēr bija dubļi un peļķes; pārrāpos pār žogu un aizskrēju līdz dzelzceļa uzbērumam, tikai tad es apstājos un paskatījos atpakaļ: Isaīass stāvēja tai pašā vietā un lūkojās savā plaukstā, kas bija pietecējusi pilna asiņu; viņam blakus stāvēja Bartola un kā atvadīdamās noraudzījās manī. Brīdi kavējos, it kā gribēdams iespiesties tiem atmiņā, atvadījos domās no savas segas un tad sāku soļot prom pa lauku, attālinādamies no pilsētas. Novakarē kāds preču vilciens apstājās stacijā, kur biju atsēdies pūtināties. Vienā vagonā brauca bars vīriešu. Gāju pie tiem. Vīri vēroja mani, es skatījos uz viņiem. Kurp viņi devās? Katrā ziņā šie vīri bija strādnieki. Viens no viņiem, garš, kalsns ūsainis ar skaistām, zaļām acīm, man uzsauca:

—    Čē, puika! Vai gribi braukt kopā ar mums?

—   Uz kurieni? — es vaicāju, jau uzlicis kāju uz vagona kāpšļiem.

Pārējie vīri skatījās un smaidīja.

—    Uz provinci, kukurūzu vākt.

Tad es sāku šaubīties.

—    Nāc vien, nebaidies, — laipni sacīja kalsnais puisis.

Man nebija bail. Es jau nebiju pirmais puisēns, kas • devās pasaulē. Ierāpos vagonā.

XIII

Tā es iegāju pasaulē ar atmiņām par mirušu māti, par zagli tēvu, kas notiesāts uz ilgiem gadiem spaidu darbos, un par trim pazudušiem brāļiem; varbūt tā bija pārāk smaga nasta manā vecumā, bet ir bērni, kas nes vēl smagākas. Man vismaz bija ko atcerēties — laimīga, mīļu roku izauklētā bērnība, pavards, vecāki, brāļi. Jutu, ka tas viss bija balsts, pamats, kaut arī mazotnē bija gadījies saskarties ar policiju un cietumiem. Vismaz bērnība un kāds posms no pusaudža gadiem ļaus man kavēties jaukās atmiņās. Viens vienīgs cilvēks bija izturējies ļauni pret mani: Isaīass, bet viņš bija palicis stāvam, turēdams roku pie galvas, juzdams, ka no tās tek asinis, pārsteigts par to, ka viņa tautietes Rosalijas dēls tādā veidā atmaksā par upuri, ko viņš nesis, dodams tam pajumti savā mājā. Es nenožēloju, ka biju viņam sviedis ar ķieģeli, un viņš droši vien nenožēloja, ka bija spēris man ar kāju, — mēs bijām norēķinājušies. Vismaz es.

Pēc diviem mēnešiem, kad ražas novākšana bija beigusies, atgriezos Buenosairesā. Gāju staltāk, nekā toreiz aiziedams, un manas rokas bija cietas kā krams. Visente, kas bija aicinājis mani kāpt vagonā un pievienoties viņam un biedriem, tolaik gādāja par mani, savu izpalīgu, un mēs abi tad strādājām no saules lēkta līdz saules rietam. Visente šuva maisus, ar to var labi nopelnīt, kaut gan jau pēc dažām dienām rokas savainotas un pirksti vienās asinīs — gluži kā nazis kaņepāji sagriež audus, un uz svaigas brūces, kas vēl nav sarētojusi, nākamajā dienā rodas jauna; lielā, līkā, rupjā un slīdīgā maisu šujamā adata palīdz kaņepāju auklai sabeigt rokas, sadursta tās un uzberž tulznas, bet, tā kā darbu nevar pamest un tas jāpaveic, tad rokas beidzot ir kā no miecētavas nākušas — pārvilkt pār tām ar naža asmeni ir tikpat kā pārvilkt ar to pār zirga nagu.

Aizgāju uz savām bijušajām mājām: tur tagad mita sveši cilvēki. Aizgāju uz Policijas pārvaldi: tēva tur vairs nebija, viņa nebija arī katordznieku cietumā. Tētis bija nosūtīts spaidu darbos uz provinci; neviens nezināja vai arī negribēja man teikt, uz kurieni — vai uz Sjerračiku vai Baīablanku, šo Ugunszemes priekškambari. Arī par brāļiem nevarēju neko uzzināt. Kam lai vaicātu? Pie kā lai grieztos? Neviens mani nepazina, un nevienu es nepazinu; savā dzimtajā pilsētā biju svešs kā iebraucējs.

Tātad to pašu, ko dod dzimtene, dos arī jebkura sveša mala.

Ardievu, Buenosairesa!

Pārstaigāju visu pampu, strādādams te par namdara palīgu, te par rokaspuisi mūrniekam, te par mehāniķa mācekli. Visbeidzot nonācu Mendosā; šeit kāds vīrietis, kurš teicās esam veģetārietis un Šopenhauera māceklis, taču pārtika vienīgi no gaļas sacepumiem un bija ieguvis par mīļāko nakts restorāna galvenā pavāra sievu, iemācīja man krāsot sienas, durvis un logus. Tagad man jau bija amats. Kad pienāca vasara, devos uz kalnāju ar kādu Transandu dzelzceļa strādnieku brigādi, kurā biju iesaistījies par namdara palīgu.

Tuvojos Cīlei, noslēpumainajai zemei.

OTRA DAĻA

Nevarēju palikt mūžam stāvam pie cietuma vārtiem. Sargpostenis pusziņkāri, pusneapmierināti noņēmies vēroja mani: tas bija kaut kas neredzēts, ka laukā izlaists cietumnieks nevis steidz prom lieliem soļiem vai pat skriešus, ja vien spēj, bet, tīri vai sašutis par izdevību doties brīvībā, kā sastindzis kvern vārtu priekšā, un nudien nebija nekādas patikas raudzīties uz tik neizskatīgu stāvu kā manējais, pietika jau ar to, ka jāsargā tāda ēka kā cietums, ko vēl apbrīnot kādu izdilušu, pluskatainu radījumu, kas nemaz neprotas iet prom? Patiesībā es tiešām labprāt būtu atgriezies cietumā — lielajā, ļaužu pārpildītajā pilsētā, kur kūsāt kūsāja dzīvība, nebija nevienas pašas vietas, kurp es varētu doties, kur būtu kāds, kas aicinātu mani apsēsties, pasniegtu glāzi ūdens, draudzīgi paspiestu roku vai vismaz paplikšķinātu pa plecu; mans draugs bija aizbraucis, un līdz ar viņu zudis viss, kas man piederēja šai pilsētā un šai zemē. Cietumā turpretī kaprālis Gonsaless aizvestu mani uz slimnīcu, atnestu man bļodiņu tās viras, pa kuru peld lielas tauku ripas, vai arī šķīvi pupiņu ar sīkmakaroniņiem, kuros bieži atrodas pa pogai, sērkociņa galam vai kādai skaidelei, kas gan ir nebaudāmi, taču nekaitīgi priekšmeti un nepatīkami pārsteidz vienīgi jaunus cietuma iemītniekus; tur es paliktu gultā kādu nedēļu vai mēnesi, līdz varētu stingri stāvēt uz kājām, mana plauša vairs nesāpētu, un, stipri kāsējot, es vairs nespļautu asinis. Taču atgriezties es nevarēju: gultu bija maz, un aiz romantiskiem iemesliem Briesmonis bija dabūjis dūrienu vēderā; mana gulta bija vajadzīga viņam, bet es jau biju daudzmaz atkopies un brīvībā atlabšu pavisam. Tu esi brīvs. Dzīvo, kā redzi.

Raudzījos apkārt: no tās vietas, kur stāvēju, varēja redzēt katru māju pilsētā, jo no cietuma, diemžēl tikai no tā vārtiem, atklājās plaša ainava ar jūru pie tālā

apvāršņa. Līcī stāvošie kuģi neizskatījās kā noenkuroti, bet kā nometušies uz ūdens līmeņa; lēni un noteikti slīdēja laivas — mazas un melnas, bet velkoņi, nemierīgi un plātīgi, tilkšēdami un svelpdami, braukalēja pa līci šurpu turpu. Pilsēta vairāk stiepās garumā nekā pletās platumā, ielas veda līdztekus pludmalei vai arī izbeidzās pie tās.

Sāku kapt lejup un, to darīdams, centos garā atainot to pilsētas daļu, ko vislabāk pazinu un kas izbeidzās ostas rajonā; kad biju brīvs, bieži tiku turp gājis un caurām dienām klīdis pa ielām, nekad neaiziedams tālāk par vienu kvartālu vai ja daudz, tad diviem, turp man bija doties uņ tur vai no turienes sākt meklēt kādu kaktiņu, kur atpūsties un tikt pie kāda kumosa.

Nav šaubu, osta bija laba vieta — lieliska vieta, tur varēja pavadīt stundu, gadu vai gadsimtu un nemanīt laiku apritam. Tur varēja aizmirst jebkādas rūpes, nedomāt pat par pašu neatliekamāko, kā, piemēram, ēšanu vai gulēšanu, tas atvirzījās tālāk, lai gan izgulēties bija iespējams arī ostas laukumā vai uz mola — protams, tikai sēdus, — un, ja gribējās ēst un nauda turējās, tad vajadzēja vienīgi šķērsot laukumu, ieiet restorānā un notiesāt porciju gaļas vai pupiņu; pēc tam varēja atgriezties atpakaļ un nu jau ar lielāku sparu ļauties tām pašām pārdomām, tiem pašiem sapņiem vai tai pašai atcerei kā pirmāk, un, ja cilvēkam nebūtu kaulu, miesas un muskuļu un šie nolādētie muskuļi, miesa un kauli neprasītu, lai tos baro un pūtina, tad, cerot dabūt kādu darbu, iemantot kādu draugu vai vienkārši sagaidīt nāvi vai vispār necerot neko, varētu palikt ostā līdz mūža beigām; taču pienāk brīdis, kad jāiet prom, jo palikt nav iespējams — salst, vēders pierāvies pie mugurkaula, un diemžēl ir jādomā par ēdienu, pajumti un darbu, un tad atskārsti, ka cilvēks ir nieka radībiņa, kas pakļauta nožēlojamām nepieciešamībām: nu tad ejam ar meklēt jauko ēdamo, nolādēto pajumti un neganto darbu!

Jā, osta bija laba vieta, bet laba tad, ja turējās veselība un nauda, kaut arī darba nebūtu, jo, kad ir veselība un nauda, kāda velna pēc tad vēl vajadzīgs darbs; taču man nebija ne veselības, ne naudas, pat ne pajumtes; pirms ieslodzīšanas tiku dzīvojis, labāk teikt, pārgulējis tanīs mājvietās, kur ir vienīgi cietas lažas un dažas sienā iedzītas naglas, kur nav nedz krānu, kur mazgāties, nedz vannu; nav arī segu un palagu, palagi vispār nav dabūjami, bet, ja esi tik vārīgs, ka guļot vajag ar kaut ko apsegties, tad maksā par segu atsevišķi; ierodies naktspatversmē desmitos vai vienpadsmitos vakarā, samaksā un ej liecies gulēt savā kambarī, kas ir tikai četrus kvadrātmetrus liels un bez durvīm, citādi notiktu visādas izvirtības, bet tā, klaji, cilvēks guļ pieklājīgi, gaisa arī vairāk, un tas ir veselīgi; visus kambarus, patiesībā plašo telpu, kas ar zemām dēļu un papes starpsienām sadalīta šajos steliņģos, apspīd viena pati lampa, — kam te arī vajadzīga gaisma? Cilvēks taču atnāk vai nu piekusis, vai izsalcis, tam vajadzīga vienīgi tumsa un atpūta, tam vajadzīgs gulēt vai domāt; nav zināms, kas guļ blakus steliņģī, varbūt kāds slepkava vai netiklis, kāds mānijas nomocīts vai slims vīrs, varbūt pat kāds mirējs, kā toreiz tas piedzērušais, kas ar uzšķērstu vēderu cauru nakti valstījās agonijā, bet mēs, nezinādami, ka tas mirst, apsaucām nelaimīgo, lai tas beidz vaidēt; lai nu kā: gribi mirt, vari to darīt klusi vai vaidot, gaisma un sabiedrība šim nolūkam nav vajadzīga. Ap četriem pieciem no rīta daļa gulētāju jau sāks celties, tie kāsēs un spļaus uz grīdas un sienām, kur pagadīsies, — neies jau tik agrā stundā meklēt, kur nospļauties, — daži būs gulējuši ar visām drēbēm — ko tur izģērbties? — un dosies laukā: cits uz tirgu, cits uz līcīšiem, kur stāv zvejnieku laivas, cits uz kādu spiestuvi, cits uz slimnīcu; daži celsies vēlāk, bet neviens nepaliks šeit pēc astoņiem, arī slimie ne, jo zināma kautrība liedz kavēties līdz tam brīdim, kad nāks apkopējs un sacīs, ka laiks lasīties prom, un tad būs jāaiziet kā nopliķētam, skubā apslapinot acis pie krāna atejā, kur nav ne dvieļu, ne ziepju, kur izsistas rūtis, nodarvotas sienas, bet grīda piemētāta brūni notraipītiem papīreļiem, jo šeit rēgojas uzraksts: «Lūdz nemest podos papīrus.»

Nevarēju palikt ostā, pirmām kārtām man vajadzēja sameklēt, kur piemesties, bet, lai varētu to darīt, bija jārod iespēja nopelnīt kādus sentavo, ar ko samaksāt par lažu un segu; daudz jau nevajadzēja, jo guļvieta maksā sešdesmit sentavo un sega — divdesmit, tomēr,

kaut arī nebūtu ko ēst, pats galvenais bija gulēt ar apsegu; gulēdams uz cementa klona bez jebkādas segas, biju dabūjis plaušu karsoni un galu galā iemantojis briesmīgas bailes, ne jau no nāves, bet no slimības un nevarības; ostā man neizdosies kaut ko nopelnīt, šeit vajadzēja strādāt smagu darbu, kas prasīja izturību. To es nespēju; man bija jāiet tālāk, iesāņus vērojot jūru, molu, kuģus un apskaužot ļaudis, kuri šeit kavējās sarunās vai klusēja, gozējās saulītē un smēķēja, tiem bija laba veselība, un tie spēja panest visu, es ne.

Devos uz priekšu pa kādu ielu, tad vēl pa kādu, vairīdamies no vīriem, kas, pūlīšos sastājušies, gaidīja, kamēr tos pasauks iekraut vai izkraut, spodrināt vai kniedēt, eļļot vai ziest, likt mastus vai ņemt tos nost, krāsot, apsist ar dēļiem vai kasīt nost krāsu, jo tie prata apsist ar dēļiem, nokasīt krāsu, pārkrāsot, noņemt mastus un uzlikt tos, ieziest un eļļot, kniedēt un spodrināt, iekraut un izkraut visu pasauli ar zvaigznēm, saulēm un planētām, zvaigznājiem un miglājiem, ja vien par to maksāja algu, kas pasargā no bada un atļauj atlicināt tik daudz, ka var aizbraukt, kur vajag; šie neatlaidīgie, mazie darba'rūķi ceļ ostas un būvē kuģus, strādā pie salpetra, ogļu un vara ieguves, gatavo cementu un taisa dzelzceļus, bet pašiem tiem nepieder nekas, vien brīvība patērzēt savā starpā kādu brīdi un, gaidot, ko,nesīs nākamā vai pēdējā diena, iebaudīt šad tad pa krietnam vīna malkam, taču arī šo mazumiņu brīvības tiem labprāt atņemtu.

Dienvidmalā pilsēta pēkšņi izbeidzas un parādās noliktavas un žogu iejoztas nojumes. Kas tanīs atrodas? Žurkas un preces. Nedzird ne mazākā troksnīša; ielas pagriezieni un līkumi pielāgojas uzkalna nogāzei; paceļot acis, redz jūras priedes, kas stiepj savus tumšos zaius pāri kraujai. Tramvaji brauc šurpu turpu, tie ir ļaužu pilni, bet iela izskatās tukša, un tikai retumis parādās kāds jūrnieks vai kāds smagais ormanis. Vientulība mani biedē: gribu būt kopā ar vīriešiem un sievietēm, vislabprātāk ar vīriešiem, pie kuriem varētu griezties pēc padoma vai kuriem varētu palīdzēt dar-, bos, ja tādi būtu man pa spēkam. Garāmgājēji noraugās manī ar izbrīnu un tādu kā nesapratni, un man ir

sajūta, ka, dažus soļus pagājuši, tie apgriežas un noskatās man pakaļ. Kāds gan es esmu, kad tā pa sauli un vēju soļoju uz jūras malu? Visapkārt jūtu spēcīgi pulsējam dzīvi, pulsējam stingrā, noteiktā ritmā, bet vienlaikus aicinām uz jautrām spēlēm un dēkām, taču man ir bail no visa, es vairos no spēcīgiem pārdzīvojumiem — dieva dēļ, ļaujiet man mieru, manā plaušā ir vaina. Diez kāda tā? Gribētos redzēt, varbūt kādreiz redzēšu arī. Nez vai tā liela vai maza, sausa vai valga, ar biezām malām vai plānām, aizvērusies vai vaļēja? Cik dīvaini: esmu redzējis sirds, kuņģa, aknu un plaušu uzņēmumus un zīmējumus un daudzmaz zinu, kādi šie orgāni izskatās, varētu tos aprakstīt, varbūt pat uzzīmēt, pateikt, kurā vietā cilvēkam tie atrodas un kāda to darbība, bet, kad runa ir par paša sirdi, paša kuņģi, paša aknām vai plaušām, tad nezini vairs nekā, pat ne lāgā, kur šie orgāni īsti atrodas, un vēl mazāk to zini tad, kad šie orgāni slimi, kad sāpes tos pārvērš svešā un naidīgā cilvēkam nepakļautā varā, kam pašai sava valdonīga daba.

Pēkšņi mūra vairs nebija un parādījās jūra.

II

(Iedomājies, ka tavā ķermeni kaut kur ir kāda vaina, tu gan nespēj pateikt, kurā vietā tā tieši atrodas, jo ŠĪ vaina nav nedz redzama, nedz sataustāma, taču tu apzinies, ka tā sāp, un, tiklīdz aizmirsti par to un dari, ko nedrīksti, — līkājies, skraidi, čīkst ies un smejies, tiklīdz mēģini darīt, ko nedrīksti, vaina tūlīt piesakās; vispirms tu atcerēsies, ka tev tāda ir, un tad tā sāks sāpēt — sak, šeit es esmu, kusties lēnām! Tev atliek vienīgi izvēlēties: vai nu neatteikties no tādas dzīves, kad apzināti dari to, ko nedrīksti, vai arī dzīvot, izvairoties no visa, ko nedrīksti darīt. Ja izvēlēsies pirmo ceļu — lēkāsi, klaigāsi, smiesies, skraidīsi vai cīkstēsies, pienāks ātrs gals — vaina kļūs lielāka un uzveiks tevi, pārvērtīs tevi par ko tādu, kas vienīgi vēl zemē guldāms, kaut gan varētu iztikt arī bez šīs guldīšanas. Tā rīkodamies, varēsi teikt, ka aiz nevaldāmas vēlmes dzīvot, aiz izmisuma, ka nevari dzīvof, kā gribi, atzini par labāku darīt galu, taču tas nekādā ziņā neliecinās par tavu varonību, bet pierādīs vienīgi, ka vaina spējusi vairāk par tevi pašu un tu esi tai padevies. Ja izvēlēsies otru ceļu, tad paildzināsi savu mūžu — ne viens nepateiks, uz cik ilgu laiku, — atteicies no straujām kustībām un pārmērīgiem priekiem, kā tāds kalpiņš aptekāsi savu vainu, uzmanīdams, lai brūce nesāktu asiņot, neatvērtos, nesairtu, un tas, draugs mīļais, nozīmēs, ka tev ir milzīga vēlēšanās dzīvot un ka, nespēdams dzīvot tā, kā gribi, esi ar mieru dzīvot tā, kā vari, ko tomēr — uzklausi mani labi — nevar nosaukt par gļēvulību, tikpat kā nevienam nenāks prātā dēvēt tevi par varoni, ja būsi izvēlējies pirmo ceļu: pretoties nav gļēvi, tāpat kā neatteikties nav varonīgi. Turklāt kaites jau nav mūžīgas, no tām var atlabt vai arī nomirt, un var arī būt, ka, gadiem sirdzis, pēkšņi jūti, ka tev kaites vairs nav un vari dzīvot, kā dzīvo ikviens vesels cilvēks, bet gluži tāpat arī gadās, ka tava kaite nobeidz tevi, jo vaina paliek vaina, un tā var nogalēt divējādā veidā: vai nu pati, vai arī radot otru vainu cilvēka smadzenēs, kas nemanot uzveiks dzīvotgribu; pieņemsim, tev slimas vai nu plaušas, vai divpadsmitpirkstu zarna, taisnā zarna vai sirds, bet tu gribi dzīvot un pretojies kaitei, nepadodies, sakod zobus, brēc, taču nepadodies un nepadodies, kaut vai rapšus rāpodams, kaut vai pa zemi valstīdamies un visu pasauli piekaukdams ar žēlām vaimanām un lāstiem, tomēr pienāk brīdis, kad jūti, ka vairs nespēj pretoties, ka tavi nervi vairs neiztur, ka ceļgali un kājas vairs nebalsta tevi un ļimst, tad tu krīti, padodies un kaite tevi uzveic. Tās ir beigas: viena vaina apvienojusies ar otru un tu, kas tikko spēji tikt galā ar vienu, ar divām to vairs nespēj. Nezinu, vai tu esi redzējis jūrnieku mezglus; iespējams, ka ne; vairums ļaužu pazīst katru priekšmetu tikai vienā veidā un, dzirdot runājam par mezgliem, neatcerēsies nekā cita kā savas kaklasaites mezgla, ar ko gan nav teikts, ka tie prastu to labi sasiet; nav jau daudz jāzina, lai varētu dzīvot: pietiek ar labu veselību. Jūrniekiem ir kāds mezgls, ko sauc par zvejnieku mezglu, — tas atgādinās to, ko stāstīju, — šo mezglu veido divos paņēmienos: vispirms sasien atsevišķi divus vienādus mezglus, kuri katrs par sevi nav bīstami, briesmas rodas tad, kad tie apvienojas; ņem kādu virves vai tauvas galu un piesien pie kādas citas virves vai tauvas ar vienkāršu mezglu — ar to vienīgo mezglu, ko proti pareizi sastet, nesavelkot ne pārāk cieši, ne arī atstājot pārāk slābani, nu tā, kā mēdz teikt, lai virves saķeras; tad ar tās virves galu, virs kuras esi sējis mezglu, sasien otru līdzīgu mezglu uz pirmās virves, un tā tev būs divas virves, saistītas ar diviem vienkāršiem mezgliem, kas atradīsies x attālumā viens no otra; šādā stāvoklī šie mezgli nav bīstami, tie nav pat nekam derīgi, taču īstais zvejnieka mezgls vēl nemaz nav sasiets, ja tagad saņemsi virves vai tauvas galus un, atplezdams rokas, vilksi tos, tad mezgli, kam šķietami nav pienākuma jebkam klausīt, paklausīgi un pārsteidzoši rāmi tuvosies viens otram, ja turpretī vilksi ar spēku, tad redzēsi, ka tie ne tikai tuvojas viens otram, bet nikni trauc viens uz otru, savienodamies saspriegtā kaislē; kad mezgli savienojušies, tad ne cilvēka, ne dzīvnieka spēks tos neatdalīs un neatraus vienu no otra; kopā savilkušies, tie turēs laivu vai tīklu cauru nakti līdz rītausmai, kad pagurušais zvejnieks šķirs to spīvo vienību tikpat vienkārši, kā nāve tevi šķirtu no dzīvības: ar atvirzošu kustību uz katru pusi… Taču iedomājies tagad, ka tev nav ne vienas, ne otras manis pieminētās vainas, bet ir kāda cita, vai nu iedzimta kaite, vai arī kāda, kas piemetusies vēlāk, bērnībā, pusaudža vai jau brieduma gados, spēji ne no šā, ne no tā, vai arī dzīves veida ietekmē. Ja esi piedzimis ar kādu kaiti, tad tā sākumā var būt maza un tevi pārāk neapgrūtināt, kaut gan var arī gadīties, ka kaite smaga jau no dzimšanas un tās dēļ — vienalga, kur atradies tavs šūpulis — īreš kazarmās, savrupmājā vai pilī, — tu nespēj runāt vai arī staigāt. Var gadīties, ka ap tevi ir cilvēki, kas par tevi rūpējas un grib tev palīdzēt, bet var arī gadīties, ka tādu cilvēku nav,ja nu ap tevi ir mīļi gādnieki, tad tu ar savu kaiti, kuras atrašanās vietu ne tu pats, ne arī kāds cits spēj noteikt, jo tā ir visur un nekur — nervos, smadzenēs, muskuļos, kaulos, asinīs, audos, limfā, visās ķermeņa sastāvdaļās, — tad ar visu savu kaiti varēsi turēties pie dzīvības, ja vien tā, kā jau teicu, nav tik spēcīga, ka spēj uzveikt visu un visus: ārstēšanu, audzināšanu, tavus vecākus, tavus skolotājus un tavus draugus, ja tev tas viss un visi tie ir; taču neskaitāmiem bērniem nav un nekad nav bijis ne ārstēšanas, ne audzināšanas, ne vecāku, ne skolotāju un'draugu, kaut, šķietās, neviens to nemana un tam vērību nepiesaista, tādēļ ka izšķīrēja nozīme ir vienīgi paša ierosmei, lai kādā veidā tā izpaustos, ja vien nesaduras ar citu cilvēku jebkāda rakstura ierosmi. Ja tava kaite spēj uzveikt visu to un visus tavus gādniekus, bet tās iedarbība nemazinās, paliek tāda, kāda bijusi, un ar laiku vēl pastiprinās, tad tev nebūs glābiņa, — ne tavai dvēselei, kas būs zudusi un kam jau tikai tāda blakus nozīme vien ir šai pasaulē, kurā mītam, ne tev pašam, un, kaut tevī slēptos tikumu tikumi, visas spējas, ar kādām vien cilvēka miesa un gars var būt apveltīti, nekas nelīdzēs, un visas tavas dotības būs veltīgas: tev zudīs ir mīla, ir māksla, ir bagātība, ir gara dzīve. Kaite laupīs, visu. Ja tavējiem būs nauda, tava dzīve ritēs atbilstoši naudas līdzekļiem,ja tavējie ir nabadzīgi vai arī tev nav tuvinieku, tad labāk būtu bijis, ja tu, nelaimīgais, nemaz nebūtu pasaulē nācis, un, ja tev ir vecāki, darīsi pareizi, iespļaujot tiem sejā, kaut gan daudz ticamāk, ka būsi izdarījis jau ko ļaunāku. Kā pirmīt teicu, var gadīties, ka vaina parādās, kad jau esi pieaudzis, pēkšņi ne no šā, ne no tā, varbūt arī dzīves veida izraisīta, pieņemsim, aiz dzīves vienmuļīga rituma: gadu desmitiem tu ej no mājas uz darbu un nāc no darba uz māju, diendienā dari ar roku vai mašīnu vienu un to pašu darbu un tā tālāk, un tā tālāk, ja esi strādnieks — diendienā aizgriez vienus un tos pašus uzgriežņus, ja apkalpotājs — diendienā mazgā vienus un tos pašus traukus, ja ierēdnis — diendienā pārlasi vai pārraksti vienus un tos pašus papīrus, vienas un tās pašas vēstules, vienus un tos pašus rēķinus. Reizēm kaite sākas pavisam nemanot, kā jau vēzis mēdz sākties, ar neuzkrītošu, mazu vainiņu, nieka brūcīti deguna gļotādā, mutē vai uz dzimumorgāniem, ar mazu sacietējumu, kārpiņu kvadrātmilimetra lielumā uz ķermeņa ādas. Sākumā to nemaz neievēro, kaut gan jūti, ka ceļš no mājas uz kantori vai darbnīcu ar katru dienu šķiet garāks un grūtāk staigājams, ka tramvaji arvien vairāk, pārpildīti, ka autobusos daudz neērtāka sēdēšana nekā agrāk, ka šoferi taurē arvien spalgāk, ka spalva vairs neslīd tik viegli; kā slīdējusi pa papīru, ka rakstāmmašīnai allaž pārtrūkst lenta un kāds taustiņš izslējās augstāk, ka uzgrieznis vienmēr bojāts un nepieguļ, kā vajag, ka tava priekšnieka vai saimnieka seja ar katru dienu vēršas baismīgāka, kļūst jau līdzīga degunradža vai aligatora purnam, tad tu pamani, ka tava sieva kļuvusi vecīga un pārāk rūcīga, ka ar bērniem ir viens apnikums: tie klaigā, plēšas, ķildojas par niekiem, lauž istablietas, notraipa sienas, izkaulē naudu, kavē ēdienreizes. un pietiekami labi nemācās. Kas notiek? Vaina ir atvērusies, tā ir parādījusies un var izzust vai arī palikt un pieņemties; ja tā izzudīs, to sauks par nogurumu vai neirastēniju; ja tā paliks un pieņemsies, to sauks citos vārdos un tā spēs novest pie nekārtīgas dzīves un netikumiem, piemēram, pie dzeršanas, pie azarta spēlēm, pie uzdzīves ar paklīdenēm, pie pašnāvības. Būsi gan dzirdējis runājam par «metāla pagurumu» un droši vien nosmējies par šādu izteicienu — vai tad metāls var pagurt, vai tad var iedomāties kādu stieni novaidamies: esmu paguris! Nebrīnies, arī dzelzs vai tērauda gabals var beidzot pagurt un neizturēt spiedienu, bet, ja dzelzs padodas, ja tērauds atslābst, ko tad lai saka nervi, muskuļi, cīpslas, smadzeņu šūnas, asinis? Maz ļaužu zina, cik stipras cilvēka pretošanās spējas. Cik lielas tad ir šīs pretošanās spējas? Reizumis cilvēks var izturēt vairāk nekā cietākais tērauds, un visapbrīnojamākais ir tas, ka šķietami visvārgākie cilvēki, tie, kam vistrauslākais organisms, spēj panest visvairāk. Droši vien vēl atceries to cilvēku, ko pazini savā jaunībā, — gcilīgi sabeigts, savā dziļākajā būtībā nezin kā savainots, tas tomēr vēl vilka dzīvību, pārdodams zābakauklas vai ubagodams, tad uz kādu gadu, pāris gadiem pazuda no tava redzes loka un, kad jau biji paguvis to aizmirst, kādudien atkal uzpeldēja, piedāvādams savas auklas un avīzes vai arī diedelēdams; tāpat, paskat, morfinists, kam nebija ne māju, ne darba, ne ģimenes, ne pajumtes, kas pārgulēja uz ielas, apstādījumos uz soliem, zem tiltiem, līdz beidzamam izsalies, ne ēdis, ne dzēris, tomēr arī vilka dzīvlbu, nodzīvoja piecus vai divdesmit gadus, pārdzīvoja savu pirmo sievu un savu otro sievu, bērnus no pirmās sievas un bērnus no otrās sievas, pat mazbērnus vēl apbedīja, kaut viņa vienīgais dārgums bija šļirce un grams morfija, kura iegūšanai arī tu daudzreiz noziedoji kādus peso, un tāpat, redzi, triekas ķertais, kam viss augums bija viena vienīga vaina — sākās galvas smadzeņu labajā pusē un beidzās pie kteisās kājas nagiem — un kam turklāt trūka vienas rokas — mazotnē to bija nogriezis motorzāģis kokapstrādes rūpnīcā, — arī šis nožēlojamais, kas pats nespēja ne paēst, ne nomazgāties, ne apģērbties, nedz apgulties, nedz piecelties, kam nebija zobu, kas bija pusakls un balstījās tikai uz savu labo kāju un to noslēpumaino, bezjēdzīgo spēku, kurš uztur pie dzīvības pat tos, kas vēlas mirt, tomēr nodzīvoja savus desmit, trīsdesmit gadus, līdz beidzot nomira ar sirdslēkmi, un par vieglo nāvi viņu vēl apskauda tie, kas baidās mirt ar vēzi vai audzēju smadzenēs. Un pilsētās, galvenokārt priekšpilsētu rajonos — centrā jau reti, tur vienīgi tad, ja notiek kādi tautas svētki, — varēsi sastapt cilvēkus, kas atgādina spēcīga vēja salauzītus grīšļa stiebrus un tikko velk kājas, daži nēsā līdz ar kvēlojošām oglēm pildītus spainīšus, šie cilvēki ir staigājoši ielu pavardi, kas piedāvā savus pakalpojumus; sievietes, kuras iet kopā ar šiem nabagiem, izskatās it kā pašas būtu grauzdētas uz oglēm; šie cilvēki pārnakšņo vientuļos lauku nostūros, uz ietvēm, upju krastmalās, tie ir nabaga diedeļi apsarkušām, posājošām acīm, iesirmām vai rudām bārdām, cietiem, melniem nagiem, vīru dzeltenīgajām vai zaļganajām skrandām spīd cauri neparasti balti zilgana miesa,dažreiz šie nožēlojamie pat neubago, klimst tāpat vien, bērni tiem met ar akmeņiem, dzērāji tos dunkā, taču tie dzīvo, tieši bezjēdzīgi turas uz savām kājām. Šķiet, nebijis šo kāju, tie noveltos no takas, pa kuru kust un virzās, kura nav platāka par delnu, par četriem kopā saliktiem pirkstiem, un ved garām bezdibenim — nespēkam, bezsamaņai, nāvei: paklupiens, straujāka kustība, varētu pat teikt, spēcīgāka vēja pūsma var tos nogāzt lejā dzīlē, taču nē, tie turas un dzīvo desmitiem gadu; tie dzīvos vēl tad, kad tu jau būsi apglabājis savu māti, savu sievu, savus bērnus un draugus, spēcīgus un veselus cilvēkus, kas nekad nav sirgusi; šie nabaga vārguļi dzīvos, kā dzīvojuši, kaitinādami ar savu klātieni slimos un veselos, varenos un pazemīgos, vecos un jaunos, un neviens neizpratīs, kā pasaulē, kur slavina demokrātiju un cilvēcību, var atrasties šādi nožēlojami radījumi. Bet tu, mans draugs, esi vijīgs un vingrs kā vītola vica, lokans un sprindzīgs kā tērauda atspere, tev nav trūkumu, tu nesirgsti nedz ar redzamām, nedz apslēptām kaitēm, un visi tavi spēki, tavas spējas un tavi tikumi ir neskarti, tie izpaudīsies, kad pienāks laiks, vai arī ir jau izpaudušies, un, ja tu dažbrīd, domādams par nākotni, izjūti bailes, tad šīm bailēm nav cita pamata kā vien tas, kāds bailēm vispār, tās ir bailes, kādas, raudzīdamies nākotnē, izjūt visi cilvēki, — bailes no nāves, kaut gan neviens nenomirst priekšlaikus un nāves stunda pienāks visiem, arī tev, lai darītu ko darīdams. Šodien ir spoža saule un vējš, un kāds jauneklis soļo gar pašu jūras krastu; kā jau teicu pirms brīža, šķiet, ka viņš soļo pa taku, kas ved gar bezdibeņa malu. Ja paiesi šim jauneklim cieši garām, tad redzēsi, ka viņam noliesējis vaigs, notraipītas drānas, nonēsāti zābaki, atauguši gari mati un, galvenais, baiļu izteiksme sejā; viņa vainu, vienīgo, kura viņam pašreiz ir, tu neredzēsi, un tev var rasties doma, ka šis jauneklis ir kāds klaidonis, kāds dīkdienis, kas negrib strādāt un cer dzīvot no tā, ko tam atmetīs vai arī ko pats ar ļaunu vai labu šeit iegūs, taču tā nav, — jauneklis tev nekā nelūgs un, ja viņam ko sniegsi, ar smaidu atteiksies pieņemt, ja vien tavs skatiens un tavi vārdi nebūs lādi, kas liegs atraidīt, taču, kādam šim skatienam un kādai balss noskaņai jābūt, to nedz es, nedz vispār citi tev paskaidros, jo tas nav aprakstāms un paskaidrojams. Padomā vēl par to, ka šai pašā brīdī tev apkārt ir daudz cilvēku, kurus uzskatot redzi, ka tie ir sirdzēji, ka tie sirgst ar patiesu vai iedomātu, redzamu vai apslēptu kaiti, taču ikviena brūce, lai tā būtu dziļa vai sekla, smeldzoša vai skaudri sāpoša, asiņojoša vai sarētojusi, ar biezām vai plānām apmalēm, vienmēr būs un paliks brūce, vienmēr turēs cietējus savā varā, darīs tos mazdūšīgus un nevarīgus, lieks tos pie zemes.)

\

Pagājis gabaliņu, apstājos. Aiz mūra ir akmens valnītis — akmens valnītis, kas pretēji mūrim neko neapslēpj, ļauj visu skatīt; apstājos un lūkojos apkārt: pretī ir mazs līcītis, un tā liedags, ko, nikni šķīzdami, nemitīgi apskalo jūras viļņi, ir kā nosēts ar akmeņiem. Dažus metrus no krasta jūrā slejas klintis; kaijas, pelikāni, mēļās pīles un garknābji, kas šeit nometas dienu no dienas, gadu no gada, tās nošķieduši ar biezu mēslu kārtu. No līča nāk asa zivju trāna smaka, tā cērt degunā tikpat kā dūres belziens. Vienā liedaga malā paceļas koka un skārda būdeles.

Šeit paliku stāvam un raudzījos apkārt: jūras krāsa liecināja, ka netālu no krasta jau sākas dzelme, vareni viļņi ar katru uzplūdu sadzen ūdeni klinšu spraugās, pie kurām pelikāni, lielos knābjus nolaiduši, kā vīrelīši nokārtiem deguniem lūkojas pēc sazin kādiem neiedomājamiem kumosiem; turpat šaudās apkārt kaijas un garknābji, nemierīgākas dabas putni; tie met lokus ap klintīm vai arī nolaižas uz viļņiem un ļaujas to šūpām, līdz viļņi pilnām piebrieduši, šķīst pret akmeņiem. Ūdenim atplūstot, uz dažām klintīm pavīd nejauks, gļotains nosēdums. Pamanījušas ēsmu, kādu tārpu, tinteszivs taustekli vai mencas iekšas, dažas kaijas uz brīdi nometas smiltīs, bet, kad ēdamā vairs nav, atkal dodas prom — ieskrienas vispirms pāris sīkiem solīšiem un tad atpleš spārnus, atstiepj atpakaļ pleznas un, skarbi klaigājot, aizlaižas. Pelikāni, vai nu tāpēc, ka bailīgāki, vai arī ar lielākām prasībām, neatstāj klintis, bet saspringst kā krampjos, kad līcītim tuvojas laiva ar zivīm. Turpat uz ietves man līdzās kāds vīrs labo tīklu, kas austs no ķieģeļsarkaniem diegiem. Šeit paliku stāvam un skatījos: pludmale bija gandrīz tukša, četri pieci zvejnieki trieca un dairījās ap nule piebraukušu zvejas laivu, un divi vīrieši staigāja šurpu turpu, lāgiem noliecās, kaut ko pacēla, apskatīja un tūlīt pat vai nu iebāza kabatā, vai aizsvieda pa roku galam.

Bet es, atslējies pret valnīti, stāvēju kā stāvējis, it kā dienā būtu simt piecdesmit stundu un man dzīvojami divi trīs tūkstoši gadu.

— Ardievu! Rakstīšu tev no Panamas vai Ņujorkas.

Velkoņu stumdīts, kuģis pagriezās pret ziemeļiem ar savu melno priekšgalu: DTS 12 . Diez kur tas tagad jau trauc? Ar divpadsmit, varbūt visu četrpadsmit mezglu ātrumu, šūpodamies viļņos no vieniem sāniem uz otriem, te ierakdamies tajos ar smaili, te iegrimdams ar pakaļējo galu. Šai novakarē man brīžam bija tāda sajūta, it kā pats atrastos uz klāja un trauktu pretī vējam, taču patiesībā klīdu pa ielām; biju kā atrāvies no īstenības, kā izslēdzies no apkārtnes. Tieši šai brīdī sākās sacelšanās, bet neviens gan nevarētu pateikt, kurā pilsētas avēnijā, kura ostas vai uzkalna ieliņā iekvēlojās dzirksts, no kuras aizliesmojās visa pilsēta. Itin drīz atrados pašā pūļa vidū, bet sākumā biju gluži vienaldzīgs pret pirmajiem uzliesmojumiem, domāju vienīgi par savu draugu un par to, kā biju pūlējies dabūt braukšanas atļauju, ko neizsniedza bez apliecībām, apliecībām un vēlreiz apliecībām, — ai, kādēļ gan vecāki, laizdami mani pasaulē, nepievienoja man kādu apliecību, kas kalpotu līdz mūža galam tikpat kā pūslis vai deguns? Šķiet, cilvēkam vairs nav cilvēka vaiga, cilvēks pārvērties par būtni ar apliecību vai būtni bez tās un tikai tādēļ, ka pūlītis ļaužu, izmantodams vairākuma labsirdību vai vienaldzību, sagrābis savā varā zemi, jūru, debesis, ceļus, vēju un ūdeņus un tagad prasa no tevis apliecību, ja gribi lietot to visu. Vai jums ir apliecība braukšanai uz turieni? Vai jums ir apliecība braukšanai no turienes? Vai jums ir apliecība, ka drīkstat elpot, apliecība, ka drīkstat iet pa ceļu, apliecība, ka drīkstat radīt bērnus, ka drīkstat ēst, drīkstat skatīties? Nu nē, senjor, jums nav apliecības, lieniet vai zemē iekšā, bet nestaigājiet pa ceļu, neelpojiet, neradiet bērnus, neskatieties. Tas, kurš pretojas aizliegumiem, ari nekur netiek. Visās malās un tur, kur vismazāk to gaidi, — uz krustcelēm, ostās pie moliem, pie kalnu pārejām, aiz durvīm, zem gultām, — visur tev prasīs un pārbaudīs apliecības, atzīs tās par pieņemamām vai nepieņemamām, paturēs vai atdos atpakaļ: tā nav kārtībā, trūkst paraksta, nav datuma, tur jābūt uzlīmētai divu peso zīmogmarkai, jā, senjor, zīmogmarkai, un šī fotogrāfija — tā var būt tiklab jūsējā, kā arhibīskapa, un šim parakstam nav astītes. Nekad neesmu parakstījies ar «asti», un tāda man nekad nav bijusi vajadzīga. Nē, senjor, kā jūs to iedomājaties? Paraksts bez astītes ir tikpat kā turks bez ūsām, he-he-hē. Atnesiet man savu apliecību, un es jums izdošu vajadzīgo apliecību, tādā nolūkā šeit sēžu. Garā pārlaidu acis pār visu zīmogpapīra gremotāju rindu.

Laterna nostinkšķēja, lejā nogāzās stiklu drumslas, un kāds vīrs '— četrstūrains vīrs četrstūrainu augumu, četrstūrainu seju, iesāņus noskatīdams mani no galvas līdz kājām, paskrēja man garām, ka novējoja vien.

—    Nost!

Apsitos apkārt, man bija tāda sajūta, ka cīnos pa slīkšņu, kas sastāv no apliecībām un uz pasaules malu traucošiem kuģiem; rakstīšu tev no Panamas vai Jukonas; nostinkšķēja un nodzisa vēl viena laterna, šoreiz lielā — balta un apjomīga; jautri nozibēja zilganās stikla šķembas, nobirdamas uz tramvaja sliedēm. Parādījās vēl kāds cilvēks un kliegdams atkal aizskrēja, tad vēl kāds, vēl un vēl; strauji noslīdēja aizvirtņi, aizcirzdamies ar skaļu blākšķi. Kas notiek? Mans draugs ir aizbraucis; viņam bija viss, ko prasīja kancelejas žurkas: kārtīgi apzīmogotas apliecības, ar ko pierādīt vecumu, dzimumu, dzīves vietu, tautību, — varbūt derēja vēl atvest parādīt savu papiņu? Skaļas klaigas, kas cēlās un aprima man aiz muguras, lika man atkal atskatīties — daudz ļaužu skrēja laukā no šķērsielām un tāpat skriešus pazuda tanīs.

—    Nost!

Ko nost? Apliecības, vai? Skaļi aizcirtās desmitiem durvju un aizvirtņu. Man bija darbs, bet ar to man nepietika, — gribēju ceļot, bet darba dēļ to nevarēju. Gribēju strādāt un ceļot, nevis strādāt un tupēt uz vietas. Gribēju lemt par savu likteni, nevis ņemt to, ko man deva. Labi, — bet kurp tad gribi doties? Nezinu, — uz ziemeļiem; uz dienvidiem; no šejienes jau var braukt tikai uz šīm divām debess pusēm, un ar to arī pilnīgi pietiek; Panama, Gvajakila, Kaljao, Lagvaira, Arekipa, Honolulu ir vārdi, kas vilina, tie ir kā skaisti koki vai melnīgsnējas daiļavas. Esmu pirmoreiz jūras tuvumā un jūtu, ka tā mani aicina; liekas, tik viegli būtu braukt pa to — nekādu ceļu, pati jūra viens liels ceļš, ne akmeņu, ne kalnu, ne vilcienu, ne mašīnu, jādomā, arī ne konduktoru, ne ierēdņu apliecību rijēju, — varena āre, vientulība, brīve, plašums; jā, plašums; cilvēki mīl dažādus plašumus, vieni šādus, otri tādus, un diez kādi visādi plašumi paveras pasaulē? No pārdomām mani iztraucē ļaužu bars — divdesmit, trīsdesmit, piecdesmit cilvēki saskrējuši ap mani, tie kliedz un žestikulē, te ir visādi cilvēki, visāda auguma, visādā izskatā: gan zemi, tumšmataini vīri, gan slaidi puiši ar gaišiem matiem, gan staltaudži, gan sīkuļi, te ir vīri ar pareiziem un ar nepareiziem sejas pantiem, gan vīri, kam deguni cieti kā no zīmoglakas, gan tādi, kam tie mīksti, kā no vaska lipināti, te ir gan vīri ar stīvām ūsām, gan ar cirtotiem ūsu galiem, ir gan gludgalvji, gan sprogaiņi, gan ar zemām pērtiķu pierītēm, gan tādi, kam pieres tiecas augšup kā klints sienas. Ko šis pūlis grib no manis, vai man nav diezgan raižu ar apliecībām un ar to, ka mana drauga vairs nav? Ļaudis ir nemierīgi, tie kustas, reizēm noliecas un kaut ko paceļ no zemes, izrādās, ka tiem rokās ir akmeņi un flīžu un asfalta gabali. Bet taču ne manis dēļ šeit saskrējis šis bars, šiem ļaudīm nav nekādas daļas gar mani, un man tie sveši. Vienīgi gadījums — nejaušs gadījums tos pulcinājis ap mani, bet, lai nu kā, ja pievilkšanas spēks neesmu ne es, nedz cits kas, tad kaut kādam iemeslam tomēr jābūt, ir jābūt kaut kādam iemeslam, kas tos sapulcinājis. Pūlis pēkšņi pazūd, tūlīt atgriežas un atkal aiztrauc, it kā to dzītu nezināma vara; dim soļi un klaudz zābaki uz ietvēm, skan kliedzieni, balsis, atsevišķi teikumi smiekli. Atkal esmu palicis viens, bet nespēju vairs domāt par apliecībām un kuģiem, arī ne par jūru, man jāpaliek starp cilvēkiem; rakstīšu tev no Sanfrancisko vai no Hudzonas līča — ak mans tālais draugs!

Pūlis atkal metas prom, nu es sāku labāk sadzirdēt tā kliedzienus un atskārstu, ko tie nozīmē: izcēlies dumpis. Bet kāpēc? Nespēju izdibināt: manas ausis aizlākšķ desmit, trīsdesmit, piecdesmit, simt zirgu kāju dipoņa pa bruģi vai asfaltu; auļi atskan no kādas tuvējās ielas. Izklausās, it kā rupjas lietus lāses kapātu skārda jumtu. Kādēļ jāj uz šejieni? Vai tie būtu kareivji? Vai tā būtu policija? Jūtu, ka manam augumam zūd svars, no manām smadzenēm aizplūst sapņi un atmiņas un pēkšņi manī palicis tikai tukšums. Droši vien es nobālu. Skatījos uz ļaudīm: tie virzījās prom, kāpās atpakaļ, raudzīdamies uz mani; es biju palicis viens, stāvēju, atspiedies pret nobalsināto mūri. Sāku pārlikt, kāpēc patiesībā šeit stāvu un vai man nav. vienalga, kas notiek. Man nav apliecību, esmu svešzemnieks, nekur neesmu iejaucies, nekā neesmu nodarījis, un manām raizēm nav nekā kopēja ar šiem ļaudīm un šo pilsētu. Un tomēr cieši atbalstījos pret sienu, atspiedu pret to muguru, atspiedu arī rokas un, it kā ar to vēl nebūtu pietiekami droši un labi, saliecis ceļgalā, atspiedu arī kāju; tā es paliku stāvam.

—    Biedrīt, mūc, tie jau klāt!

Vai šis sauciens bija domāts man? Jā, man gan: kāds svešs, slaids vīrietis tumšās drānās — sejas vaibstus labi nesaredzu — kliedz un, sparīgi vēcinādams rokas, mudina mani. Tas mani kaitina: kādēļ tie grib iesaistīt mani savā barā, un kādēļ man jāiejaucas svešās darīšanās? Neapzināti paļāvos uz to, ka man, ārvalstniekam, nekas nevar draudēt, jo nebija nekā kopēja ar šo pilsētu, kaut arī sapratu, ko tāds kankarains puisis kā es var sagaidīt no policijas vai karaspēka.

Šeit ir plata iela, avēnija ar diviem braucamiem ceļiem un zemiem, kupliem kokiem gar ietvēm. Metās tumšs. Uz stūra parādījās policija, visa iela piejāja pilna zirgu, divās trijās rindās policisti jāja tieši uz pūli un to vietu, kur es stāvēju; zvīļoja iemauktu apkalumi, uniformu pogas, zobeni un pīķi ar zaļiem karodziņiem galos — jauks skats patriotiskai demonstrācijai, bet nekas iepriecinošs cilvēkam, kas, piespiedies pie mūra, apzinās, ka ir trūcīgi ģērbies, un jūtas svešs šinī dumpī ierautajā pilsētā. Kā blīvs, melns vilnis tuvojās zirgi, pat burvim neizspraukties cauri dzīvnieku izveidotajam valnim. Nepazīstamais atkal iekliedzās:

—    Biedrīt, mūc!

Viņa balss skan vēlīgi, bet arī nikni; ja vajadzētu vēlreiz skubināt, tad viņš, jūtu, mani jau lamātu:

—    Vai tu muksi, stulbeni tāds!

Ne es pazīstu viņu, ne viņš pazīst mani, viņš arī nezina, vai esmu viņa tautietis vai ārvalstnieks, turks vai aragonietis, čīlietis vai tahitietis; viņš tikai saskatījis manī cilvēku, kas palicis viens, kad pretī auļo piecdesmit zirgu. Nevarēju izšķirties par bēgšanu. Taču, kad zirgi bija vairs soļu trīsdesmit no manis, kad pakavu klaudzieni un metāla šķindoņa kļuva aizvien stiprāka un beidzot nepanesama, kad redzēju zirgu baru, jātnieku sejas zem cepurēm, mazās, melnās rokas uz zobenu rokturiem un pīķu kātiem, noģidu, ka, paliekot šeit, man nebūs nekādu cerību uz glābiņu — vienalga, vai esmu svešinieks vai iezemietis un vai man ir apliecība vai nav tādas; pret mūri atspiestā mugura, rokas un kājas ar sparu pasvieda mani uz priekšu, es laidos kā spārnos, jātnieku bars palika iesāņus; viens no policistiem jāja man tieši virsū, šķita pat, ka tā roka cenšas labāk satvert zobenu. Mūs šķīra vairs tikai niecīgs atstatums, un brīdi šaubījos, vai spēšu izbēgt. Ja nenotiks kaut kas neparedzēts, policists tūlīt sadurs mani vai, ja gribēs būt Augstsirdīgs, iebelzīs ar nūju, un tad ietriekšos ar galvu zemē. Palēcos un šāvos prom, un tai pašā mirklī cilvēku bars, kas pirms brītiņa bija pulcējies ap mani, tad atkāpies un sastājies nostāk, arī metās bēgt, kā to vien gaidījis, lai es būtu sācējs. Slaidais, melnīgsnējais vīrietis atkal man uzsauca, taču šoreiz sparīgi, atzinīgi un drošinoši:

— Vareni, biedrīt!

Kā vējš pārskrienu pāri šķērsielai, ātrumos nepagūdams ne samanīt, ka varēju tanī iegriezties un kādā stūrī paslēpties, bet izdevība palaista garām. Par laimi, policista zirgs pagausina soli ielu krustojumā, kur mainās bruģis ar asfalta klāju, atstatums starp mani un jātnieku kļūst lielāks; lai to pārvarētu, policists trenc zirgu auļos un ir jau atkal atguvis daļu no plašuma, kas mūs šķīra; plašums, jā, plašums; ir cilvēki ar plašuma alkām un tādi, kas nīst plašumu. Nezināju, cik metru, cik soļu attālumā no manis auļo zirgs, vadījos vienīgi no pakavu klaudzieniem, pēkšņi tos vien dzirdēju, tie šķita klikstam man vienam. Slaidais, melnīgsnējais vīrietis skrēja, neiziaizdams mani no acīm, varbūt viņš baiļojās par mani. Vajadzēja tikt līdz tuvākajam stūrim un iegriezties šķērsielā, tad es būtu glābts, tā būtu bijis jādara jau pie pirmās šķērsielas. Paskrējis vēl dažus soļus, redzu, ka ļaužu bara vairs nav, tas

iekritis kā akā. Kur gan tas pazuda? Vīrietis, kurš pirmīt bija mani mudinājis, nav aizskrējis līdzi citiem, viņš ir palicis stāvam un skatās, kā noris zēna skriešanās ar zirgu.

—    Piespied, biedrīt, — viņš atkal izmisīgi iesaucās un tūlīt nikni nobļāva: — To tu, suns, rokā nedabūsi!

Policista pīķis gandrīz jau skāra manu galvu. Vai tā drīkst notikt, ka varbūt ievainots vai beigts pakritīšu šeit, šai svešajā malā, jūdžu jūdzēm prom no savas dzimtās pilsētas, no brāļiem un tēva? Vēl straujāk traucu uz priekšu. Droši vien tā bija pēdējā piepūle, ko varēju prasīt no savas sirds un kājām, vienā mirklī atrados blakus nepazīstamajam vīram, kas mani satvēra tikpat kā no gaisa un raušus pierāva sev klāt, nepaguvu apcirsties apkārt, un abi novēlāmies zemē. Atgāzis galvu, redzēju nozibam pīķi, zaļo karodziņu un tad pašu jātnieku, kas, pilnos rikšos laizdams man garām, greizi pablenza uz pasprukušo medījumu. Kā gan biju paglābies? Piecēlos, notrausu putekļus no drānām, smagi elsu. Auļos aiztraucās policijas jātnieku rindas. Palūkojos apkārt: mēs atradāmies šaurā, augstā, metru piecpadsmit garā ejiņā, kuras dziļumā rēgojās dzeltena siena ar tumšu pamatni — Latrojas īres nams. Vai mēs varētu šeit palikt? Vīri no pirmītējā pūļa līdzjūtīgi un ziņkāri noraudzījās manī.

—    Šeit mums nav palikšanas! — iesaucās nepazīstamais. — Ja policija griezīsies atpakaļ, tā noslēgs izeju. Aiziet!

Skrējām atkal; bijām kādi trīsdesmit cilvēki; metāmies ejiņas dziļumā un tad īres mājas pagalmā, no kura varēja izkļūt citā ielā. Mūsu soļi skaļi klaudzēja, un vīri skrejot vēl kliedza. Vairākos dzīvokļos atdarījās durvis un logi: kas noticis?

—    Grib sacelt divdesmitkārtēji! Nost ar tiem! — atkliedza vīri.

Diena jau bija iegājusi novakarē, bet es vēl aizvien nezināju, ko grib sacelt divdesmitkārtēji un ar ko nost; tobrīd arī nemaz nevēlējos to zināt, gribēju vienīgi, lai trīskārtējā zirgu un policistu rinda ar pīķiem un zobeniem būtu aizjājusi prom. Daži nama iemītnieki mums pievienojās. Skriedams vēroju savus biedrus: pēc apģērba spriežot, tie bija strādnieki; tie gan bija nosvīduši un aizelsušies, bet ne paguruši. Cīņa jau tikai sākās. Kalsnais, melnīgsnējais nepazīstamais skrēja man līdzās un mani uzrunāja: *

—   Vai tu sabijies?

Paraustīju plecus un pasmaidījis bramanīgi atjautāju:

—    No kā?

Vīrietis nenoteikti paplātīja roku.

—    Es domāju, ka policists tevi notvers, man jau šķita, ka esi notriekts pie zemes. Kāpēc tu nebēgi?

Arī es nenoteikti noplātīju roku: nebūtu varējis paskaidrot, kāpēc pašā sākumā netiku bēdzis, bet vēlāk to darīju; nebiju vairs valdījis pār sevi, tāpat kā, nevaldīdams pār sevi, skrēju kopā ar visiem. Priekšējie no mūsu bara jau bija tikuši pāri pagalmam, un vīri, apstājušies uz ietves, vicināja dūrēs savilktās rokas un kliedza:

—    Nost ar tautas bendēm!

Laterna nostenējās kā cilvēks, kam iebelž pa pakrūti, un strūgām izvēma stiklus; turpat tuvumā otra laterna darīja to pašu.

—   Piesargās! Jāj!

Kad pieskrēju pie vārtiem, jau parādījās policija, un man atkal vajadzēja laisties tālāk. Vai tad visu dienu man būs jāskrien un jāskrien? Čīlē biju ieradies lopu vagonā, lēkādams pa dzīvnieku baru, vai gan ar to nebija gana? Tagad skrēju lēnāk, taupīdams spēkus, lai varētu nokļūt līdz pirmajam stūrim; tur nonācis, iegriezos šķērsielā un devos uz avēnijas pusi, kur mani bija ierāvis sacelšanās jūklis. Vīri, ar kuriem biju kopā skrējis, pajuka kur kurais. Ielas, kas veda uz jūru, nemaz neizskatījās pēc sadumpojušās pilsētas ielām, tās bija tukšas un klusas, it kā atrastos kādā citā pilsētā, bez šaubām, gan tādēļ, ka šeit trūka vai bija pavisam maz veikalu, un tomēr tikai retām laternām bija palikuši veseli stikli. Ielas līdztekus liedagam turpretī mudžēt mudžēja no ļaudīm, it īpaši avēnija, kur es nokļuvu un kur koši kvēloja sacelšanās liesmas: šeit jau nebija vairs piecdesmit, bet savs piecsimts cilvēku, varbūt visi tūkstoš piecsimt, tie pulcējās pie tās māju rindas, kur man bija tuvojusies jātnieku policija; ļaudis bija saplūduši šurp sazin no kura pakalna, pa kurām ieliņām, pa kurām ieplakām, no Lečerosas, Kalag-

vaļas, no Lasvjoletas vai Lakarselas, no Elbarona vai Lakabriterijas, varbūt tie bija saskrējuši šurp no darbnīcām, attraukuši no dokiem, tvaikoņiem, platdibena kuģeļiem; dažiem bija uz muguras ar oglēm vai malku piebāzti maišeļi, dažiem bikses bija līdz puslielam atrotītas un rēgojās baltā apakšveļa, daži bija atskrējuši basām kājām; kāds simts vīru rāvās ap diviem tramvaja vagoniem, kārtīgi, centimetru pa centimetram, tos postīdami: vispirms izsita stiklus un tikmēr mīdīja tos kājām, kamēr tie pārvērtās vizošos miltos, tad ķērās pie sēdekļiem, pie logu ietvariem un starmešiem, taču tramvaja vagons ir grūti izārdāms, it sevišķi augstais vagons ar otro stāvu; tas ir tīra dzelzs, ar bieziem misiņa stieņiem un dzelteni krāsotām margām, kuras nezin kāpēc piešķir tramvajam sevišķi izturīgu izskatu. Tagad no tramvaja vagoniem bija palikušas pāri tikai tās daļas, ko citādi nevarēja iznīcināt kā vien ar autogēno degli vai tvaika āmuru. Pūlis līgoja kā nemierīgi viļņi; ņirbēt ņirbēja sejas, augumi, kājas, rokas.

—    Gāžam apkārt!

Tā kā tramvaja vagonus sadedzināt nevarēja, tad šo ierosinājumu uzņēma ar piekrišanas murdoņu, vīri saspļāva saujās, uzlocīja piedurknes un sastājās vienā pusē pirmajam vagonam, visi klāt netika, tikai tie, kas bija pašā tuvumā. Viņi triecās vagona sānos un brīdinādami iesaucās:

—    Piesargās! Tūlīt velsies!

Pūlis apklusa, taču tramvaja vagons, smags, blīvs blāķis, nekustēja no vietas. Šur tur paspurdza smiekli,

tad atskanēja sauciens:

—    Sarauj!

Kāds vīrs uzņēmās vadību un sāka izrīkot pārējos kā pie parasta darba. Vīri, kas ķērās pie vagona, vienlaikus iestenējās, un nepaklausīgais milzenis maķenīt sazvēlās uz sāniem, taču par maz, lai apgāztos. Tomēr simtbalsīgs kliedziens apsveica šos pirmos panākumus:

—    Sarauj vēlreiz!

Darbu vadītājs izrīkoja tik pārliecinoši, ka grūti būtu nepaklausīt. Kādēļ viens tur stāvēja savrup, sabāzis rokas bikšu kabatās vai salicis tās aiz muguras, un neiekļāvās kopējā cīniņā?

—    E-u! …

Atmiņā atausa aizvadītās sūrās darba dienas, un uz mirkli jutu, ka nespēšu pretoties valdonīgajai balsij.

—    Ei, puikiņas, sarauj nu!

Tā bija rīkojis Elmačete, tā bija rīkojis Antonio Elčoapino, tāda balss ir skanējusi vienmēr, tā ir tā pati balss, kas uzcēlusi piramīdas un katedrāles, izrakuši kanālus, kuri savieno okeānus, pārvarējusi kalnājus. Tramvaja vagons nolīgojās, saslējās uz sāniem, un īsu mirklīti šķita, ka tas gāzīsies, tomēr vagons tikai izlēca no sliedēm. Pūlī atskanēja murmināšana, un darbu vadītāja balss atkal izrīkoja:

—    Sarauj vēlreiz …

Tā nebija pavēle, kādu būtu nobļāvis seržants vai darbu uzraugs, šai balsī skanēja aicinājums — noteikts aicinājums, bet arī pārliecība, ka tam sekos. Tagad pie vagona vairs nevarēja piekļūt, gāzēju bija tik daudz, ka dažam izdevās pielikt tikai vienu roku. Simtiem acu raudzījās un simtsimtiem balsu kliedza:

—   Vēlreiz, un apkārt būs!

Kad vagons sāka svērties uz sāniem, pūlī atskanēja vispirms atsevišķi aprauti un mudinoši saucieni, tad apbrīna pilni kliedzieni, bet, kad varenais, taču stulbais un pret savu likteni vienaldzīgais milzenis pēdīgi sāka padoties, nosvērās pa pieciem grādiem, pa desmit, piecpadsmit un tad vēl un vēl, balsis saplūda skaļā rēkoņā; mazliet vēl pagāzt, un apkārt būs! Beidzot vagons gāzās arī, cilvēki atsprāga atpakaļ un metās uz visām pusēm, baidīdamies, ka tas var sašķīst un savainot ar stikliem, dzelzīm un koka gabaliem; taču nekas ļauns nenotika un ievainot nevienu neievainoja. Savāds izskatās tāds apgāzts tramvaja vagons: smagie riteņi, šie riteņi, kuri jau nogriezuši un vēl nogriezīs tik daudz roku un kāju, pārlauzīs vēl tik daudz mugurkaulu, eļļainie dzelži, ar smiltīm aplipušās resnās atsperes, tādas mitras, kā nosvīdušas, un tad zirnekļu tīkli, krāsaini papīra gabaliņi, naktstauriņi.

Pūlis vairs nelikās zinis par apgāzto vagonu, tas skrēja pie otra vagona, kas nodzēstām ugunīm, izdauzītiem logiem, putekļos saberztiem stikliem gaidīja sitam savu stundu. Šai brīdī ieradās vai arī atgriezās policija — nekad nepateiksi, vai piejāj tie paši policisti vai citi, vienmēr tiem vienas un tās pašas uniformas, vienmēr tas pats — zaļš, brūns, zils, taču pūlis vairs nebēga, tagad šeit vairs nebija divdesmit vai piecdesmit cilvēku, to bija simtiem, un, tāpat kā ļaudis bija bēguši, kamēr to bija saujiņa, tā policija tagad saprata, ka tai pretī stāv pārspēks. Jātnieki tuvojās lēni un novietojās ielas malā, pagriezdami zirgus ar astēm pret ietvi. Lai gan pūlis vēl bija satraukts, tas pēkšņi norima un arī pieņēma miera stāju, neizlaizdams no acīm zirgus, pīķus un zobenus. Necik ilgi — un tas sāka pilnā balsī zākāt policistus:

—    Izskatās pēc pussprāgušiem!

—    Visiem tādi suņu purni!

—   Un virsnieks! Paskat, kas tam par ģīmi! Kā sklanda!

Virsniekam tiešām bija gara un plāna seja. Viņš šķita nervozējam, un viņa staltais melnis bija vēl nemierīgāks, te noliekdams galvu, te izsliedams to, tas mīņājās vienā laidā.

—    Nez ko šie gaida?

—  Ko šie suņi nebrūk virsū? Viņiem taču par to naudu maksā!

Šai brīdī uz uzkalniem iedegās ugunis, un visa pilsēta uzreiz kļuva plašāka, jo gaismas kūļi krita arī ieplakās.

—    Iesim prom!

—    Iesim. Lai tie dergļi te kvern vieni!

Ikviens izaicinošais vārds un ikviena pret policistiem vērstā rupjība man savādi nosmeldz sirdī; jūtu, ka visi šie v^rdi pātagot pātag'o to sejas, un man pat šķiet, ka, atskanot pūļa ņirgām, policisti ikreiz nomirkšķina acis. Man liekas, nevajadzētu nedz aizskart, nedz kaitināt policistus, un, tā kā atrodos to vidū, no kuru mutēm nāk zaimi, jūtos tāds kā vainīgs par to, kas notiek. Tiesa, pirms brītiņa man bija vajadzējis gluži bez iegansta bēgt no jātnieku policijas, diebt prom tikpat kā zaķim, bet nezin kādē] man iešaujas prātā, ka policisti un zirgi piespiedu kārtā atrodas šeit,tiem likts šeit stāvēt un tādēļ tie nav vainojami, bet pūli neviens nespieda nākt un kliegt, tas rēca tādēļ, ka pats gribēja. Kāda iekšēja balss savukārt jautā, kādēļ policija var uzbrukt pūlim, bet pūlis nevar kliegt, ja tam patīk; es nezinu, ko atbildēt, taču negribu nekur iejaukties un dabūt ar nūju pa galvu vai ar dūri pa degunu.

Kliedzieni un nejaukas lamas un zobgalības nemitējās, bet, kaut baidījos, ka policija savukārt nežēlīgi atdarīs, nekas tamlīdzīgs nenotika. Šķitās, ka virsnieks un viņa ļaudis neko nedzird, tie sēdēja zirgu mugurās daži bālu, daži satrauktu seju, bet vairums gluži vienaldzīgi, kā mašīnas, ierīces, priekšmeti, nevis dzīvi cilvēki. Tumsā balsnēja strādnieku krekli, un kaut kas draudīgs bija jūtams gaisā, šķita, ka kuru katru brīdi notiks sprādziens. Nekāda sprādziena tomēr nebija. Lielums ļaužu sāka izklīst un pūlīšiem gāja prom gan pa vienu, gan pa otru ielu. Policija nekustēja no vietas, nevarēja jau sekot katram atsevišķam bariņam, turklāt visi bija vienlīdz svarīgi. Aizejošie nobļāva atvadām:

—    Nu tad negarlaikojieties vien!

—    Ak tu nabadziņi, paliek šeit vieni!

—   Paskat, kā noblenž mums pakaļ!

Ar šo daļējo izklīšanu sacelšanās neizbeidzās, tā kūsāja visā pilsētas lejasdaļā, klusums bija vienīgi pašā centrā, kur atradās bankas, laikrakstu redakcijas un lielie tirdzniecības nami; pilsētas plašākajā daļā un uzkalnu piekājē pūlis bija vietām izdemolējis pārtikas veikalus. Protams, šiem veikaliem nebija nekā kopēja ar tramvaja braukšanas maksas paaugstināšanu, bet daudzi izmantoja gadījumu, lai parādītu, kā viņiem derdzas visi tie, kas mēnešiem un gadiem ilgi izmantojuši viņu nabadzību un iedzīvojušies no tās, krāpdami ar svaru, saceldami preču cenas un pārdodami mazvērtīgu preci; atausa atmiņā vienu veikalnieku skopulība, otru cinisms, daudzu mantrausība un visu vai tikpat kā visu vienaldzība, kas garajās un skumjajās nelaimes dienās bija sagādājusi ciešanas un sarūgtinājumu, likusi panest apvainojumus un nicināšanu, un daudzos veikalos, arī tajos, kuri vēl nebija izdemolēti, tika izlaupītas preces, kas atradās durvju tuvumā, aizstiepts prom viss, kas bija pa ķērienam, — vienalga, vai tie bija kartupeļi vai pupiņas, dārzeņi vai darba rīki, slotas vai katli; daži veikalnieki šāva un, protams, arī trāpīja gan apkārtstāvošajiem, gan ziņkārīgajiem, un tas pūli satracināja vēl vairāk. Cilvēkus ievainoja, un ielās sāka gaudot ātrās palīdzības mašīnu sirēnas.

Bija satumsis, bet es klīdu gan šurpu, gan turpu, pabūdams te vienā, te otrā ļaužu bariņā; pavadīju laiku vērojot; kliegt es nekliedzu un akmeņus nemētāju un, kaut arī pūļa kliedzieni un akmeņu sviedieni manī izraisīja smeldzīgu nepatiku, nespēju tomēr saņemties un iet prom; rakstīšu tev no… Biju aizmirsis savu draugu un tā kuģi.

Aiz stikla letēm, vitrīnu un spoguļu vidū, starp mazām pudelītēm un lielām pudelēm, kurās viz šķidrums dažādās krāsās, aptiekāri paši arī izskatās kā no stikla; izbrīnīti un pārsteigti tie raugās laukā, it kā gribēdami sacīt, ka tiem nav nekā kopēja ar notikumiem uz ielas un vēl mazāk ar tramvaju sabiedrību un pārtikas veikaliem: aptiekāri pārdod zāles un tātad ir cilvēces labdari, tie palīdz atvieglot ciešanas. Protams, arī tiem nevarētu būt mierīga sirdsapziņa, tirgotājiem tādas nebūs pat viņā saulē, taču pūlis, kas sastāv no strādniekiem, algādžiem, kalpotājiem un ielu tirgotājiem — barā sāk pavīdēt arī pa šaubīgam tipam, — saprot, ka aptieka nav nekas ikdienišķs un ik brīdi nepieciešams kā pārtikas vai dārzeņu veikals, neviens neiet lūgt aptiekā uz parāda kādu pudelīti zāļu pret kāsu vai kādu spēcinošu līdzekli pret vārgumu, un aptiekārs vispār nesver savas preces — vismaz nedara to, pircējiem redzot, — tātad laikam arī nekrāpj ar svaru un šķietami nav ierāvējs, bet, ja cilvēkam nav naudas, ko nopirkt krūšu zāles vai kādu stiprinošu līdzekli, tad tas var klepot vai vārguļot tālāk vai arī spēcināties ar kādiem nekādiem mājas līdzekļiem, kas parasti daudz lētāki; no otras puses, nevienam nevar nākt prātā tik muļķīga doma — iet zagt kārbiņu rīsa pūdera vai zobu suku, turpretī neviens nevar atteikties pilnīgi no maizes, cukura, pupiņām, kartupeļiem, kafijas, tējas, sviesta, jo nekādi mājas vai citādi līdzekļi nespēj šos produktus aizstāt. Visādi pūlas izsisties mājasmāte, strādnieka sieva, kurai vīrs ir bez darba, saņem bada algu vai arī slimo: pārdod zābakus un drēbes, ieķīlā matraci, aizņemas naudu, kamēr pēdīgi pienāk drausmais un apkaunojošais brīdis, kad atliek viena vien cerībiņa — ak, vai tā^vispār ir cerība! — griezties pie pārtikas preču tirgotāja, ne jau pie tirgotāja vien, bet pie cilvēka sirds, pie tā cilvēka, kura veikalā gadiem ilgi pirkts un kurš, kreklos izmeties, bez uzsvārča, reizēm flane]a virskreklā un caurās biksēs, vienkāršs un labsirdīgs pēc izskata stāv aiz letes, pie kuras pienagloti daži viltotas naudas gabali, un uzrunā pircējus spāņu mēlē, bet ar itāliešu akcentu, pārlieku uzsvērdams vārdus; šis tirgotājs zina, ka viņam jāpārdod prece, noteikti jāpārdod; pārdošana ir tirdzniecības pamats; uz parāda preci nevar dot: «Šodien par naudu, rīt par velti!»

—    Jūs taču esat man jau septiņus peso parādā.

—   Jā, don Huan, bet, lūdzami, pagaidiet vēl, mans vīrs ir bez darba.

—   Nu jau labs laiks, kopš viņš bez darba …

—   Jūs taču zināt, ka miecētavas tagad slēgtas.

—    Kāpēc nemeklē darba citur?

—   Viņš jau tik daudz ir meklējis, bet ar krīzi saradies pulka bezdarbnieku . ..

—    … Taču vīna kausam tomēr nauda atradīsies!

—   Vīna kausam . .. Kopš vakardienas neesam nekā ēduši, mums nav pat ar ko uzvārīt tasīti tējas. Un briesmīgākais ir tas, ka viens no bērniem saslimis.

—   Man ļoti žēl, bet uz parāda dot nevaru, jūs jau tā esat man daudz parādā.

Pastiepis un sasprindzis kaklu, veikalnieks raugās prom un kūpina savu slikto cigareti; viņam ir mazliet kauns, bet kas tad iznāks, ja viņš dos visiem uz parāda? Viņam pašam arīdzan vajag dzīvot. Kauns ir arī sievietei saplūskātajos svārkos, ar veco groziņu, tā aiziet nodurtām acīm, bet strādnieks, kas nožēlojamā istabelē gaida sievas atgriešanos un kaut ko ēdamu, lai vai gabaliņu sausas maizes, jūt, ka naids viņā uzkvēlo tik spīvi, ka spēj novest pie nozieguma.

—   Ak tu maita tāds, nolādētais sīkstoņa … Pienāks diena un …

Šī diena pienāk vairākreiz, un šodien ir viena no šādām reizēm.

Savos nevainojami tīrajos uzsvārčos un stikla ietvaros aptiekāri neliekas esam dzīvi cilvēki, izskatās, it kā tie paši būtu ievietoti kādā pudelē; tie nenoslēdz durvis, kā to dara vairums tirgotāju, jo aptiekāri, kaut arī šķietami neesoši, cer, ka no šīs sacelšanās tiem atlēks savs labums: vai tad kādu neievainos, kādu nekontuzēs? Vai tad kādam neuznāks nervu lēkme? Aptiekāram ir baldriāns, broms, marle, vate, saites, jods. Vienlaikus ar

pārtikas preču veikaliem slēdza dārzeņu un augļu veikalus, gaļas pārdotavas un maiznīcas, tāpat arī pārējos veikalus, lai gan tiem nebija ko baidīties vai rauties no pūļa; cieši nobultēja savas durvis pat seglinieku darbnīcas un novietnes, kur pārdeva koku un dzelzi, — kaut gan kas tādos brīžos kā pašlaik ies pirkt zirglietas vai kokus un kam ienāks prātā šādas mantas zagt? Jo vairāk satumsa, jo retāk bija ieraugāms kāds atvērts veikals; vaļā bija palikušas tikai pavisam mazas bodītes, kuru šaurajā telpiņā ar niecīgo preču krājumiņu tikko varēja apgriezties pats īpašnieks, šie veikaliņi bija pa pusei darbnīcas, pa pusei pārdotavas, šeit varēja pirkt cauruļu gabalus, kādu cementa maišeli, cinka skārdu — neēdamas un grūti pārnēsājamas mantas — vai arī vecas plītiņas un ar pūlēm salabotus gāzes pavardiņus, kurus arī nekādi nevarēja uz zoba likt. Kā vientuļas saliņas spīdēja šie veikaliņi lielajā tumsā, kādā bija iegrimušas smagiem akmeņiem piemētātās ielas.

Sāka pulcēties bariņos šaubīgi cilvēki, tie šķita izlī. duši no kloākām, daži izskatījās kā milzu žurkas — apauguši ar bārdām, netīri, zibsnīgām acīm, dzīvības pilni, nemierīgi, tie ne kliedza, ne dauzīja laternas, šķietami ne pret vienu nejuta nedz naida, nedz mīlas, taču neiedomājami nadzīgi, tikpat kā dzīvnieki grāba ciet visu, kas pagadījās pa tvērienam, tie šaudījās ap vaļā palikušajiem veikaliem, īpaši ap ķīlu namiem un audumu veikaliem, pie kura durvīm bija nostājušies veikalu īpašnieki un kalpotāji — bezmaz visi spānieši un tikpat lieli optimisti kā aptiekāri — un cieši žņaudza koka metrmērus aiz muguras aizliktajās rokās. Notika sadursmes starp atsevišķiem ļaužu bariņiem, un vienā pūlītī atkal pavīdēja četrstūrainais vīrietis — četrstūrains bija viņa augums, četrstūrainas rokas, četrstūraina seja — īsts milzenis, kā no resna, vairākās vietās ciešos mezglojumos saauguša koka tēsts, viņš gāja kāda strādnieku bara priekšgalā, tas pēkšņi sadūrās ar citu cilvēku baru: no pazemes izlīdušie tipi pašreiz aplaupīja pārdotavu, kurā vientuļa sieviete tirgojās ar cigaretēm. Pāri visai kņadai nodārdēja stūrainā vīra balss:

— Tā ne, biedri, mēs neesam zagļi! Neaiztieciet neko!

Cigarešu veikaliņa īpašniece spalgi spiedza.

Daži no pazemes žurkām metās bēgt, bet tie, kas bija drošāki, palika stāvam.

—    Ko tev vajag, ko? — viens no laupītkārajiem dzedri noprasīja.

Viņam bija strupa, netīra bārda un noskrandušas, nospeķotas drānas, viņš-izskatījās pēc trula, melnumiem un taukiem apķepējuša naža, taču vienlaikus šķita bīstams. Četrstūrainais vīrs, kas līdzinājās pamatīgam namdara kaltam, tuvojās viņam un kaisli, gandrīz vai ar dūri zveldams pa krūtīm, uzkliedza:

—   Ko vajag? Mēs neejam zagdami, un zagļiem šeit nav vietas.

Vīrietis, kas atgādināja trulo nazi, mirkšķināja acis, tomēr nekustēja no vietas. Viņš tikai salti noprasīja:

—    Un kas tev par daļu? Vai tu esi policists?

Ļaudis sablīvējās kā mūris; vīrieši, kas izskatījās pēc

pazemes žurkām un bija metušies prom, tagad atgriezās un sastājās ap savu biedru, tā abu vīru biedri lokos stāvēja vieni pretī otriem.

Četrstūrainais vīrs sacīja:

—    Policists es neesmu, bet negribu, ka mūs vainos par to, ko nodara tādi bezgoži kā tu. Mēs esam strādnieki, nevis zagļi. Skaidrs?

Izjutu dziļu cieņu pret četrstūraino vīru un gāju pievienoties viņa baram; es nebūtu iedrošinājies ne iepīkstēties, pat ja vīrietis no kloākas būtu aiznesis cigarešu pārdotavu ar visu tās īpašnieci: būtu pieticis viena viņa vārda, viena viņa zibošo acu skatiena, lai es dotu kājām vaļu. Bet četrstūrainais vīrs pazina pazemes ļaudis un nebaidījās no tiem, vēl vairāk, viņš, šķita, tos nicināja. Vīrietis ar trulā naža izskatu nezināja, kāda atšķirība ir starp strādnieku un zagli, apvainojums viņu neskāra — varbūt, nekāds apvainojums nespētu viņu satraukt, — viņš joprojām nekustīgi blenza uz četrstūraino vīru. Abi bija atšķirīgi: viens stūrains un ciets, otrs — plāns un noglumējis: pēdējais iesprauktos tur, kur pirmais nespētu, bet tas savukārt nogāztu gar zemi to, ko pēdējais nevarētu kustināt.

Pēdīgi noglumējušais ieteicās:

—    Nu, un tad?

Tā nebija atbilde, bet izaicinājums.

Četrstūrainais vīrs turpināja:

— Neviens jūs nekad neesat strādājuši un laupāt visu, ko varat, apzogat nabaga cilvēkus, gramšķat īres mājās, aptīrāt piedzērušo kabatas, atņemat pēdējo senlavo vecenītēm un bērniem, pat zagļi jūs neesat, nekas vairāk kā netīri žurkas.

Četrstūrainā vīra vārdi kā vareni, spēcīgi viļņi no galvas līdz kājām apšļāca otru vīrieti cauri visiem drēbju ielāpiem, visām viņa nospeķotajām skrandām; noglumējušais neatbildēja, nebija šaubu, viņam trūka sliecības uz pārrunām, turklāt viņš nebūtu spējis vairāk vai mazāk loģiski, ar labākiem vai ļaunākiem vārdiem atbildēt uz četrstūrainā milzeņa vārdu plūsmu, turpretī to, likās, nebiedēja izredzes pārrunāt par strādāšanu un zagšanu vai par darbu un kapitālu. Taču trulajam un glumajam vīrietim būtu pie rokas vienīgi divi teikumi, un proti: «Kas tev par daļu?» — tiklab jautājumam, kā atbildei, un: «Atšujies!» — apvainojumam, kuram tūdaļ sekotu varas darbi — dūriens ar nazi vai zvēliens ar dūri. Taču šai naktī noglumējušais neatradās starp ļaudīm, kurus viņš varētu pārsteigt: četrstūrainais vīrs zināja, ar ko runāja, un bija modrs: tikko pazemes žurka izdarītu kādu aizdomīgu kustību, viņš mestos tam virsū un to nobeigtu. Nekad gan strādnieka cilvēks nezina, no kurienes saņems sitienus, jo sitieni var nākt no visām pusēm; viens no pazemes žurkām, nemanīti piezadzies blakus četrstūrainajam vīram, palēcās, kaut kas pazilba gaisā un ietriecās četrstūrainā vīra galvā; ievainotais sagrīļojās, bet nepakrita. Uzbrucējs ar pārējiem brāļiem metās bēgt, bet gandrīz tai pašā brīdī viens no strādniekiem iegāza tam ar rungu pa pakausi. Sausi nobrīkšķēja, un nelietis kā paklupdams novēlās zemē uz vēdera. Kājās tam bija čības, un no šīm drisku čībām, kuru drēbes virsa bija atirusi no kaņepāju zoles, rēgojās laukā papēži, pelēki kā žurkas pēdapakšas. īsu brīdi valdīja apjukums; četrstūrainais vīrs klusēja, viņš bija noņēmis cepuri un taustīja savu galvu, no kuras strauji plūda asinis; kad «apķepušais nazis» redzēja pakrītam savu biedru, tas apstājās skrējienā. Strādnieki, stipri vīri — ostas krāvēji vai namdari, gandrīz visi apbruņojušies ar rungām, metās virsū zagļiem. Atstājuši savējo guļam, pazemes žurkas muka un pazuda tuvējā gravā, kādreizējas upes gultnē; sekot tiem nozīmētu ļaut sevi sagraizīt gabalos. Ievainoto aiznesa uz kādu aptieku — aptiekāri nebija velti cerējuši, — un pūlis izklīda. Pagāja kāds laiciņš, un kloākas vīrieši atgriezās paņemt savējo: tas smagi vilka kājas un, lai gan tam ko vaicāja, nekā neatbildēja.

v

Vēlu vakarā pa pilsētu jādelēja policisti, tie bija bruņojušies ar karabīnēm un sagatavojušies patrulēšanai līdz rītausmai. Ar virsnieku priekšgalā tie jāja pa trim četriem rindā. Zirgu kāju atsitieni skaņi klabačoja bruģi. Ielās vēl pulcējās ļaudis, it īpaši tur, kur bija palikusi vesela kāda laterna, tie dzīvi sarunājās un pārstāstīja dienas notikumus: kā bēguši no policijas vai nekustējuši no vietas, cik tramvaja vagonu apgāzts un kā, cik un kādi pārtikas veikali izlaupīti. Sacelšanās bija beigusies nevis tādēļ, ka cilvēkiem bija sagribējies ēst un tie gāja mājup vakariņot, bet gan tādēļ, ka nebija vairs ar ko uzkurināt dumpības sparu, — laternas bija sadauzītas, daži tramvaja vagoni apgāzti, neko lielu vairs nevarēja pasākt, un nebija arī iemesla to darīt, jo nenotika taču revolūcija. Atskanot uz bruģa zirgu pakavu klaudzoņai, viens otrs pūlītis pajuka, cilvēki zibenīgi pazuda kur kurais, it kā būtu piepeši atcerējušies, ka tiem steidzams darbs; bezbailīgākie palika uz vietas, taču apklusa vai arī mainīja sarunas vielu.. Virsnieks, kas vadīja piketu, lūdza sapulcējušos izklīst, un pēc notikušajām sadursmēm viņa balss skanēja neparasti laipni; ļaudis paklausīja, devās prom lēnītēm un lielākoties divatā, bet daži vīri stāvēja, kā stāvējuši, un noprasīja:

—    Vai tad ir aplenkuma stāvoklis?

Virsnieks joprojām laipni atbildēja:

—    Nē, bet ir rīkojums neļaut pulcēties uz ielām.

Reizēm viņš vēl piemetināja:

— Ir daudz noziedzīgu elementu.

Sekoja atbilde:

—    Mēs taču neesam zagļi.

— Nav svarīgi, — atteica virsnieks nu jau nelaipnāk. — Izklīstiet, lūdzu! v

Ja kāds vēl izteica piezīmi vai atsacījās paklausīt, tad virsnieks jāja bariņam virsū. Arī policists nerunāja gari.

Taču neviens nepretojas. Es pats, klausīdamies valodās, klimtu no bariņa pie bariņa, pievienodamies citam, tiklīdz tas, kurā biju, izklīda; bariņi saliedējās un saira vienlīdz ātri, un brīžiem atrados uz kāda ielas stūra to ļaužu vidū, ar kuriem biju stāvējis kopā uz pretējā stūra. Kaut gan dumpi varēja uzskatīt par apspiestu, ļaužu prāti joprojām bija satraukti un valoda dumpīga. Es nerunāju līdz, tikai klausījos un vienīgi tad, kad vienā un tai pašā bariņā biju parādījies pāris reižu un cilvēki izbrīnīti noskatījās manī, tādēļ ka nebildu ne pušplēsta vārdiņa, iedrošinājos pavērt muti un stāstīt, kā man bija izdevies izsprukt no policijas nagiem, taču kāds vīrietis mani pārtrauca, uzsākdams stāstīt kaut ko līdzīgu, tikai ar to starpību, ka viņš nebija bēdzis; viņa stāstījums bija aizraujošs, un es vairs neuzdrīkstējos atsākt savu. Ap pusnakti, klīzdams šurpu turpu, biju nonācis naktsmāju tuvumā, jutos piekusis, un man gribējās ēst. Iznācu uz avēnijas ar diviem braucamiem ceļiem, pa vidu tai stiepās kādreizējās upītes gultne — tā bija tā pati avēnija, uz kuras pazemes žurkas — ctpķepušā, bet bīstamā naža biedrs bija sadūris četrstūraino vīru, kas spēja pagrūst, notriekt pie zemes visu; šī gultne atradās šeit varbūt kopš tiem laikiem, kad Dienvidamerikas zeme pacēlās no jūras dziļumiem vai kopš lielais matērijas gabals, kas tagad veido mēnesi, tika atrauts no mūsu planētas un tanī vietā pamests tukšums, ko steidza aizpildīt Klusais okeāns; pa šo gultni bija plūduši un plūda joprojām lietus ūdeņi, kas satecēja no tuvējiem pauguriem, un, kaut arī gar gultnes krastiem pacēlās nami, kaut arī te plānoja un iekārtoja avēnijas, sadēstīja kokus un ierīkoja tramvaja ceļus, grava palika neaizbērta, deva patvērumu kaķiem, suņiem, pelēm, ūdens blusām, klaidoņiem, ļaundariem, ubagiem, blēžiem un slepkavām, kas šeit mājoja un reizēm arī nobeidzās starp tukšām bundžām, lupatām, salauztām kastēm, salmu un žagaru kaudzēm, akmeņiem, netīrām plančkām un nosprāgušiem dzīvniekiem; tiklīdz noziedznieks paguva nokļūt līdz šiem pa pusei cementa nojumes segtajiem gultnes krastiem un nolaisties lejā, tas pazuda kā trušelis burvju mākslinieka cepurē; policija neiedrošinājās nokāpt gravā, šķita, vismaz tā stāstīja, ka gultne savienota ar pilsētas kloākām. Veselas klaidoņu paaudzes bija nākušas no šīs gravas; no nožēlojamiem āķiem, kuros šie ļaudis piedzima, tie nokļuva gravā, no tās — uz pilsētas ietvēm ubagot vai zagt, pēc tam policijas iecirkņos un labošanas iestādēs, no iecirkņiem un iestādēm atpakaļ gultnē, bet nākamreiz no gultnes — cietumā, slimnīcā, Policijas pārvaldē vai katorgā jau lielāka soda izciešanai. Pēdīgi tie nomira, un daži nomira šai gultnē.

Avēnijā bija maz ļaužu, nogāju līdz stūrim un iegriezos platā ielā, kas bija bruģēta ar akmeņiem, kuri sazin kādos laikos bija ņemti no kādreizējās upītes gultnes; šī iela bija tikai kādus simt trīsdesmit metrus gara un saucās Kiljotas gatve; nezin kādēļ to dēvēja par gatvi, tā bija lepna veikalu iela, šeit galvenokārt atradās bufetes un restorāni, kas ar saules rietu un vēl krietni pāri pusnaktij mudēt mudēja no apmeklētājiem; it kā uzņēmumu šeit nebūtu gana — alkoholu pārdeva ar pirmās, otrās un trešās šķiras patentēm — zēla vēl ielu tirdzniecība uz ietvēm un pat uz braucamā ceļa: pārdeva augļus, ceptas zivis, desiņas, pastētes, saldumus, limonādi un pat grāmatas. Apsējušies netīrus priekšautus, vīrieši un arī sievietes gatavoja un uzsildīja šeit savus ražojumus, skaļiem saucieniem tos piedāvādami. Iela veda uz pakalnu, un pa šo ielu pēc saules rieta plūda ļaužu straume, jo pakalns bija biezi apdzīvots un turklāt pieslējās otram — tikpat biezi apdzīvotam pakalnam. Strādnieks, kurš ceļā uz māju iegriezās šai gatvē un, neapstājies un neiegājis kādā bufetē, paguva aiziet līdz ielas galam, varēja sevi apsveikt ar to, ka nav padevies kārdinājumam, bet maz bija tādu, kas tika līdz stūrim, kur gatve beidzās un sākās cita iela, un maz bija tādu tāpēc, ka bāri visai vilināja ar savām lielajām pianolām, milzīgajām automātiskajām pianolām, kuras bija visgarām nolīmētas ar skatiņiem, kas attēloja saules lēktu un saules rietu, mēnesi un zvaigznes, ūdenskritumus un peldošus gulbīšus, bālus kavalierus un iemīlējušās meičas, vilināja ar nebeidzamajām pudeļu rindām, kurās elektrisku spuldzīšu izgaismojumā vizēja mēļais vīns vai dzeltenā vai sārtenā čiča13 , vilināja ar savām apkalpotājām, kam bija baltas micītes un balti priekšautiņi, ar šīm apkalpotājām, kurām varēja mierīgi piedurt roku, kuras reizreizēm mēdza sadzert ar apmeklētājiem un ļāvās arī lielākiem lūgumiem nekā glāzes tukšošanai vien, ko brīvi var darīt ļaudīs. Bāri visai vilināja, bet kam gan arī kaitē kauss alus, guldziens čičas, malks vīna vai mutīte degvīna? Nevienam. «Nu iesim, cilvēk mīļais, netiepies, uz brītiņu, ne ilgāk, vēl taču tik agrs.» — «Jā, bet man senjora slima.» — «Nu, un tad? Sieva taču nenomirs, ja tu pārradīsies pusstundiņu vēlāk.» — «Redzi, man šeit ir zāles.» — «Iedosi vēlāk. Paskaties, tur stāv tā, kas tev patīk: Marikita.» — «Kas tā par meitiņu, ko?» — «Jūs tik vēlu? Kur bijāt pazudis? Kā sviežas?» — «Tā nekas. Ilgojos pēc jums.» — «Melša! Ko jums pasniegt?» Marikita pārbrauc ar lupatu pār galdu. «Čiča šodien tāda, ka mēli var norīt — tīrā vīnoga. Vai jums dubulto?» — «Lai iet dubultais, teiksim, divi litri. Labais malks. Dzeriet jūs pirmā, Marikita! Izsūciet saldo indi! Uz jūsu veselību!»

No ielas raugoties, šķita, ka bezgala daudz ir šo bufešu ar koka treliņiem, letēm, spuldzēm, desmitiem galdiņu un krēslu, tajās var ieiet, apsēsties un dzerot pavadīt visu nakti un nākamo dienu un pēc tam vēl dienu un nedēļu, un mēnesi, un gadu, pazust tur vai aprakt sevi uz visiem laikiem, bet nekad nepienāktu tāds brīdis, kad pietrūktu vīna, čičas, alus, degvīna, etiķī ietaisītu sīpolu, sviestmaizīšu, cūku kājiņu galerta ar pavisam smalki sakapātiem sīpoliņiem un krietni daudz pipariem, jā, ar daudz pipariem, tos nav ko žēlot, tie nāk par labu aknām; dažam, izslājot no bufetes, seja tik šausmīga, it kā tas būtu nobeidzis tēvu un māti un atzinies slepkavībā — pašā plostošanas jaukumā aptrūcies naudas; dažs izveļas, rēkdams aiz smiekliem, nožagodamies pēc katras smieklu lēkmes un izvemdamies turpat blakus ogļu pannai, uz kuras ielu tirgotājs pa divdesmitajam lāgam atsilda savu cepto zivi. — Nepiecūkojiet man preci, senjor! — Dažs tā pietempies alus, ka paiet vesela ceturtdaļstunda, kamēr pagūst nolaist ūdeni; dažs izlīgo ārā un nezina, ne kur atrodas, ne kurp jāiet, ne no kurienes nācis, blenž kā apmaldījies, bikses nobrukušas, krekls izlīdis laukā; dažs svarīgi nopietns, kā risinādams grūtu jautājumu, urbjas acīm zemē un nekust no vietas; ir arī tādi, kas kaujas, krauj viens otram pa ausi, apgāž grozu ar bumbieriem, uzskrien virsū desiņu galdam. «Ko jūs, smurguļi, te ārdāties, lasās plēsties citur!» Sestdienās šeit tāds biezums, ka gandrīz netiek uz priekšu, — ļaužu pilni restorāni, ļaužu pilna iela, tie steidz vai stāv un gaida kādu draugu, kādu sievieti, gaida jebkuru, kas pacienās ar savu lāsīti.

Bija nakts — lai arī ne sestdienas nakts, — un tādēļ uz ielas diezgan liela kustība. Notika tas, kas jau bija sagaidāms: daudzi no tiem, kuri, dauzīdami laternas, lauzdami un gāzdami apkārt tramvaja vagonus vai vienkārši bļaudami: «Nost!» — un: «Lai dzīvo!» — bija piedalījušies dumpī, tagad iegriezās šai ielā; pārdzīvotais satraukums neļāva doties uz mājām, bija aizvadīta ārkārtēja diena, citāda nekā ierastā ikdiena, kas paiet vienīgi darbā, un vajadzēja pārrunāt par šo neparasto dienu un varbūt to atzīmēt aprasinot. «Man varen slāpst, un kauss alus nebūs par ļaunu, vēl labāk derētu glāze čičas.» — «Vai sendviči1 '1 ir?» Jā, dosiet vienu ar šķiņķi un otru ar sieru; ar pipariņiem, jā. Viegli bija ieiet bufetē, bet grūti tikt laukā no tās, izņemot tanīs reizēs, kad pietrūka naudas vai pārdzeršanās dēļ izsvieda uz ielas. «Mēs taču te visi savi ļaudis, un naudiņa man turas; lūdzams, biedri, neapsmādē, vēl vienu dubulto, un tad iesim. Bija gan pamatīga raušanās, ko?» Dzertuves saimnieks ar baltu mici, pilnīgs miesās un dziļi nopietns strādāja ar vairākiem palīgiem, lēja un lēja glāzēs alu, vīnu, čiču, punšu, gatavoja sviestmaizes un salātus, ko apmeklētāji notiesāja, ka nebija ko redzēt. Patīkami oda etiķis, smaka bija sīva un kairinoša — siekalas saskrēja mutē, šī smaka vēdīja pretī uz ielas un gandrīz neatvairāmi kārdināja. Pianolas spēlēja, vīri runājās, apkalpotājas klaigāja, un telpā dūmu bija, ka biezs; uz piespļaudītās grīdas starp zāģu skaidām mētājās cigarešu galiņi, maizes gabaliņi un desu ādas, turpat bija nokritušas cepures; gar galdiņiem ložņāja mazs, plušķains šunelis. Kā iekšā, tā ārā pastāvīgi iznāca saraušanās, atskanēja nesavaldīgi klie

dzieni un stomīgi izgrūsti rēcieni, vīdēja bezzobainas mutes, piemiegtas acis, saplēsti krekli, ar asinīm un vīnu nošķiestas piedurknes.

—    Sadod viņam, sadod viņam!

—    Ļaujiet, lai izkaujas paši!

Šai naktī vīrus vispirms bija satraukusi sacelšanās un tūlīt pēc tam uzkurinājis alkohols, tie izlīgoja uz ielas pilnās burās, nekam ceļu negriezdami un_ drausmīgiem vārdiem lādēdamies. Kas to būtu domājis, ka policisti tādi riebekļi! Nost ar tautas bendēm! Vienmēr atradās pāris policistu, kuri aizturēja vienīgi tos piedzērušos, kas nepavisam nebija valdāmi, kāvās vai postīja ielu tirgotāju lūzenās letītes, bet pārējos reiboņas reizēm aizveda tikai līdz ielas stūrim un pateica, kā un kurp jāiet. «Ejiet taisni vien un šeit vairs nerādieties!» — «Labi, seržant,» mīlīgi nomurmināja dzērājs, kas mazliet apzinājās savu vainu un, izpatikt gribēdams, iecēla policistu augstākā dienesta pakāpē. Nereti notika — pats policists atgriezās no apgaitas pilns kā mārks. Bija gadījušies devīgi ļaudis. — Paklau, kaprāl, — aizsmakušā balsī sacīja dzērājs,— nāc iekamp vienu malku! — Aplaidis acis visapkārt un pavirpinājis ūsas, policists bija ar mieru un vienā paņēmienā iegāza rīklē kortelīti vai puslitru vienalga kāda dzeramā. Pēc trim četriem šādiem cienastiem kārtības sargs tika vai nu atlaists, vai ievietots karcerī. — Esmu skaidrā, leitnant, — tikko virinādams acis, apgalvoja nelaimīgais. — Uzpūt dvašu! — Virsnieku gandrīz atsita atpakaļ ar degvīnu piesātinātā elpa. — Uz karceri! Velns tevi rāvis! Piesūcies kā ods!

Taču šai naktī viss bija citādi. Cīņa bija vērsta pret policiju, sacelšanās laikā vairāki cilvēki bija ievainoti un daudzi aizturēti, un, lai arī iereibušie vīri allaž mēdza būt piekāpīgi un augstsirdīgi, to viņi tomēr nespēja aizmirst — jo vairāk tādēļ, ka dažus bija ķērušas policistu nūjas un daži bija nokļuvuši zem zirgu kājām; tagad šie nīstin nīstie policisti bija šeit: to zaļganās uniformas bija neglītākas kā jebkad, to cepures vēl atbaidošākas nekā vakar, to mundieri ar zeltītajām pogām smieklīgi, un taisni ērcināja pārāk apspīlētie zābaki — tie jau vairs nebija zābaki, bet kaut kādas gamašas. Pabāzis abas dūres kādam policistam zem deguna, šļakstinot slienas sejā, kāds piedzērušais nikni lādēja policiju, tās pārstāvjus un to tuviniekus, līdz beidzot, sabiedriskās kārtības sarga nesatricināmā miera (tāds tam bija vienīgi šai brīdī) aizkaitināts un gribēdams izvest policistu no pacietības, ņēma un krietni iebelza tam. Policists atkāpās dažus soļus un sauca iekarsušo pie kārtības, bet tikpat labi viņš varēja likt tam noskaitīt «Ave Maria» 15 , — savējo skubināts un izmantodams gadījumu, kad pašu bija vairākumā un policists tikai viens, piedzērušais ņēmās dunkāt varas pārstāvi, kas tagad izrāva svilpi un svelpa pēc palīga. Atsteidzās policists, kurš bija stāvējis postenī tās ielas stūrī, kura veda uz pakalnu, un piedzērušais, kas nu bruka virsū abiem policistiem, dabūja ar nūju pa galvu, tā ka seja tam noplūda ar asinīm, un, biedriem apmulsumā noskatoties, kārtībnieki to aizgādāja uz iecirkni.

Zibens ātrumā pa ielu un dzertuvēm izskrēja ziņa: policija piekāvusi un arestējusi kādu vīrieti! Policijas iecirknis atradās pāris simtu metru attālumā no notikuma vietas, un policisti drīz vien atgriezās, tiem sekoja pa pēdām jātnieku policija. — Paskatīsim, kur tad ir tie malači! — Malaču bija desmitiem; alkohols bija vareni pacilājis vīrus, dūša tiem bija kā miets, — kas vīriem tāds policijas iecirknis, nūjas, zobeni, zirgi un to jātnieki! «Esmu čīlietis, un neviens man muti neaizbāzīs, vismazāk tāds sušķa policists kā tu. Nu sit mani, riebekli! Gāz pa vīra krūtīm!» Rautin tika atrauts vaļā krekls, sprāga pa gaisu pogas, tirkšķēja pogcaurumi, kamēr atsedzās spalvainas krūtis. Policisti, kuru pacietības mērs un brīdinājuma vārdu krājums bija izsmelts, izrādījās mazāk varonīgi: tie dzina barā un grūstīja iekarsušos ļaudis, sita tos, kuri aizstāvējās, ar varu vilka tos, kuri pretojās, un pēdīgi nodeva visus jātnieku policijai, kas sagrāba vīrus aiz rokām un auļoja ar tiern prom, tā ka tie karājās gandrīz gaisā; kājas dauzījās gar akmeņiem, vīri kauca, juzdami, ka rokas plecu locītavās drīz atrausies, ka nokritīs bikses un drānas būs driskās. Dzertuvju saimnieki un apkalpotājas iznāca uz ielas, un dzertuves palika tukšas. Ielu tirgotāji, gan trūcīga, taču prātīga tauta, vāca kopā

savu mantību. Nevarēja zināt, ko mazajam tirgotājam nesīs rītdiena.

Edu savu mencas gabalu un skatījos apkārt. Biju izsalcis, un man bija vienalga, no cik vecas zivs ņemts šis gabals, kaut gan, to uzzinājis, varbūt būtu bijis pārsteigts. Tomēr tik un tā apēstu, pat tanī gadījumā, ja zivs būtu bijusi Jonasa 16 laikabiedre un nākusi no Sarkanās jūras. Zivs smakoja visai nelāgi, tik tiešām, — bet ko gan iesāktu nabaga ļaudis, ja tiem rastos pārāk smalka oža? Trūkums un izsalkums ožas nepazīst, izsalkušajam oža ir tikai traucēklis. Miza — īstais apzīmējums manas zivs ādai — čirkstēja starp zobiem kā gliemeža vāks, un tai nebija nekādas līdzības ar to smaržīgo un maigo kārtiņu, kāda klāja zivi un gaļu, kad, rīvmaizē un olā apvārtītu, to bija cepusi mana māte šķietami jau sen pagājušajās dienās. Un tomēr labi bija cirst zobus tādā zivī kā pašreizējā; radās sajūta, ka tiek sātīgi paēsts. Tātad ēdu, stāvēdams uz ielas stūra. Ēdamais bija karsts, un garaiņi līda degunā, nāsis man izpletās kā sunim. Zivs gabals šķēlās un draudēja izjukt, it kā mazajām daļiņām būtu apnicis tik ilgi turēties vienkop. Lai kāds atšķēlies krikumiņš nepazustu, kozdams gāzu atpakaļ galvu, — ja arī kas nodruptu, manai mutei tomēr secen neietu. Katra skrapatiņa man bija dārga manta. Es būtu varējis apēst desmit vai divdesmit šādu mencas gabalu, bet varēju nopirkt tikai vienu un pie tā mazu maizīti. Biju izsalcis, ēdu un vēroju. Zivju pārdevējs izskatījās tāds pats kā viņa ceptā zivs, viņš bija pasniedzis man zivi papīra gabaliņā, man bija ar ko saturēt, un es nenotraipīju pirkstus, — sazin kas tie bija par taukiem, kas pilēja no zivs! Edu un skatījos apkārt.

— Nu kaut kas traks! — iesaucās zivju pārdevējs, kad policista nūja, atlecot no kāda piedzērušā galvas, pārlūza aiz spēcīgā sitiena. — Citām naktīm šie kavaljero 17 ļauj sevi apdzirdīt ar visu ko, ja vien nav petroleja, bet šodien tie ir sliktā omā .. .

Beidzu ēst mencu, nometu zemē papīru, noslaucīju pirkstus pie biksēm, — eļļa, kurā zivs bija cepta, spēja izsūkties cauri ne tikai papīram, bet laikam pat kreisera bakborta bruņu plāksnēm.

Nezinu, kas mani pašā pēdējā brīdī ierāva visā tai

plosā — citā vārdā to patiesi nosaukt nevarēja, — bet pamazām biju jutis briēstam sevi lielu nemieru un vēl lielāku niknumu par notiekošām zvērībām. Kāds piedzēries bija uzvedies nepiedienīgi un, teiksim, pelnījis saņemto sodu, bet tas nebija pietiekams iemesls likt visiem pārējiem ciest līdzīgā veidā. Tāpat kā aptiekāri, arī policisti vairs nelikās dzīvi cilvēki, tikai šeit bija citāda veida pārvērtība — nūja rokās tos darīja reālus, tie rīkojās mehāniski, tverdami cilvēkus aiz rokām, lauzdami tās atpakaļ, sizdami vīrus, kas atsacījās iet, un nododami aizturētos jātnieku policijai, bet jātnieki trauca auļos un vilka sev līdz cilvēkus. Nolēmu iet prom: šeit ļaunums vien bija gaidāms ikvienam un visiem. Kāds piedzērušais, kas nebija tik iereibis, cik uztraukts, izvilka no kabatas kādu dzelzi, kaltu vai skrūvgriezi — šo cilvēku izpļaukāja un piekāva. Policisti vairs negaidīja izaicinājumus no piedzērušo puses, tie triecās pa ielu no viena gala līdz otram, rupji grūstīdami, trenkāja cilvēkus, kas stāvēja bariņos, un ikvienu, kurš izteica neapmierinātību, kaut ko iebilda vai tikai greizi paskatījās, aizgādāja uz ielas stūra. Un visas šīs zvērības bija radījusi viena pati dunka — piedzēruša cilvēka dunka policistam.

Devos pāri avēnijai. Jutu, ka rokas krampjaini savelkas dūrēs un atkal atlaižas. Kad biju tieši viena braucamā ceļa vidū, izdzirdu skaļus kliedzienus, pagriezu galvu un ieraudzīju divus policijas jātniekus velkam prom kādu cilvēku. Paskatījos ciešāk: aizturētais bija vai nu sasists, vai pakritis, seja tam bija asinīs. Neapzināti, nemaz nedomādams, ko daru, nedz prātodams, nedz apsvērdams noliecos, paķēru akmeni un visā spēkā sviedu ar to vienam no policistiem. Redzēju, ka tas palaiž vaļā piedzērušo un sagrīļojas uz sava zirga. Bēgu. Nonācis uz ietves, apstājos un atskatījos. Nespēju neko saskatīt, jo šausmīga sāpe man izskrēja cauri plecam. Apsviedos: man pretī stāvēja policists ar spožu, kailu zobenu rokā. Kur tas bija radies? To nekad neizpratīšu, jo turpat, ne vairāk kā metru divdesmit atstatu atradās kādreizējās upes leja.

Tā tiku apcietināts, bet policistam vajadzēja man pāris reižu iebuksnīt, iekams sāku kustēt. Manī virda niknums, taču sirdsapziņa nebija mierīga, un tādēļ padevos un gāju līdz. Pa ceļam policists ar mani nerunāja, tikai šad tad nopukojās par buntavniekiem, kas sagādājot tik daudz darba. Nezināju, ko viņam atbildēt, bet viņš arī, likās, atbildes negaidīja. No viņa valodas nopratu, ka viņš nebija redzējis mani sviežam akmeni; bija aizturējis mani tikai tādēļ, ka skrēju. Tas nu nebija nekāds iemesls aizturēšanai, taču šai naktī visi iemesli šķita vienlīdz labi. Policists bija mazs un sīks no auguma, viņš turēja mani aiz piedurknes atloka, atspiedis pirkstgalus pret pogām; iedams domāju, ka es varētu izrauties un aizbēgt, taču, atcerējies dienā notikušo sacelšanos un policistu rīcības brīvību šai naktī, atmetu šo domu. Ja nu es ņemtu un iebelztu viņam ar dūri pa krūtīm, tā ka viņš nokrīt gar zemi? Vārgmiesis viņš ir, noveltos kā maiss, un es tikmēr būtu gabalā … bet ja nu mana dūre netrāpa un policists nepakrīt? Revolveris viņam droši vien arī ir . . . Galu galā, ja viņš nav redzējis mani sviežam ar akmeni, tad taču man nekādu vainu nevar pierādīt un mani atbrīvos … Tepat ir kādreizējās upes gultne, viens lēciens, un — «varbūt es tevi redzēju, bet neatceros to»! Taču es nepazīstu šo leju, ielēkšu vēl kādā peļķē vai uzgāzīšos virsū nosprāgušam sunim, vai ievelšos bedrē un pārlauzīšu roku vai izsitīšu zobus. Nelēcu. Tālumā bija dzirdami kliedzieni un zirgu pakavu klaudzoņa. Šī bija otrā reize manā mūžā, kad mani aizturēja un veda uz policijas iecirkni, bet šoreiz man līdzās vai aiz manis nestāvēja māte — māte, tēvs, mājas, brāļi, viss jau pagājībā.

Policijas iecirknis atradās pie pakalna nogāzes, no ārpuses ēka bija baltā un zaļā krāsojumā, tāds pats iecirknis kā visi — vāji apgaismots, ar aizdzelžotiem logiem, nelīdzenu klonu un atejas un staļļa smaku. Sardzes telpā pierakstīja manu vārdu, uzprasīja policistam, par ko esmu aizturēts — par kārtības traucēšanu, tas atbildēja, — un tad mani veda uz aresta telpām. Man nebija ne izdevības, ne laika kaut ko ieprasīties, aizstāvēties vai lūgt paskaidrojumu, kādā ziņā būtu traucējis kārtību, biju aizturēts, un ar to pietika. — Pie tiem, kas tiks tiesāti! — nosauca pakaļ virsnieks; tas bija gaišmatains un sārts, ar netīru, taukainu sejas ādu un izjukušām, neglītām, mazliet saslapušām ūsām. Policists ar zobenu aizgāja, un mani nodeva kādam citam policistam, kas ar «Šeit, lūdzu!» tikpat kā vadīja mani pieņemamā istabā. Pagalms, kas pletās aiz režģiem, bija plašs, augstu mūru ieskauts, varēja noprast, ka tajos atrodas kameras, bet koka durvis bija blīvas, un nevarēja redzēt, kas aiz tām.

Mani ievietoja kamerā aiz režģa durvīm, to apgaismoja maza griestu spuldzīte. Biju gaidījis, ka aresta telpa būs pilna vīru, ko saņēma ciet uz gatves, — kas zina, varbūt tie atradās tanīs noslēgtajās kamerās, no kurām atskanēja apslāpēta klaigāšana un reizēm kāda stipra balss, kas vai 11u apsauca, vai pret kaut ko iebilda. Tanī kamerā, kurā policists, atkal laipni aicinādams: «Šeit, lūdzu!» — ieveda mani, bija tikai viens cilvēks, tas gulēja uz klona gandrīz pašas kameras vidū; bikses tam bija nolaistas un apgumbājušās ap lieliem, rēgojās plikā sēžamvieta un kailie gurni; gulētājs vienā mierā krāca, it kā dusētu pats savā gultā. Nebija šaubu, šeit atpūtās viens no tiem dzērājiem, ko saņēma ciet uz gatves, un par tādu to uzskatīju tādēļ, ka vienīgi apdzēries cilvēks — tikai smagi apdzēries cilvēks varēja izrīkoties tā kā šis guļošais: jādomā, ka tanī brīdī, kad to ieveda kamerā, tas sajuta vajadzību izkārnīties, bet dzērumā nesamanīja, ka diezgan plašās telpas vienā stūrī novietots šādam nolūkam paredzētais trauks; to neievērodams un atviegloties gribēdams, tas bija izlēmis savas vajadzības nokārtot uz klona, pārpilnām to darījis un tad drīz vien aizsnaudies un atdusējies uz saviem lauriem, pēcāk varbūt atkal paslējies, mēģinājis apgulties ērtāk un izstiepies turpat blakus. Sēžamvieta un gurni tam bija nošķiesti ar izkārnījumiem.

Dvaka bija šausmīga. Policijas iecirkņos neciešami smakoja atejas, bet šī dzērāja izkārnījumi dvakoja kā desmittūkstoš šādu atejas vietu kopā un vēl riebīgāk. Dīvainā kārtā šai smirdoņā bija jaušama tā smaka, kas pastāvīgi plūda laukā no dzertuvēm: etiķa, marinētu sīpolu un pārrūguša vīna izgarojumu sajaukums, asa smaka, kas kairināja gļotādas. Dzērājs bija atnesis sev līdz šo krogus gaisu, bet, ja tas smirdēja, tad no otras dvakas kāpa nelabums kaklā.

Jutos bezgala vientulīgs, un uz klona guļošais vīrietis šo vientulības sajūtu vēl pastiprināja; man likās — tas nav cilvēks, bet gan dzīvnieks, pretīgs lops, vēl sliktāks nekā lops, pats nezinu, kas. Un tomēr^ iedomājos, labi vēl, ka bija tā kā pašreiz un piedzērušais gulēja — nebijis tikai smirdoņas, — jo ko gan es iesāktu, ja tas būtu bijis nomodā? Sazin ko tas man prasītu, un ko es zinātu tam atbildēt? Man ienāca prātā, ka es taču būtu varējis sastapt šo cilvēku arī pirms dažām stundām sacelšanās laikā, redzēt to skrienam vai kaut ko strauji un aizrautīgi veicam, un tad tas man būtu šķitis patīkams un spēka pilns, gandrīz vai varonīgs. Atdevis savu dvēseli alkoholam, tas tagad bija vairs tikai smirdošs dzīvnieks, kas pamests vāļājās pats savos izkārnījumos. Joprojām darbojās bufetes ar to lielajām pianolām, ar to apkalpotājām un simtiem pudeļu mēļa vīna vai sārtenas čičas, bet šeit bija redzami šīs darbības augļi — lopiskā stāvoklī nonācis cilvēks gulēja uz klona un slēja gaisā savu kailo dibenu.

Nezin kādēļ jutu bailes, šo cilvēku redzot; ienācis kamerā, uz pirkstgaliem pagāju tam garām, iesāņus pamezdams uz to acis. Kad policists noslēdza režģu durvis, arī viņš brīdi palika stāvam un skatījās. Tad viņš novērsa acis no piedzērušā un īsi palūkojās manī, viņa skatiens neko nepauda, it kā viņš nebūtu neko ietvēris tanī vai arī redzējis kaut ko tādu, kas atrodas ārpus cilvēka uztveres loka. Varbūt viņa acis jau bija norūdījušās uz visiem laikiem. Atsēdos uz lažas un centos iegrozīties tā, lai man nebūtu jāredz guļošais, kuru uzskatot mani pārņēma šausmīgs kauns nevis paša piedauzīgā skata, bet guļošā nesamaņas dēļ; šo kauna sajūtu izraisīja apziņa, ka guļošais cilvēks nezin un nespēj apģist, kādā stāvoklī atrodas; man šķita, it kā es pats arī būtu kaut kādā ziņā vainīgs pie visa, droši vien manas vainas šeit nebija, taču nomierināties nespēju; iedomājos, ka es pats, ka visa cilvēce tā guļ tur ar izslietu pliku dibenu un atsegtiem gurniem. Bet ko gan es varēju darīt? Iet modināt, notīrīt, apģērbt guļošo — neprāts būtu ķerties klāt cilvēkam, kas tik ļoti pārdzēries: viņš vērstos pret to, kurš gribētu viņam palīdzēt, un sāktu kauties; saskatītu sazin kādus nodomus un pēdīgi vēl drausmīgi aurotu; saskrietu policisti, un vajadzētu paskaidrot, kāpēc un kā tas gadījies, ka šim cilvēkam nolaistas bikses un pliks lejasgals, varbūt tie nemaz neticētu paskaidrojumiem: kā cilvēks var nonākt līdz tādam stāvoklim? Nē, tuvoties viņam nevaru. Taču kā gan viņš pats sakārtosies, kad dzērums būs pārgājis un viņš atskārtis, kādā stāvoklī atrodas? Negribējās ne domāt par to.

Pavadīju kamerā pāris stundu, un visu šo laiku mani biedēja un mulsināja guļošais vīrs un tā baltie, tuklie, visgarām izkārnījumiem notrieptie gurni. Tad atkal parādījās policists, tas pats «Šeit, lūdzu!», atvēra durvis un raudzījās manī. Ievēroju, ka viņš cenšas neredzēt piedzērušo. «Nāciet šurp!» policists sacīja savādā, tādā kā līdzjūtīgā, tādā kā siltā balsī. Piecēlos, uz pirkstgaliem devos garām piedzērušajam un izgāju no kameras. Kad policists slēdza ciet durvis, viņa acis negribot pievērsās būtnei, kura vienlaikus piesaistīja un atbaidīja skatienus. Izvilkdams kameras ķēžu piekaramās atslēgas slēdzeni, policists, paraustījis plecus un saprotoši manī paskatījies, pēdīgi noteica:

—    Kaut kas šausmīgs, vai ne? … Ka cilvēks var nonākt šādā stāvoklī…

Bija rudens sākums, debesis melnas un zvaigžņotas, gaiss tāds pavēss.

—   Palieciet šeit, — sacīja policists, iedams uz kameru ar koka durvīm.

Paliku stāvam, skatījos uz debesīm un dziļi elpoju, lai ievilktu tīru gaisu un varētu aizmirst pretīgo smaku. Sameklējis savā saišķī vajadzīgo slēdzeni, policists atvēra kādu kameru, no turienes pludoja gaisma; ieskatījos iekšā: kamerā bija sabāzti savi divpadsmit cilvēki; daži bija atlaidušies un šķita guļam; tie, kas bija sasēduši uz nāru malām, izskatījās pēc kaulaināmmilzu pīlēm.

—    Nu, kas jūs tur esat buntavnieki, tie nāciet ārā! Jā, visi. Par ko jūs atveda šurp? Tad arī nāciet ārā. Skaidrs, ka jūs, nabadziņi, neesat neko darījuši, es ar ne, bet ari atrodos tepat. Nē. Piedzērušies lai paliek, kamēr tiem izies dzērums. Uz kurieni iesim? Uz Drošības pārvaldi un pēc tam uz tiesu. Nakts ir gara, zēni, un labāk to pavadīt gultā. Velns parāvis, ja es varētu … Nu labi, labi, iesim.

Vīri nāca ārā cits pēc cita izsliedamies, berzēdami acis, žāvādamies, staipīdamies un drebinādamies no aukstuma; daži kāsēja un atkrēpodamies spļāva. Te nu tie bija — sacelšanās dalībnieki: strādnieki, algādži, ielu tirgotāji vai ostinieki, kas bija ļāvuši, lai tos ierauj dumpī, piedalījušies tanī un šādā vai tādā veidā krituši policijas nagos. Neviens neizskatījās satrūcies vai nomākts par to, kas noticis. Lai būtu kā būdams, nekāda smaga pārkāpuma vīriem nebija, un to tie, likās, arī apzinājās; turklāt neba šī bija pirmā reize, kad tie tika saņemti ciet. Vienkāršam cilvēkam grūti nodzīvot tā, lai viņu vienu vai vairākas reizes neapcietinātu, iemeslu netrūkst: kārtības traucēšana, dzērums, pārpratumi, streiki, kaušanās un dažkārt pavisam nevainīgas dabas sīki sarežģījumi.

—   Sastājieties šeit visi vienkop, — norādīja policists, dodamies uz citu kameru.

Vīri pienāca tuvāk, un mēs vērāmies cits citā kā īsti biedri; bijām aizturēti viena un tā paša iemesla dēļ. Pēc brīža mūsējo jau bija savi trīsdesmit, bet policists turpināja atlasi: piedzērušos un tos, kas bija aizturēti par parastiem pārkāpumiem, atstāja, vāca kopā tikai sacelšanās dalībniekus.

—   Jūsu man nevajag, nē, nē, — vienīgi dumpiniekus, cita neviena; nevar likt blēžus pie godīgiem cilvēkiem, ne arī piedzērušus pie tādiem* kas skaidrā.

Policistam bija tāds pats viedoklis kā četrstūrainajam vīram: katram sava vieta. Daži vīrieši atgriezās krātiņā.

—  Gatavs, — nosauca policists cauri režģim, kas ieskāva pagalmu. — Visi savākti.

Trīs četri policisti žāvādamies, trīcēdami no aukstuma, staipīdamies un lāgiem, tāpat kā apcietinātie, spēji nodrebinādamies, ienāca pagalmā un lika mums sastāties pa pāriem.

—   Aiziet! — norīkoja virsnieks, kas, sardzes telpas durvīs stāvēdams, vēroja izkārtošanos.

—    Uz priekšu!

Režģa vārti atvērās, un mēs devāmies laukā. Uz ielas gaidīja divas policijas mašīnas, uzraugu apsardzībā iekāpām un sasēdāmies tanīs. Durtiņas aizcirtās, aizkrita stienis, un varēja dzirdēt aizslēdzam piekaramo atslēgu.

—    Braucam!

Nekas nebija saskatāms, kaut gan mašīnā bija kaut kas līdzīgs aizvirtņiem, pa kuriem ieplūda mazliet gaismas un gaisa. Vīri sāka runāties.

—    Velns ar ārā, man salst; auksts un gribas ēst.

—    Ko tad vēl vairāk vajag! Ar to pietiek.

—    Vai kādam nav cigarete?

—    Rau, še, velc laukā!

—    Kur? Nekā neredzu.

—    Nu tepat.

Uzvilka dažus sērkociņus, un brītiņu skatīju savu biedru sejas, taču gaismiņa drīz apdzisa, un atkal iestājās pustumsa; mašīna trauca pa ielām.

—    Pa kurieni mēs braucam?

—    Tā domāt, pa Neatkarības avēniju.

—    Nez ko ar mums darīs?

—          Nekāds brīnums nebūtu, ja ietupinātu par dzeršanu: piecas dienas.

—           Eh, un man bija tik glauns robiņš. Bet, kā ir, tā ir, — ko mēs galu galā varam darīt?

Drīz vienā, drīz otrā mašīnas malā iegailējās cigarete.

—          Vēl nav pagājis mēnesis, un es jau otro reizi tieku saņemts ciet. Braši būtu, ja nenonāktu pie tā paša tiesneša.

—    Kas tad tev bija par ķibeli?

—           Nabaga cilvēkam viss kas gadās. Biju iegriezies ar dažiem draugiem pie kāda tautieša, iemetām pa glāzītei un uzrāvām pa dziesmiņai, kad pēkšņi atvērās durvis un ienāca vairāki policisti. Mēs pat iereibuši nebijām. Bet kas notiek? Mūs visus apcietina. Hē! Un par ko? Par dzērumu un trača celšanu. Vai tas nav numurs … Bijuši mēs piedzēruši vai vismaz krietnāk iemetuši, sarīkotu ļembastu, bet tā — bijām rāmi. Nu, un iznākumā: piecas dienas aresta vai pieci peso naudas soda. Samaksājām, ko tu padarīsi.

Izkāpjot no mašīnas, pavērāmies uz abām pusēm, tā raugās apcietinātais, kas nezina, ko meklē vai ko grib — atvadīties no brīvības vai izdibināt, kurā vietā atrodas. Iela bija tukša: pa kreisi roki gluži tuvu rēgojās uzkalni, nogāzes bija apgaismotas, bet ieplakas grima tumsā; varēja nojaust, ka pa labi aiz noliktavām ir jūra, jo gaisā šūpojās sarkanas, zaļas un baltas uguntiņas, tur bija jūra — tā jūra, ko kancelejas žurkas bija man lieguši, it kā tā piederētu viņiem, tur bija jūra, kas mani valdzināja, ko man neapnika vērot caurām dienām, no rītausmas līdz krēslas stundai, tur bija putni, kuģi, laivas, bojas, dūmu strūkla, kas te tuvojās, te attālinājās, te stāvēja uz vietas, bet arī bez putniem, kuģiem, laivām, bojām un dūmiem tur vienmēr bija kaut kas tāds, kas priecēja aci: kāda nokrāsa, kāda plaisa padebešos, kāds mākonis, kādas straumes sliede, un kur tad vēl jūras rotaļa ar vēju — pūsmas un ņirbu vilnīši, vēja pātagas plīkšķi un viļņu līganā skrēja, pēkšņas gāzmas un bangas, kas svaidīja putu šļakatas.

Izmeklēšanas daļas ēkai turpretī nebija sevišķas pievilcības, apakšstāvs atradās zemāk par ietvi, divi trīs pakāpieni bija jānokāpj lejā, lai pa durvīm, kurās bija mazas krāsaina stikla rūtis, nokļūtu tumšā un aukstā priekštelpā. Pa kreisi atvērās durvis uz kādu istabu, ko apgaismoja griestu spuldzīte, tāpat kā aresta telpās.

— Nāciet iekšā!

Pieņemamā istaba bija maza un uzreiz piegāja pilna, visi pat nevarēja saiet, daži mūsējie palika priekštelpā. Istabā atradās ar šur tur ieplīsušu zaļu plīšu pārsegts rakstāmgalds, bez caurumiem uz tā vēl bija tintnīca, vara pelnu trauks un papīra strēmelītes; pie istabas dibensienas bija pienaglots ar lielām grāmatām piebāzts plaukts (droši vien tas bija arhīvs), vēl te bija divi trīs krēsli, atzveltnis un drūma izskata vīrelis ar pelnu krāsas matiem, smailu degunu, duļķainām acīm un sausām lūpām; viņš bija pretīgs un diezgan trūcīgi ģērbies — krekla apkaklīte vairākās vietās bija nospurājusies. Vīrelis stāvēja aiz pults, uz kuras bija

nolikta liela, veca grāmata, un, iemērkdams spalvu tintnīcā, sacīja:

—    Nu tad sāksim; pa kārtai; kā jūs sauc?

Mēs vai nu noliecām galvu, vai arī pastiepām kaklu — gribējām redzēt, ko vīrelis darīs. Uzrunātais puisis atbildēja:

—    Rohelio Sančess.

—    Nodarbošanās?

—    Ko?

—    Ko jūs strādājat?

—    A — laivinieks.

—    Vai esat jau kādreiz bijis aizturēts?

—    Jā, vairākkārt.

—    Par ko?

Rohelio Sančess, liels un kaulains puisis ar nevainīgu seju, uzsmaidīja platu smaidu. Viņam bija bālas lūpas un prāvi zobi.

—    Neatceros.

•— Vai par ielaušanās zādzību?

—    Kur tad nu tik ļauni!

—   Vai par kontrabandu?

—    Nē . ..

—    Vai bijāt piedzēries?

—    Jā, tas gan …

—    Kāvāties?

—    Kāvos? Jā, tādu bišķi kāvos ar.

—    Kur jūs dzīvojat?

—          Mariposas uzkalnā, Elalamo īres mājā, četrpadsmitajā istabā.

—    Vai jums ir ņemti pirkstu nospiedumi?

—    Tieši tā, klavierītes esmu pabungājis.

—   Vai jums kādreiz bijis piespriests cietuma sods?

—    Nekad.

—    Vai esat tiesāts?

—    Nē.

—    Vai jums ir kāda iesauka?

—    Jā, mani saukā par donu Rohe.

—    Tā nav nekāda iesauka.

—    Ko lai dara, ja citas nav.

—    Kāpēc jūs šoreiz apcietināja?

Dons Rohe, kas bija viegli varējis atbildēt uz visiem jautājumiem, nezināja atbildes uz šo pēdējo un vaicājoši paskatījās uz žandarmu: par ko viņš bija apcietināts? Žandarms atbildēja:

—          Par kārtības traucēšanu un mēģinājumu piesavināties svešu īpašumu.

—    Labi. Pie tiem, kas tiks tiesāti.

Rohelio Sančess sarāvās un pagāja sāņus, šāda lēmuma viņš nebija gaidījis.

—          Alverto Kontrerass, krāsotājs, Polanko uzkalnā, Divdesmit pirmajā Aklajā ielā, — jā, par dzērumu, precējies, palamas nav.

Pelēcīgais knābiķis, kurš bija cītīgi rakstījis, atslēja spalvaskātu tintnīcā, pagrieza galvu un cieši noskatīja krāsotāju Alverto Kontrerasu.

—           Nav labi slēpt savu palamu, — viņš sacīja. — Cilvēku var vieglāk atrast pēc palamas nekā pēc vārda.

—    Bet man palamas nav. Ko es tur varu darīt!

Alverto Kontrerass bijā drukns un tumšu ādu, apaļām acīm, tuklu seju un īsu kaklu, viņš runāja dobjā balsī.

—           Savādi, — secināja ierēdnis un šai brīdī šķietami atcerējās, ka tam mutē ir zobi, jo, skaļi nošļurkstinādams, izsūca cauru dzerokli. — Tāda seja — un bez iesaukas! Nākamais!

—          Prudensio Martiness, Losplaseres uzkalnā, Lamarinas ielā astoņi simti deviņi, tirgotājs, neprecējies.

—   Iesauka?

—    Nav tādas.

Ierēdnis atkal nolika spalvaskātu un, pacēlis galvu, neapmierināts iesaucās:

—          Un jums arī nav iesaukas! No kurienes tad nākat? No Finansu ministrijas, vai?

Prudensio Martiness, uzcirties netīrā putekļu mētelī, izbrīnīti paraudzījās uz papīra ķēpātāju. Tas neapmierināti pašūpoja galvu, atkal pievērsās savai grāmatai un nošļurkstināja dzerokli: caurais zobs viņu traucēja, varbūt viņš cerēja nelāgo sajūtu novērst, caurumu sūkdams.

—   Nevienam nav iesaukas, — nosūkstījās ierēdnis.

Pārējās ziņas viņam bija vienaldzīgas: vārds, dzīves

vieta, amats, sociālais stāvoklis nebija svarīgi, neko nepateica, neraksturoja cilvēku un nekādu atšķirību neradīja, palama — cita lieta. Simt cilvēku — indivīdu,

viņš sacīja — dzīvo Lamarinas ielā, Elalamo īres mājā un Divdesmit pirmajā Aklajā ielā, un tāpat būs savs simts tirgotāju, krāsotāju vai laivinieku, kam vārdā Alverto, Prudensio vai Rohelio, taču divu indivīdu ar vienādu iesauku neatrast.

—    Daudzi cilvēki nezina sava darba biedra vai kaimiņa vārdu, tomēr pēc iesaukas pazīst ikvienu un, ja kādam iesaukas nav, tad to izdomā. Tas ir tik vienkārši. Un daudz ērtāk arī.

Šķita, ka šim ierēdnim vienīgā un patīkamākā rūpe bija uzzināt ikviena iesauku, un, kā mēs to vēlāk redzējām, viņš pierakstīja šīs palamas ar lielāko prieku. Aptaujai turpinoties, mēs savukārt nācām pie atziņas, ka viņam taisnība — vienīgi iesauka bija kaut kas dzīvs un raksturīgs šai stulbo un vienveidīgo jautājumu un atbilžu virknē.

—    Tāpēc man patīk zagļi, — teica vīrelis. — Nav neviena tāda, kam nebūtu palamas. Ikreiz, kad tos apcietina, tiem ir cits vārds un cits uzvārds, un daudziem to ir pa divdesmit vai trīsdesmit, taču zagļi nekad nemaina palamu, tie arī to nevar, palama nav pašu izdomāta, un, ja tie to mainītu, tad vairs nebūtu tie, kas ir. Vai kāds zina, kas vārdā Ergļaģīmim, pat māte, kas viņu kristījusi, to nezina, taču visa Čīle pazīst viņa palamu.

Ierēdnis atkal nošļurkstināja dzerokli: caurais zobs, lai arī varbūt nesāpēja, viņu traucēja; caurums zobā bija kaut kas svešs, un, tā kā viņš nevarēja to aizpildīt, tad vismaz gribēja izsūknēt to, ko domāja tanī iestrēgušu vai no tā sūcamies. Ierēdnis noņēmās ar vairākiem apcietinātajiem, kuri apgalvoja, ka palamas tiem neesot, un varbūt mazliet ietiepīgi palika pie sava, bet šādas apaļas un spriganas vai mandeļveidīgas un gurdas acis, tik īss un resns kakls vai arī tāds garš un tievs, pārāk lielas kājas vai īstas peciņas, tad runas veids — šļupstēšana, nepareizi veidoti patskaņi un līdzskaņi, rīkles balss vai dobja krūšu balss, tāpat ūsas vai kāda lieka spalva — tas viss lika domāt, ka palamai jābūt. Kā var gadīties, ka ar šādām pazīmēm trūkst iesaukas? Kādiem diviem trim vīriem ierēdnis pats tās izdomāja, turklāt tik piemērotas un trāpīgas, ka arestētajiem paspruka smiekli un paši iesaukātie, atzīdami palamas par labām, arī smējās līdz. Tomēr viens no tiem — apaļo acu un spuraino ūsu dēļ ierēdnis to bija iesaucis par Roni, — ērcināt gribēdams, vīrelim noprasīja:

—    Un jūs, kā tad jūs saukā?

Smaidīdams un nemaz nekautrēdamies, ierēdnis atbildēja:

—    Par Mušusūdu.

Mēs smējāmies, un šie smiekli vīreli tā iedvesmoja, ka viņš visiem sadeva iesaukas, strīdēdamies ar tiem, kuru palamas viņam likās neatbilstošas vai kuras īpašnieki nespēja pamatot — paši jau sev tādas nebija sagudrojuši, un, ja tās arī nepatika, pie tām tomēr bija pierasts: jauna iesauka nozīmētu vienīgi pārpratumus. Bet Ķiplokalaksts? Kā būtu, ja mēs viņu šeit sauktu par Taukusveci…

—    Jā, protams, iebildumiem ir savs pamats, — nopūtās vīrelis. — Bet kāpēc jūs sauc par Krupi? Jūs vajadzēja saukt par Bumbuli. ..

Mēs palikām šeit, kamēr vieniem atzīmēja sevišķās pazīmes un otriem noņēma pirkstu nospiedumus; pēdīgi, kad viss bija galā un mēs no nīkšanas visai paguruši, ierēdnis lika mums iziet priekštelpā. Policisti, kas bija mūs atveduši, aizgāja, un viņu vietā citi uzņēmās gādību par mums.

t— Ejiet, ejiet, taisni uz priekšu!

Ilgu laiku, stundu, varbūt divas, pie mums neviens nerādījās, izņemot kādu policistu, kas mūs noskatīja, it kā mēs būtu reklāmai izstādītas preces, ar kurām tas vēlas iepazīties, viņam nebija intereses par mums kā cilvēkam par cilvēku — tas varbūt būtu par daudz prasīts, — bet viņš nebija ieinteresēts arī no juridiskā viedokļa (policistam var būt tikai policista interese). Turklāt apcietinātie jau arī stāvēja tik rāmi, neviens pat neierunājās, lai lūgtu kādu paskaidrojumu vai vēlētos pats kaut ko paskaidrot. Neviens ne vārda. Priekšnama viņā galā bija vairākas istabas, un tanīs dzirdamas balsis un soļu troksnis, tilkšķēja zvani, runāja pa tālruni, vairākkārt tika atdarītas durvis, un pa tām nāca ārā un gāja iekšā dažādi ļaudis, no turienes bija arī iznācis tas lūriķa policists.

Priekštelpa izgāja uz pagalmu, tas bija bruģēts ar upes akmeņiem un grima nomācošā tumsā; nekas tur nebija saskatāms un nekādas skaņas nenāca no turienes — ne balsis, ne smiekli, ne kāsēšana; mums šķita, ka ieejam kādā tuneli, un mēs apstājāmies, kā atdūrušies pret tumsas sienu. Policisti, kas šķietami smalki zināja visu, kas atradās šais velvēs, stumdīja mūs.

—    Uz kreiso pusi, uz kreiso pusi!

—    Neko nevar redzēt, — kāds ieminējās.

—    Un ko tad gribat redzēt? — atjautāja kāda balss, nevarēja zināt, vai tā bija arestētā vai žandarma balss.

—   Nāciet uz šejieni!

Pagājāmies vēl dažus soļus, dzirdējām atveram durvis un palikām stāvam, jo mums šķita, ka tiekam dzīvi aprakti; nevarējām vairs cits citu atšķirt un, augumiem saskaroties, sākām jau izjust nepatiku. Tad mūs atkal pabīdīja, iegājām vēl dziļākā tumsā un pēc trokšņa nopratām, ka tiek noslēgtas kādas durvis un mēs jau atrodamies kapā, kloākā vai tieši mums paredzētā cietuma telpā, nezinādami, cik tā liela un kāda. Stāvējām klusēdami, juzdamies pilnīgi sveši cits citam, nebija vairs seju, nebija vairs augumu, nebija balsu; klusums un tumsa šķīra un vērta mūs neesošus; mēs pazudām cits citam un pazuzdami kļuvām sveši. Turklāt kā varēja zināt, vai tas, kurš pieskārās pie rokas vai kura mugura reizēm atspiedās pret plecu, bija kāds no mūsējiem vai arī atradies šeit jau agrāk pirms mūsu ierašanās? Bet, ja tas jau bijis šeit, — tad kas tas tāds? Ilgu laiku stāvēju tur, kur biju apstājies tai brīdī, kad noslēdza durvis, bet nevarēju tā palikt stāvam visu nakti, vajadzēja sameklēt vismaz sienu, pret kuru atspiesties. Kur te bija sienas? Centos ieskatīties tumsā, bet nespēju neko saredzēt. Brīžiem man šķita, ka mūru nemaz nav, mums apkārt vienīgi režģi, režģi kā zvēru krātā, tad atkal visa kamera likās sadalīta ar kādiem tumšiem, smalkum smalkiem šķidrautiem. Aiztaisīju acis un, kad tās atvēru, samanīju tādu kā blāznumiņu, ļoti vāru blāznumiņu, kas lēnītiņām gaisa un lēnītiņām pavīdēja; aizvēru atkal acis un, turēdams tās cieti, sapratu, ka blāznumiņš, kas joprojām te parādījās, te zuda, bija mana paša acu radīts. Tas mani pārliecināja, ka pūles saskatīt kaut ko ir veltīgas, un

es nolēmu iet uz priekšu, lai tur būtu kas būdams; paspēru solīti uz labo pusi — kāja atmetās pret kaut ko, kas ātri atrāvās nost.

—    Uzmanīgi, — kāda aizsmakusi balss noburkšķēja.

Tur kāds gulēja. Paliku stāvam kā sastindzis, tad, brītiņu pagaidījis, centos virzīties uz otru pusi: pastiepu kāju un sataustīju klonu, tur bija tukša vieta. Diez vai līdz mūrim vēl tālu? Atplētu rokas un, pagriezis augumu, atdūros pret diviem cilvēkiem: viens atradās man pretī, otrs pa kreisi; varbūt tie arī meklēja sienu vai brīvu vietiņu uz klona, protams, ne jau lai atgultos, bet lai varētu vismaz atsēsties, un es iztēlojos, kā tie neziņā stāv, groza galvu te uz vienu, te uz otru pusi un tumsā stiepj uz priekšu rokas. Kad pieskāros, viens no viņiem izsmējīgi ierūcās:

—    Ei, kas tas tāds?

Labu laiku klīdu pa kameru, kamēr pēdīgi manas izstieptās rokas atdūrās pret diviem mūriem, tātad te bija kakts. Vai tas būtu brīvs? Paspēru soli uz priekšu pārliecībā, ka paklupšu pret kādu, kas sāks mani lādēt, un tiešām paklupu arī, tikai ne pret kādu cilvēcisku būtni, bet pret kaut ko cietu, kas nedz rāvās atpakaļ, nedz ierunājās; pataustījis ar kāju, nopratu, ka šeit atrodas neliela apmēra priekšmeti, pastūmu tos ar kāju, un tie pajuka, paspēru vēl pussolīti un samanīju, ka šiem priekšmetiem cieta mala, noliecos un taustīju — tie bija ķieģeļi, vismaz tiem bija ķieģeļu veids, kaut gan mani pārsteidza, cik tie auksti un cik tiem grumbuļaina virsma. Izlauzās nopūta kā pēc darba, kas prasījis lielu fizisku piepūli vai garīgu sasprindzinātību; stāvēdams apgriezos, tad pieliecos, lēni pietupos un atsēdos uz šiem iedomātajiem ķieģeļiem, tie mazliet pajuka, bet es paguvu tos atkal savākt. Nu man bija kur atsēsties, un es paliku klusiņām sēžam, cenzdamies iedomāties, kāda ir šī vieta, kur atrodos. Atcerējos savus šīs nakts biedrus: diez kā tiem klājas? Vai tie vēl aizvien klimstu pa tumsu, akli taustīdamies, klupdami cits pār citu un tiem cilvēkiem, kas, tā man šķita, gulēja šeit visgarām uz klona. Mūsu bija kādi trīsdesmit: diez kur tie apmetušies,^a vispār atraduši vietiņu, kur apmesties? Klusums bija tikpat iespaidīgs kā tumsa:

nedzirdēja ne balsu, ne kāsa, ne atraugu, ne krācienu, nevienu no tām skaņām, ko izdveš cilvēks, nomodā vai miegā būdams. Vīri, kas bija atradušies šeit pirms mūsu ienākšanas, kā norunājuši klusēja: vai tie gulēja vai bija nomodā? Ja tie gulēja, kādēļ tad nedzirdēja krācienus? Bet, ja tie bija nomodā, kādēļ nesarunājās vai nesmēķēja, nekāsēja un nekustējās? Kamerā, kurā ievietoti kādi trīsdesmit, piecdesmit cilvēki vai pat mazāk, vienmēr ir savi pāris, kas vai nu neguļ, vai smēķē, vai sarunājas. Un cik cilvēku bija šeit: divi, trīs, piecdesmit, tūkstoš? Pēc krietna laiciņa, kad biju turējis acis cieši aizvērtas, lai tās pierastu pie tumsas un saredzētu kaut ko vairāk par pirmītējo blāznumiņu, izdzirdu sev blakus smagu un vienmērīgu elpu: tur kāds cilvēks, droši vien atlicies uz klona — uz cietā klona, jo gultas šeit nebija paredzētas, bija ļāvies miegam. Tai pašā brīdī es nezin kā sajutu kādu tuvojamies; varbūt, pienācējam nostājoties man pretī, vēl vairāk sabiezēja tumsa, varbūt es ar ožu uztvēru, ka man kāds pienācis klāt, bet tā bija: kāds «indivīds» tuvojās tumsā. Es satraucos, un simt jautājumu pazibēja smadzenēs: kas tas varētu būt, un ko tas gribētu vai meklētu? Vai tas būtu kāds no manējiem? Vai man aizturēt to vai atļaut paiet garām? Ja tas nebūtu no manējiem un meklētu kaut ko man nezināmu, nāktu ar nelabu nodomu, man klātos ļauni; protams, es gan sēdēju uz cietu ķieģeļu kaudzes, tie bija labs metamais un ierocis, bet varbūt tam, kas man tuvojās, arī bija kaut kas ciets rokās? Tagad viņš bija apstājies man pretī. Ja nu tas būtu kāds no manējiem, cietsirdīgi būtu ļaut paiet garām; ar pūlēm piecēlos, satvēru labajā rokā ķieģeli un, gandrīz stāvus stāvēdams, paslēju augumu pretī pienācējam un izstiepu kreiso roku: aizskāru kādu roku, sataustīju tās delnu un satvēru pienācēju aiz locītavas. Neredzamais salēcās, un tas mani nomierināja: tātad arī viņam bija bail. Pavilku viņa roku uz leju un uz labo pusi, tā gribēdams norādīt, ka šeit bija brīva vieta, un vīrietis, mirkli vilcinājies, pataustīja šo vietu ar kāju un pietupās; tad es palaidu viņu vaļā, bet viņš, aplēsdams virzienu, kur es varētu atrasties, uz labu laimi tumsā pastiepis roku, paguva satvert manējo, viegli paplikšķināja ar pirkstiem pa

delnas virsu un, nodudinājis: «Paldies, biedrīt!» — iegrima tumsā un klusumā.

Man atlika tikai gaidīt, un nolēmu vairs nemēģināt kaut ko saskatīt un sadzirdēt. «Un ko tad gribat redzēt?» pirmīt bija vaicājusi balss. Nekustēdamies sēdēju uz ķieģeļiem, iespiedis galvu rokās un aizvēris acis, kas tagad nekam nederēja. Bija karsti, gaiss smags. Cik varētu būt pulkstenis? Trīs? Četri? Līdz cikiem mūs turēs šeit iesprostotus? Kurp mūs vedīs pēc tam, un kas notiks tad? Atmiņā atausa pagājība, viss tanī bija tāpat, kā bijis, — māte, tēvs, brāļi, vecāki stāvēja rāmi, brāļi kustējās, un visi skatījās uz mani, bet viņi lūkojās manī no kādas gaišas vietas: atradās uz ietves, pie mājas durvīm, upes krastmalā vai bija istabā, kurā lampa ar baltu kupolu izstaroja maigu gaismu. Viņi nevarēja neko darīt manā labā, un es nevarēju neko citu darīt kā raudzīties uz viņiem no tumsas dzīlēm, raudzīties uz visiem pēc kārtas, pārslidināt skatienu pār sejām un augumiem, vērojot viņu kustības un atceroties viņu asaras un smaidus. Manas mātes acis lūkojās no lielāka tāluma un bija tādas kā stingas.

Kaut kas naski noteka lēja man pa kaklu; es sarāvos, un pagājība izgaisa; atliecu roku un satvēru kaut ko mazu un kustīgu, mirkli paturēju to pirkstos un tad aizsviedu prom — tas bija kaut kas viegls un apaļīgs, droši vien kāds prusaks. Cieši berzēju kaklu un sāku apsvērt, vai palikt, kur esmu, vai iet meklēt kādu citu vietu, bet izlēmu palikt, jo visur taču jābūt vienādi, un tātad izvēles nekādās. Varbūt tik vien prusaku šeit ar bija kā šis, tāpat kā es, tumsā ietapušais kukainelis? Paliku, kur biju, taču tramīgās gaidās un saspringtu kaklu; pēc mirkļa man pa skaustu sāka rāpot cits kukainis, tā solis bija maigāks un vieglāks nekā tekalētā ja, es izstiepu roku, satvēru rāpotāju un jutu, ka tas satraišķas manos pirkstos: tā bija blakts. Roka man oda — jā, tā bija blakts, labāk teikt, bija bijusi blakts; es biju iesēdies īstā mūdžu midzenī. Slējos kājās un, to darīdams, jutu, ka viss nosvīstu un kaut kas sakāpj kaklā. Apskatījies apkārt uz visām pusēm, par lielu pārsteigumu, ieraudzīju šķērsu pretī režģu durvis — varbūt satraukums bija darījis mani redzīgāku.

Vairs nedomādams, steidzu uz šīm durvīm, pa ceļam paklupu pret kādu, kas gulēja uz klona un kaut ko noņurdēja, bet es par to nelikos ne zinis, neapvaldāms izmisums sāka pārņemt mani, un es būtu sitis ikvienam, kas stātos ceļā. Durvīm bija resni un plakani stieņi, slēdzeklis bija noslēgts ar piekaramo atslēgu; kā muļķis sāku raustīt šos stieņus, bet skaidrs, ka tie ne kustējās, ne grabēja; mans izmisums pieauga — es nepalikšu šeit, ja man šeit jāpaliek, man taps nelabi vai uznāks nervu lēkme, man nebija bail, bet nemiers māca mani — satvēru piekaramo atslēgu, kura karājās pie ķēdes, un situ to pret slēdzekļa apkalumu, saceltais troksnis spalgi atbalsojās tumšajā naktī, dzirdēju, ka daži no vīriem ieņurdējās, nopūtās un kaut ko nosacīja, tie bija uztrūkušies no miega. Bet nenāca neviens. Sāku dauzīt vēl stiprāk un ķliedzu:

—    E-i!

Ieslodzītie atkal sakustējās, nopūtās un kaut ko noņurdēja, kāds man uzbļāva, kāpēc es ceļot tādu traci, bet man bija viss viens, atkal dauzīju slēdzekli un kliedzu, tagad mani jau bija pārņēmušas bailes, ka neviens nesadzirdēs un man vajadzēs palikt šeit nelaimīgam un izmisušam. Tomēr tad atskanēja soļi, kāds iznāca pagalmā un skaļi noprasīja:

—    Kas tur notiek?

—    Nāciet, lūdzu! — es saucu.

Cilvēks nāca uz kameras pusi un apstājās pie durvīm, likās, viņš spēj redzēt šai tumsā.

—   Kas tev noticis? — viņš prasīja man laipnāk, nekā biju gaidījis.

—    Izlaidiet mani no šejienes, man ir nelabi.

—    Vai tu esi slims? (

Tagad es redzēju pienācēju, kaut gan tikai viņa stāvu: tas bija žandarms; viņa seja bija tumšs plankums bez vaibstiem; žandarms noliecās un raudzījās manī no apakšas uz augšu, gribēdams saskatīt manu seju.

—   Man liekas — man tūlīt būs jāatvemj, izlaidiet pagalmā.

Žandarms pameklējās savā slēdzeņu saišķī, atslēdza vispirms piekaramo atslēgu un tad attaisīja slēdzekli, durvis atvērdamās mazliet nočīkstēja virās, un es izgāju ārā. Žandarms atkal noslēdza durvis, paņēma savas uz gredzena savērtās slēdzenes un teica:

— Paliec šeit, bet nebļauj vairs.

Viņš aizgāja. Viss bija norisis tik viegli, ka to vairāk sajutu nekā redzēju. Bet ārā es biju. Vēja pūsma — viegla vēsmiņa pārskrēja pār manu vaigu, es nomierinājos un paspēru dažus soļus. Bija tik tumšs, ka pagalms šķītās nosegts ar jumtu, bet vēsmiņa, kas uzpūta, vedināja pacelt galvu un paskatīties uz augšu: tur bija milzīga un melna debess velve. Man pārskrēja drebuļi, un sāku šķaudīt. Nosvīdis vairs nebiju. Pārmeklēju savas kabatas un atradu divas pa pusei sabirzušas cigaretes un sērkociņus, smēķēju un soļoju pa pagalmu, laiku pa laikam paskatīdamies augšup. Apkārt pagalmiņam bija augsti mūri, kas, likās, iesniedzās debesīs. Miegs man nenāca, jutos pacilāts, gandrīz vai laimīgs, un ne reizi man neiešāvās prātā doma par bēgšanu, nevarēju taču atmaksāt ar ļaunu žandarmam, kaut gan viņš varbūt zināja, ka var atstāt mani vienu šai pagalmā, ka nevaru no šejienes aizbēgt, jo šeit jau bija Izmeklēšanas daļa, nevis gada tirgus laukums. Nedomāju vairs par to, kas varētu notikt rīt, sāku pastaigāties pa pagalmu un kavēties atmiņās par savu draugu. Pasmaidīju un apstājos, jo man šķita, ka dzirdu drauga balsi stāstām par viņa otro ceļojumu.

VIII

—    Un kādu vakaru, kad, izliecies pa savas istabas logu, raudzījos naksnīgajās debesīs, pamanīju divus cilvēkus lēni soļojam pa ietvi; plecos tiem bija mugursomas. Tas mani satrauca. Mūsu māja atrodas dzelzceļa tuvumā, garām brauc vilcieni, kas dodas uz Valparaiso un Losandesu, mana istaba ir otrajā stāvā, un logs iziet uz sliežu ceļu. Abi gājēji lejā sarunājās, un es pazinu viņu balsis, tie bija veci koledžas biedri. Bija vasara, un viegls vējiņš žužināja tumšo koku lapotnē. Kad abi jaunekļi gāja garām manam logam, es uzsaucu:

—    E-u! Ipinsa! Gonsales!

Viņi apstājās un pacēla galvu, bet mani neredzēja, jo manu seju slēpa koka zari, tomēr viņi pazina mani pēc balss un noprata, ka saucējs esmu es, jo zināja, ka jau ilgus gadus dzīvoju šai mājā.

—    Sveiks! Kā iet?

—    Labi. Uz kurieni jūs?

—    Uz Argentīnu.

—    Ko tur?

Viņi neatbildēja, ko lai viņi atbildētu!

—    Ejam — un viss.

Tā viņi tur stāvēja, uz augšu pavērsuši sejas, kuras apspīdēja laternas gaisma, bet es paliku tumsā. Dažus mirkļus manas domas satraukti šaudījās kā bises šāviena iztrenkāti putni — Argentīna, lielā plašuma brīve, kalnājs, pampa, dienas bez steigas un mācību grāmatām; bija janvāra sākums, novakarēs no kalnāja pūta vējš uz jūras pusi. Jutu, ka asiņu vilnis man sakāpj galvā.

—    Pagaidiet mani!

Viņi palika stāvam un sarunājās, kamēr es tumsā vācu kopā savas drēbes, savīkstīju saini un izmetu to pa logu uz ielas, gluži kā jūrnieks, aiziedams no kuģa, vantē pāri bortam uz mola savu maisu. Draugi saķēra saini. Nogāju lejā: viesistabā mans tēvs lasīja un mana skaistā, skumjā pamāte darināja kādu izšuvumu; viņi abi klusēja. Tēvs pacēla galvu.

—    Uz kurieni tu ej?

—    Apmest tepat kādu līkumu …

—    Nepaliec ilgi, ir jau pāri desmitiem.

—    Būšu tūlīt atpakaļ.

Un es izgāju no mājas: paliku prom pusotra gada. Rītausmā gulējām Losandesas pilsētas tuvumā, atlaidušies uz zemes krūmu aizvēnī, bet pēc četrām dienām biju jau trīssimt kilometru prom no mājas un devos lejup uz Mendosu kopā ar abiem ceļabiedriem, kurus vietām vajadzēja vai uz rokām nest, jo viņiem bija šausmīgi sabeigtas kājas; viņi bija kopjami, ģērbjami un pat ēdināmi — pilnīgi nevarīgi dzīves cīniņam brīvā dabā. Ja manis nebūtu, viņi būtu aizgājuši bojā kalnājā, tā šķitās, ka īstu dēliešu vietā ir darīšana ar maziem bērneļiem. Viens no viņiem iesoļoja Mendosā tādā izskatā, ka, viņu uzlūkojot, pat hiēnai atmaigtu sirds: uzgūlies man uz pleca, apaudzis ar bārdu, netīrs viņš stīvs un līks vilkās uz priekšu, un ap vienu kāju viņam bija apsieta maisa lupata; otrs — Gonsaless, atspiezdamies uz nūjas un kuru katru bridi gatavs laist meldiņu vaļā, nožēlojamā izskatā soļoja mums aiz muguras, biedrs varēja viņu apskaust vienīgi par to, ka viņš vēl cilāja kājas; abi divi šķitās izrauti no nāves rokām, paglābušies no zemestrīces vai lieliem ūdensplūdiem. Taču tādi nespēči viņi bija tikai brīvā dabā, kad vajadzēja likt lietā rokas, kājas un muskuļus, lai cīnītos ar naidīgu vidi. Pilsētā redzēju viņus gluži citādus, un pārvērtība bija tik liela, ka taisni apstulbināja mani, — tas bija tāds slīpētu zeļļu pārītis, kas spēja apkrāpt pašu debesu tēvu — ja tāds debesu tēvs vispār ir; viņi bija ļaunprātības un blēdīguma pilni, nenogurdināmi baudu kārē: ēšanā, dzeršanā un izpriecās; šķita, ka viņi gadus divdesmit būtu turēti ieslodzījumā vai piesieti un tikai vakar vai pirms piecām minūtēm atguvuši brīvību. Mendosā es pārvērtos par viņu aizstāvamo, jo viņi neaizmirsa manu uzmanību pret viņiem grūtajos brīžos. Šeit viņi atklāja, ka var dzīvot uz citu rēķina, un sāka to darīt pārsteidzoši ātri, tas ir, viņi atklāja, ka pasaulē valda brīvā tirdzniecība un viņi var ar to nodarboties kā jebkurš, kam ir ķēriens un līdzekļi, un līdzekļu viņiem netrūka, tāpat kā to netrūkst nevienam, kam ir līdzīgs ķēriens lielos vai mazos darījumos. Viņi pievērsās tirdzniecībai ar vērtslietām, protams, ar lētām vērtslietām — kā niķeļa vai sudraba pulksteņiem, tādām pašām saktām un gredzeniem ar tik sliktiem akmeņiem, ka, tos uzskatot, visi Amsterdamas juvelieri pārvērstos šķielačos, tirgojās ar vērtslietām, kuras ikviens varēja nopirkt par smiekla naudu pie jebkura krāmnieka, bet kuras viņi ar savu piedāvāšanas māku pārdeva par tādu cenu, kas tālu pārsniedza patieso vērtību; par šo mākslu bija jāsamaksā, tāpat kā jāmaksā par greznām vitrīnām un smalki ģērbtiem pārdevējiem. Viņi darbojās ar gudru viltu, un es pats arī pāris reižu tiku darbojies līdz un biju pārsteigts, cik viegli ir tirgoties; vajadzēja tikai būt noteiktam un pašpārliecinātam.

— Senjor, man pārdodams labs pulkstenis. Dāvināts. Ģimenes relikvija.

Vienaldzīgs pret vārdiem, ka pārdodams labs dāvināts pulkstenis, garāmgājējs apstājās, uzdzirdis pieminam ģimenes relikviju, ja vien viņam par ģimeni un relikvijām, kas no tās paliek pāri, nebija izveidojušies pašam savi ieskati.

—   Pulkstenis?

—    Jā. Vai jūs vēlētos to apskatīt?

Šaubu mirklis.

—    Vai tas ir ļoti dārgs?

Uzrunātajam ģimenes relikvijas vienmēr šķita ļoti vērtīgas, un viņa jautājums bija vairāk nekā jautājums vien, tas bija tāds kā lūgums pēc saudzīgas cenas.

—  Nē, tas ir, pulkstenis ir labs, un es to pārdodu tikai tādēļ, ka man ļoti vajadzīga nauda, — mana māte ir slima.

Mātes pieminēšanai gandrīz vienmēr bija izšķīrēja loma.

—    Paskatīsim, — klusiņām, kā slepenu darījumu kārtodams, nodudināja iespējamais pircējs.

—   Šeit tas ir, — tādā pašā balsī atdudināja pārdevējs.

Viņš izvilka pulksteni, ko vakar bija pircis krāmu bodē pretī dzelzceļa stacijai no kāda veca ebreja, vīnogšņabīša cienītāja, un, pametis skatienu visapkārt, it kā vajadzētu kaut ko slēpt no ļaužu acīm, parādīja savu mantu. Tas bija vēl vienkāršāks pulkstenis nekā tie, ko redz pasta iestādēs, bet, tā kā piedāvāja tik noslēpumaini un apliecināja, ka pulkstenis ir ģimenes relikvija, tad tas ieguva nesamaksājamas relikvijas izskatu. Pircējs aplūkoja to ar ziņkāri un interesi, lai gan arī ar vieglu neuzticību, kāda varbūt rodas vienmēr, kad kaut kas tiek piedāvāts kā relikvija: vecs jau nu pulkstenis bija un gāja vairāk tradīcijas un inerces dēļ nekā pēc paša ierosmes.

—   Tas ir mana vecātēva pulkstenis, to viņam pārdevis kāds melnais, seržants tanī karapulkā, kuru mūsu ģenerālis Sanmartins18 vedis pāri kalnājam; laikam pulkstenis būs ticis nolaupīts kāda godo 19 mājās, kurās iebrukuši ļaundari un tās izlaupījuši.

Šeit vajadzēja klusināt balsi: vārdi «godo» un «iebrukuši ļaundari» pacēla krāma cenu.

—    Un — par cik tad?

—         Jums, — teica pārdevējs, it kā pazītu pircēju jau savus divdesmit gadus, — jums es to atdošu par astoņpadsmit peso. #

Pircējam pēkšņi un pamatoti zuda interese, jo, kaut ari viss būtu tā, kā pārdevējs stāstīja, pulkstenis nemaksāja vairāk par četriem peso, un ikviens varēja tādu nopirkt par trim peso tuvākajā sīkpreču veikalā.

—    Es to nepārdotu, ja māte nebūtu slima, — sacīja pārdevējs aizlauztā balsī. — Man jāpasūta zāles un jānopērk viņai kaut kas ēdams. Vai jūs ņemtu par piecpadsmit peso?

Pircējam atkal radās interese: viņa apziņā atausa cerība gūt kādu labumu no nelaimes, kas piemeklējusi pārdevēju: «Ja es izrādīšu mazāku interesi, tad viņš nolaidīs vēl; vecā ir slima un, ja nebūs zāļu un ēdamā, atstieps kājas.» Kad godīga sacensība starp piedāvājumu un pieprasījumu bija sasniegusi pienācīgo līmeni, ko jau pa gabalu varēja secināt pēc darījuma slēdzēju kustībām un izturēšanas, veikala dalībnieks, sataisījis jauki nevainīgu seju, tuvojās abiem; viņš visu laiku bija sēdējis netālu uz sola — šos veikalus parasti noslēdz apstādījumos, kur visvairāk dīkdieņu, — un vērojis abus vīrus, kas nevarēja vienoties par ģimenes relikvijas cenu, un pēdīgi, ziņkārības dzīts, tiem tuvojās.

—    Piedodiet, — viņš sacīja, bikli smaidīdams, it kā baidīdamies, ka viņu tūlīt aiztrieks ar spērienu pa lejasgalu, — vēroju jau labu laiku, ka jums kaut kādas domstarpības, un nespēju apspiest ziņkāri. Vai senjors kaut ko pārdod?

Iespējamais pircējs, neteica ne vārda, vienīgi nicīgi paskatījās uz pienācēju; pārdevējs savukārt izlikās vienaldzīgs.

—    Nav nekādu domstarpību, — viņš atsacīja, — runa ir par kādu darījumu.

Vairāk viņš nepiebilda ne vārda. Pienācējs izskatījās tieši nožēlojams ar savu apmulsušo seju un muļķīgo smaidu, viņš brīdi minstījās un grasījās jau iet prom, kad pārdevējs ieteicās:

—    Runa ir par pulksteni, ģimenes relikviju, kuru es gribu senjoram pārdot, bet viņam tas šķiet par dārgu. Es to nepārdotu, ja …

Pārdevējs paskaidroja visu pārējo. Nu darījuma dalībnieka seja pārlija ar svētlaimīga smaidu.

—    Ģimenes relikvija?

—    Jā, senjor.

Pienācēja acis spulgoja; kā piedošanu lūgdams, viņš pavērās pircējā un sacīja:

—    Vai es varētu to apskatīt?

—    Kāpēc ne? Lūdzu, šeit tā ir.

Pienācējs paņēma pulksteni, pētīja to, cilādams no vienas rokas otrā, aplūkoja no priekšpuses, no sāniem un no mugurpuses, apvaicājās, cik gadskārtu tas nokalpojis, cik dienu iet bez uzvilkšanas un vai esot garantija. Tikmēr upuris kodīja lūpas un lādēja pienācēju, kas, atdodams pulksteni atpakaļ pārdevējam, pēdīgi noprasīja:

—    Un … par cik tad?

Tagad pārdevējs dzēla pircējam un dzēla dziļi, atbildēdams pienācējam:

—           Tāpēc ka esat izrādījis tik lielu interesi un tā kā ir jau vēls, atdošu par piecpadsmit peso.

Iespējamais pircējs uzmeta sašutuma pilnu skatienu pārdevējam: viņam tas sākumā bija uzprasījis astoņpadsmit peso, par trim peso vairāk nekā šim te senjoram.

—           Bet, — lai dzēliens būtu vēl sāpīgāks, pārdevējs piebilda, — tā kā esmu bezizejas stāvoklī, atdošu jums par divpadsmit peso.

Redzēdams, ka zaudēs pulksteni, ko bija varējis nokaulēt tikai par piecpadsmit peso, ģimenes relikviju cienītājs sašuta.

—          Atļausit, — viņš sacīja, nostādamies starp abiem darījuma dalībniekiem un draudīgi uzlūkodams pienācēju, — es jau pirms jums sāku tirgoties par šo pulksteni. v

—          Labi, labi, — bailīgi atsacīja apsauktais, — bet tā kā šis senjors …

—          Kad es būšu aizgājis, varēsit turpināt savas valodas ar šo senjoru, cik tik uziet.

Un, spēji pavērsies pret pārdevēju, piebilda:

—    Es ņemu pulksteni par divpadsmit peso.

—           Labi, lūdzu, — atbildēja paraugdēls, un viņa seja skaidri pauda, ka viņam viens pīpis, kuram no pircējiem tiek pulkstenis, vienīgais, kas viņam rūpēja, bija slimā māte. — Tas ir jūsu.

Upuris izvilka no maka naudas zīmes, atdeva tās, saņēma relikviju un gāja prom, uzmezdams vēl nicinošu skatienu pienācējam, kas palika runājamies ar pārdevēju un kopā ar to devās meklēt atkal jaunu pircēju. Šādā veidā abi blēži nopelnīja krietni daudz naudas, bet tā tiem atkal ātri aizripoja, jo tie dzīvoja kā miljonāri vienos priekos. Biju mēms aiz brīnumiem: no koledžas laika atcerējos abus, ja ne tieši kā bailīgus, tad vismaz kā rāmus radījumus, kas, šķiet, nebūtu varējuši nevienu apkrāpt: brīvā tirdzniecība bija tos samaitājusi.

Man vajadzēja šķirties no Ipinsas un Gonsalesa, jo viņu dēļ bezmaz iekļuvu lielās nepatikšanās: viņi bija sadraudzējušies ar kādu skuķi, atklātā nama iemītnieci, kas kopā ar otru meiču piedalījās viņu uzdzīvē; kādu nakti dzērumā abi bija nolēmuši paturēt meičas pie sevis par mīļākām, taču tās nevarēja tik vienkārši aiziet no prieka mājas: bija jānorēķinās ar īpašnieku un saimnieci par pansiju un drēbēm, par aizdevumiem un avansiem, novilkumiem un piemaksām, jānokārto rēķini, kas bieži bija sarežģītāki par brazīliešu mantojuma lietām, nerunājot nemaz par to, ka saimnieki nelabprāt redz aizejam savas iemītnieces, izņemot tanīs gadījumos, kad tām jāiet slimnīcā ārstēt augoņus. Kaut kas tomēr bija jādara, jo meiču drēbes atradās atklātajā namā. Tika ievadītas sarunas ar mani, lai pārliecinātu mani iet turp runāt vismaz vienas meičas labā.

— Saimniece ir ļoti bailīga, — draugi iegalvoja un, redzēdami neticību manā sejā, pārlaboja paskaidrojumu, — bailīga, kad ir darīšanas ar policiju. Līdzko pateiksi viņai, ka tu esi policijas aģents un nāc ar pavēli vai ar tādiem un tādiem rīkojumiem, viņa tev tūlīt visu atdos.

Ļāvos pārliecināties un iegaumēju pamācības, mani sparoja arī vienas viņu skuķes smaids, tā šķita apmīļojam ar acīm. Nonācu pie prieka mājas, kas atradās uz Mendosas pilsētas robežas. Tur paliku stāvot un izlūkoju apkārtni — kā kapteinis, kas izpētī teritoriju, pirms uzsāk kauju: šeit valdīja pilnīga . vientulība, laikam pa šo ielu ļaudis gāja tikai nakti. Mājas priekša, redzams, nesen bija noslaucīta, logi aizvērti un durvis slēgtas, un iekšā nedzirdēja ne skaņas, šķita, ka māja nav apdzīvota, un es nospriedu, ka varēšu mierīgi aizšmaukt, ja atgadītos kaut kas neparedzēts. Piezvanīju, ilgi, stipri un svešādi skanēja zvans klusajās telpās, varbūt reti kāds tam pieskārās šai stundā. Pēc laba Jaika dzirdēju kādu kāpjam lejā pa kāpnēm, sataustām durvis, atvelkam aizbīdņus un nospiežam rokturi; tad durvis atdarījās un tanīs stāvēja kāda vecene.

—    Ko jūs gribat? — viņa vaicāja; rokā viņai bija slota.

Mana balss skanēja noteikti:

—    Man ir rīkojums runāt ar saimnieci.

Vecene pārsteigta paskatījās manī.

—    Tagad? Viņa vēl ir gultā, viņa ceļas četros.

Bija rīts, tikai desmitā stunda.

—    Esmu no Policijas departamenta, un man ir rīkojumi.

Vecenes pārsteigums vērtās izbīlī, šķietams, arī viņai bija bail no policijas. Viņa atkal paskatījās uz mani, bet, tā kā pēc manas sejas varēja redzēt, ka esmu likuma pārstāvis, tad, mazliet pievērdama durvis, sacīja:

—    Pagaidiet brītiņu.

Viņa devās augšā un pameta mani stāvam, sirds man lēkāja un uznāca milzīga vēlēšanās pa kaklu pa galvu mesties prom, vienīgi prostitūtas smaida dēļ to neizdarīju. Pēc brīža dzirdēju vecenes saucienu.

—    Ei! Senjora saka, lai jūs nākot augšā! — klusinātā balsī viņa sauca no kāpņu augšas.

Uzticēju sevi visu svēto gādībai, sarāvu uz augšu bikses, •aizpogāju mēteli un gāju. Kad biju uzkāpis augšā, apskatījos apkārt: nekad nebiju atklātajā namā bijis ne šai stundā, ne arī citā, un nekad man nebija bijis saskares ar prostitūtu. Zāle atgādināja parasto viesistabu buržuju mājā: daži krāšņuma augi, lietussargu ieliekamais un vadzis cepurēm, lētas bildes pie sienām, mazi paklājiņi, labi vaskota grīda, mēbeles apvalkos, tīras, neieplēstas tapetes. Bija redzama vesela rinda aizslēgtu durvju, tur laikam bija guļamistabas. Dzirdēju, ka nočīkst gulta un basas kājas aiztipina pa grīdu, pēc brītiņa pavērās durvis un tanīs parādījās melnīgsnēja slaida auguma sieviete ar koši melniem matiem; viņa bija neaizpogātā rītakleitā — atsedzās kakls un laba tiesa augsto un apaļo krūšu. Jutu, ka mēle pielīp pie aukslējām un aizžņaudzas kakls. Sieviete tuvojās, nākdama viņa atpleta un pacēla rokas, lai savaldītu matus, kas krita sejā; šī kustība vēl vairāk pavēra rītakleitu, un pavīdēja sārta zīda naktskrekls; nu nemaz vairs nejutu mēli, un rīkles gals kļuva gluži sauss; taču šai sievietei, kas pa gabalu padeva īgnu labdienu, bija pavisam citāda balss, nekā biju gaidījis, man šķita, viņas balsij vajadzēja būt sulīgai, noskaņām bagātai, samtainai, tā teikt, glāsainai, bet izrādījās, ka tā bija piesmakusi, nepatīkama, skarba; tāda balss varēja būt sievietei, kas paradusi teikt vai kliegt asus, rupjus vārdus, piemēram, lamāt otru sievieti par ķēvi un uzrunāt vīrieti par āzi vai tamlīdzīgi. Biju ļoti vīlies, viņas augumam derēja citāda balss. Skatījos uz sievieti, kamēr viņa tuvojās; kad viņu no manis šķīra soļi pieci, viņa nokliedza:

—    Edelmira, atnes man brokastis!

Edelmira bija vecā kalpone, tā iznāca no kādas istabas, atbildēja, ka tūlīt nesīšot, un pazuda mājā. Tikmēr sieviete smaidīdama vaicāja man jau laipnāk:

—    Kas jums būtu man sakāms?

Man šķita, ka viņas balsī ieskanētos tāds kā maigums, lai arī piesmakusi, tā tomēr bija glāstoša, taču es nepadevos valdzinājumam un teicu:

—   Policijas departamentā ienākusi sūdzība pret jums, runa ir par Olgu Martinesu.

Izdzirdusi šo vārdu, sieviete saslējās:

—   Olga Martinesa? Šeit bija tāda iemītniece — aizlaidās un palika man daudz naudas parādā.

—   Viņa apgalvo, ka neesot jums nekā parādā un turpat divus gadus ne sentavo neesot saņēmusi no jums. Viņa pieprasa, lai jūs atdodat viņas drēbes.

Jutu, ka sieviete iedegsies dusmās, un raudzījos sāņus uz kāpnēm. Ar cik lēcieniem es varētu nostiept pa tām lejā? Tad viņa aizsvilās, viņas balss — čerkstošā, profesionālā balss man griezās ausīs:

—         Ak tu smirduļa ķēve tāda! Veselus divus gadus esmu to turējusi, pieciezdama, ka bez maksas te lien visi tās mīļākie, un tagad šī pastrādā tādu cūcību …

Skatījos uz cepuri un spieķi, kas bija uzkabināti vadzī, sieviete pavērsās pret mani un sacīja:

—    Pasakiet tai… tai personai, lai nāk pati pēc savām drēbēm, lai samaksā visu, ko parādā, un tad ņem savus netīros kreklus un vecos lanckarus.

Sieviete bija pārskaitusies: ja skuķe būtu bijusi šeit, tai klātos diezgan ļauni. Pametusi visu kaunu, sieviete nelikās zinis par savu rītakleitu, tā stāvēja vaļā un atsedza vēl vairāk sārtā naktskrekla slēptās krāšņās krūtis, taču manus jutekļus šis kailums vairs neietekmēja: lai iegūtu šādu sievieti, vajadzēja naudas vai spēka, bet man nebija nedz viena, nedz otra, ne arī cerību, ka būs kādreiz nākotnē. Maigumam, šim jaukajam ziedam cilvēka un dzīvnieka dzīvē, būtu jāiet bojā, ja tam pieskartos šīs sievietes rokas un kājas, tas būtu tikpat kā apliet to ar kodīgu skābi; dzīve nebija ļāvusi viņai kopt šo trauslo ziedu, varbūt viņa to pat nemaz nepazina, ne arī ilgojās pēc tā. Mana vienīgā vēlēšanās tobrīd bija tikt prom, aiziet, aizbēgt, taču es biju varas pārstāvis un varas pārstāvis nedrīkst bēgt, ja nav iemeslu to darīt. Mazliet stomīgi atteicu:

—    Runāju vakar ar priekšnieku, un priekšnieks mani sūtīja nogādāt skuķei viņas drānas.

Sieviete pārsteigta sakustējās, un es atkal vērīgi viņā paskatījos: viņa patiesi bija skaista — melnīgsnēja, melnām acīm, augstiem uzacu lokiem, pilnīgām lūpām. Kas viņai varētu būt kopējs ar cepuri un spieķi, kuri šeit karājās?

—    Jūs sakāt, ka priekšnieks jūs sūtījis? Antonjito? — viņa vaicāja.

Palocīju galvu: dons Anlonio de Larrasābalss bija Izmeklēšanas dienesta priekšnieks, tātad mans priekšnieks.

Tad sieviete smaidīdama sacīja:

—    Kāpēc tad jūs man tūlīt to neteicāt? Viņš taču ir šeit… Palika šonakt pie Hulijas. Pagaidiet brītiņu, parunāšu ar viņu. Varbūt viņš jau pamodies …

Sieviete apgriezās, lai ietu, es arī. Uz kāpnēm joprojām neviena nebija. Tātad Antonjito bija pavadījis nakti šeit? Bezgala lēni vilkās laiks, tikpat kā gads likās brīdis, kamēr sieviete aizgāja līdz durvīm, pie kurām apstājās un pieklauvēja. Miegaina balss kaut ko atņurdēja, un tad viņa iegāja iekšā. Iekams sieviete pazuda aiz durvīm, vēlreiz palūkojos uz viņu: viņa bija sakārtojusi savu rītakleitu un no mugurpuses izskatījās tikpat valdzinoša kā no priekšpuses — vijīgs augums, staltas kājas ar smalkām potītēm un augstu papēžu kurpītēm — neviens varas vai likuma pārstāvis nemūžam nesagādās nepatikšanas sievietei, kas tik līgani šūpoja savu augumu. Tā es pēdējo reizi paskatījos uz viņu un pēc dažiem mirkļiem atrados uz ielas. Jau uz ietves mani pārņēma negantas dusmas, ne jau skuķu dēļ, tās jau bija un vienmēr būs upuri vai nu kādam blēdim vai saimniecei, bet dusmas uz abiem zeļļiem, kas man bija uzspieduši nācienu uz šejieni; man bija jāšķiras no tiem, lai kādā brīdī gluži negaidīti nepiedzīvotu vēl lielākas nepatikšanas. Tāpēc nemaz negāju atpakaļ uz viesnīcu un otrā dienā devos uz Lapampas pusi. Pēc dažiem mēnešiem, kad biju atgriezies Mendosā, nokļuvu cietumā par sabotāžas mēģinājumu koku izkraušanas darbos, strādādams tur, vēdera tiesu vien nopelnīju. Un vai varat iedomāties, ar ko es cietumā sastapos? Ar savu draugu Ipinsu, — apaudzis ar bārdu, posājošām acīm tas sēdēja kameras kaktā uz tukšas pudeles kakla un izskatījās tāds, it kā gaidītu savu nošaušanas stundu. Ieraudzījis mani, tas apkrita man ap kaklu un elsoja.

—    Kas tev atgadījies?

Ipinsa nespēja atbildēt, un es ļāvu tam pēc patikas izraudāties: no asarām tam apsarka acis, un seja šķītās pazūdam bārdā, pa kuras rugājiem strūklām tecēja slienas; ipinsas izskats bija šausmīgs, un man tiešām sametās žēl puiša; kaut gan abi blēži bija sagādājuši man nepatīkamus brīžus, nezin kādēļ tie man tomēr bija mīļi.

—    Esmu apcietināts sakarā ar Olgas nāvi.

—    Vai tu viņu nositi?

—    Viņa noindē jās.

—    Un kāpēc?

Ipinsas stāstījums bija garš un nejēdzīgs, bet man vajadzēja tanī noklausīties, jo es nevarēju atvērt cietuma durvis un aiziet prom. Nākamajā dienā mani izlaida ārā, un pēc dažām nedējām es iekāpu preču vagonā, lai brauktu uz Čīli. Izkāpu Sanhonamariljā un, nodzēries malku ūdens, devos meklēt vecu brigādes priekšstrādnieku, ko pazinu no Mendosas laikiem un vēlējos apciemot; pūta tāds vējš, ka likās, tas visu gribētu aizraut uz upi. Tālāk par staciju netiku: trīcēdams, sasarkušām acīm, kalnāju vēju aprautu seju, kājām vienos pušumos, izbadējies un netīrs tur stāvēja Ipinsa. Ienesu viņu priekšstrādnieka teltī, noguldīju, kā mirušu gulda šķirstā, un veselas divas nedēļas aizvadīju, kopdams viņu: Ipinsam bija šausmīgs bronhīts. Beidzot viņš atveseļojās, un mēs devāmies tālāk uz Čīli; vilkos kopā ar viņu kā neredzīgā pavadonis, sirds dziļumos viņu nicināju, bet pamest nespēju — jo vairāk tādēļ, ka zināju, cik viņš nevarīgs un gļēvs. «Un ar šitento putniņu?» nolūkodamies manī ar labo aci (ar kreiso tas nevarēja skatīties, jo tā bija pāraugusi ar plēvi), mēdza sacīt mans draugs priekšstrādnieks. «Kā gan tev, tautiet, patīk noņemties ar viņu, staipīt līdz pa pasauli tādu blēdi?» — «Nerunā, Errera, man dažreiz ir tā ap dūšu, ka gribētos stiept viņu uz upi slīcināt.»

IX

Drīz sāka aust rīts, un liegā gaismā izpeldēja zeme un mūri; šķita, ka gaiss pats dara sevi dzidru un tumsa labprātīgi atkāpjas. Nobāla zvaigznes; visiem cilvēkiem tuvojās jauna diena, kā tiem, kas aiz režģiem, tā tiem, kuri brīvībā, kā slimajiem, tā veselajiem, kā jaunajiem, tā vecajiem, kā nožēlojamajiem, tā varenajiem, un šī diena nesa to pašu, ko bija nesusi iepriekšējā, varbūt arī ko ļaunāku, piemēram, slimību vai izmisumu. Skatījos uz cietumu, ko biju jau gandrīz piemirsis, un pārsteigts ieraudzīju, ka ēkas priekšpuse ir viens vienīgs režģojums, bet pārējās sienas — vienlaidu mūri; šis bija tikpat liels cietums kā tas, kurā mani ievietoja pirmoreiz. Jā, vajadzēja maksāt meslus, pamazītiņām maksāt, jo uzreiz jau, protams, neviens nespēj samaksāt, to var tikai tad, ja ņem un nomirst; mani pirmie mesli bija cietums, otrie — mā

tes nāve, trešie -— tēva apcietināšana un notiesāšana, un tagad — atkal cietums, ceturtie mesli, ja atmiņa neviļ. Daži ieslodzītie jau bija piecēlušies un tuvojās režģim, tie skatījās laukā pagalmā ar tādu skatienu, it kā lūkotos tuksneša plašumā; to vidū bija daži no maniem biedriem, tie man uzsmaidīja — mēs pazinām cits citu. '

Pagalmā ienāca vairāki žandarmi. Nakts beidzās; šai naktī biju slīdējis kā peldētājs pār dzelmi vai arī kā virves dejotājs uz pirkstgaliem tipinājis pār vienu no tiem neskaitāmajiem bezdibeņiem, ar kuriem cilvēks nāk saskarē savā dzīvē; šīs dzīles satrauc fiziski un morāli, un šādu saspringtību cilvēks spēj vai arī nespēj izturēt, bet vispirms viņam tā vai nu jāpieņem, vai jāatvaira, jāpakļaujas tai vai arī jāsaceļas pret to. Es biju to atvairījis nevis tādēļ, ka nebūtu spējis izturēt, bet tādēļ, ka iekšējā balss man nebija teikusi, lai padodos. Un es priecājos par to. Ja es bez domu būtu padevies un pacietis, kā dažkārt pieņem un pacieš pļauku vai apvainojumu, apzīmogotu savu turpmāko dzīvi ar nožēlojami aklu padevību un sazin kādu rīcību un kādus apstākļus vēl pieņemtu un paciestu vēlāk.

— Nu, stāties pa diviem rindā! Bet žigli!

x

145

Viņa seja bija vietām kā nosēta sīkām pūtītēm, kuras izskatījās tādas, ka tūlīt varētu iet pušu; biezās lūpas vienmēr bija valgas, lielā, mēļā mēle laizīja tās vienā laidā, ne jau lai mitrinātu, kā to mēdz darīt, bet lai pievāktu liekās siekalas, jo tās tecēja pāri lūpām. Taču viņam bija mundra sejas izteiksme un sirsnīga valoda, kaut arī vārdi bira kā zirņi; varbūt viņu uz ātro runu mudināja siekalu pārpilnība vai arī mēles apmērs: vajadzēja žigli pasacīt, ko domāja vai kas bija sakāms, jo, mutei paliekot vaļā ilgāku laiku, varēja notikties kaut kas nepatīkams. Viņš pateica, ka viņu saucot Florentino Ernandess un ka esot krāsotājs ar palamu Svinamīnijs; šo palamu viņš droši vien bija iemantojis sejas krāsās dēļ.

10 — 242

—   Svinamīnijs! — iesaucās Mušusūds, izdzirdis šo palamu. — Nu, tā tik ir iesauka! Atļausit jūs apsveikt! Nē, smalkāku iesauku jums nevar izdomāt!

Florentino nostājās man blakus kolonā, ja par kolonu var nosaukt baru, kādā bijām sastājušies.

—   Kārtoties pa divi, pa divi! — sauca žandarms, kad visi bija iznākuši pagalmā.

Cietumā palika vienīgi daži netīri, izspūruši vīrieši, kas, atslējušies pret režģi, trulu skatienu lūkojās laukā pagalmā. Pārējie, pazīstamie un nepazīstamie, nesen atvestie un agrākie iemītnieki, klusēdami sastājās cits aiz cita. Nebija par ko runāt, ikvienam bēdājama sava bēda, un ar to pašu gana. Sejas pauda nogurumu, un drēbes nokarājās kā grīdas lupatas. No kreisās puses man tuvojās žandarms, viņš pabāza roku zem manas paduses, un tūdaļ arī sajutu, ka tieva virve savelkas ap manu roku ciešā mezglā.

—    Nāciet tuvāk!

Svinamīnijs paklausīgi tuvojās, un žandarms tādā pašā veidā sasēja viņa labo roku. Bijām piesieti viens pie otra un nekustējāmies, gaidīdami, kamēr būs sasieta visa rinda. Vienīgais troksnis pagalmā bija žandarmu soļi. Kad bijām sasaistīti, mums lika iet cauri priekštelpai, tad atvēra durvis, un mēs izgājām uz ielas kā skolēni, kas dodas pastaigā; gar abām pusēm mums soļoja žandarmi bez zobena un karabīnes, bet ar revolveri pie jostas. Mēs bijām kādi piecdesmit cilvēki, sadalīti pāros, labāk teikt, sasieti kopā pa divi. Ielās nebija ļaužu, un retie pretimnācēji paskatījās mūsos ziņkāri, taču bez līdzjūtības: bijām kā uz skatuves. Daudzi no mums nezināja, kur acis likt, daži raudzījās cieši zemē, daži aši pavērās garāmgājējos, bet tie pavadīja mūs ilgiem skatieniem. Drīz vien izjutām tādu kā lepnumu, izslējāmies un lūkojāmies nicīgi, gribēdami parādīt, ka esam bīstami. Mēs apzinājāmies, ka darām to aizstāvēdamies, tas bija bērnišķīgi, taču cilvēks aizstāvas, kā spēj. Turklāt tie, kas uz mums blenza, jau to nezināja. Vai tad kādu., kas piedzēries, nočiepis slotu, iecirtis savam tuvākajam pāris pļauku vai dumpja laikā sadauzījis laternas, pavadīs žandarmi ar revolveri pie jostas? Skaidrs, ka ne. Mēs droši vien bijām kaitīgi elementi un, kaut gan daudzi no mums apzinājās, ka neesam nekas vairāk kā nabaga cilvēciņi, kuru morāle neatļauj pastrādāt jebkādu ļaundarību, tomēr tēlojām savu lomu tik izteiksmīgi, ka attaisnojām policijas rīcību. Kad nebija neviena, kas uz mums noskatās, izjutām, cik tas viss muļķīgi un pazemojoši.

Ielas bija kā nosētas ar stikla skambām, akmeņiem, asfalta gabaliem un papīriem. Pārgājām pāri avēnijai, kur tika apgāzti tramvaju vagoni. To vairs nebija. Pa nakti tos bija uzcēluši un aizveduši uz depo.

Mums nebija jāiet visai tālu. Biju ļoti izgribējies ēst un nosūkstījos, atcerēdamies mencas gabalu, ko košļāju pirms savas apcietināšanas. Nez kad atkal dabūšu kādu kumosu? Kas to varēja zināt? Ne man bija naudas, ne arī ko pārdot, lai tiktu pie tās. Biju pilnīgā neziņā, kādā veidā kārtosies mana turpmākā dzīve. Iegriezāmies kādā ielā, kur pacēlās augsti, dzelteni nami. Iela bija īsa, lielākais, savi četrsimt piecsimt metri, tā izbeidzās uzkalna piekājē un, kā visas šādas ielas, no tās vietas pilnīgi pārvērtās — kļuva šaura un līkumaina, ar grūtībām kāpelēja augšup pa uzkalna ieplaku un bija pateicīga akmens pakāpieniem un stāvajām koka kāpnēm, kas to balstīja.

Mūsu gala mērķis bija Apcietināto nodaļa; masīvās ēkas sienas bija netīrā krāsā, un droši vien apcietināto ērtību labad šeit darbojās arī tiesas; no tām taisnā ceļā nonāca cietumā: daži soļi — un darīts. Pa kāpnēm nokļuvām gaiteņos, kas veda garām daudzām mazām telpām, sekretāru skabūzīšiem, notāru kabinetiem, telefonistu, arhivāru un žandarmu istabām; visur bija tikai pati nepieciešamākā iekārta: galds un krēsls, vēl viens galds un vēl viens krēsls, kalendārs un vēl kāds kalendārs, melni cipari un sarkani cipari, spļaujamtrauki, tintnīcas, tintnīcas vēl un vēl, daudz tintnīcu, tintnīcas šeit un tintnīcas tur — justīcijai vajag milzum daudz tintnīcu. Kādā lielā telpā ar augstiem griestiem pēdīgi apstājāmies pie durvīm, uz kurām bija uzraksts: «Krimināltiesa. I instance». Mūsu ierinda sajuka, mēs sadrūzmējāmies barā, grupiņās, žandarmi stāvēja mums apkārt. Durvis noslēdza un tad atraisīja mūsu valgus, nebija vairs jābaidās, ka mēs kāds varētu aizbēgt. Sadrūmuši apsēdāmies uz soliem. Svinamīnijs, kas jau bija pieradis būt kopā ar mani, atsēdās man blakus un piedāvāja cigareti.

—          Var gadīties, ka drīz ierodas tiesnesis, — viņš sacīja un, pabeidzis teikumu, pārlaida ar mēli pār lūpām.

—    Un tad?

—    Tad nebūs vairs jāgaida un mūs palaidīs vaļā.

Tūlīt arī viņš pievirzījās man klātāk un klusiņām

vaicāja:

—    Vai jums nauda ir?

Šādu jautājumu gaidīju vismazāk, un tas bija pavisam nevietā.

—    Nav ne sentavo.

Svinamīnijs izņēma no mutes cigareti un aplūkoja to: tā bija līdz pusei izmiekšķējusies. Viņš nolauza samirkušo gabalu, nometa to uz grīdas un atlikumu iebāza atpakaļ mutē.

—          Mūs droši vien notiesās par dzeršanu, — viņš sacīja, — pieci peso naudas soda vai piecas dienas karcerī. Lēti un labi, vai ne?

Svinamīnijs lūkojās manī, kā-lūgdams izteikties. Viņa ačteles bija tumšas un raudzījās sirsnīgi. Piekrizdams palocīju galvu un skatījos uz viņa cigareti: tagad tā bija sasiekalāta līdz pašam galam. Pārējie apcietinātie klusēja vai bikli sačukstējās, it kā žandarmu klātiene tos biedētu. Atsēdušies garo solu galos, žandarmi savukārt arī klusēja un žāvājās.

—   Ar ko jūs nodarbojaties?

—    Esmu krāsotājs.

Svinamīnijs pameta acis uz manām drēbēm; tās bija notrieptās ar svina baltumu.

—    Netiku ieskatījies, — viņš paskaidroja.

Es gan biju noraudzījies uz viņa tīrajām drēbēm, tām nebija neviena traipiņa, kas liecinātu par viņa amatu; drēbes bija no vienkārša, bet izturīga auduma.

—          Mani notvēra visnelādzīgākajā brīdī, — viņš nosūrojās.

Tad viņš izņēma no mutes cigareti un aplūkoja to: tā bija sasmirkusi. Svinamīnijs nometa cigareti un turpināja:

—           Gāju uz satikšanos ar kādu sievišķīti, biju lencis viņu mēnešiem ilgi, un mēnešiem ilgi viņa bija man teikusi «nē». Beidzot viņa man pateica «jā». Apvilku citas drānas, pat uz pirti tiku aizgājis. Viņa ir tā vērta, taču aiziet pie viņas nepaguvu, un tagad viņa mani varbūt lamā par lamzaku. Ja viņa zinātu, kādu man vajadzēja pārlaist naksniņu. Tikai nedomājiet, ka es pats līdu tai burzmā, mani ierāva tanī. Zēl gan, ka izputēja jaukā nakts! Bet neba nu pēdējā, ko?

Svinamīnijs tvēra pie svārkiem pēc jaunas cigaretes, bet tad klusībā laikam nosūkstījās un nepaņēma. Ko tur smēķēt, ja tik vien var kā ievilkt pāris dūmu? Berzēdams rokas, Svinamīnijs piebilda:

—    Laikam jūs mani naktī satvērāt aiz rokas, kad klumburoju kamerā pa aklo tumsu. Kur jūs strādājat?

—    Pašlaik nekur.

—    Bet pie kā jūs strādājāt?

—    Pie meistara Emilio.

—    Emilio?

—    Jā, pie Emilio Dasas.

Svinamīnijs brīdi padomāja.

—   Es viņu nepazīstu.

Svinamīnijs aplaida skatienu apkārt; neviens mūs nenovēroja un nelikās par mums zinis. Tad viņš nomurmināja:

—   Man ir nauda. Tā kā gribēju satikties ar strupdeguni, tad man ir tāds bišķis, tas man ir klāt, protams, labi noglabāts, jo ne uz vienu jau nevar paļauties. Ja mūs notiesās par dzeršanu, samaksāšu arī par jums soda naudu — pieci peso, — kas tur liels?

Palocīdams galvu, pateicos viņam, bet viņš, it kā gribēdams apzīmogot ar galvas mājienu noslēgto darījumu, iebāza roku kabatā, izvilka cigarešu kārbiņu un piedāvāja man cigareti:

—    Uzsmēķējiet!

—    Pateicos.

Centos neskatīties uz Svinamīniju, bet vērts gan bija redzēt, kas notika ar viņa cigareti: slienas plūda pa to kā pa cauruli, taču Svinamīnijs bija labs cilvēks un turklāt augstsirdīgs; negribēju, lai viņš justos neērti, redzot, ka pamanu viņa neveiksmi.

Apcietinātie šķita kā pārakmeņojušies. Tie vairs nesarunājās un, atskaitot divus trīs, kas smēķēja, sēdēja nekustīgi; ieurbušies ar skatienu grīdā, sienās, griestos, garā aizklīduši tālu prom vai kavēdamies pārlieku tuvu savā iztēlē un atmiņās, iegrimuši pārdomās, rokas atspieduši uz ceļgaliem vai sakrustojuši uz vēdera, kaitēdamies ar sērkociņa vai cigaretes galiņu, tie bija tāli cits citam kā zvaigznes koku galotnēm. Vīri izskatījās netīri, drēbes bija sagumzītas, sejas bālas pēc negulētās nakts, mati izspūruši, varbūt tos mocīja arī izsalkums. Tie domāja par sievu un bērniem — kam šādi mājinieki bija — vai par savu darbu; domāja par ikdienas sīkumiem, par istabeli, kurā mitinājās kādā īres mājā, par izgulēto matracīti, par tūkstoš nožēlojamiem nieka jautājumiem, kādi nodarbina to cilvēku prātus, kas apstākļu dēļ nevar domāt cēlākas domas. Žandarmi savukārt tāpat nīka un arī dziļas domas nedomāja, aiz garlaicības un bezdarbības to sejas bija izstiepušās garas; tie grozījās solos, sakrustoja un atkal izstiepa kājas, sēdēja te uz viena gurna, te uz otra. Kāds no žandarmiem nomurmināja:

—    Velns, cik garlaicīgi! Kad beidzot nāks tiesnesis!

Pēdīgi tiesnesis ieradās: tas bija kalsns senjors vidējos gados, visai spodrā izskatā, ar pakāilu galvvirsu un sagumušu muguru; kamēr vērās durvis, tas iesāņus paskatījās uz mums — sava darba cēliena sākumu." Mēs sakustējāmies solos, nopūtāmies, nožāvājāmies, bet žandarmi pielēca kājās. Pēc tiesneša blakus telpā iegāja vēl trīs četri cilvēki, droši vien darbinieki; tie bija tīri ģērbušies, gandrīz vai uzcirtušies un izskatījās lieliski: labi izgulējušies cilvēki. Pagāja daži mirkļi, tad durvis atvērās un viens no šiem darbiniekiem skanīgā balsī sacīja:

—    Ievediet apcietinātos!

Mums lika iet iekšā rindā citam aiz cita. Tiesnesis sēdēja pie rakstāmgalda, kas bija novietots uz paaugstinājuma; galdu klāja pūkaina, tumšsarkana grīdsega; senjors bija atspiedis elkoņus uz rakstāmgalda un balstīja galvu uz savām zem zoda paliktajām delnām. Viņš bija uzlicis degunkniebi. Gaisma plūda pa logu, kas atradās aiz tiesneša muguras. Tiesnesis mierīgi nolūkojās mūsos, arī viņš raudzījās ziņkāri un bez līdzjūtības, tāpat kā pirmīt garāmgājēji. Kad mēs visi — vesela gara rinda — bijām ienākuši, tiesnesis nolaida rokas un ieskatījās papīros. Viņš šķitās mazliet apjucis, šaubījās un pāris reižu pacēla galvu, iekams sāka runāt. Visupēc, griezdamies pie viena no žandarmiem un pamezdams ar galvu uz mūsu pusi, tiesnesis noprasīja:

—    Vai vairāk nav?

Arī žandarms brīdi vilcinājās un tad padomājis atbildēja:

—    Nē, jūsu žēlastība.

Tiesnesis pacilāja papīrus, paņēma vienus, nolika otrus, pēc tam it kā kaut ko saskaitīja un tad sacīja:

—    Šeit ir protokols par četrējādiem pārkāpumiem: zādzību, kaušanos, miesas bojājumiem un kārtības traucēšanu, bet apcietināto ir trīsdesmit septiņi. Kaut kas briesmīgs! Tīrais mītiņš.

Brīdi tiesnesis padomāja, varbūt tiesājamo skaits viņu biedēja: tiesāt vienu un tiesāt trīsdesmit septiņus nav viens un tas pats. Tad tiesnesis izsauca:

—    Pedro Kardenass!

—   Šeit, senjor, — atbildēja kāds vīrs, pasperdams pussolīti uz priekšu.

—   Huans Kontrerass!

—    Šeit, — atsaucās otrs.

Tiesnesis sauca tālāk, un pie katra vārda no apcietināto rindas panācās laukā kāds vīrs. Tad tiesnesis sacīja uz žandarmu:

—    Lai tie pagaida ārā!

Diezgan negribīgi vīri gāja laukā: tāda iešana ārā nozīmēja vēl ilgāku gaidīšanu. Palikām tie, kas bijām aizturēti par kaušanos un kārtības traucēšanu, bet tiesnesis tomēr izskatījās neapmierināts.

—   Nesaprotu, — viņš murmināja.

Piecēlās sekretārs un, piegājis pie tiesneša, klusiņām pārmija ar viņu dažus vārdus; tiesnesis iedeva tam vienu no dokumentiem. Skatīdamies tanī un nesvārstīdamies, sekretārs sauca apcietināto vārdus. Kad tas beidza, zālē bija izveidotas trīs grupas. Sekretārs atdeva dokumentu tiesnesim un gāja atsēsties pie sava rakstāmgalda, kas bija mazāks un novietots zemāk, paaugstinājuma vienā malā. Tiesnesis atkal paskatījās uz mums un, vērsdamies pie vienas grupas, lēnām un stomīgi teica:

—    Kārtības traucēšana, kaušanās, laternu dauzīšana, tramvajvagonu apgāšana… Ko jūs varat teikt savā labā?

Kāds no vīriem pagājās uz priekšu un sniedza paskaidrojumus, kurus neviens nesaprata, bet no kuriem izrietēja, ka viņš nav vainīgs un aizturēts vienīgi aiz pārpratuma: viņš gājis pa ielu, no otras ielas nācis ļaužu pūlis, aizbēgt viņš nav varējis un ticis ierauts barā. Tiesnesis klausījās garlaikoti, bez intereses, it kā šis cilvēks viņam stāstītu kaut ko tādu, ko viņš jau vairākkārt dzirdējis un zin no galvas; tas nebija nekas jauns. Kāds cits vīrs atkārtoja to pašu dziesmu. Sekretārs rakstīja un laiku pa laikam pacēla galvu, lai paskatītos uz tiem, kas kaut ko stomīgi murmulēja. Tiesnesis bungāja ar pirkstgaliem pa papīriem; tagad viņš bija galvu atspiedis rokā, un viņa skatiens te pievērsās runātājam, te dokumentam, te pārējiem apcietinātajiem, te klīda pa griestiem vai grīdu. Šķita, ka tiesnesis ir neziņā un paguris. Tikai trīs vīri aizstāvējās. Pārējie klusēja, saprazdami, ka muļķīgi būtu atkārtot to, kas jau pateikts, un grūti klāt vaļā kaut ko jaunu. Viss nu bija pasacīts, un neviens nespēja vēl kaut ko piebilst, tiesnesis jau nu nekādi ne.

Taču drīz viņš ierunājās, nolaizdams roku, kurā bija balstījis galvu:

—   Piecas dienas karcerī vai pieci peso naudas soda; aizvediet!

Grūstīdamies vīri devās laukā, viņu sejas staroja. Palika divas grupas, un, vērsdamies pie vienas no tām, tiesnesis sacīja:

—    Jūsu lieta ir smagāka: uzbrukumi un miesas bojājumi. Protokolā sacīts, ka esat ievainojuši vairākus policistus.

Tad pagājās uz priekšu slaids, spēcīgs vīrs ar viļņainiem, koši melniem matiem. Viņa drēbes bija saplēstas lēveros un seja vienos zilumos. Skatīdamies gan uz tiesnesi, gan uz saviem biedriem, viņš skaļā un dimdošā balsī iesaucās:

—   Miesas bojājumi, jūsu žēlastība? Mani aizturēja bez kāda iemesla, kad nācu laukā no bufetes, un mana vienīgā vaina tā, ka biju izdzēris litru vīna uz savu veselību; man atlieca rokas, sita ar dūrēm sejā un gāza ar nūjām pa galvu. Paskatieties, jūsu žēlastība, kāda man seja — kā ģeogrāfijas karte. Un paskatieties, kā man saplēsa drēbes! Neesmu nevienam uzbrucis un līdz šim brīdim nezinu, par ko esmu apcietināts.

Kā palīdzības lūgdams, tiesnesis pagrieza seju pret sekretāru, bet sekretārs nezināja, kā palīdzēt: vīrietis runāja tik pārliecinoši, viņa seja bija tā sadauzīta, drēbes tā saplēstas, ka nevarēja viņam neticēt, ne arī apšaubīt viņa paskaidrojumus. Beidzot, griezdamies pie viena no žandarmiem, tiesnesis vaicāja:

—    Vai cietušie policisti ir ieradušies?

—    Nē, jūsu žēlastība, — atteica žandarms.

—    Trūkst pierādījumu, — atkal pārslidinājis skatienu pāri bezmiega nakti pārlaidušo vīru grupai, sacīja tiesnesis. — Un ko jūs varat teikt? — viņš vaicāja citam apcietinātajam.

Izrādījās, ka uzrunātais bija Svinamīnijs; pašāvis mēli, viņš ātri pārlaida to pār lūpām, lai nenotiktu kāda kļūme. Steigšus, it kā viņam būtu grūti kustināt mēli, Svinamīnijs nobēra:

—    Nezinu, ko teikt, jūsu žēlastība: neesmu ne ar vienu kāvies, un neviens nav ar mani kāvies, neviens nav man sitis, un es nevienam neesmu sitis.

Viņš apklusa — varbūt viņam bija pietecējusi pilna mute siekalu — un tad, norīdams kaut ko biezu, vēl piebilda:

—    Esmu strādnieka cilvēks un ne ar vienu nekaujos, kur nu vēl ar policiju, kam taču vienmēr taisnība.

Tiesnesis pasmaidīja; arī viņš to zināja, kaut gan no šīs zināšanas viņam vieglāk netika. Trūka pierādījumu, tramvaju sabiedrība, ielu dzelzceļu īpašniece, neprasīja atlīdzības par sadauzītajiem vagoniem un sasistajām laternām; kā vagoni, tā laternas bija tās īpašums, bet zaudējumus atsvēra braukšanas maksas paaugstinājums; tātad, izņemot grūti izprotamo protokolu, sūdzību pret apcietinātajiem nebija. Turklāt nebija arī ievainoto policistu. Tad, ne gluži tik svarīgi kā pirmīt, tiesnesis sacīja:

—    Piecas dienas karcerī vai pieci peso naudas soda. Vediet laukā!

Likās, tiesnesim it kā noveltos no pleciem smagums. Vīri gāja ārā, smaidīdami tāpat kā pirmie un tāpat steigdamies. Laukā iedams, Svinamīnijs man draudzīgi pamāja. Es sapratu: viņš pagaidīs mani, lai samaksātu par mani soda naudu … Taču veltīgi viņš gaidīja; kad es pēc pusstundas atstāju tiesas zāli un devos uz Apcietināto nodaļas cietumu, iedomājos, kā viņš sēž uz sola vai soļo pa gaiteni — sarkanā seja kā nosēta» ar pūtītēm, kas tūlīt ies pušu, viņš laiza mitrās lūpas, cigarešu kārbiņa viņa rokās jau tukša, bet grīda visapkārt piesvaidīta sasmirkušiem smēķa galiņiem.

Kā lai būtu pārliecinājis tiesnesi, ka man nav nekā kopēja ar ielaušanos juvelieru veikalā, ka nekad neesmu redzējis tos, kas varbūt šo ielaušanos pastrādājuši, ka nezinu, kā sauc ielu, kurā ielaušanās zādzība notikusi, un ka esmu godīgs cilvēks vai vismaz sevi par tādu uzskatu? Tāpat arī tiesnesis nebūtu varējis pierādīt pretējo, jo trūka pierādījumu, taču viņam bija nolādētais policijas protokols, un tanī ierakstīts mans vārds līdzās citiem vārdiem un arī prasītāja — veikala īpašnieka vārds. Tā bija pavisam nopietna apsūdzība. Tiesnesis palika tiesnesis, bet es tikai apcietinātais; tiesnesim vajadzēja ticēt protokolam, tikmēr ticēt tam, kamēr ar negaidītiem vai pamatotiem apgalvojumiem neizdodas pierādīt pretējo, tādā gadījumā tiesnesis varētu ticēt apgalvojumam, kas runā pretī protokolam, ja vien tāpat negaidītā vai pamatotā veidā netiek pierādīts pretējais apgalvojumam, kas apšaubīja to, ko apliecināja protokols. Kāds nelabais bija radījis šo sajukumu? Kurš no policistiem tas varēja būt? Virsnieks ar slapjajām ūsām vai kāds cits ar sausām? Vai nebija vienalga? Lai protokolā sastādītājs būtu kas būdams, tiesnesim vajadzēja rīkoties pēc protokola un tā sastādītāja atzinumiem, jo kas tad ticēs policijai, ja netic tiesnesis? Ja tiesnesis ticētu apsūdzētajam, policijas dokuments kļūtu lieks.

— Pie tiem, kas tiks tiesāti!

XI

Pēc nogurdinošās dienas un garā vakara, aizvadītiem dumpī, vienā nemierā un skriešanā, pēc uzturēšanās policijas iecirknī un kamerā kopā ar netīro dzērāju, pēc klusuma un tumsas Izmeklēšanas nodaļas cietumā ar tā prusakiem un blaktīm, pēc apkaunojošā gājiena pa ielu, pēc tiesas ar apjukušo tiesnesi, gaidīšanas un nopratināšanas ar pārsteidzošo iznākumu — pēc visām šīm drūmajām stundām nevēdinātās telpās Apcietināto nodaļas cietums man šķita tīri patīkama vieta — te bija plaša, pavisam gaiša kamera ar nesen izberztu cementa grīdu, augstām un platām režģu durvīm un lieliem, četrstūrainiem logiem.

Žandarms aizslēdza durvis, un mēs, astoņi vīri, palikām stāvam pretī kameras iemītniekiem, kādiem divdesmit trīsdesmit cilvēkiem; viņu vidū bija gan jaunekļi, gan nobrieduši vīri, gan vīri ar vestēm, apkaklītēm, kaklasaitēm un cepurēm, gan puiši kreklos un basām kājām, šeit bija gan nopietni un bikli cilvēki, gan tādi, kas jutās nepiespiesti un jautri. Taču šeit nebija neviena pazīstama, neviens mums neuzsmaidīja, neviens mūs neuzrunāja, tikai uzlūkoja ziņkāri, bet arī bez līdzjūtības; bez intereses raudzījāmies arī mēs paši, turklāt mūsu skatieni vēl pauda nedrošību, kādu izjūt cilvēks, nokļūstot tādā vietā, kur mājo nepazīstami ļaudis. Tie, kas šeit mita, vismaz pazina cits citu, daži bija sadraudzējušies un varbūt pat sabiedrojušies, jo savu laiciņu bija aizvadījuši kopā; mēs turpretī pat cits cita nepazinām, tikai dažas stundas bija pagājušas, kopš atradāmies vienā sabiedrībā, un, lai arī bijām vai tiksim tiesāti par vienu un to pašu lietu, līdz šim mums nebija iznācis parunāties. Visļaunākajā stāvoklī biju es; viņiem, tas ir, maniem prāvas biedriem, šai pilsētā vismaz bija mājas vai tuvinieki. Man nebija neviena.

Kamerā mēs tūlīt izšķīrāmies; es nodalījos savrup vai, labāk teikt, mani atdalīja, lāgā nezinu, kā tas īsti notika. Izveidojās trīs grupas: vienā bija četri vīri, otrā — trīs un trešajā — viens, ja vienu pašu cilvēku var uzskatīt par grupu, un katra grupa meklēja vietiņu, kur piemesties. Uz nārām bija gultas drānas, arī kāds matracītis, visādas segas un pat palagi — neredzēta greznība. Uz kādas lažas bija sasēduši un runājās četri vīri, viņi izskatījās tīri, lai gan bija mazliet neapkopušies — drusku apauguši ar bārdām un sapinkotiem matu cekuliem. Tie bija vīri pusmūža gados un tā iegrimuši savās runās, ka šķietami neredzēja, vai šeit atradās ari citi cilvēki; pēc izskata spriedu, ka viņi ir zagļi. Nez kādēļ saskatīju viņos kaut ko pazīstamu, vismaz sveši viņi man nelikās. Kameras dziļumā uz nāru malas vai arī atspiedušies pret sienu sēdēja vientuļi vīri, dievs to zina kas tie bija un ko tie domāja, tie šķitās tāli un nošķīrušies no saviem kameras biedriem. Daži apcietinātie bija sasēdušies pa diviem trim vienkop un, likās, nebija pierindojami ne pie pirmajiem, ne arī pie vientuļniekiem. Tad šeit vēl bija bariņš spēcīgu un slaidu puišu ar straujām kustībām, lielākoties tie bija bez svārkiem, kreklos un basām kājām. Viņu skatienos vīdēja uzmācīga nekaunība.

Pirmie četri vīri mūs tikpat kā neievēroja; vientuļnieki pavērās ar skumjām acīm; pēc izskata nenovērtējamie apcietinātie palūkojās vērīgi, bet jaunekļi mūs noskatīja cieti un auksti.

Sēdēdams uz nāras malas, pēc kārtas nopētīju visus. Līdz manim atskanēja sarunu čalas, taču nevarēju uztvert, ko runāja, jo runātāju bija daudz un turklāt jauniešu bars skaļi bļaustījās un vēl skaļāk smējās. Jutos paguris, izsalcis un nomākts. Nekad vēl tik skaudri nebiju izjutis savu nevarību. Šeit nekā nebija, ko darīt, bet cietumos jau nekā nedara, tikai gaida, lai aizrit laiks. Kaut ko jau tas atnesīs. Neviens mani šeit nepazina, un neviens nenāks prasīt, kā toreiz, par ko esmu ieslodzīts un ko nodarījis; nebiju jau vairs divpadsmit gadu vecs puišelis; neviens arī, dzirdot manu vārdu, pārsteigti, gandrīz aizkustināti neapvaicāsies, vai esmu Galisieša dēls. Galisietis bija šeit tikpat svešs kā Flamarions20 . Kaut arī gados ļoti jauns, tomēr izskatījos pēc vīrieša, un tas mazlietiņ nomierināja mani, jo zināmā mērā pasargāja no tūlītējas izprašņāšanas. Tramvajā, dzelzceļa vagonā vai teātrī, nepazīstamu ļaužu vidū cilvēks īsti ērti nejūtas (gan ne katrs) un, kaut reizēm izklaidējas, īsti omulīgs tomēr nav, taču, izņemot pavisam ārkārtējus gadījumus, tur ne no viena nav jābaidās: nekas nepatīkams nenotiks, neviens neuzbruks, neviens nemēģinās izsmiet, vārdu sakot, nevienam nav nekāda ļauna nodoma pret otru; kādreiz var gadīties, ka izvelk naudu, ja pamana, ka tāda kādam ir, bet to dara pašas naudas dēļ, nemaz nezinot, ko apzog; pavisam kas cits turpretī ir atrasties ieslodzijumā svešu ļaužu vidū, kad nav nekāda atbalsta ne cietumā, ne ārpus tā, kad nav pat pārliecības, ka tas, par ko esi iesēdināts, patiešām noticis un visubeidzot varētu noderēt par iebiedēšanas līdzekli — sak, esmu slepkavojis, zadzis, sadūris kādu, nodarbojies ar krāpšanu, izturieties pret mani ar bijību, neesmu vis kaut kāds, varu atsākt slepkavot, zagt, uzbrukt ar nazi un apkrāpt vai nu jūs, vai kādu citu — kad pēdīgi tev nav gluži nekā, kamēr citiem ir daudz īpašību, lai tās būtu, cik ļaunas būdamas, bet pašam trūkst visa, arī spēka, viltības, veiklas mēles un naudas, tad ir pavisam slikti, un jo sliktāk tad, ja nekādā veidā nevar izpausties arī tās labās īpašības, kas tev piemīt.

Zināju, jutu, ka zagļi ar mani neielaidīsies; nekā man nebija, ko tie varētu man nozagt, un neba tie arī zagtu; vientuļnieki palika vientuļnieki, un vīri, kas turējās kopā pa diviem trim, neliksies gar mani ne zinis; no jaunajiem puišiem man bija bail. Kāpēc? Viņos bija kaut kas tāds, kas mani biedēja, galvenokārt viņu kūsājošā nebēdība pretmetā man, manai rāmajai dabai, tad vēl viņu nekautrība, pārmērīga enerģija, pārcilvēcisks, gandrīz vai dzīvniecisks spēks, nevarēju īsti pateikt, ko pauda viņu kustības, balsis, skatieni. Nezināju, ko viņi varētu man nodarīt, un droši vien viņi nekā man nedarīs; iespējams, ka manām bailēm nebija pamata un tās ar laiku, pēc dienām divām trim, pāries, bet tagad nevarēju no tām atbrīvoties. Jutu, ka no zagļiem mani šķīra gadu starpība, rakstura un uzskatu dažādība; jutu arī, ka man nekā nav kopēja ar vientuļniekiem un arī ne ar daļēji vientuļajiem, kas gan sarunājās ar citiem, tomēr turējās savrup; taču atšķirība no jaunajiem puišiem bija ārkārtēja; kaut arī bijām vienos gados vai tieši tādēļ, mūs šķīra nepārejama plaisa; dabiski, tādai varbūt nevajadzēja būt, tomēr tā pastāvēja, bija acīm redzama un milzīga.

Šos puišus es pazinu pēc nostāstiem, ne jau šos te, bet viņu līdziniekus; biju dzirdējis tēvu un vēl citus cilvēkus stāstām par viņiem; biju lasījis par viņiem laikrakstos un jebkurā cietuma kamerā, lai tur būtu trīsdesmit vai piecdesmit iemītnieku, jebkurā malā nešaubīdamies un nekļūdīdamies varētu viņus visus uzzīmēt, kur nu vēl nepazīt tad, ja viņi sasēdušies atsevišķā pūlītī. Viņiem visiem bija kaut kāda līdzība, nezinu tiešām, kur tā slēpās, bet tūlīt varēju pazīt: pēc vienādi apgrieztiem matiem, pēc mutes, kas gandrīz vienmēr bija liela, ar biezām, neglīti veidotām lūpām, pēc mazajām, gaļīgajām ausīm, apaļajām un zibīgajām acīm, aši mestajiem, skatieniem, pēc rokām, kurām bija dzīvniecisks kustīgums, un cietajām — ai, cik cietajām — dūrēm, pēc lielajām kājām un kārnā auguma. Dažkārt viņi arī izskatījās citādi, taču, lai būtu kādi būdami, viņiem vienmēr bija kaut kas tāds, pēc kā varēja pazīt. Atstatumu, kas šķīra mani no viņiem, nebiju sajutis tikai nule vai kopš dažām dienām — tādu jutu vienmēr, kopš pašas mazotnes, kopš pirmajiem soļiem, ko spēru, kopš pirmajiem šļupstiem un pirmajām spēlēm. Ļoti maz ļaužu zina, cik liela atšķirība ir starp indivīdu, kas audzis pie ģimenes pavarda, kur valda tīrība, mazliet -kārtības un zināmi morāles principi, — lai arī šos principus veidotu visprimitīvākā morāles izpratne vai tie būtu pieņemami vienīgi ar nosacītību, kā manās mājās, kur tos noteica tēvs ar savu nodarbošanos, ko nevarēja skaļi pieminēt, — un tādu, kuram nav bijis tā, ko sauc par ģimenes pavardu, nav bijis savas mājas vai istabas, bet vajadzējis mitināties īres mājas šaurā kambarītī, kur tēvs, māte, bērni, znots, tēvocis un vēl kāds radinieks guļ visi vienā migā, bez gaismas, bez gaisa, bez tīrības un kārtības, kur nav nedz audzināšanas, nedz principu, ne morāles principu, ne vispār jebkādu: gandrīz ik dienas Jēvs pārrodas piedzēries, kliedz, ceļ traci, sit sievu un bērnus, reizēm piekauj arī tēvoci un znotu vai radinieku; ne vienmēr ir ko ēst, pareizāk izsakoties, nekad nav zināms, kad un kas būs ko ēst; tēvs ir bez darba vai arī negrib strādāt; tēvocis ir invalīds; radinieks velk dzīvību kā varēdams; znots arī ir dzērājs un tāpat bez darba vai arī negrib strādāt, varbūt iet par vienkāršu kalpu vai arī tirgojas ar pēdējiem atkritumiem: vāc vecus papīrus, kaulus un suņu mēslus miecētavām vai velns zin kādām vajadzībām; sieva ir veļas mazgātāja vai staigā apkārt ubagodama; bērni ēd, ko tiem iedod, ja ir ko dot, vai to, ko samango vai atmet kaimiņi, kas, pat ja gribētu, ne vienmēr spēj ko iedot; bērni zog — izsalkums tos spiež zagt — un gadiem ilgi, nebeidzami garus gadus visapkārt redz šādu nožēlojamu dzīvi. Vienīgā rūpe tiem ir, kā piepildīt vēderu, un, tā kā par to vien ir jādomā, tie noiet neceļos: pirmā prasība ir ēst, un, lai būtu ko ēst, izmanto visas iespējas, dara visu; daži indivīdi nepagrimst, bet pilsētā ir simtiem un tūkstošiem šo nelaimīgo ģimeņu, no tām nāk simtiem un tūkstošiem bērnu, un no šiem tūkstošiem bērnu daži simti, varbūt ne vairāk kā daži simti, neizbēgami iet noziedzīgas gaitas. Piekaut, sadurt, ielauzties ir ierasti un dabiski, tas jau kļuvis par paradumu, un šausmīgi, ja šis paradums nozīmē iztikas sagādi, nozīmē — ēst, dzert, ģērbties. Tiem nevar nekā pārmest, ne jau savas vainas pēc tie kļuvuši tādi, taču man bail no tiem — tā dzīvnieks, kas audzis pie mājas, raujas no tā, kas nāk no mežonīgas brīvības.

Miegs lipināja ciet acis, un es atlaidos uz nāras; nogulēju stundu, divas, trīs uz cietās koka lažas un pamodos, kad mani kāds paraustīja un uzrunāja, — viens no vientuļniekiem bija atsēdies man līdzās.

—    Kas ir? — vēl pusmiegā būdams, nobubināju.

—    Vai jūs esat Aniseto Evija?

—   Jā, — es atbildēju un pārsteigumā, ka šeit kāds zina manu vārdu, uzslējos sēdus.

Vientuļnieks pamāja uz režģa pusi un sacīja:

—    Jums atnestas pusdienas.

—    Man? — nomurmināju vēl vairāk pārsteigts.

Būtu viņš pateicis, ka man atnesta atļauja braukšanai ar kuģi, nudien būtu mazāk izbrīnījies.

—   Laikam gan jums, jo šeit nav neviena cita ar vārdu Aniseto Evija.

Neticīgi paskatījos uz režģi un ieraudzīju pie tā atspiedušos gadu desmit, divpadsmit vecu puišeli, kas smaidīdams lūkojās manī; izbāzis cauri stieņiem pārtikas somu, viņš, viegliņām kustinādams, stiepa to man pretī.

Tā kā es vilcinājos un nevarēju attapties, zēns iesaucās:

—   Bet ņemiet taču ātrāk!

Vai tad šīs pusdienas tiešām būtu domātas man? Lēni piecēlos un tuvojos zēnam, kas, pacēlis galvu, uzsmaidīja platu smaidu, kurā atsedzās viņa lielie, netīrie zobi.

—    Vai jūs esat Aniseto Evija?

—    Jā, tas es esmu, — es apliecināju.

Muti atplētis, raudzījos uz zēnu, tad saņēmu pretī pārtikas somu; tā palika karājamies man uz rokas: nezināju, ko ar to darīt; zēns bija jau apcirties apkārt, lai ietu vai skrietu prom, kad man iešāvās prātā uzprasīt:

—    Kas to man sūta?

Mazais paraustīja plecus. Viņš bija basām kājām un noskrandis, krekla viņam nebija, pārāk lielās bikses turējās drēbes strēmelē, kas bija pārmesta pār kailajām krūtīm.

—   Nezinu, — viņš sacīja, izbrīnīts par jautājumu. — Samaksāja, pateica jūsu vārdu, un es atnesu; vesela pusstunda pagāja, kamēr jūs sameklēju. Ja jūs tūlīt neēdīsit, atdzisīs.

Viņa atbilde mani neapmierināja.

—   Vai tu redzēji to cilvēku, kas samaksāja par pusdienām?

Puisēns atcerējās:

—    Jā, tāds vīrs ar piņņainu, sarkanu seju.

Zēns aizlikās skriešus. Svinamīnijs! Patiesībā viņš arī bija vienīgais, kas to būtu varējis izdarīt, jo neviens cits šai ostā nezināja, ka esmu apcietināts, un nevienam nebija nekāda pienākuma pret mani, ja vien piedāvājumu samaksāt par mani soda naudu varētu uzskatīt par pienākumu. Tā kā Svinamīnijs nevarēja samaksāt soda naudu, tad viņš savu solījumu pildīja šādā veidā. Cēlsirdīgais Florentino Ernandess! Tā bija vienīgā maltīte, ko viņš man atsūtīja, un pēdējā reize, kad dzirdēju kaut ko par viņu; darbs, sievietes — strupdegunes, kā viņš sacīja, — nabadzība vai slimība liedza viņam atcerēties mani, un nebija jau viņam arī ne mazākā pienākuma to darīt. (Nezinu, kur esi tagad, pieticīgais ostas krāsotāji Nezinu, vai esi vēl dzīvs, vai esi kjuvis vecs, tāpat kā es, vai varbūt vēl vecāks par mani, bet, lai būtu kā būdams un lai tu būtu kāds būdams, vecs kā Metuzāls21 un tikpat sīksts kā tas, nekad neaizmirsīšu tavu vārdu un izskatu, tavas biezās lūpas un sarkano vaigu, tavas mēles klumšķi un valgo

muti, tāpat kā nekad neaizmirsīšu pusdienas, ko tu man atsūtīji.)

Kad apgriezos, redzēju, ka manī noraugās daudzas acis — dažas pārsteigti, dažas labvēlīgi, dažas — nezinu, vai ar vilšanos vai skaudību, un, kamēr šķērsoju telpu, lai tiktu līdz savai vietai, man bija tāda sajūta, ka nenesu parasto pārtikas somu, bet stiepju milzu grozu, kas pilns ar tītariem, cāļiem, vistām vai lieliem vērša šķiņķiem, un es tikko spēju vilkties uz priekšu. Nonācu pie savas nāras un neziņā, ko darīt, nodurtu galvu, mazliet apdullis, atsēdos. Kāda balss man uzsauca.^

—    Ēdiet, atdzisīs!

Paskatījos, kas bija runātājs: vientuļnieks, kurš pirmīt bija mani modinājis. Viņš smaidīja un, rādīdams uz somu, skubināja:

—    Ēdiet, ēdiet taču!

Laikam viņš manīja, ka esmu pavisam apjucis.

Noliecos pie somas un to attaisīju: gandrīz vai paģību — nekad nebiju sajutis tik kairinošu smaržu, kāda plūda no trauka, pa kuru peldēja dzidri, dzelteni tauku ripulīši. Virā bija kartupeļu šķēlītes, gaļas gabaliņš, sīpoli, pētersīļa smalkumiņi, kāpostlapas un pusburkāns, arī drusku rīsu. Mute pieskrēja ar siekalām, tāpat kā Svinamīnijam, man vajadzēja sakniebt lūpas, lai netecētu slienas. Taču man nebija ar ko ēst, un es paskatījos uz vientuļnieku, kas piecēlās, piegāja pie sienas, parakņājās kādā sainītī un atgriezās ar karoti un dakšiņām.

—    Naža man nav, — viņš sacīja kā atvainodamies. — Šeit neatļauj turēt.

Pateicos viņam par laipnību, izņēmu no somas bļodiņu, kurā bija ielikts trauks ar viru, dzīros jau ēst, bet tad atgādājos vientuļnieka un paskatījos uz viņu.

—   Lūdzu, varbūt ēdīsit? — es piedāvāju, norādīdams uz somas saturu.

—   Pateicos, esmu jau pusdienojis, — viņš atteica ar cieņu un varbūt mazlietiņ sakaunējies.

Negribēju skatīties apkārt un tikai ēdu te lēnām, te steidzīgi. Zem bļodiņas ar viras trauku bija vēl trauks ar cepeša gabalu, zirņu biezeni un mazumiņu salātu. Tās bija īstas pusdienas, un, kaut arī izbadējies, aiz pārsteiguma tā samulsu, ka gandrīz nespēju visu apēst. Palika pāri mazliet biezeņa un gabaliņš gaļas, kas izrādījās pārāk sīksts, lai to varētu sasmalcināt ar zobiem un rokām vien; pēdīgi aiztaisīju somu un jutu, ka esmu labi paēdis.

Raudzījos uz režģi. Pa labi un pa kreisi bija redzams gaitenis, kas veda no durvīm uz cietuma iekšieni un, kā vēroju, bija pilns ļaužu: žandarmi, puikas, cietumnieki, labi ģērbušies senjori gāja un nāca, nesdami sainīšus, groziņus un dokumentus; ošņādami pēc kāda nokrituša kumosa, turpat šaudījās pāris suņu. Sasprindzinot dzirdi, varēja uztvert skaņas, kas cauri čalām un valodām nāca no citām kamerām. Kāds sauca kādu, un šis sauktais kaut ko atbļāva pretī vai arī kaut kur aizsteidza, visapkārt tekāja noskranduši mazi puišeļi, kam šķietami bija sakarnieku loma. Pēkšņam skaļam bļāvienam: «Palīgā!» — sekoja griezīgs svilpiens. Kamēr vēroju, kas notiek gaitenī, kameras stūrī cēlās dziesma, klusām dūktais dziedājums plūda dobji un drūmi, kāda augsta balss uzsāka katru dziesmas pantu un skanēja pāri citām balsīm, kuras tikmēr vērpās ap to un locījās tai līdzi, kamēr tā pēdīgi pazuda kopējā plūsmā, lai tad atkal iznirtu tāpat kā sākumā, it kā nākdama no liela tāluma. Šai dziedāšanā varēja klausīties kā mūzikas skaņās, kas caur slēgtiem aizvirtņiem reizēm sadzirdamas nakts klusumā grimušā ielā. Dziesmas vārdi un saturs bija vienkārši, bezmaz banāli, taču izjustais dziedājums radīja noskaņu un aizgrāba sirdi. Pagriezies ieraudzīju, ka dziedātāji ir jauni puiši, kas kameras dziļumā bija sagūlušies aplī un cieši sabāzuši kopā noliektās galvas. Ieskatījos puišu sejās: tagad tās bija kļuvušas pavisam citādas, trulajos vaibstos negaidīti atspoguļojās kaut kas dvēselisks. Vai to viesa skumjas? Vai atmiņas par brīvībā pavadītajām dienām un naktīm? Bet varbūt puišu dvēselēs uzpeldēja kaut kas tāds, kas nebija viņu, kas tikai īslaicīgi bija viņiem novēlēts un šai mirklī apklusināja visus zvēriskos instinktus? Nevarēju pateikt, kas tas bija, arī tagad to nepateikšu, bet šis atklājums mani satrauca, kā satrauc apslēpts skaistums, ko pēkšņi saskata neglītā vaigā, vai nenojausts cildenums, kuru mazs sīkums spēji atsedz pagrimušā būtnē.

Kamerā runas bija pieklusušas, un dziedājums plūda dzidri un pilnskanīgi.

Klausīdamies ieraudzīju kādu cilvēku, kura agrāk kamerā nebija; netiku manījis viņu ienākam, kad biju nomodā, ne arī tad, kad man atnesa pusdienas, — varbūt viņš bija ievests pa to laiku, kamēr gulēju? Tas bija gadus trīsdesmit četrdesmit vecs vīrietis, melnīgsnējs, slaids, gludi noskūtu seju, ļoti smalks pēc izskata, nevainojami tīrā, zilā uzvalkā, ar apkaklīti, kaklasaiti, vesti un pavisam tīru salmu cepuri. Viņš izskatījās gandrīz kā ārzemnieks; jaunais kameras iemītnieks bija atsēdies uz nāras malas, taču uz pašas maliņas, it kā būtu pārliecināts par to, ka ilgi šeit nepaliks, jo kuru katru brīdi ienāks cilvēks, ko viņš gaida, vai arī viņš varēs doties prom no šīs vietas, kur katrā ziņā atrodas tikai pagaidām. Viņš atgādināja stacijas uzgaidāmajās telpās atsēdušos pasažieri. Bija muļķīgi tā izturēties ieslodzījumā, bet ir cilvēki, kas ierodas cietumā ar pārliecību, ka uzkavēsies tanī pusstundu vai, lielākais, stundu; tie paļaujas uz draugiem, uz savu advokātu, uz savu taisnību un naudu un aizmirst, ka cietums ir cietums un prāva ir prāva, un ka tos var izlaist laukā pēc divām stundām, bet tikpat labi arī pēc diviem mēnešiem vai diviem gadiem, kad nebūs vairs ne draugu, ne advokātu, ne cerību, ne arī paļāvības uz to, ka juridiskais aparāts darbojas ātri, — šī paļāvība būs zudusi uz visiem laikiem. Smalkais senjors bija pārlicis vienu kāju pāri otrai, varēja redzēt viņa dārgās, caurspīdīgās, melnās zīda zeķes. Viņš varēja būt kontrabandists, kas slepus ieved cigaretes, dāmu zeķes vai viskiju. Šis jaunais kameras iemītnieks šķita degam nepacietībā. Kādēļ vēl arvien nenāca viņu atbrīvot? Pēkšņi iebāzis roku vestes kabatā, viņš kaut ko izvilka, drusciņ pagrozīja, un tad paspīdēja zelta pulkstenis. Noknakšķēja aizspiednis, atlēca vāks, un spožs saules zaķītis aizzibēja pa kameru. Paskatījies pulkstenī, senjors ar sausu knaukšķi aiztaisīja aizspiedni un iebāza pulksteni atpakaļ kabatā.

Uz brīdi, pavisam īsu, tikko jaušamu mirkli, pārtrūka dziesma, tā sašūpojās kā vilnis, kas atdūries pret šķērsli, kurš to neaiztur, bet novirza uz citu pusi. Dziedājuma noskaņa mainījās, dziesma vairs neplūda tik grūtsirdīgi, tanī vairs nebija smeldzes, un tad tā pēkšņi tika aprauta. Vientuļnieks paskatījās manī un pašūpoja galvu, kā nožēlodams kaut ko notikušu vai vēl tikai gaidāmu. Jaunais kameras iemītnieks bija tā aizņemts ar savām gaidām, ka neko neievēroja, viņš nepārtraukti raudzījās uz režģi, cerēdams, ka tūlīt pat aiz tā parādīsies viņa advokāts vai policijas virsnieks ar pavēli par atbrīvošanu. Stūrī, no kura bija plūdusi dziesma, ļaudis sarosījās: daži no puišiem aizmetās uz kameras kreiso malu, daži — uz labo, bet divi ar pāris lēcieniem bija pie režģa un, it kā meklēdami kādu, skatījās ārā, tad tie apgriezās un nu stāvēja mums taisni pretī; dziesmas burvība bija izgaisusi, un puišu sejas atkal kļuvušas cietas un nežēlīgas; tuvumā ar roku paķerams bija zelta pulkstenis. Vientuļnieks nenovērsa acu no cilvēka zilajā uzvalkā un zīda zeķēs, arī es raudzījos uz viņu un biju satraukts. Kas tagad notiks? Puiši, kas stāvēja turpat pie režģa, panācās uz priekšu, un tie, kas bija pasitušies uz labo un kreiso pusi, tuvojās no malām: cilpa savilkās. Pēkšņi jaunpienākušo strauji atgāza augšpēdu, viņš iekaucās kā dzīvnieks, kājas viņam pa sviedās gaisā, un aizstāvēdamies viņš izmisīgi spārdījās. Astoņi vai desmit puiši uzmetās viņam virsū, brīdi viņš nevarēja pakustēt, un tad kāda roka, bez žēlastības sagrābusi nelaimīgo aiz čupra, pacēla viņu gaisā, sašūpoja kā lelli un palaida vaļā, tā ka viņš kūleniski gāzās zemē. Vīrietis novēlās smagi kā maiss, viņš bija zaudējis savu smalko izskatu: mati izjukuši, cepure nokritusi, veste atrauta vaļā, nelaimīgais elsa un rīstījās … Tas viss norisa tik žigli, ka neviens no mums, aculieciniekiem, nebūtu varējis pateikt, kā tas noticis, ne arī to, kuri no puišiem uzbrukuši; bez tam tie jau visi bija tik līdzīgi kustībās, apģērbā, tiem bija tik līdzīgas sejas un tie skatījās ar tik vienādām acīm, ka grūti būtu atrast vaininiekus, īpaši tādā brīdī, kāds nule ticis aizvadīts.

Kad vīrietis piecēlās, kamerā neviens vairs kājās nestāvēja, puiši bija vai nu atlaidušies, vai arī atsēdušies; mēs, visi kameras iemītnieki, vērojām, ko aplaupītais tagad darīs. Viņa apmulsušās acis aši pārskrēja pār visām sejām; neviena viņam nekā nepauda. Viņš nesacīja ne vārda: ko viņš būtu varējis teikt un

kam lai ko teiktu? Viņš pieklupa pie režģa, ieķērās stieņos un baiļu pilns ieaurojās:

—    Palīgā! Palīgā!

Pēc ceturtā vai piektā kliedziena parādījās žandarms.

—    Kas noticis? — tas vaicāja vienā mierā.

—          Man nozaga pulksteni! — galīgi uztraucies brēca apzagtais.

Žandarms bija tikpat pārsteigts kā pirmīt es par atnestajām pusdienām.

—   Jums nozaga pulksteni? — tas vaicāja.

—    Jā, manu zelta pulksteni, — apstiprināja vīrietis.

Žandarms, kas bija pilnīgs miesās un nesatricināmi

mierīgs, paskatījās kameras iekšienē, it kā pieaicinādams mūs par lieciniekiem šādam neticamam notikumam. Ja vīrietis būtu teicis, ka tam nozagts bifelis, žandarma izbrīns nemaz nebūtu lielāks.

—          Vai esat pārliecināts, ka tas nozagts? — cieši uzlūkodams aplaupīto, jautāja žandarms.

—           Kā lai nebūtu pārliecināts! — iekliedzās vīrietis, kas bija sašutis par to, ka žandarms netic viņa vārdiem un ir tik mierīgs. — Nopirku to Kristovalā, un man tas bija šeit vestes kabatā. Man uzbruka no muguras, uzbruka vairāki un izvilka pulksteni ar visu važiņu.

—          Un važiņa, vai tā arī bija zelta? — joprojām neatguvies no pārsteiguma, vaicāja žandarms.

—    Nē, tikai apzeltīta, bet pulkstenis bija zelta.

Žandarms dziļi ievilka elpu:

—         Tātad jums bija kabatā zelta pulkstenis, kad jūs ievietoja šinī kamerā?

Apzagtais nepacietīgi savēcināja rokas un attrauca:

—    Nu, kur tad citur? Tas taču bija mans pulkstenis.

Šķita, ka apzagtajam pacietības mērs būs tūlīt pilns.

Žandarms atkal ielūkojās kameras iekšienē, taču šoreiz viņa skatienam bija cits nolūks, tas vairs nemeklēja lieciniekus, bet gan vainīgos; tomēr viņa mēmais vaicājiens palika bez atbildes, jo gandrīz visi kameras iemītnieki sēdēja nodurtām galvām. Taču žandarms gan zināja, ko meklēja.

—           Labi, — viņš nomurmināja aiziedams un tad, kā papildinādams savu domu, piebilda: — Zelta pulkstentiņš pirmajā kamerā.

Apzagtais vēl vienmēr bija ieķēries režģī, nevērodams, kas viņam aiz muguras, bet tur notika dažāda pārvietošanās. Vairāki apcietinātie pienāca pie režģa, to skaitā arī šie četri zagļi; visi apcietinātie bija ieinteresēti un noskatījās salmenīcas valkātājā ar dalītām jūtām — nožēlu un apbrīnu. Gaiteņa pusē pie režģa bija pieplakuši daži mazie sakarnieki.

Žandarms atgriezās ar sardzes priekšnieku un četriem cietumsargiem. Sardzes priekšnieks, melnīgsnējs, mazs rešņa ar īsu kaklu, vērsās pie apzagtā:

—    Vai jūs esat tas, kam nozagts pulkstenis?

Cietušais rāmi atbildēja;

—    Jā, es.

Tagad viņš jau bija mazliet nomierinājies.

Stingri uzlūkodams apzagto, sardzes priekšnieks jautāja:

—    Vai jus zināt, kas jums to nozaga?

Apzagtais brīdi svārstījās, bet tad atbildēja:

—          Nē, nezinu. Man uzbruka no muguras vairāki, nogāza gar zemi. Aizsedza acis.

—           Vai jums ir uz kādu aizdomas? Ja ir, droši nosauciet vainīgo, lai tas būtu kas būdams, nebaidieties.

Vīrietis paskatījās kameras dziļumā, bet tur neviena vairs nebija, visi bija salīduši pie režģa.

—          Nezinu, uz ko domāt, — aplaupītais atteica un nopūtās.

Sardzes priekšnieks pagriezās pret žandarmiem un izrīkoja:

—    Atveriet durvis!

Atslēgu glabātājs tās atvēra.

—    Visi ārā un stāties rindā! Stāvēt mierā!

Iznācām ārā un sastājāmies garā rindā, pulksteņa

īpašnieks bija nostājies mums pretī un noskatīja visus pēc kārtas. Tomēr ne pie kādas skaidrības viņš netika: vainīgi varēja būt visi, bet visi jau vainīgi nebija.

Žandarms, kas bija ieradies uz apzagtā saucieniem, kāds cietumsargs un sardzes priekšnieks iegāja kamerā un apgrieza tur visu otrādi, pārbaudot katru saini, visas gultas drānas un gultas maisus; nekā neatraduši, viņi iznāca atkal ārā.

—    Pārmeklēt visus! — sardzes priekšnieks izrīkoja žandarmus, bet pats, nostājies blakus apzagtajam, vēroja, kā tiek izpildīta pavēle.

Bez žēlastības mūs pārmeklēja no galvas līdz kājām, žandarmi izčamdīja ne tikai kabatas, bet apgrābstīja arī augumu.

—          Atplet kājas! Platāk, platāk! Pacel rokas! Attaisi siksnu! Tagad palecies!

Sveši pirksti slīdēja pa augumu, līda padusēs, apgramstīja sānus, kaklu, vēderu, gurnus, lejasgalu, paslēpenes, kājas, visu.

—    Noaut zābakus! Veicīgi! Nolikt blakus!

Pārmeklēšanas laikā vienīgi šie četri zagļi nebija

zaudējuši valodu:

—    Uzmanīgi! Nespiediet!

—          Vai tad jūs domājat, ka es šite varēju iebāzt pulksteni?

Viņi likās pavisam droši par sevi, un — savādi gan — viņiem zābakus noaut nevēlēja.

—          Nekā nav, — paziņoja žandarmi, kas bija piekusuši no līkāšanās.

Sardzes priekšnieks pavērsās pret apzagto:

—    Tātad nekas nav atrasts, senjor.

Nelaimīgais nezināja, ko atbildēt.

Sardzes priekšnieks pārprasīja:

—   Vai jūs dzirdējāt, ko es teicu?

—    Jā, priekšnieka kungs.

Pēc brītiņa vīrietis izmocīja smaidu un ieminējās:

—          Vai nevarētu būt tā, ka pulkstenis izdots laukā un aizgādāts uz citu kameru?

Sardzes priekšnieks pagrieza atpakaļ savu apaļo galvu un palaida garo smējienu.

—           Vai tad jūs gribat, lai izkrata visas kameras, ko? — viņš noprasīja, joprojām smiedams. — Nē, senjor, ja šeit kaut kas pazūd — nerunājot nemaz par pulksteni, — ja šeit pazūd nieka karotele, tad tā ir tikpat kā iekritusi Valparaiso līcī: neviens to neatradīs, un mēs varētu meklēt un meklēt un kratīt visu pilsētu, māju pēc mājas. Karotele tecētu no vienām rokām otrās.

Sardzes priekšnieks piegāja pie apzagtā, uzlika tam roku uz pleca un sacīja:

—    Kad jūs otrreiz apcietina, ja nu tāda klizma atkal

gadītos, nedomājiet ņemt līdz zelta vai sudraba pulksteni, arī ne tērauda vai niķeļa, pat ne skārda vai koka; pārdodiet to, aizdāvājiet prom, ieķīlājiet, nometiet kaut kur vai noglabājiet tā, ka pats vairs nezināt, kur esat nobāzis. Citādi tas būs beigts un pagalam: jums to nozags.

Un, pagriezdamies pret ieslodzītajiem, nokliedza:

— Lieniet kamerā, bandīti!

Viņa balsij bija viegla zobgalības pieskaņa.

Klusēdami sagājām kamerā un apsēdāmies katrs savā kaktiņā, vienīgi vīrs, kam bija nozagts zelta pulkstenis, palika stāvam pie režģa. Nezinu, kas viņā bija citāds, bet kaut kas atšķirīgs viņam piemita; šķita, ka viss viņam ir pretīgs un viņš dziļi nicina kameru un tās iemītniekus, visus kopā un katru atsevišķi, varbūt tādēļ, ka juta cienīgu atstatumu starp sevi un citiem, zinādams, ka ir bez vainas, vai arī iedomādamies savu vainu pavisam citādu nekā pārējiem apcietinātajiem, kas — šāda vai tāda iemesla dēļ — bija samierinājušies ar radušos stāvokli, ar ko viņš samierināties negribēja laikam nevis tāpēc, ka uzskatīja to par nepelnītu, bet gan tāpēc, ka nespētu ar to samierināties arī tad, ja tas būtu pelnīts. Notikums ar pulksteni bija viņu pavisam satraucis, un tādēļ viņš vēl vairāk atrāvās no pārējiem. Viņš atgāja no režģa un sāka staigāt gar to šurpu turpu, sabāzis rokas bikšu kabatās, neaizpogājis vesti — uzbrucēji bija to atrāvuši, un tā bija palikusi vaļā, — atbīdījis cepuri pakausī. Viņa skatieni bieži un izmisīgi klīda pa pagalmu. Ne viņš sacīja kādu vārdu, ne arī pie kāda piegāja, un neviens arī viņam netuvojās, ne arī bilda vārdiņu, visi šķietami izprata viņa stāvokli un vai nu to ņēma vērā, vai arī bija vienaldzīgi pret to. Kad apzagtais pagura staigāt, viņš atsēdās uz nāras un, pārlicis vienu kāju pār otru, nosēdēja tā visu atlikušo pēcpusdienas cēlienu, brīžiem pārmainīdams kājas un allaž paspīdinādams savas melnās zīda zeķes. Kamerā iededza gaismu — arī te spuldzes karājās ļoti augstu, pie pašiem griestiem, — apzagtais tagad laikam atskārta, ka tuvojas nakts, viņš sāka atkal staigāt gar režģi un bažīgiem skatieniem vērties pagalmā. Bija jau satumsis, kad pie režģa pienāca žandarms un skaņā balsī sauca:

—    Fransisko Luna!

—    Šeit, — apstādamies atsaucās vīrietis.

Tad viņš piegāja pie režģa.

—    Jums atnesa gultas drānas un ēdienu, — paziņoja žandarms.

Fransisko Luna klusēja, šis žandarma paziņojums nozīmēja visļaunāko. Nozīmēja to, ka šodien vairs laukā netikt.

To zināja arī žandarms, bet viņam bija pilnīgi vienalga, ka apcietinātais tik satriekts un nespēj ne parunāt, viņš gāja prom, lai pēc brītiņa atgrieztos ar diviem sakarniekiem: viens puišelis nesa gultas drānas, otrs — somu ar ēdamo. No ēdiena Fransisko Luna atteicās.

—    Nes prom, — viņš sacīja zēnam. — Negribu.

Viņš paņēma gultas drānas un ar strauju sviedienu

nometa tur, kur bija sēdējis; likās, viņš negribēja pat gultas drānu, vai arī viņam bija nepatīkami tās saņemt; Luna atkal sāka soļot gar režģi un tikai krietni vēlu, varbūt pēc pusnakts, kad nogurums bija uzveicis viņa cerības un lepnumu, viņš izplāja gultas maisu, noklāja segu un apgūlās. Viņa melnīgsnējā, gludi skūtā seja pauda sarūgtinājumu un bezcerību.

XII

Un, tāpat kā visiem bija pienākusi diena, tā tagad visiem tuvojās nakts, kura, kā vienmēr, nesa prieku, bēdas, pārsteigumus, allažību, slimības, atpūtu vai darbu, miegu, bezmiegu vai nāvi. Taču šīs kameras iemītniekiem un cietumniekiem visā pasaulē nakts neatnesa ne prieka, ne pārsteiguma, ne darba, un daudziem tā nedeva pat atpūtas un miega. Pa dienu kāds var rosīties cietumnieka labā — sieva, brālis, māte, tēvs vai draugs, un ir iespējams, ka apcietinātā lietu pavirza uz priekšu — advokāts iesniedz rakstu, tiesnesis taisa spriedumu vai izsauc uz nopratināšanu liecinieku, bet naktī nekas nenotiek; tiesas ir slēgtas; tiesnesis aiziet ar saviem papīreļiem; aizstāvis atpūšas, un tuvinieki, draugs vai sieva, kas nevar likt tiesnesim vai advokātam strādāt pa nakti, arī dodas mājup, ir jāgaida, un cietumniekam, kuram vismazāk iespēju kaut ko uzsākt, jāgaida, lai paietu nakts, neko vairāk tas nespēj darīt,

Pamazītēm cietumā iestājās klusums; pazuda sakarnieki un augstie kungi ar dokumentiem, palika vienīgi apcietinātie, žandarmi un suņi. Likās — ikviens ierāvās sevī, savās atmiņās, savā sarūgtinājumā, savos sapņos, savos nodomos, bet pirmītējos uzbrucējus bija piespiedusi apklust un gulēt nejēdzīga bezdarbība, jo šie no ierastās vides izrautie nakts darboņi šais stundās nemēdza slaistīties.

Gaisma palika degam, un cauru nakti un ik stundu gaiteņos atbalsojās saucieni, tur sardzes žandarmi atsaucās savam priekšniekam, kas pirmais pilnā kaklā nobļāva: pirmais! Varen skaļi atsaucās: otrais, trešais, ceturtais.

Vientuļnieks man aizdeva segu, un es varēju apsegt kājas un aizmigt; pamodos tikai tai brīdī, kad pienāca kārta atsaukties žandarmam, kas stāvēja iepretī mūsu kameras režģim. Viņam bija ceturtais numurs, kā granātas sprādziens nogranda pret sienām viņa kliedziens:

—    Ceturtais!

Žandarms uzsmaidīja tiem, kas, pamodušies no šī kliedziena, mulsi raudzījās apkārt un kaut ko murmināja.

Nakts ritēja savu gaitu. Pirms aizmigšanas vientuļnieks man pavaicāja, par ko esmu aizturēts, un pastāstīja, par ko pats ieslodzīts. Viņš bija vidēja auguma vīrietis, melnīgsnējs un diezgan patukls, zilā uzvalkā, bez kaklasaites, kailu kaklu. Viļņainie mati viņam brīžiem krita uz pieres. Viņš bija darba cilvēks, pa daļai mehāniķis, pa daļai atslēdznieks, un kaut kādā pilsētas kvartālā viņam bija pašam sava darbnīca. Viņa apaļīgās, brūnās rokas gan neizskatījās pēc strādnieka rokām. Vientuļnieka noziegumu bija izraisījusi mīlas dēka: viņš bija izvarojis kādu meiteni, bet ne jau svešu uz vientuļa ceļa vai mežā, bet gan sešpadsmit gadu vecu pazīstamu meiteni pats savās mājās.

—    Ļaunākais tas, ka esmu precējies, — viņš sacīja, lūkodamies manī tumšām, spulgām acīm, — esmu precējies un ļoti mīlu savu sievu. Ai, kādā jezgā esmu ieticis! Un prasiet — kāpēc? Aiz tīrās cūcības.

Viņš apklusa un raudzījas uz režģa pusi. Tad viņš piebilda:

—    Katru dienu viņa nes man pusdienas un citu ēdamo, pat aizstāvi viņa man sarunājusi.

Pamanījis, ka nesaprotu, par ko ir runa, vientuļnieks paskaidroja:

—    Stāstu jums par savu sievu. Mums ir divi dēli. Un pēc tā notikuma ar skuķi mana sieva nav ne žēlojusies, ne raudājusi, nedz man ar kādu vārdiņu pārmetuši vai iedzēlusi. Man kauns pašam no sevis. Reizēm man ir tā, ka gribas triekties ar galvu režģī, lai tā sašķīst gabalu gabalos.

Man nebija nekādas pieredzes mīlas jautājumos, un vientuļnieka stāstījums man likās garlaicīgs; nespēju saprast, kāpēc viņam, precētam cilvēkam, kas mīl savu sievu, vajadzēja ielaisties tādā mīlas dēkā.

—    Un kā lai tagad visu vērš par labu, — vientuļnieks turpināja. — Neparko nešķiršos no savas sievas un saviem dēliem, par to arī nav runas: neviens neprasa, lai es tos pamestu. Bet es taču nevaru atdot meitenei to, ko esmu viņai nolaupījis, kaut gan, pareizāk izsakoties, viņa pati man uzmācās. Ļaunākais ir tas, ka . .. Viņas vecāki ir man vecveci kaimiņi, pazinu tos jau tad, kad meitenes vēl nebija pasaulē, bet meiteni pazīstu no tās pirmajām dzīves dienām; nezin kādēļ viņa jau pašā mazotnē man glaudās klāt, nu ļoti, tiešām daudz vairāk nekā savam tēvam; meitene auga, auga lielāka, bet vienmēr tinās ap mani, skūpstīja un skāva, smacēja man elpu ar saviem straujajiem skūpstiem un nekautrīgajiem skāvieniem: smējās māte, smējās tēvs, mēs visi smējāmies, jo maziņās kaisle pret mani bija visai uzjautrinoša. Viņas klātienē neviens cits bērns nedrīkstēja man tuvoties un kāda cita meitenīte jau nepavisam ne. Tad es apprecējos; tolaik meitenei bija divpadsmit gadu, un notika kaut kas traks: mēnešiem ilgi viņa ne vārda nerunāja ar mani un, tikko parādījos, bēga prom. Tad es sapratu. .. Pagāja laiciņš, un meitene atkal sāka nākt un mīlināties ar mani. Vai jūs saprotat? Mana sieva smējās, meitenes māte smējās, tēvs arī smējās, tikai viņa un es — mēs abi vairs nesmējāmies. Līdz tad… Advokāts saka, ja es tikšot cauri ar diviem gadiem ieslodzījuma, tad varēšot pateikties dievam. Kā jums liekas?

Nevarēju pateikt viņam, kā man likās.

«Pirmais! Otrais! Trešais! Ceturtais!»

«Pirmais! Otrais! Trešais! Ceturtais!»

Spriežot pēc īgnajiem skatieniem, ko vientuļnieks raidīja uz mani nākamajā dienā, nopratu, ka nebiju pietiekami uzmanīgi viņu uzklausījis. Ikviens apcietinātais uzskata paša lietu par vissvarīgāko un pamatoti: runa ir par paša brīvību vai notiesāšanu, par paša nevainīgumu vai noziegumu, gandrīz vai par paša dzīvību vai nāvi, reizēm ir runa par godu vai negodu, par ģimenes labklājību vai postu, visas tās ir pamatprasības un ne ar ko nav aizstājamas, nav dodamas tālāk, kā to var darīt ar dažiem prasību dokumentiem, bet, ja visiem apcietinātajiem ir pamats uzskatīt par svarīgāko paša lietu — šāda nostāja atzīstama tikpat kā slimnieka ciešanas, — tad tomēr nevar prasīt, lai arī ikviena noziegumu, ja tāds pastrādāts, uzskatītu par nozīmīgāko un interesantāko visā cietumā, nē, un, ja tā domā, dari, kā tīk, es palieku pie savām domām, un man nāk miegs.

Atdevu viņam segu, pateicos un piegāju pie režģa: ausa jauna diena. Pēkšņi kā vilnis manī modās riebums pret vientuļnieku. Kam viņš raudzījās manī pārmetoši? Vai tā mana vaina, ka viņš tik lopiski izturējies, ka mani neinteresēja viņa stāstījums un ka, tanī klausoties, es aizmigu? Ja viņš mīlēja savu sievu un savus dēlus, kāpēc tad laikus nesadeva pa dibenu skuķei vai pats sev? Viņa gaušanās un nožēla man likās muļķīga, un smieklīgs šķita naids, ko viņš tagad izjuta pret meiteni. Taču kāda man gar visu to daļa? Lai viņš iet pie velna.

Negāju vairs runāties ar viņu: meitene bija mūs izšķīrusi. Aiz nezināmiem iemesliem rīta cēliena laikā mani un vēl dažus apcietinātos pārveda uz citu kameru, un tā tiku atšķirts no saviem kameras biedriem, kurus sastapu vēl tikai vienu reizi: pie tiesneša, kad mūs atkal nopratināja un dārglietu veikala īpašniekam un kādam tā darbiniekam (tik tuvredzīgam, ka tas sekretāru noturēja par noziedznieku) cietumnieku barā lika uzrādīt vainīgos; tā es arī šķīros no vientuļnieka, bet, kad derdzīguma uzplūds bija pāri, atcerējos, cik labi bija būt kopā ar viņu: šeit man vajadzēja gulēt bez apsega. Nebija šaubu, ka mani jaunie kameras biedri pastrādājuši daudz interesantākus noziegumus nekā vientuļnieks, kas savējo nožēloja, taču nevienam neienāca prātā piedāvāt man segu; varbūt arī nevienam liekas nebija.

Tā aizvadīju kādu laiciņu, dienas desmit, piecpadsmit, juzdams, ka mani kaut kas izsit no sliedēm, ka kļūst aizvien bezcerīgāk, ka virzos pretī kaut kam nezināmam. Pie kā man meklēt palīdzību? Iemītnieku sastāvs kamerā pastāvīgi mainījās, vieni gāja, otri nāca, daži atgriezās, nebija nekā noteikta, viss bija nezināms. Nogulējis daudzas naktis uz klona, pat bez avīzes lapas, ar ko apsegties, aiz aukstuma vienā laidā celdamies iet atvieglot pūsli, kādudien pēdīgi sajutu, ka pienācis brīdis, kad vairs nespēju valdīt pār sevi: atmodos ar galvas sāpēm, un pēcpusdienā uznāca tādi purinātāji, ka kratīt kratījos; auksti drebuļi skrēja pa muguru. Turējos, cik spēju, bet tad nokritu uz klona un zaudēju samaņu. Cietumnieki atsauca žandarmus, žandarmi — sardzes priekšnieku, sardzes priekšnieks — ārstu, un mani pārveda uz slimnīcu: murgoju un gribēju bēgt prom; karstums sakāpa līdz četrdesmit grādiem, kreisajā plaušā gārdza, pulss lēkāja, vēders uzpūtās; kompreses, galvenokārt kompreses un karstas, labi karstas, kaut arī dedzinātu; jā, lieciet mani mierā, neaiztieciet mani; gribu, lai atnāk mana māte; jā, tā ir mana māte; ak mamma, apsedz mani, man ir auksti; dod man padzerties vēsu ūdeni, man slāpst; es jums teicu — neaiztieciet mani; kas jūs tāds esat, ka drīkstat mani aizskart? Mamma! «Palīdziet man,_dieva dēļ, viņu saturēt, viņš izspruks no gultas.» — «Ūdeni.» — «Kā viņam iet?» — «Bēdīgi.» — «Nabaga zēns.» Ak, lūdzu, lūdzu, pasauciet manu māti!

xni

Pēc trim kalnājā pavadītiem mēnešiem kādu rītu pamodos ar nemiera sajūtu, bet nevarēju attapt, vai kaut kas satraucošs jau noticis vai drīz notiks. Labu laiku klausījos, nedzirdēju ne balsu, ne soļu, nedz jau tik ierasto trokšņu, kuri šai stundā vienmēr mēdza atskanēt no virtuves vai darba rīku glabātuves. Vējš bija pierimis, un atmiņas par tā skarbajiem auriem, kuros klausījos aizmigdams, bija pretmetā klusumam, kāds valdīja tagad, man pamostoties.

(Biju pieradis pie vēja, bet vienmēr baidījos no tā, it īpaši naktīs, kad tā neredzēja, jo dienā man šķita, ka to ne tikai jūtu, bet arī skatu, un tā patiešām bija: redzēju, kā viss saliecās, kad uzbrāza vējš, kā cilvēki, iedami pret vēju, kļuva mazāki — ej nu sazini, vai tie saruka no vēja vai, sargādami savu augumu, paši sarāvās. Vējš neganti pluinīja gājējus, likās — tas gribētu notriekt tiem cepuri no galvas, noplēst pončo22 , bikses, izraut pat to, kas bija svārku kabatās, — cigaretes, sērkociņus, dokumentus. Kad vējš piepeši apsitās, gājēji tikko noturējās nenogāzušies uz vēdera, bet, kad vajadzēja iet, kā saka, pa vējam, tie drīz vien nevarēja valdīties aiz smiekliem: kā draudzīgs nebēdnis, taču nebēdnis spēkavīrs, vējš sagrāba aiz bikšu dibena un apkakles un lēkšus, ripuļu ripuļiem rāva lejup pa nogāzi. Vējš pūta no augstienes Kvevasas upes ielejā, un nudien radās vēlēšanās pagriezt galvu un uzbļaut tam tā puspajokam, pusnopietni, kā mēdz apsaukt draugu: sak, vai tu liksies reiz mierā! Bet nebija jau kam uzbļaut, un tas vēl vairāk uzjautrināja. Trakulis bija vējš, — un kā liksi tam rimties? Vēja brāzmās dūca un raustījās telefona un telegrāfa vadi, un tie ne tikai dūca un raustījās, bet dažbrīd, kad vējš tanīs iegūla ar lielu spēku un to dūkšana kļuva pavisam skaudra, vadi neticami izstiepās un ielīka, it kā kaut kas bezgala smags būtu uzvēlies tiem virsū. Pa tvēries kādas klints aizvējā, vēroju līdz pēdējam sastieptos vadus un domāju, ka tie pārtrūks, taču tie netrūka vis, bet raustījās un dūca, kamēr jauns vēja brāziens tos atkal saspriedza. Tīri neticami bija redzēt vēju spēji paceļam gaisā mūļus, kas vilkās pa raktuvju ceļiem ar cinka plākšņu kravām vai lielu saiņu nastām, sviežam dzīvniekus pēc tam gar zemi un, kūleniski riteniski triecot pret akmeņiem, simtiem metru trencam tos lejup pa uzkalnu. Tā tas bija dienā, taču naktī, jā, naktī viss bija citādi, vēja neredzēja, varēja tikai to just, un tieši tas, ka varēja tikai just, bet ne redzēt, iedvesa bailes, jo cilvēks šķietami visvairāk baidās no tā, ko neredz vai ko zina vai iedomājas neredzamu, un, ja neredzamais turklāt jaušams, tad bailes kļūst vēl lielākas. Tagad man šķiet, ka tolaik dzīvojām tikpat kā blakus kādam lauvam, kuru bijām pieraduši redzēt, bet no kura tomēr vienādi baidījāmies, baidījāmies dienu un baidījāmies nakti, taču visvairāk gan nakti, kad tumsā to nevarēja redzēt un arī tas neviena neredzēja, tomēr klīda gar teltīm un tām trim četrām mājām, kas šeit bija, rībinādams durvis, lauzdamies iekšā pa logiem, svelpdams pa šķirbām un gaudodams dūmvados un māju ejās. Noņēmies tas pātagoja teltis no visām pusēm, tā ka tās raustījās kā slapji suņi; neredzama un varena roka, pārāk varena gan, rāva virves un gribēja dabūt vaļā mūsu telšu apakšmalu, kas bija nostiprināta ar smagiem akmeņiem. Gulēdami reizēm bažījāmies, ka vējš sagāzīs teltis un mēs tiksim saspiesti plakani vai arī ka teltis aiznesīs un mēs paliksim guļam zem klajas debess saltajā kalnu gaisā. Ja gadījās, ka vējš ap pusnakti pierima un neatsāka plosu līdz pašam rītam, tad cilvēki, dzīvnieki, mājas un pat kalni šķita atliecam muguras un uzelpojam; viss atdzīvojās un atpūtās; tā atviegloti uzelpo ļaudis, kad dabū zināt, ka laupītājs, kurš ilgu laiku mocījis tos ar saviem uzbrukumiem, pēdīgi, paldies dievam, miris vai pazudis. Kad vējš pūta pa dienu, klintis un zeme bija kā noslaucīti, nekur ne papīra gabaliņa, ne skrandiņas, ne gruzīša, bet smiltis un putekļi klinšu spraugās likās drīzāk iesūkušies nekā vēja sadzīti. Tāpat kā telefona un telegrāfa vadi, trakā dejā locījās virši, kas šur un tur spraucās starp akmeņiem; to zariņi, nepārtraukti klanīdamies vējam, te liecās pie zemes, te slējās atkal augšup. Tās pāris sievietes, kas šeit dzīvoja, vējainā laikā nemaz laukā negāja — sastapt kādu no tām kalnos būtu tikpat kā ieraudzīt tur pelikānu vai kamieli.)

Pēc brīža, kad biju pārliecinājies, ka nekāda trokšņa nevaru saklausīt, nodomāju, ka vēl ļoti agrs, piektā vai sestā stunda, proti, balsis, trokšņi un soļi atskanēs, ātrākais, tikai pēc stundas, un, tā kā pulksteņa man nebija un, teltī atrazdamies, nevarēju zināt, cik ārā gaišs, nolēmu atmest prātošanu par lielo klusumu. Starp citu, ne jau klusums modināja nojautu, ka notiek kaut kas vai jau noticis, vai drīz notiks, par to lika domāt kas cits: telts audekls virs mūsu galvām, kas parasti atradās metra vai pat pusotra metra atstatumā, tagad bija noslīdējis uz pusi zemāk — izstiepis roku, varēju to gandrīz aizsniegt. Ko tas nozīmēja? Pacēlu galvu un atskatījos — arī otrā pusē telts augšdaļa bija ieliekusies kā zem smaguma. Tas mani pavisam apmulsināja. Kas gan noticis mūsu teltij, kas būtu varējis uzkrist virsū šeit klajā laukā, zem klajas debess? Nevarēju neko saprast, bet paliku guļam un nekustējos, juzdams, ka ar vieglāko kustību vai lēnāko vārdu pārtrauktu mēmo un smago klusumu.

Gulēju uz muguras un, iesāņus zemē raudzīdamies, redzēju skārda plāksni, uz kuras kā ik rītu šai stundā atradās pelnu kaudzīte; pelni bija smalki tikai gar malām, bet vidū, kur uguns kvēle bijusi visspēcīgāka, kā pēc noteikta raksta bija sagūlušas te gaišākas, te tumšākas nesabirzušas, pelēkas plēksnītes, it kā liesmu varā gan bijis aprīt šķilas, bet gribot negribot vajadzējis atstāt neskartu šo nedz ugunij, nedz malkai nepakļauto veidojumu. Taču īss bija šo plēksnīšu un šī raksta mūžs: tikko drusku piegrūdās pie skārda plāksnes, plēksnītes tūdaļ, kā paklausīdamas kādai nenoraidāmai pavēlei, klusiņām saira un pazuda, pārvērzdamās tādos pašos pelnu putekslīšos, kādi bija gar kaudzītes malu. Marta sākumā vai arī mazliet vēlāk — nepateikšu īsti, kopš kura laika, — taču katrā ziņā, līdzko mēs, telts iemītnieki, atskārtām, ka temperatūra naktīs strauji krītas, bijām pasākuši sakurt pēc. vakariņām uz skārda plāksnes krietnu uguni; šim nolūkam noderēja pagales, ko, pabāzuši zem pončo, pārnesām, no darba nākot. Ar sērkociņu pielaidām uguni skaidiņai un nolikām kurtuvi tādā vietā, kur labi vilka vējš — šādu vietu mums šeit bija gana: pietika ar to, ka novietojām plāksni blakus teltij. Vēja uzpūsta, liesma ātri un plosīgi dega, un, kad dzirksteles vairs nesprēgāja, uguns vairs nedūmoja un visas šķilas un sprunguļi bija pārvērtušies ogļu kaudzītē, mēs, četri vīri, saņēmām plāksni aiz stūriem, aiznesām uz telti un novietojām pašā vidū. Pēc dažām minūtēm teltī kļuva tik karsts kā ceplī, un tad mēs, nometuši seģenes, pončo un pat svārkus, apsēdāmies uz zemes vai uz gultas drānām ap šo mūsu telts vidū tik brīnumaini uzplaukušo ugunsziedu. Dzē

rām mate 23 vai kafiju un, vilkdami ierasto dūmu, runājāmies vai klusējām. Kad ogļu kvēle sāka bālēt, ģērbāmies nost un līdām zem segām, kamēr teltī vēl bija silts. Noraustījās pēdējā zilzilā liesmu mēlīte, un gandrīz vienmēr tūlīt arī atskanēja pirmais krāciens.

XIV

Šī mala bija tāda, kur varēja dzīvot un strādāt tikai vīrieši.

Ieradāmies pievakarē. Vilciens apstājās, un lokomotīve, sodrēju pievilkusies, kā aizsmakusi norēcās. Mašīnists un kurinātājs bija tik melni no oglēm un tā notriepušies ar eļļu, ka neizskatījās pēc cilvēkiem, bet pēc pašas lokomotīves lolojumiem, tie kliedza un vēcināja rokas:

—    Nu, puiši, veicīgi, veicīgi!

Abi bija līdz viduklim izliekuši laukā savus augumus — tik melni nokvēpušos augumus, zibēja vienīgi acu baltumi, kas šķita esam tuvu, ļoti tuvu, daudz tuvāk nekā vīru sejas, it kā tie nemaz nebūtu viņu pašu. Vilciens nevarēja šeit ilgi kavēties: tas veda lielu kravu, un nogāzes stāvums nežēlīgi vilka lejup. Varēja atrauties kāds vagons, bet atrāvies vagons vienmēr ir pazudis vagons; nekas un neviens to nesaķers un nepiesaistīs, vienīgi upe un tās gultne, kas uzņem visu.

—    Veiklāk, veiklāk, pasteidziet!

It kā pašas šņākšana to kaitinātu, lokomotīve kā aizrīdāmās iekaucās. Mēs, divdesmit pieci, trīsdesmit vīri, izlēcām no vagoniem, kuros bijām braukuši no Mendosas.

—   Nāk šurp! Paķer vispirms ēdamo, tas mums visvairāk noderēs. Velns parāvis, vai ir vēl kas smagāks par šo tupeņu maisu? Ko-o, vēl otrs tāds? Aiziet! Kaste numurs viens: sīkie makaroni. Kaste numurs divi: cukurs. Bet šito nesiet uzmanīgi, tā ir salauzta, un rīsi birst ārā. Šinī jābūt kafijai. Un tagad darba rīkus! Nestāviet muti atplētis, senjor, ņemiet uz pleciņa — viegla kā spalviņa! Kur lai to noliek? Lieciet, kur pagadās. Ha-ha-ha! Kas tad tie par lielmaņa smiekliņiem? Nu, puiši, sarauj! Vai, nediena, nobrāzu pirkstu! Nebēdājies, šeit sadzīs, ka nebūs ko redzēt, — nāks melnumi virsū, un vesels kā likts. Spaiņi, lāpstas, kapļi, dinamīts, spridzekļi, degļi. Vai nu ir viss? Un kas tie par saiņiem? Ahā — tās ir teltis. Prātīgi, gāžas nost! Gatavs! Aiziet!

Lokomotīve šņāca vēl stiprāk, izgrūda kaucienu, no kura nodrebēja zeme, un tad, žņirkstēdama pa sliedēm, devās tālāk. Mēs, divdesmit pieci vai trīsdesmit vīri, stāvējām abpus stigas un skatījāmies cits ux citu.

—     Nestāviet kā pie grēksūdzes! Mēs vēl neesam beiguši, esam tikai sākuši. Šis te jāaiznes turp, turp, jā, kur tas lielais akmens. Nu, mīlīši, sarauj, te ātri satumst! Kalni pārāk augsti. Šī taču ir Tolosa. Kā jums šķiet, ko? Sazin kāds tai augstumiņš! Bet pie virsotnes plīvo karogs, to tur būs kāds uzvilcis, kas augšā gan uzrāpies, bet lejā vairs nav ticis. Ko tu tik daudz apbrīno savu pirkstu? Vai baidies, ka iztecēs viss asintiņš? Man šķiet, ka esmu to varen nobrāzis. Paklau, Čīlē nav laika tūļāties, to varēji darīt ķurķī! Nāc, uzvelšu tev uz pleca, tad tev pirksts vairs nesāpēs; vari mierīgi nomest, iekšā kartupeļi. Nē, nē, tā gan ne, nu tā būs labi. Ei, kas tur notika, puiši? Jūs nekliedziet uz mani. Atvainosiet. Domāju, ka esat kurls. Jūs tur, bārdaini, pieķeriet šeit; pagaidām pīpi pie malas, senjor! Ak,itālietis! Porca miseria!24 Ziniet, bārda šeit lieti noderēs, te ir aukstāks nekā pie pola. Labi, padodiet teltis! Te būs, saņemiet cieši!

Mēs, pieci vīri, ķērāmies pie pirmā saiņa, pacēlām to gaisā un saskatījāmies.

—    Kur to liksim?

—    Šeit, kur citur.

—    Te taču daudz akmeņu.

—    Kas tad par to! Sacelsim vispirms teltis un tad nolasīsim akmeņus. Pieķer šite, tā būs labi, pavelc tur! Paklau, jūs tur — velciet tanī malā! Labi, padodiet kārti! Ceļam! Acumirkli — nu tagad! Nelaidiet vaļā. Otru kārti! Gatavs. Mietiņus. Nav. Kā — nav? Tad mēs esam pazuduši. A, nē — te ir gan! Nu, vai pirksts vēl sāp?

Man nebija laika atbildēt. Vispirms smags audekla gabals uzgāza tikpat kā ar pletni un sagrūda vienā jūklī visu un visus. Jau pa pusei saceltās teltis noslīga

un sabruka kaudzītē. Pārsteigti visi kā viens paskatījāmies uz vienu pusi, bet ko tur redzēsi — vainīgais bija vējš. Vēl skaļāk un noteiktāk skanēja pavēle:

—    Saņem spēkus, puiši!

Sākās cīņa. Pēc nākamā vēja brāziena dažiem vīriem plaukstas svila, jo, sagāzdams teltis, vējš bija zvēriski izrāvis no rokām bezrūpīgi turētās virves; daži no mūsējiem bija pilnīgi aprakti zem sakritušajām teltīm, tie kūņājās pa apakšu, nevarēdami tikt laukā. Visi smējās kā traki. Tā bija rotaļa, vēja rotaļa ar cilvēku. Taču jautrība ilga vienīgi līdz tam brīdim, kad trešā vēja brāzma atkal notrieca gar zemi saceltās teltis.

—   Nelabais, ne vējš! Turiet ciet un nelaidiet vaļā! Sazin kas tam ēverģēlim padomā! Jūs tur, dzeniet iekšā mietiņus, še āmurs! Nu, mīlīši, kustiet lukni, stiepiet šurp akmeņus! Ne jau tādus, daudz lielākus, un nostipriniet pamatīgi, kaut vai pašiem kauli brikšķ. Nu tā, puikas! Uzmanieties, vējš atkal klāt!

Brāziens sagāza trīs teltis, bet vīri, jau paguvuši nostiprināt pārējās trīs, nikni metās glābt sabrukušās.

—    Tu-uriet!

Atskanēja pavēle:

—    Nu tad, sarauj! Visi reizē!

Rāvāmies stenēdami un lēkājām kā boksā, kad jācīnās ar pārāk kustīgu pretinieku. Tikmēr vējš tapa arvien stiprāks, bet par laimi pūta ar pārtraukumiem, tā ka brāzmu starplaikā varējām nostiprināt teltis. Jau kļuva tumšs, kad pabeidzām.

Mēs tūlīt apgūlāmies; šeit nebija nevienas vietas, kur padzert tasi kafijas vai patērzēt, un nebija pat vērts iet laukā no telts vai koka un skārda plākšņu būdas, kas bija paredzēta ēdnīcai. Atvēris durvis, it kā paklūpi pret milzu sienu — biezu, augstu un melnu tumsas un klusuma sienu. Bija dzirdama tikai upes šalkoņa un arī vienīgi tajos brīžos, kad vējš piestājās, citādi tā auri vien skanēja. Vīri nāca atpakaļ un, klabinādami zobus, noņirdzās:

—    Pekles tumsa, acis var izbadīt!

Vienīgi rāmā brīdī, neatliekamas vajadzības spiesti, vīri sadūšojās spert kāju laukā un paiet dažus nedrošus soļus, jo šeit bija tikai akmeņi un klintis, augstas

un zemas klintis un akmeņi; varēja paklupt un sadauzīties pret katru akmeni un klinti, katrā dobulī sprūda kāja, pret katru izcilni atsitās. Izgājuši ārā sevis pēc, vīri skriešus metās atpakaļ teltīs: vējš pluinīja viņu drānas, rāva cepures no galvas, dzina matus acīs, sitināja ap kaklu apmetņus un pončo, tvarstīja un raustīja, bet, ja tumsā kādam gadījās nostāties ar seju pret vēju, kas pa bikšu spraugu piekļuva ādai, tāds jutās bezpalīdzīgs un nelaimīgs, samanot saslapinātās bikses un apšļakstīto seju, un bēgšus bēga iekšā.

Kā visur, arī šeit bija mēness naktis, bet vējš pūta, kā pūtis, akmeņi un augstās un zemās klintis stāvēja, kā stāvējušas. Kam gan bija vajadzīga mēnesnīca? Lai skatītu akmeņus un klintis? Neredzēta daile, teiksit. Tuvākās mājas atrodas divu kilometru attālumā, un tanīs guļ nepazīstami cilvēki, kurus, tāpat kā mūs, ietver klusums, tumsa, vējš un klintis; ļaudis ātri dodas pie miera un, naktij iestājoties, vairs laukā neiet — ja vien neniķojas pūslis, ar varu no istabas neizvilksi. Pēkšņi tālumā atskan kā pērkona grāviens, bet tuvumā — kā milzu pletnes plīkšķis: kāda akmens siena, klints gabals, atšķēlies un gāžas lejup. Otras mājas atrodas četru kilometru attālumā, un tur mīt tikai karabīnieri. Karabīnieri? Paldies, bet nevēlos. Labāk būs, ja liksimies uz auss.

XV

—    No kuras puses tu esi, Roverto?

—   Es no Buenosairesas, esmu gaučo, no tiem, par kuriem mūsu zemē dzied: «Par mazu šī zeme manim, daudz plašākas alkst mana sirds, man nekaitē indīga čūska_un nesveilē saule, bet mirdz.»

—    A, sveiks, Martin Fjerro 25 no Čakaritas!

—    Bet es taču esmu no Kabaljito!

—    Bet no kurienes tu esi, Aniseto?

—    Es arī no Buenosairesas.

—    Un tu, Hasinto?

—    No Laalmunijas de Donja Godinās.

—    Kā tu teici?

—    No Laalmunijas de Donja Godinās.

—    Kur tu tādu vārdu rāvi?

—    Tā sauc manu ciematu Saragosas provincē.

—    Un kur, Antonio, ir tava dzimtā mala?

—    Čoapa, esmu čīlietis, no pašas Araukanijas.

—    To var redzēt.

—    Un no kurienes tu esi, Mačete?

—    No tā paša sūdu kakta.

—    To arī var redzēt.

Diena ausa auksta un nemīlīga, un ainava, kas pavērās skatienam, bija šaura un vienlaikus plaša, vienā ziņā tā bija iežņaugta, bet otrā ziņā plaša: kilometru kilometriem pletās bezgalīga tāle, un acs atdūrās uz šķēršļiem vienīgi tur, kur ieleja, nolaideni stiepdamās lejup, bija gar malām milzīgu kalnu iejozta, gan melnu, gan pēlēku, gan sārtu un mēļu, gan tumši brūnu un dzeltenīgu, gan baltu, — tur vizēja sniegs, ai nē, nevis sniegs, bet ledus — kalni aizturēja visu, izņemot gaismu, vēju un tumsu, pār ko nekam nav varas. Plaša ainava atklājās arī augšupejošā virzienā — aizupē ar tālīno kalnāju pret vareno debess jumolu, kas tur šķita augstāks nekā jebkur, it kā to turētu gaisos paši kalni.

—    Nu, puiši, augšā, laiks celties!

—    Vai jau?

—    Jā gan, jā gan — kam jāstrādā, tam naksniņa īsa.

—    Skaidrs, un diena gara.

—    Kur mēs varēsim mazgāties?

—    Mazgāties?

—    Nu jā, nomazgāties.

—    Bet ko jūs gribat nomazgāt?

—    Cilvēk mīļais, nu taču rokas, seju.

—    Bet ja upē ūdens kā ledus!

—    Viss viens, jāmazgājas.

—    Jūs laikam šeit nekad neesat bijis.

—    Šķiet gan, ka ne.

—          Te upē tāds ūdens, ka svilināt nosvilina seju, norauj ādu kā ar stikla gabalu, no šī ūdens saplaisā lūpas, mati saveļas, kļūst cieti un lūzīgi. Man liekas — pat skropstas izkrīt…

—           Kas tās par varenām izredzēm! Garā jau skatu sevi stāvam Maija avēnijā un lūdzam dāvanas: ziedojiet arta viņu kādam, kas bijis kalnājā …

—          Atklāti sakot, nesaprotu, kāpēc buenosairesieši brauc uz šejieni.

—    Badam smaga pātaga.

—          Aizmirsti par mazgāšanos, un iesim brokastot, dzi, jau zvans!

—    Ejam.

Brigāde tiek sastādīta no pieciem vīriem, sešreiz pa pieci būs piecas brigādes, tas ir, sešas gan. Protams, sešas. Vispirms ir jāaizgādā materiāli. Šeit ir raleļi. Iekrausim tajos skārda plāksnes, sijas, bultskrūves, naglas, degļus, sprāgstvielu, darba rīkus, patronas; nekad neatstāj patronu pa nakti laukā, tā var sprāgt nākamajā dienā, kad pieskarsies; patronas sasalst, un stāsta, ka no aukstuma sprāgstot tāpat kā no karstuma. Jaunus pirkstus tev neviens neiedos. Urbji, trauks ūdenim. Jūs strādāsit kopā ar viņu, viņš ir kalnracis. Oh, yes, oh, yes!20 Kur te tas gringo 27 uzradies?

—    Tas taču darbu uzņēmējs.

—           Katru dienu no Puentedelinkas atvedīs ar vilcienu maizi.

—    Jā, no viesnīcas. No turienes vedīs arī gaļu.

—    Kartupeļi jau vēl krājumā.

—          Paskaties, tautiet, bedrei jābūt vismaz metru dziļai un sešdesmit centimetru platai.

—           Jā, skaidrs, ir taču klintis, kurās nevari izurbt, kādu caurumu gribi, bet gan tādu, kādu klintis atļauj.

—    Tad ieliec tanīs sprāgstvielu.

—    Jā, un tad sprāgs tā, kā dinamītam patiks.

—    Ak, cik asprātīgi!

—    Ko nu vairs tagad, agrāk mani gan neaizrunātu.

—          Un katras bedres priekšā jānoliek viena no šīm sijām, astoņi reiz astoņi.

—    Sijas saskrūvē ar bultskrūvēm.

—    Tad uzliek spāres un pēdīgi plātnes.

—    Buh!

—    Pirmais sprādziens, dzirdēji?

—    Buhbuhbuhbuhbuh!

—    Tā ir atbalss kalnos.

—    To jau dzirdēs vai pašā Čīlē!

—    Ai jā, Cīle!

—           Ai debess, debess, debestiņu debestiņa, griesti saulesbrāļa mītnē jaukā! Kas būs, ja izraus viņš balstu laukā — ņems un sabruks būda kā aukā!

—    Nu jau esam te veselu mēnesi.

—    Varbūt laimēsies, un paliksim vēl divus.

—    Ja uznāks sniegs, tad būs jāmetas uz citu malu, ka noputēs vien.

—    Sākusies īsta plēšanās.

—    Oh, yes, oh, yes, jums daudz tiesa: maize slikts, maize dikti slikts, gaļš nav, kartupels nav, bet es neko nevarēt darīt.

—    Ļaujiet mums iet uz Puentedelinku un meklēt maizi un gaļu. Ko ēst nav, un bez ēšanas nevar strādāt.

—    Oh, yes, oh, yes; mans arī izsalkt; iet, čīliet, paņemt rateļus un atvest maize, gaļš un kartupels; gringo dikti izsalkt. Man negribēt streiks, iet uz Puentedelinka, šeit ir nauda.

—    Pirksts jau sadzijis, bet man nogāja nags; zem netīrumiem varbūt aug jauns. Tikai nevar redzēt.

—    Nu, ko es tev teicu?

—   Ziniet ko, puikas? Stāsta, ka mūsu pavārs esot bābietis.

—    Nu, ko tu gvelz.

—    Patiešām, stāsta, ka Mačete to kādu vakaru gandrīz nositis — šis piedāvājis lieku devu, ja ļaušot iet pie viņa teltī.

XVI

Atbalstījos uz elkoņa, paslējos, izstiepu roku un pieskāros pie telts griestiem. Kaut kas gulēja uz tiem, bet tas nebija nekas smags, taisni otrādi: kad padunkāju, tas noslīdēja lejā, un telts virsa pacēlās parastajā augstumā; Neziņa nedeva man miera. Paskatījos uz saviem biedriem: tie bija vai izlikās aizmiguši. Atmetu segu, pagriezos un tvēru pēc drēbēm, apģērbos, apāvu kājas un devos uz izeju. Bija salti, un es nodrebinājos. Pavēru vaļā telti un skatījos: laukā bija uzkritis sniegs.

Tā nebija pirmā reize, kad pasaulē uzkrita sniegs, taču pirmā reize, kad es redzēju sniegu, kad redzēju sevi sniega apņemtu un jutos nomākts, kaut gan patiesībā nevis pats sniegs radīja šo noskaņu, bet gan vientulība un nevis vientulība man apkārt: nevis klintis, upe un kalni zem sniega apsega, bet manis paša, sīka nieka, vientulība un pamestība sniega, klinšu, upes un kalnu vidū; man šķita, ka saites, kas līdz šim bija vienojušas mani ar ainavu, ar to vietu, kurā atrados un pirms tam biju atradies, ka šīs saites, ko veidoja krāsas, kustības, saskare, telpa, laiks, izzuda, atstājot mani vienu bezgala plašajā, sniegotajā ārē, kurā viss savukārt it kā attālinājās un ierāvās sevī. Visapkārt bija sniegs, arī visapkārt teltij, un tas, laupīdams mums kustības brīvību, uzmanīdams mūsu soļus pēc pēdām un to virziena, šķietami bija nolēmis mūs iežogot, piekalt pie vietas. Nakts gan padara visu neesošu, tumsā viss pazūd, taču sniegs izrādījās ļaunāks par nakti: tas nostādīja savrup, parādīja, kur atrodies, un it kā atdeva tādu spēku varā, kas ir baismīgāki par nakts tumsas varu.

Viss bija viens vienīgs sniega klāsts: neredzēja vairs mazo akmeņu, ar kuriem jau bijām kaut cik apraduši (vismaz zinājām, ka tie šeit atradās), neredzēja arī klinšu un taku, kas veda pa kalnu nogāzēm vai nu uz raktuvēm, vai upi, vai dzelzceļa stigu, vai Čīli. Pa kurieni mēs tagad varēsim aiziet? Visgarām bija tikai sniegs. Pastiepu atpakaļ roku un pasitu knipjus, lai modinātu biedrus.

—    Zēni…

Mana balss skanēja piesmakusi, it kā man būtu aizžņaugta rīkle.

—      Ko vajag? — man atrūca. •

—    Nāciet, skatiet!

Kaut kas neparasts bija manā balsī: vīri tūdaļ pieslējās pussēdus.

—    Kas tur ir?

—    Skatiet!

Iestājās klusums. Tad kāds noteica:

—    Nu ko tad vairs. Uzkritis sniegs, un darbs vējā.

Rūkdami un saīguši vīri ģērbās un lādēja sniegu visādiem iedomājamiem un neiedomājamiem vārdiem.

Pēc piecām dienām, kad pirmais sniegs bija gandrīz nokusis, pa otram lāgam uzkrita sniegs, noklāja pilnīgi visu: darba rīkus, materiālus, sijas, bedres; draņķa sniegs tāds un vēl tik nežēlīgi auksts.

—    Uz kurieni tu tagad dosies?

—    Domāju laist uz Čīli.

—    Un tu?

—    Es uz Mendosu: nopirkšu drēbes un tad atpakaļ uz Laslenjasu, kur pavadīšu ziemu. Priekšstrādnieks grib, lai es palieku.

—    Un tu, spāniet?

—   Nezinu. Man arī patiktu doties uz Čīli, bet vispirms jātiek Mendosā, tur man dzīvo sieva.

—   Šeit ir jūsu aploksne ar galīgo aprēķinu. Pārskaitiet un parakstieties.

—    Paldies! Maz jau ir, bet labāk kā nekas.

—    Ardievu, puiši, ardievu!

Sniegs bija aizvilcis gandrīz visu lielā tuneļa iebrauktuvi, un kalnājā vējš grieza puteni, piedzīdams acis vientuļajiem gājējiem.

XVII

Ja paskatās atpakaļ, tad šķiet, ka sniegs mūs gribētu panākt. Tas to nespēj, jo ir kā pielipis pie zemes, taču sniega dzirkstīgā vizma izstaro gaismu, un ar šo gaismu tas mums tuvojas, grib mūs ieskaut un apņemt. Sniegs negrib mūs atlaist. Nezinu, vai esi kādreiz bijis tādā vietā, kur kvadru kvadrām 28 ir tikai sniegs un tu viens vai kopā ar saviem biedriem, ja ej ar kādiem kopā, esat vienīgie tumšie punkti, vienīgie tumšie plankumi baltajā vidē. Ja gadās soļot pa tādu āri un vari skatīt un vērot plašumu un sniegu visapkārt, tad attopi, ka baltā krāsa ir nežēlīga un naidīga. Kāda tīksme acij ieraudzīt tālumā pazibam kaut ko krāsainu, piemēram, kaut ko melnojam, sārtojam vai zilgojam kalna galā! Acs atpūšas, to redzot, iekams atkal gremdējas sniega baltumā — šai baltumā, kas neatstājas, nogurdina, aizvelk takas, pārvērš līdz nepazīšanai ceļus, aizputina ceļa zīmes un turklāt vēl pilda sirdi ar bailēm no vientulības un nāves.

Man bail no sniega, es negribu sniega, bet man tas patīk — no tālienes tas ir spodrs un dažreiz tāds arī tuvumā. Pāris reižu esmu sastapies ar sniegu kalnos, bijis ar to aci pret aci stundām ilgi, pazaudējis pēdas, maldījies pa aizvilktām takām ar aizputinātām ceļa zīmēm, pa piesnigušiem ceļiem. Neskaties tālumā: tev jāskatās, kur liksi kāju, sperot soli, šo soli un nākamo soli, un vēl nākamo, un vēl. Jā, neskaties tālumā: tālumā varbūt ir tavi biedri, kāda nometne, jautri sprēgājošs ugunskurs, gaisma, dzīvība, balsis, siltums, smiekli, tase tējas un guļvieta, varbūt pat kāda sieviete, ne jau tava, jo tu esi nabaga zellis, bet kāda sieviete, uz kuru tu varētu vismaz paskatīties, neko vairāk kā paskatīties, un tev šķiet, ka tas būtu daudz. Kalnos gandrīz neredz sieviešu, un vēl mazāk tur ir tādu, kas varētu kļūt tavas. Neskaties tālumā, es tev saku, ne arī domā par to, kas varētu būt citā malā: šeit ir kaut kas daudz svarīgāks par visu to, daudz svarīgāks par sievietēm, no kurām var reizēm atteikties. No tā, par ko es runāju, var atteikties tikai uz mūžu. Tu jau saproti, ka runa ir par dzīvību.

Nudien, cik viegli būtu dzīvot, ja nebijis varas pārstāvju. Tunelis ir plats, stundas laikā izietu tam cauri, bet nekā nebija, senjor. Stāt! Parādās likumsargs: uzrādiet dokumentus! Uzrādiet savu karaklausības apliecību, uzrādiet pasi, parādiet, kas jums čemodānā; brīnums, ka neliek vēl kaut ko parādīt. Un, ja esi netīrs un noskrandis, jo tev grūti gājis ar darbu vai arī patīk būt skrandainam un netīram, tad ir daudz ļaunāk. Ja neatradīsi žēlastību likumsargu acīs, tevi aizturēs un ietupinās uz divām stundām vai divām dienām, vai pat divām nedēļām. Laskvevasā bija kāds kaprālis, īsts izdzimums, kas, pienācis pie kameras un atvēris durvis, nobļāva:

—    E-u, nāk ārā, kas prot lasīt un rakstīt!

Visai pašapzinīgi parādījās kādi trīs četri vīri.

—    Lieliski! Paķer pa lāpstai — un aiziet!

Viņš lika tiem šķūrēt sniegu, izšķūrēt ceļu no iecirkņa līdz stacijai. Kādā nobrukumā viņš vēlāk dabūja galu. Būs nonācis ellē, kur droši vien ar snuķi šķūrē ceļu caur liesmām.

Vakaros aizslēdz durvis un aizliek tām priekšā ķēdi ar piekaramo atslēgu. Kādēļ? Dienā karabīnieris var redzēt, kas iet iekšā un nāk ārā. Naktī ne, tāpēc ka viņa tur nav, un tādēļ viņš durvīm aizliek ķēdi, noslēdz ar piekaramo atslēgu.

Karabīnieri otrpus robežas dara to pašu. «Brīvību iemanto drošsirdīgais!» skandē čīliešu himna, «Brīvība, brīvība, brīvība!» — argentīniešu himna. Visgarām gan ir brīvība, bet mēs tos vīrus iesēdināsim aiz ķēdes un piekaramās atslēgas.

Zēni, pametiet vēl pēdējo reizi acis atpakaļ, sniegs aiz mums paliek aizvien tālāks un tālāks, bet attālinādamies it kā ceļas augšup, it kā izslējās, lai varētu labāk redzēt un vērot, kur mēs esam. Vēl joprojām tas negrib mūs atlaist.

— Vai dzirdat? Jau atskan upes šalkoņa, un parādās pirmā papele. Mēs esam Čīiē.

TREŠA DAĻA

nu kā, bet mana bērnība bijusi jauka, tāda tā ir bijusi, turklāt bagāta ar aizraujošiem, kaut arī reizumis pasmagiem notikumiem. Mājās vienmēr valdīja spodrība, mana māte bija čakla, un darbs tai veicās; nepazinu ne bada, nedz netīrības, kamēr atrados vecāku gādībā un vēl nebija jārūpējas pašam par sevi, un, kaut arī biju zagļa dēls — sabiedrība vairāk nicina zagli nekā slepkavu, no slepkavas tā vismaz bīstas, — mēs ar brāļiem dzīvojām tādu pašu dzīvi kā cienījamo ģimeņu dēli, ar kuriem iepazinos koledžās vai arī te vienā, te otrā vietā pilsētā.

Zēni, ar kuriem mazotnē un pat vēl agrīnos pusaudža gados draudzējos, nekad neuzzināja, ka viņu sola biedrs, skolas biedrs vai kaimiņzēns, kas reizēm viņus pārspēja mācībās un reizēm nesekmīgi vilkās astē, bet ko viņi, lai bija šā vai tā, tomēr labi ieredzēja vai ar ko vismaz kopā rotaļājās, mijās vilciņiem un bumbiņām, zīmuļiem, spalvām un no sērkociņu kārbiņu virsas izgrieztām vai tēva, kādreiz arī pašu cigarešu kārbiņām izrautām daiļavu bildītēm, bija zagļa dēls. Diez kādas viņi būtu iepletuši acis, dabūdami to zināt, droši vien viņi būtu pārsteigti, jo pēc mana apģērba, uzvedības un izskata nekas nenorādīja, ka es būtu dēls cilvēkam, kas nebauda sabiedrības cieņu. Attieksmēs ar citiem bērniem nejutu, ka es būtu kaut kas sliktāks: to tēviem — strādniekiem, ierēdņiem, ārstiem, tirgotājiem, rūpniekiem, apkalpotājiem, kā nu kuroreiz, bija tikai viena priekšrocība salīdzinājumā ar manu tēvu,— tie varēja droši dzīvot, jo apcietināšana draudēja tikai tad, kad tie izdarīja kādu noziegumu (tādos gadījumos neviens nav pasargāts no tās), bet mans tēvs jutās drošs vienīgi tanī malā, kur viņu nepazina, jo ikviens nieka policists varēja viņu, ja tam labpatika, tādēļ vien aizturēt, ka zināja, kas viņš tāds. Citādi tie, tas ir, tēvi, visi bija vienādi, ar to starpību, ka pretēji strādniekam vai kalpotājam, ārstam vai inženierim mans tēvs nezināja, kas ir bezdarbs un arodslimības, ne arī to, kas ir bankrots vai izejvielu trūkums, ar ko saskaras tirgotājs un rūpnieks (kaut gan varbūt zagļa nonākšanu cietumā arī varētu pielīdzināt bankrotam vai arodslimībai). Es nelepojos ar to, ka mans tēvs bija zaglis, bet nejutos arī sevišķi nomākts: viņš bija mans tēvs, un es viņu dievināju un varbūt neapzināti dievināju viņu vēl vairāk tādēļ, ka viņš bija zaglis, ne jau viņa nodarbošanās dēļ — tā mani nesajūsmināja, bet, taisni otrādi, sāpināja — ne jau tādēļ, ka tēvs bija zaglis, bet tādēļ ka viņam vajadzēja ciest no sekām, ko izraisīja šī nodarbošanās.

Nekādas sevišķas atšķirības starp mani un maniem skolas biedriem un kaimiņzēniem šķietami nebija: kā es, tā viņi bijām pakļauti vieniem un tiem pašiem likumiem, un fakts, ka viņi bija cienījamu ļaužu bērni, ne tolaik, ne arī nākotnē viņiem nekādas priekšrocības nedeva; tādu nebija arī man tā apstākļa dēļ, ka biju zagļa dēls; arī strādnieku, ierēdņu un brīvo profesiju vecāku bērniem, ko es pazinu un ar ko draudzējos, gadījās gluži pēkšņi palikt bez tēva vai mātes un vajadzēja pamest skolu un sākt strādāt vai kalpot, lai nopelnītu dienas iztiku, nezinot, ko nesīs rītdiena un nākamās dienas. Iespējams, ka cienījamo vecāku bērni neizjūta to apslēpto nemieru — mēs gan arī diez cik to neizjūtām, — kādu rada apziņa, ka esi zagļa dēls un tas varētu tapt zināms, bet droši vien viņus nomāca kaut kas cits, jo nevar jau būt, ka visi tēvi ir nevainojami — tie varēja būt ieceļotāji, varēja būt dzērāji vai krāpnieki. Varbūt citi zēni savā ziņā bija arī pārāki par mani, taču patiesi nekad to nemanīju, gluži otrādi, reizēm izjutu savu pārākumu. Kādēļ? Varbūt zināmā mērā aiz tādas nevainīgas pašaizsardzības, bet lai būtu kā būdams, mēs, bērni, bijām visi vienādi-, un nekad man nelikās, ka es esmu kaut kas sliktāks. Citādi varbūt arī nebūtu aizvadījis tik jauku bērnību.

Man apkārt arī nebija netīru un rupju cilvēku, dzērāju vai noziedznieku, kaut gan tuvumā biju jutis to elpu, jo mūsmājā reiz iegriezās slepkava vai pat divi slepkavas. Tiem nebija nekā kopēja ar manu tēvu, ne arī ar viņa saimnieciskajiem darījumiem. Tie nesa vēstis no tēva draugiem kādā tālā pilsētā vai cietuma kamerā, tie bija cilvēki, kas reizēm dzīvoja no viena otra zagļa vai viena otra politiska vadoņa, no kādas spēļu elles īpašnieka vai atklātā nama saimnieka žēlastības un gandrīz vienmēr bija kļuvuši slepkavas gadījuma vai stulbuma dēļ, un tieši tāpēc bija jo bīstamāki. Kad viens no šiem sepkavām bija atnācis, mēs novērojam kaut ko dīvainu: viņš sabija pie mums apmēram divas stundas, krēslā atsēdies, gaidīja tēvu un, lai gan mēs šaudījāmies šurpu turpu, pa visu gaidīšanas laiku neiedomājās ar mums pajokot vai pateikt mums kādu vārdu, ko ikviens parasts cilvēks būtu darījis, ja trīs četri bērni no tā nenolaistu acu un vienā laidā diebtu gar degunu. Kad viņš pagura gaidīdams un nolēma iet prom, mēs klusībā jutāmies atviegloti: mums nepatika viņa tuklās, sarkanās rokas, kas nekustīgi nokārās starp pavērtajiem ceļgaliem.

— Es zināju, ka viņš mani gaida, — sacīja tēvs, — un tāpēc kavējos nākt uz mājām.

Tēvs negribēja satikt šo cilvēku: tas bija nogalinājis kādu biedru. Nogalinātajam, vārdā Rikardo, bija palikusi sieva un maza meitiņa. Tanī dienā Rikardo ar savu pārinieku bija atradušies Retiro stacijā starptautiskā vilciena pienākšanas laikā un dabūjuši iet prom tukšām rokām. Taču kāds pasažieris tomēr piegājis pie dežurējošā policista un paziņojis, ka tam nozagts kabatas portfelis ar vairākiem simtiem peso. Apzagtais nevarēja paskaidrot, kur zādzība notikusi, kaut gan divas trīs pieturas iepriekš bija pārliecinājies, ka maks atrodas kabatā. Aplaupītais turēja aizdomās kādu garu, kalsnu, melnā uzvalkā ģērbušos vīrieti, kas viņam piespiedies klāt vagona gaitenī. Tas bija viss, ko aplaupītais varēja pateikt. Bez Rikardo neviens cits kabatzaglis nebija manīts stacijā, un R-ikardo bija — garš, kalsns un melnā uzvalkā. Rikardo noliedza vainu: tanī dienā viņam bija izdevies nozagt tikai vienu kabatas portfeli, kurā nebijis vairāk kā astoņpadsmit peso, un no tiem deviņi jau atradās viņa pārinieka kabatā, jo pretēji citiem veikala biedriem zagļi dala peļņu līdzīgās daļās. Tas bija viss.

Neapolitānis Divdesmitpirmais brīnījās: kā Rikardo, viņam nemanot, būtu varējis nozagt kabatas portfeli?

«Tas nevar būt,» viņš iebilda, kad viņam minēja, ka Rikardo būšot nozadzis maku viens un paturējis laupījumu sev. «Vai tad jūs abi visu laiku bijāt kopā?» — «Mēs izšķīrāmies gan, kad tur, kur stāvējām, nāca garām inspektors, bet tas bija tikai uz mirklīti: Rikardo iekāpa vagonā pa vienām durvīm un neapstājies izkāpa pa otrām.» — «Nu tanī brīdī tas arī būs noticis.» — «Bet… kā gan? Kā viņš viens? …» — «Rikardo ir veikli pirksti, un viņš spēj zagt arī bez palīga.» Tano Divdesmitpirmais beidzot nosprieda, ka tā būs bijis, un Rikardo Salass, Abolnieks, dabūja dūrienu mugurā pašās nierēs un ilgas stundas mocījās agonijā kādā vientuļā ielā Palermo kvartālā. Mantkāre un bailes no apsmiekla bija pamudinājušas Tano Divdesmitpirmo nokaut to, kas viņu, cūkkāvēju, bija izvilcis no Linjersa lopkautuves, lai apmācītu par zagli.

Tano bija notiesāts par miesas bojājumiem, un, sēdēdami cietumā abi vienā kamerā, viņi bija iepazinušies. Tikko Rikardo atbrīvoja, viņš tūlīt aizsūtīja savu sievu uz cietumu pienest bijušajam kameras biedram drēbes, cigaretes, žerbu un cukuru. Abolnieks domājās darām labu, pārvērzdams par zagli šo cūkkāvēju, kas galu galā viņu noslepkavoja. Rikardo centās apmācīt Tano kabatzagļa amatā, taču tas, lauķis un turklāt stulbenis, bija bailīgs un nespēja nevienam tuvoties, lai tīri un glīti izvilktu naudu, kā to darīja citi, kam bija daudz mazāk spēka nekā viņam. Tad nu Tano pienākums bija tikai sagatavot upuri, aizturot to, liekot tam griezties apkārt, spiežoties tam klāt, un to viņš prata labi: nelaimīgais varēja grozīties, varēja kliegt, lamāties un pat sist — Tano bija nejūtīgs pret lamām, un sitieni viņu neietekmēja. Tomēr bāzt roku svešā kabatā viņš neuzdrīkstējās. Rikardo drošināja to, apgalvodams, ka vajag tikai gribēt: ja būsi nozadzis vienu kabatas portfeli, varēsi nozagt simt tādu; viņš palīdzēšot, pārņemšot tā lomu. Nē, Tano to nevarēja. Tas gan apbrīnoja biedru, tā veiklību un drosmi, apbrīnoja, ka tas šķietami nekā un neviena nebaidījās, bet pats tomēr neuzdrīkstējās ķerties pie kabatām.

Turpretī, lai nogalinātu Rikardo, tam nevajadzēja nekāda pamudinājuma. Kopš tā laika Tano pārtika no ubagošanas, jo neviens zaglis negribēja ar to kopā strādāt; Tano izmantoja vienīgi pakalpojumiem un ziņu pienešanai, šad tad atmetot par to dzeramnaudu. «Pēdīgi būs tā, ka tam vajadzēs iet policijas dienestā,» daži sprieda, kaut gan, taisnību sakot, šķita, ka Tano nekur nebija vietas šai pasaulē. Pēc Rikardo nogalināšanas Tano dabūja zināt patiesību par toreiz nozagto kabatas portfeli: to bija nozadzis Ireneo Sosa, paragvajietis; tas bija kalsns, slaids, melnā uzvalkā, viņš bija braucis ar to pašu vilcienu, ar kuru ieradies apzagtais. Tano nesatraucās: Abolnieks bija beigts un pagalam, un nekas nevarēja to uzcelt no mirušajiem.

Tāds bija viens no slepkavām. Otrs slepkava, kas arī bija nogalinājis savu biedru, nelikās tik atbaidošs: viņš bija nobeidzis to aizstāvēdamies un atcerei par izdarīto noziegumu un pastāvīgam atgādinājumam, ka nebija cīnījies ar kādu invalīdu, staigāja apkārt ar rētu, kas tā sakropļoja muti, ka vienmēr bija spiests audzēt ūsiņas kā operetes skaistulis. Mans tēvs vairījās no ļaunas sabiedrības — pat zagļi tādu uzskata par nevēlamu, — viņš negribēja, ka biedri, ar kuriem viņu reizēm uz laiku saistīja darījumi, nāca pie viņa mājās, un varbūt aiz piesardzības arī viņa biedriem bija līdzīgi uzskati; retu reizi ciešāk sagājāmies ar kādu no tiem.

Dažreiz mums tomēr bija ciemiņi. Kādudien mans brālis 2oau ar bļāvienu iebruka istabā, vēcinādams rokas un kaut ko saraustīti stāstīdams.

—    Kas noticis? — vaicāja mana māte.

—   Mammīt, uz ielas … — un vairāk zēns nespēja izrunāt.

—    Kur?

—    Tur, pie stūra veikala.

—    Jā, un kas tur ir?

—    Kāds ļoti savāds cilvēks.

Mana māte necieta savādos cilvēkus: ogļu pārdevējs, dārzeņu pārdevējs, krāsotājs, pat policists uniformā, ugunsdzēsējs — visi ir parasti un cienījami ļaudis; skaidri zini, kas tie tādi, ko tie dara un kādā nolūkā nākuši. Bet viss ir citādi, ja ierodas savādas būtnes: ne ir zināms, kas tās tādas, ne ko tās dara, ne ko grib no mums, un no tām var sagaidīt visļaunāko.

—    Kas pie tā ir tik savāds?

Atbildes vietā 2oau uzvedās pārsteidzoši un ārkārtīgi pārspīlēti: viņš atpleta rokas, kā gribēdams aptvert kaut ko neaptveramu, piepūta vaigus, ar briesmīgu šņācienu izpūta elpu un vēl palēcās. Mēs, brāļi, skaļi smējāmies. Sapratām, ka viņa pārdzīvojums nav vārdiem izsakāms vai vismaz nav pietiekami vārdu, lai to paskaidrotu.

—    Runā.

Žoau nespēja parunāt. Mēs, pārējie, metāmies pie durvīm, bet viņš kā virpulis skrēja mums pakaļ.

—   Netaisiet vaļā! — viņš kliedza, it kā baidītos, ka notiks kaut kas šausmīgs, ja atvērs durvis.

Mana māte apvaldīja mūs, sacīdama:

—    Nāciet šurp!

Nelabprāt gājām atpakaļ.

—    Vai tu zini, kas tas tāds ir?

Acīm zibsnījot, 2oau atbildēja:

—    Es nezinu, mamma; tas ir neparasts cilvēks.

—    Nu kādā ziņā neparasts?

—    Tā… viņš… kā lai pasaku. Nezinu, mamma; lūdzama, ej un paskaties.

Māte izgāja cauri priekšnamam un, šķita, grasījās atvērt ārdurvis, lai paskatītos uz cilvēku, kas tā bija satraucis viņas dēlu, bet droši vien atcerējās, ka redzētais bijis savāds cilvēks, un apdomājās: atdarīja vienas guļamistabas durvis, piegāja pie loga, pavēra mazliet aizvirtni un skatījās. Māte skatījās ilgi, ilgi. Tad māte pavērsās pret mums, un mēs, visi četri brāļi, raudzīdamies viņas sejā, lai redzētu, kāds iespaids viņai radies, redzējām, ka viņas acis ir pilnas asaru un tās straumītēm plūst pa vaigiem līdz pašai mutei. Es sāku raudāt.

—    Apklusti, — šņukstēdama sacīja māte, bet, dzirdot viņas vārdus, ieraudājos vēl skaļāk. — Neraudi un nebaidies. Paskaties.

Viens pēc otra un lāgiem arī divi uzreiz mēs skatījāmies pa logu uz stūra veikala pusi: tur, gandrīz vai izkusdams saulē, kas karsēja ap četrdesmit grādu ēnā, ieraudzījām kādu būtni, kas šķitās esam no brūnganas vielas vai arī no galvas līdz kājām tikusi iegremdēta brūnganā krāsā. Cilvēks raudzījās uz mūsu māju.

—    Mamm, kas tas tāds ir?

—   Tas ir Pedro Mulats, — nopūtās mana māte, noslaucīdama asaras.

—    Un kas ir šis Pedro Mulats, mamma?

Jautājums bezmaz izraisīja jaunas asaras.

—    Ak, tik grūti jums to paskaidrot! Viņš droši vien meklē Aniseto. Žoau, aizej līdz stūrim, pieej pie viņa un paprasi, ko viņš meklē un vai nevari viņam palīdzēt. Ja viņš tev atbild, ka meklē Aniseto, saki, ka to pazīsti un aizvedīsi uz tā māju. Ej!

Sākumā Žoau negribēja klausīt.

—    Bet kas viņš tāds ir, mamma? — zēns neatlaidās.

—    Kāds tava tēva draugs. Aniseto ļoti priecāsies, viņu redzot.

—    Draugs? — mazliet neticīgi novilka Žoau.

Esekjels piedāvājās iet, bet māte uzstāja:

—    Nē, lai iet Žoau.

Žoau vēlreiz noklausījās, kas sakāms, drīz vien atvēra durvis un devās tieši pie svešā, kas izskatījās tāds, it kā būtu nolēmis stāvēt uz vietas, kamēr izkūst, stāvēt tik, cik vien vajadzēs, un vēl kādas minūtes ilgāk. Redzēdams, ka atveras mājas durvis un tanīs parādās tas pats zēns, ko pirms brīža bija redzējis ieejam, svešais pavisam sastinga un nenolaida skatienu no zēna. Tomēr Žoau nepiegāja tūlīt klāt, viņš apstājās dažus soļus atstatu un, likās, vēl krietni noskatīja svešo, tad, it kā kaut ko aizmirsis, pagājās atpakaļ uz mājas pusi, apgāja svešajam puslokā apkārt, tā ka tam vajadzēja apgriezties, un tikai tad devās klāt un uzrunāja to. Svešais pieliecās, kā nesadzirdējis vai nesapratis, ko tam saka, un zēns, vēlreiz atskatījies uz māju, atkārtoja savu sakāmo. Vīrietis piekrītoši palocīja galvu un kaut ko noteica, un šoreiz, likās, zēns nesadzirdēja vai neaptvēra, un vīrietim vajadzēja atkārtot sacīto. Pēdīgi viņi bija sapratušies un nāca uz mājas pusi — zēns pa priekšu un svešais aiz tā, šķietami nevis iedams, bet slīdēdams pa versmīgo gaisu, kāds decembra mēnesī valda Buenosairesā. Žoau divas trīs reizes atskatījās, it kā baidītos, ka savādais cilvēks varētu aiziet pa citu ceļu vai noklīst — varbūt zēns baidījās, ka tas varētu izgaist, — un pēc soļiem varēja redzēt, ka Žoau ir liels kārdinājums skriešus laist uz māju vai nu ar prieka, vai baiļu kliedzienu.

Kad svešais nevis pārkāpa pār durvju slieksni, bet tikpat kā iepeldēja telpā, mēs, trīs jaunākie brāļi, izjutām lielu vilšanos un domājām, ka 2oau mūs piemānījis, — kāpēc tad svešais bija savāds? Paraugoties vien, varēja teikt, ka tas ir visnormālākais un parastākais cilvēks, — tolaik daudz tādu pašu staigāja pa kvartāla un pilsētas ielām. Ko 2oau bija viņā saskatījis? Nespējām izdomāt. Svešais neapšaubāmi bija mulats: sprogaini mati, apaļa, jautra seja, tumšas acis, mazliet dzeltenīgi acu āboli, biezas lūpas, balti zobi. Viņa vecums nebija nosakāms: viņam varēja būt tiklab ap trīsdesmit, kā ap piecdesmit gadiem. Kalsns, slaids, platiem pleciem, liels. Arī viņa ādas krāsa nebija nekāda savādā: parastā mulata krāsa. Kādās tālēs būs bijis aizklīdis šis cilvēks savās domās vai sapņos, kad mūsu brālis to uzlūkoja, vai kas, viņu redzot, būs iešāvies prātā Zoau? To mums nekad nezināt. Viņa apģērbs, jā, tas gan bija kaut kas sevišķs, ja to vispār varēja saukt par apģērbu: cepure, kuru viņš ienākdams pieklājīgi noņēma, bija kaut kas tāds, ko pat Vidusāfrikā vairs neuzskatītu par cepuri. Tā laikam mēnešiem ilgi bija mirkusi negantā lietū vai simt dienu vai arī simt gadu svilusi nežēlīgā saulē, pārvērzdamās par bezveidīgu tūka lanckaru. Nevarēja pateikt, kura cepurei labā, kura kreisā puse, abas bija vienādas, un vienīgi pluskatains, pāris centimetru garš auklas galiņš, kas pilnīgi nevietā nokarājās no cepures malas, norādīja, ka īpašnieks šo cepures pusi uzskatīja par labo, jo lika to uz āru. Viņa pārējiem apģērba gabaliem — svārkiem, biksēm, kreklam un apaviem bija jābūt tikpat veciem un tikpat pieredzējušiem. Bet, lai gan viņa drēbes bija tik neparastas, vismaz pirmajā brīdī šis cilvēks mums tomēr sagādāja lielu vilšanos: ne viņa stāvā, ne sejā nesaskatījām nekā ārkārtīga, pat viņa kustībās, kas šķietami raisījās bez piepūles kā nepakļautas zemes pievilkšanas spēkam, pat viņa pazemīgajā, bezmaz nožēlojami pazemīgajā ārienē, kaut tā arī piesaistīja vērību, patiesībā nekā sevišķa nebija, kā to, spriežot pēc Zoau vārdiem un satraukuma, bijām gaidījuši, un, nav šaubu, šī vilšanās būtu bijusi par mūžīgu kaunu mūsu brālim, ja nule atnākušais, tuvodamies manai mātei, kura noraudzījās viņā labām acīm,

pastiepdams savu garo, brūno roku, sanošā un maigā balsī neierunātos:

—    Estoy muito contente de ver ā senoia Rosa.Ua.29

Mūs uzreiz pārņēma stāva sajūsma: šis cilvēks, kura

balss šķita zogamies, lai nonāktu līdz dzirdei, runāja valodā, ko mēs, visi četri brāļi, jau sen gribējām dzirdēt.

—   Y estes meninos? Sao iilhos do meu serīor Aniceto?30

Vienmēr bijām vēlējušies dzirdēt portugāļu valodu, ne tādu, kādu runāja mūsu tēvs un kura, lai arī jauka, īstenībā bija tikai galīsiešu izloksne, ne manas mātes saraustīto, nedrošo runu, nekādi jau ne 2oau portugāļu valodu, kurš teicās to protam, taču patiesībā tikai mētājās ar joku lugās saklausītiem teicieniem, bet gan īstu brazīliešu valodu, kādā runāja Mulats, iestarpinādams spāņu vārdus, kas blakus portugāļu vārdiem šķita svešzemju.

Kad mājās iznāca runa par tautībām, tad allaž visi varen uztraucās, tiklīdz kāds pieminēja, ka 2oau ir brazīlietis. Kā gan tas varēja būt? Kādi tad bija brazīlieši? Mēs nekad neviena netikām redzējuši, un nevienam mūsu koledžas biedram vai kaimiņu zēnam tas nebija bijis lemts. Brazīlieši bija kaut kas teiksmains. Mana māte stāstīja mums par nēģeriem, par to parašām, dejām un ēdieniem, par īpatnējo smārdu. Viņa nestāstīja nekā par baltajiem cilvēkiem, un mēs tikpat kā nezinājām, ka ir arī balti brazīlieši. No mātes nostāstiem izrietēja, ka brazīliešu dzīvē pirmajā vietā nēģeri, un mēs domājām, ka Brazīlijā dzīvo tikai nēģeri un dejotāji, bet 2oau nebija nedz nēģeris, nedz dejotājs, ne viņš runāja brazīliski, ne arī jutām kādu smārdu. Kas tad viņš bija par brazīlieti? Par Brazīlieti mēs viņu tomēr saukājām, un viņš arī pierādīja, ka ir tāds, jo tūlīt pēc mātes nāves un tēva apcietināšanas un notiesāšanas devās uz ziemeļiem, tāpat kā es, saklausījies no mātes visjaukākos nostāstus par Čīli, pavērsos uz ziemeļrietumiem, uz augstajiem kalniem, aiz kuriem pletās ielejas, kur bija dzimusi mana māte un no kurienes Aniseto Evija bija viņu aizvedis savā sūrajā un bīstamajā ceļā. Un nu ne no šā, ne no tā mūsmājās parādījās brazīlietis, kas bija ne tikai dzimis

Brazīlijā, tāpat kā Zoau, bet kopš pašas dzimšanas tur arī dzīvojis.

—    Tas ir Žoau, kas tur tanī laikā piedzima…

Tanī laikā … Pirms astoņpadsmit gadiem mana māte

bija iepazinusies ar Pedro Mulatu, to vīru, kas bija atnācis pateikt viņai, ka viņas vīrs nav ne kubietis, ne tirgotājs, ne kāršu spēlmanis, bet gan zaglis un ticis apcietināts.

—    Prasiet, senjora, tur pēc Galisieša.

—    Kas ir Galisietis?

—    O seu marido.

Tad viņš bija aizgājis, kā zagšus aizslīdējis, pamezdams viņu vienu dzīves tumšākajā stundā, bet tagad, pēc astoņpadsmit gadiem, par astoņpadsmit gadiem vecāks, pa šiem astoņpadsmit gadiem tapis vēl gaistošāks, viņš bija atkal šeit un uzsmaidīja senjorai Rosalijai un viņas zēniņiem, kas arīdzan smaidīja. Mulats Pedro jeb Pedro Mulats bija mums svētki, ilgas, garas svētku dienas, šai laikā viņš neatstāja ne mūsu mājas, ne mūsu ielu, ne mūsu kvartālu, nekad nebija ilgāk prom par stundām divām līdz tam brīdim, kad raudādami pavadījām viņu ostā, solīdamies apciemot Rio pilsētā.

Ar laiku dabūjām zināt, ka Pedro Mulats nebija nozadzis savā mūžā ne tik kā lakatiņu vai cepuri, toties pārtika no zādzībām, kuras pastrādāja citi. Šis cilvēks, savā ziņā nevainīgs un bailīgs, drebulīgs un lēnīgs, apbrīnoja zagļus un cienīja tos, un šīs viņa jūtas nekas un neviens nespēja apslāpēt, pat ne cietums, ne posts, ne sodi. Viņš nebija spējīgs zagt, taču atbalstīja zādzības, vākdams un sniegdams zagļiem ziņas. Kopš gadiem policija bija samierinājusies ar viņa esamību, uzskatīdama viņu par noziedzīgās pasaules sastāvdaļu, par personību, no kuras, tāpat kā no personībām vispār, nevar nekādi atbrīvoties. Veltīgi bija viņu iztaujāt: nekas viņam nebija zināms, kaut gan visiem bija skaidrs, ka Mulats Pedro zina vairāk nekā pati policija un visas zagļu bandas kopā. Viņš bija izcietis vairākus sodus par zagļu slēpšanu, taču cietums vērta vēl lielāku to apbrīnu un dievināšanu, ko viņš juta pret zagļiem. Ikviens ievērojams kabatzaglis, ierazdamies Brazīlijā vai izbraukdams no tās, zināja, kas ir Pedro un ko no viņa var gaidīt, bet Pedro savukārt zināja, kas ieradās un kas aizbrauca, ko ikviens darīja, darīs un ko bija izdarījis. Daži advokāti, speciālisti šādu noziegumu lietās, uzskatīja Pedro Mulatu par savu labāko klientu, par klientu, kas vienmēr bagātīgi un kārtīgi atalgoja, protams, tad, ja aizturētais tika atbrīvots.

Kad ieradās mans tēvs, tas uzmeklēja Pedro, kurš zināja, ar ko ir sastapies, jo zagļi mēdza pastāstīt par citiem zagļiem, un Pedro neaizmirsa, ko bija dzirdējis par ikvienu, tā viņš arī pastāstīja tēvam visu, kas to varēja interesēt, un no tā savukārt dabūja ziņas gan par šo, gan par to, gan par vienu zagli, gan par otru zagli. Pedro zināja Aniseto Evijas specialitāti: dārglietas, lai cik sīkas, un prāva nauda, nekāda nastu stiepšana, nekāda vardarbība, zagšana vienā mierā, ar drošu noteiktību, tīrs darbs, «conioit»3I — būtu varbūt piebildis veikalnieks. Labi, tātad šeit ir dārglietu veikals, īsta rotaslietu krātuve, durvis tādas un tādas, atslēga tāda un tāda, jaunā ēkā, vienā pusē — drēbju veikals, otrā pusē — frizētava, augšā — drēbnieku darbnīca, pretī — kafejnīca, tiek atvērts tikos un tikos, slēgts — tikos un tikos, beļģu uzņēmums. Un kas vēl? Vēl — jauna viesnīca: tur apmetas veikalnieki, operdziedoņi, muižu īpašnieki; ir naktssargs, divas izejas, automātiskas atslēgas, logi ar režģiem, durvīs «actiņas». Pedro Mulats pazina arī ļaudis, kas tirgojās ar zagtām dārglietām un, visumā ņemot, bija slīpētāki un lielāki zagļi nekā paši zagļi: tie bija attapuši, ka tirgošanās ar zagtām mantām ir mazāk bīstama, bet tikpat ienesīga kā zagšana.

Dažreiz zaglim ķēriens neizdevās, un tam vajadzēja bēgt, vai to apcietināja; katrā gadījumā tas paziņoja Pedro, ar kādiem šķēršļiem bija sadūries un kas pēc tā saprašanas būtu darāms, lai tos novērstu. Daudzreiz iespēja izdarīt izdevīgu zādzību — daudzi Rio zagļi bija cietuši neveiksmi, un neviens vairs neuzdrošinājās šādu iespēju izmantot — izraisīja starptautisku interesi: dabūja zināt, piemēram, Madridē vai Valparaiso, Havannā vai Marseļā, ka Riodežaneiro pilsētā ir iespējams šāds vai tāds darījums, un gadījās, ka daži lietpratēji, kas dzīvoja tūkstošiem kilometru prom no Rio, sajūsminājušies par zagšanas iespēju, gribēja izmēģināt roku; tiem vai nu laimējās, un tie aizbēga, vai arī klājās plāni, un tos iesēdināja. Manam tēvam veicās vienā mazā darījumā, bet izgāja greizi kādā lielā, un tad Pedro kļuva viņam balsts un pieturs kā visiem un vienmēr, turklāt reizumis bez citas intereses kā vienīgi lietas labā.

Taču šoreiz nebija runa par kaut ko tamlīdzīgu. Lai gan Pedro daudz ko zināja par Buenosairesu, viņa braucienam nebija darījuma rakstura.

— Sendo ainda garoto, menino, jā tive muitos desejos de conhecer Buenos Aires, mas nunca poude fazк-lo; nao рог falta de plata, minha senora Rosalia, pois muitas vezes os meus companheiros m'arranjaran mais do necesario, senao porque о trabalho nao me deixaba tempo; tinha de esperar a um, atender ao outro, ajudar a este, esconder аquкle. Finalmente, no ano pasado, fiquei livre, sem coisa alguma a iazer… Os rapazes nao queriam ir p'ra о Brasil: о novo cцdigo pйnal lhes dв medo; deportaзao para о Acre, muitos anos de trabalho, a febre amarela. Comtudo, seria coisa de se habituar, como aqui, onde mandam agora a gente p'ra Sierra Chica e а Terra do Fogo, e como bem sabe, os dois penais estao repletos. Comecei a preparar viagem e estava pronto p'ra embarcar, mas nao me deixaram. Por que? Vocк nao sai do Brasil, vocк и malandro Uno, muito experto e ladino, vocк estв muito ligado a nos. Nao vae p'ra Buenos Aires, nao iaz lа muito fr'io. Falei сот о chefe. E este, a mesma coisa: о caboclo Pedro quer irs'embora? Quer-nos deixar? Vocк й muito ingrato. О que й que te falta aqui? … Sempre a mesma histфria… Embarquei pela forзa e pelo forзa fui desembarcado; ofereci dinheiro aos aģentes. Nao, Pedro, dinheiro nao! Nao faltava mais, aceitar dinheiro dos amigos! Nao estв direito. Pois entao, que й que vocкs querem? Que vocк fique comnosco, о Rio prйcisa de ti. Cristo! Mas eu preciso ir p'ra Buenos Aires; olha minha passage m. Deixa lа isso, nos t'o pagaremos. Finalmente, um amigo me disse: seu Pedro, sempre acreditei que eras um rapaz inteligente; vкjo que me enganei. Por que queres ir em barco e рог mar, se podes ir por terra о pelos rios? Es un mulato besta! E fiz a viajem por terra e pelos rios; adoeci, parei no hospital; quase que mord; e me roubaron a gaita, о dinheiro, a mim, que nunca tinha trabalhado para ganhd-lo. Como seguir viagem? A pe? Nadando? Nao podia voltar p'ra trds; estava longe do Rio e eu queria conhecer Buenos Aires. Nao sei jogar e a mais como jogar sem dinheiro? A quern pedir? Todos eram honrados. Nao me restava senao uma coisa a iazei: trabalhar; trabalhar a teus anos, Pedro! Mas, de que? Nao sabes iazer nada, nem mesmo roubar. Foi entao que Deus me liluminou: os barcos nao se moven sos; p'ra isso estao os marinheiros. Mas la nao havia barcos,estavam muito longe e p'ra chegar la era preciso caminhar muito, cruzar rios, pdntanos, mas… lancei-me ā rota. Jā nem sei quantos meses ha que me encontro viajando", a pe ou num barco, metido no barro, comido pelos bichos, perseguido pelos policias em terra, pelos contramestres de a bordo, trabalhando de iogoeiro, de carregador, de marinheiro. Mas cheguei, minha senora Rosalia, e estou muito contented2

Viņu uzņēma kā dēlu un aprūpēja, it kā viņš būtu pazudušais dēls; viņam nopirka drēbes un iedeva naudu, un viņš mita mūsmājās, un mēs tikpat kā pielipām viņa biezajām lūpām un garajām rokām. Šis mulats bija apburošs radījums; viņš veda mūs, kurp gribējām, un stāstīja mums, ko lūdzām, visvairāk par saviem dēkainajiem gājieniem pāri upēm, mežiem un purvājiem, kur mita tīģeri, čūskas un dīvaini putni. Daudzi zagļi bija viņam izstāstījuši savu dzīves stāstu, un viņš dzirdēto pārstāstīja mums: reizēm bija runa par tīri teiksmainām būtnēm, kuru vārdus Pedro pieminēja ar cieņu, dēvēdams dažus zagļus par pulkvežiem; tur bija nostāsti par tālu zemju ļaudīm, stāsti par īstiem brīnumzagļiem, kas izdarījuši pārsteidzošas, gandrīz vai neticamas zādzības, stāsti par savdabīgiem zagļiem, kuri atkarībā no sava temperamenta bija izstrādājuši īpatnus aplaupīšanas veidus, bija stāsti par lepniem vientuļiem, par greznuma mīļotājiem, kas no lielu viesnīcu apartamentiem devās uz kuģu pirmās klases kajītēm vai arī cietumu vieninieku kamerām, bija stāsti par elegantiem zagļiem, kas izšķieda naudu par drēbēm, gredzeniem un smaržām, stāsti par izšķērdīgiem trakuļiem, kam piederēja sacīkšu zirgi un skaistas sievietes, bet visubeidzot vēl stāsti par tādiem zagļiem, ko neviens nepazina, nedz zagļi, nedz policija, par zagļiem, kas parādījās un nozuda kā klejojošas zvaigznes, neatstājot citu pēdu kā pāris upuru, kas plēsa sev matus, un desmit divdesmit policistu, kuri lādējās un svīda.

Mēs klausījāmies viņā caurām stundām ne jau tādēļ, ka šie zagļu stāsti mums vislabāk patiktu, bet vienkārši tādēļ, ka tie bija stāsti. Ne mani brāļi, ne es nejūtām nekādas sliecības uz tēva nodarbošanos, ne arī vēlēšanos kļūt par pirātiem, taču tas mūs nekavēja ar patiku klausīties stāstus par jūras laupītājiem. Nebija viegli būt par zagli, un mums šķita, ka šī nodarbošanās prasa sevišķas spējas, kas nav tik vienkārši iegūstamas; mums nepiemita īpašības, kas varētu padarīt par zagļiem, un droši vien mēs zagļi nebūsim. Nekas mūs nespieda uz to. Ir vienlīdz neloģiski domāt, ka zagļa dēliem piespiedu kārtā jātop par zagļiem un ārsta dēliem — par ārstiem. Diezgan bieži gadās, ka galdnieka dēls kļūst par galdnieku un kurpnieka dēls — par kurpnieku, bet ir starpība starp darbu vai amatu, ko strādā ārpus mājas, kādā kopējā darbnīcā vai iestādē vai arī kādā piemērotā vai nepiemērotā vietā, un to darbu, ko dara tieši mājās: tēvam mājās strādājot, kurpnieka vai grāmatsējēja dēls jau no mazotnes atrodas tēva darba materiālu un piederumu, darba rīku un krāmu vidū un gribot negribot beidzot, kaut vai daļēji, iemācīsies tēva amatu, tas ir, zinās, kā gatavot vienu otru priekšmetu, cik karstai, piemēram, jābūt līmei, kā jāpiesit plāna zolīte; bet, ja tēvs darbojas ārpus mājas, teiksim, ir ārsts, inženieris vai zaglis, tad ir gluži citādi, nerunājot nemaz par to, ka šie amati vai nodarbošanās, šīs brīvās, kaut arī savā starpā atšķirīgās profesijas, prasa zināmu veiklību, zināmas sevišķas dotības, kādas pie grāmatu siešanas un zābaku taisīšanas nav vajadzīgas, jo šis darbs būtībā un vispār ir rokpeļņa darbs.

Turklāt ne jau katrs var kļūt par zagli tādēļ vien, ka grib par tādu tapt, neviens jau arī nevar kļūt par inženieri tādēļ vien, ka ieņēmis sev galvā šādu domu, nedz arī par mūziķi vai gleznotāju, un, tāpat kā ir cilvēki, kuriem neveicas ar studijām inženierzinātnēs un jāsamierinās ar kaut ko citu, jākļūst, piemēram, par agronomu vai zobārstu, tā arī ir cilvēki, kam neveicas ar zagšanu, kam jāatmet domas par to un jāsamierinās ar kaut ko pieticīgāku, piemēram, jātop par slēpējiem, kāds bija Mulats, par zagtu lietu uzpircējiem vai pārdevējiem vai arī jākļūst par policistiem vai okšķeriem, un, kaut nemaz nav reti, ka zagļi top par policistiem un policisti — par zagļiem, patiesībā tiem kā vienā, tā otrā darbā būs vājas sekmes: labs policists nekad nebūs labs zaglis, tikpat kā labs zaglis nekad nebūs labs policists, un kur gan ir redzēts, ka tiltu cēlājs inženieris pēdīgi izvērstos par kārtīgu atslēdznieku vai ķirurgs, speciālists kuņģa čūlu griešanā, beigu beigās — par izcilu statistiķi?

Kad Pedro Mulatam bija jau gana Buenosairesas un viņš bija spiedis roku visiem saviem draugiem, izņemot tos, kuri mita cietumos un kurus cauri biezajam režģim un resnajiem stieņiem varēja apsveicināt vienīgi uzsaucot un pavēcinot roku, viņš devās uz ziemeļiem; viņam vajadzēja atgriezties Brazīlijā, Rio pilsētā, un kādā dienā, kad smacīgs vējš brāzmoja pār Buenosairesu, Pedro iesēdās kuģī. Viņam bija daudz vairāk naudas nekā tad, kad viņš atstāja Rio, turklāt viņam bija biļete braucienam otrajā klasē. Draugi, starp tiem mans tēvs, kas viņu mīlēja un ļoti cienīja, solījās kādreiz viņu apmeklēt Brazīlijā, kaut gan, iedomājoties varbūtēju izsūtīšanu uz Akru un dzelteno drudzi, pārskrēja šermuļu šermuļi. Par laimi, laika bija diezgan izdomāt — braukt vai ne.

n

Un pēc tam, kad mūs bija apmeklējis Pedro Mulats, vai vēl pirms tam pie mums ieradās nedaudzi citi ciemiņi, daži no tiem izskatījās kā nule piecēlušies no miroņiem, un daži likās gatavi tūlīt izlaist garu, vismaz viens bija tādā izskatā; viņš parādījās negaidīti, kā vispār mēdz ierasties zagļi un komivojažieri, un viņu uzņēma tā, it kā viņš būtu ievērojamākā būtne pasaulē, un kopa tik rūpīgi, ka šķiet — no viņa veselības un palikšanas pie dzīvības būtu atkarīga daudzu ļaužu vai veselas pilsētas veselība, labklājība un laime. Viņš bija kalsns, dzeltenu seju, ar lielām, caurspīdīgām ausīm un tikko turējās kājās; ar mums, tas ir, ar mājas bērniem, nerunāja vai tikpat kā nerunāja, it kā viņam nebūtu nekā ko sacīt vai viņš nespētu ar mums runāt, vai varbūt nāves stunda jau būtu tik tuvu, ka sarunām vairs neatlika laika. Māte bija mums pieteikusi, ka nedrīkstam nedz tuvoties slimajam, nedz viņu uzrunāt; viņš bija ieradies slims, un viņa slimība bija smaga; lai mūs iebiedētu, māte vēl bija piebildusi, ka slimība lipīga. Kas tā bija par slimību? Kas to lai zina, tā varēja būt tiklab kolera, kā dzeltenais drudzis. Vecākos brāļus, Žoau un Esekjelu, izlika no to istabas un ievietoja daudz mazākā un neērtā istabelē, bet tie nemaz nepukojās, taisni otrādi, pārvietošana bija tikpat kā patīkama izklaidēšanās; ikviena pārmaiņa mums tolaik šķita piedzīvojums. Atbraucējam sagādāja visu jaunu — saliekamo gultu, matraci, palagus, segas; pēc īsa brītiņa mani vecāki bija visu izkārtojuši un novietojuši, un Alfredo — tā sauca svešo vīru — varēja likties gultā, un viņš arī apgūlās kā uz necelšanos — tā vismaz mums šķita, — jo viņa stāvoklis tiešām bija smags: likās, istabā, mājās, pilsētā, visā republikā trūka gaisa slimā plaušām, kas strādāja ar pilnu jaudu, tā ka viņam vajadzēja elpot ar vaļēju muti, ar degunu vien vairs nepietika. Ļoti plati ieplestās acis raudzījās stingi, lūpas bija pusviru, lielās, smalkās, melnās ūsas vērta drūmu to izteiksmi, bālās, vājās rokas nespēcīgi gulēja uz palaga un, likās, nekam vairs lieti nederēja. Atnāca ārsts, izmeklēja slimo, parunājās ar vecākiem, uzrakstīja receptes, saņēma samaksu un aizgāja.

—    Mamma, bet kas viņam kaiš?

Māte nenoteikti noplātīja roku, it kā likdama saprast, ka, lai nu kāda bija kaite, slimajam tik un tā jāmirst.

—    Kas viņš tāds ir, mamma?

—    Kāds tava tētes draugs.

Kāds tava tētes draugs… Šie vārdi izteica visu un nepateica nekā, tas ir, tie aptuveni apzīmēja kādu šī cilvēka īpašību, bet nepateica mums nekā par pašu cilvēku; taču ar šiem neko nepaskaidrojošiem vārdiem mums bija paskaidrots viss. Vairākās skolas biedru un kaimiņu zēnu mājās bijām redzējuši un iepazinuši ne tikai to mājiniekus, bet arīdzan ģimenes draugus, radus vai paziņas un daudz ko dabūjuši zināt par tiem: kā tos sauca, kur tie dzīvoja, jo tie vienmēr kaut kur dzīvoja, vislabprātāk pilsētā, ļoti reti uz laukiem un nekad ne provincē, bijām noskaidrojuši, ko tie strādāja vai no kā pārtika, vai tie bija precēti ļaudis, neprecējušies, atraitņi un tā tālāk. Par tēva draugiem turpretī — kam pieminēt mātes draugus, kādu viņai nemaz nebija? — zinājām vienīgi to, ka tie ir draugi, un dažreiz, kas tiem vārdā, bet vairāk nekā. Kur tie dzīvoja? Laikam ne tie paši, ne arī kāds cits to zināja: kaut kādā zemē jau tie mita, kaut kādā ciematā vai kaut kādā provincē, bet tas ari bija viss, ko zinājām, un, ja tie dzīvoja tai pašā pilsētā, kur mēs, — Buenosairesā, Mendosā, Rosario, Kordovā, — nekad vai reti kad zinājām, kurā ielā un namā tie mājoja. Šķietami mans tēvs bija vienīgais tēvs, kas nevarēja vai negribēja, vai arī neprata pastāstīt par saviem draugiem, un vienīgi viņam bija tiesības uz šādām neparastām draudzībām. Kā un kad viņš bija iepazinies ar saviem draugiem? Kur? Kas tiem bija kopējs? Varbūt viņš kopā ar tiem bija ceļojis, kopā darbojies vai kopā sēdējis cietumā? Varbūt.

Gadījās, ka par dažiem tēva draugiem dabūjām kaut ko zināt no pašiem draugiem, dažreiz ari no tēva, bet vispār likums bija — zināt maz vai neko. Sākumā mums par Alfredo tik vien bija zināms, ka viņu tā sauc un ka viņš ir slims; «slimais» un «Alfredo», «Alfredo» un «slimais» labu laiku mūsmājās nozīmēja vienu un to pašu: «Tu esi Alfredo.» Pats Alfredo nesacīja ne vārda, pat ne to, ka ir slims, lai gan tas ari bez teikšanas bija redzams. Tanī laikā mans tēvs vēl aizceļoja, pazuda tāpat, kā mēdza pazust viņa draugi, un vienīgā cerība dabūt kaut ko tuvāku zināt par Alfredo bija izdibināt to no viņa paša.

Bet, ja mums bija noliegts uzrunāt Alfredo, tad nebija noliegts uz viņu skatīties, un to mēs darījām, proti, viņš bija vienīgais, uz ko Danjels, mana tēva ceturtais dēls, un es caurām dienām skatījāmies. Mēs nedrīkstējām iziet no mājas, pat ne laukā pa durvīm, kamēr vecākie brāļi bija koledžā, un nepavisam ne tajos brīžos, kad mātes nebija mājās, bet, tā kā mēs mājas jau pazinām labāk nekā savus vecākus un savas kabatas, jo bijām izlodājuši un izpētījuši tās visās trijās, manuprāt, pat četrās dimensijās, tad slimajam Alfredo daudzas dienas vajadzēja paciest mūsu šausmīgos skatienus, kas bija šausmīgi tādēļ, ka mūsu — bērnu acis nekā nespēja apslēpt, un, skatot cilvēku, kam kuru katru brīdi jāmirst, tās nemaldināja. Ja Alfredo nenomira no mūsu skatieniem, tad tikai tādēļ, ka viņa pretošanās spējas droši vien bija milzīgas; pirmajās dienās redzējām viņu arvien vairāk sadilstam, sarūkam, samazināmies; diendienā manījām, ka viņš top mazāks, tā ka mums jau radās aizdomas, vai viņš kādudien pēkšņi nebūs tā sadilis, ka ņems un izgaisīs pavisam; viņam iekrita acis, piere bija vairs viens vienīgs kauls, vaigu gali asi izspiedās, šķita, ka lūpas ieduba, tā ka atsedzās zobi, un, cīnoties ar elpas trūkumu, arvien platāks atvērās tumšais mutes dobums. Kas viņam varēja būt par slimību? Tas bija noslēpums, tāpat kā viņa izcelšanās, dzīves vieta un liktenis. Dildams zem palagiem, viņš iegrima spilvenos un matracī; pat rokas kļuva mazākas, locītavas drausmīgi novājēja, un daždien, kad gājām lūkoties uz viņu, bijām pārliecināti, ka gultā atradīsim tikai dobulīti spilvenā, ko iepriekšējā vakarā tur iespiedusi viņa galva.

Taču tā vis nenotika; Alfredo pretojās slimībai, bet ļaunākais — viņš pamanīja, ka mēs viņu novērojam, ka mēs sekojam ne tik daudz viņam kā viņa slimībai un sarukšanas gaitai; dažkārt attapām, ka viņš pa puspievērtiem plakstiem raugās mūsos ar tādu skatienu, kas šķita redzam mums cauri, tas nebija pārmetuma vai apnicības pilns, šai skatienā bija kaut kas cits: varbūt viņš no mūsu acīm noprata, kāds paša stāvoklis? Varbūt, bet varbūt arī viņš domāja, ka tikmēr, kamēr redz abus knēveļus klusi un nopietni stāvam katru pie savas stenderes, ar viņu vēl nav tik ļauni. Vairākas dienas viņš nerunāja ne vārda, pat neuzsauca mums: «Ei, jūs, uzbāzīgie puikas, ejiet prom, jūs padarāt mani nervozu!» — neteica nekā, likās, viņš gatavs nomirt, nepārmij is ar mums ne vārda.

—   Kā iet slimajam? — bija mūsu pirmais jautājums, kad māte rītos nāca mūs mazgāt un ģērbt.

—    Ļauni, dēliņ, netraucējiet viņu.

Mēs viņu netraucējām, mēs ar viņu nerunājām un viņa istabā negājām; mēs tikai uz viņu skatījāmies, neko vairāk, un, kad viņa seja kaut kā dīvaini pārvērtās, piemēram, tapa milzīgi bāla vai sevišķi novājēja, atsaucām kādu no lielajiem brāļiem, lai tas arī pamet aci uz mūsu ārkārtējo atklājumu.

—    Paskaties, — mēs it kā teicām, — vai tev neliekas, ka šodien viņš jau beigtāks nekā vakar?

Mūsu brāļi sadrūmuši aizgāja; viņi nenovēroja slimo ikbrīd, kā mēs to darījām. Reiz māte ieprasījās slimajam, vai viņš vēlas, lai aizver durvis.

—    Zēni varbūt traucē jūs, viņi tādi mazi glūņas.

Alfredo strauji savēcināja rokas.

—     Nē, senjora, lūdzu, ne, — viņš sacīja un, ja būtu varējis, nav šaubu, piebilstu: «Ja jūs aizvērsit durvis, es noslāpšu.» Tik ļoti viņam, šķitās, trūka gaisa.

Mēs ar lielu izbrīnu vērojām, cik pārlieku rūpīgi māte viņu kopa. Kāpēc? Mēs zinājām, ka viņa nebija pazinusi Alfredo pirms ierašanās mūsmājā. Vai tad viņš bija tik ievērojams, ka viņam vajadzēja veltīt tādu uzmanību? Kā lai mēs to zinātu? Kur viņš bija dabūjis savu slimību? Arī tas bija noslēpums. Sabāzuši rokas kabatās vai iestūķējuši visus piecus pirkstus mutē, diendienā abi ar Danjelu raudzījāmies uz slimo; mums šķita, ka, tā raugoties, aizrit ļoti ilgs laiks, pāris gadu, bet patiesībā Alfredo slimoja varbūt tikai pāris mēnešu, un tad mēs redzējām, ka šis cilvēks sāka atkal augt, vērtās lielāks, atguva krāsu, veidu, izskatu. Noteiktās stundās māte deva vai gatavoja viņam zāles: dažreiz baltus un biezus sīrupus vai šķidrumus, citreiz tie bija zeltaini kā medus, tos lēja no tumšām platkaklu pudelēm, tad atkal smalki pilieniņi vai rozā tabletes, graudiņi un oblates, visi tā laika pieticīgie ārstniecības līdzekļi. Alfredo gandrīz nekā neēda — tikai kādu karotīti buljona, malciņu piena vai putriņu, tomēr, kā par brīnumu, viņš atveseļojās.

Kādudien mājās bija liels satraukums, un slimais sāka runāt; pie durvīm negaidīti pieklauvēja svešs cilvēks un prasīja, vai šeit dzīvo Aniseto Evija un vai tas mājās. Mans vecākais brālis iztrūkās, kad svešais negribēja nosaukt savu vārdu, un, tā kā atnācējs zēnam pēc izskata nepatika, tad viņš vēsi atbildēja, ka šeit tāds gan dzīvojot, bet mājās neesot, un tā tas arī bija, taču svešais strupi noprasīja, kad tēvs atgriezīšoties, kur varētu to sastapt, kopš kura laika tas šeit dzīvojot,

nāca ar veselu virkni jautājumu, kuri brālim radīja aizdomas un kurus skaidri dzirdēja Alfredo, jo viņa istaba atradās durvju tuvumā. Kad Žoau, izvadījis prašņātāju laukā un aizvēris durvis, gāja garām slimnieka istabai, Alfredo ar rokas mājienu aicināja zēnu pie sevis. Brālis piegāja klāt, mēs visi piegājām klāt.

—          Kas tas tāds bija? — acīm redzami uztraukts vaicāja slimais.

—    Es viņu nepazīstu, — skanēja atbilde.

—    Kāds viņš izskatījās?

Nebija viegli atbildēt. Alfredo, domājams, gribēja zināt, kā svešais izturējies un kādu iespaidu tas atstājis.

—          Vai tev nekas nelikās aizdomīgs? — ar piepūli vaicāja slimais.

Žoau paraustīja plecus. Jautājumi nebija lāgā izprotami.

—    Un kur ir tava mamma?

—          Jau brītiņš pagājis, kopš viņa izgāja. Mēs esam vieni.

—    Vai viņš nekā nezināja par Aniseto?

—    TOC \o "1-3" \h \z Nekā.

Tā bija pirmā reize, kad Alfredo sarunājās ar kādu mūsmājās. Iestājās klusums.

—    Kā tevi sauc?

—    Žoau.

—          Brazīlietis, — noteica Alfredo un, skatīdamies griestos, centās uzrausties augstāk galvgalī, it kā gribēdams uzslieties sēdus.

—    Jā.

Alfredo pagrieza galvu pret zēnu.

—           Paklau, Žoau, — viņš teica, — vai tu vari paskatīties, kas notiek uz ielas, bet tā, lai tevi no turienes nepamana?

—    Jā, pa aizvirtņu spraugām.

—          Labi, tad paskaties, vai tas vīrs vēl ir te un ko viņš dara.

Žoau atgriezās ar ziņu, ka svešais stāv uz ielas stūra un skatās uz mūsu māju.

Šķita, ka Alfredo būtu dabūjis sitienu pakrūtē: viņam nobāla seja, uznāca elpas trūkums, un, satvēris ar rokām gultas stieņus, viņš uzrausās sēdus; redzējām, ka viņa acis bija bailēs plati ieplestas, un mēs visi,

neaptverdami, ko viņš izjūt, ari sabijāmies. Zoau, kas stāvēja blakus gultai, vaicājoši skatījās uz Alfredo, kā prasīdams, kas viņam noticis.

—     Zoau, dari kaut ko, — murmināja slimais apslāpētā balsī; likās, viņš lūdza, lai brālis glābj viņu no briesmām. Alfredo izskatījās tik ļoti pārbijies, ka mēs vienubrīd domājām — viņš piecelsies, izlēks no gultas un bēgs kaut kur prom.

—    Ko es varētu darīt, senjor? — vaicāja Zoau.

—    Ko tu vari darīt! Vai tu nezini? — gandrīz iebļāvās slimais.

—    Nē, — vientiesīgi atbildēja zēns.

Slimais uzrāvās augstāk gultā un cieši lūkojās uz Zoau, kā gribēdams ar skatienu izteikt visu, ko domāja, izjuta un ko vēlētos, lai zēns izjustu un domātu. Vai mūsu brālis to saprata? Varbūt puslīdz, jo viņš atkal piegāja pie loga un atgriezās ar to pašu ziņu: vīrietis joprojām stāv turpat un raugās uz mūsu māju. Slimais sāka raustīties kā krampjos un šausmīgi drebēt.

—    Padod man drēbes, — viņš nostostījās.

Taču Zoau nespēja neko padot, tā viņu bija pārsteigusi pavēle. Šķita, ka Alfredo grib piecelties. Ak, ja mēs būtu spējuši saprast, spējuši noģist, ko šis cilvēks pārdzīvoja! Mēs nezinājām, kas viņš tāds, ne arī no kurienes nācis, un viņa šausmas mūs pārsteidza. Kad vēlāk reiz bija runa par Alfredo, mums uzausa tāda kā gaismiņa: šim slimajam cilvēkam varbūt sekoja, varbūt viņš bija nesen iznācis vai izbēdzis no cietuma, viņš baidījās, ka svešais varētu būt policists, kas nācis izokšķerēt, vai viņš neslēpjas mūsmājās, bet tās viņš varbūt bija izvēlējies no daudzām citām, lai cīnītos ar savu slimību.

Esekjels iedrāzās slimnieka istabā.

—    Mamma sarunājas ar svešo vīru!

Lai gan tas neko nenozīmēja, tomēr šķitās liels atvieglojums; mūsu mātes klātiene nozīmēja palīdzību. Alfredo mazliet nomierinājās. Zoau un Esekjels, kas, nepakāpjoties uz krēsla, varēja redzēt pa pusviru aizvirtni, vēroja mātes sarunu ar nepazīstamo: vīrietis izturējās ļoti piesardzīgi un, likās, runāja par kaut ko slepenu; mana māte noraidīdama purināja galvu, bet tad tā darīja to piekrizdama, nu vīrietis pasmaidīja un

pagājās dažus soļus kopā ar māti, kas virzījās uz mājas pusi un dzīrās šķērsot braucamo ceļu. Vīrietis apstājās uz ietves malas, un tur viņi smaidīdami atvadījās. Visas briesmas bija pāri.

Kad mana māte ienāca slimnieka istabā, Alfredo, kam Žoau un Esekjels jau bija pastāstījuši, ka viss labi beidzies, elpoja atkal mierīgi.

—    Kas tas tāds bija? — viņš vaicāja.

—   Kordovietis Gumersindo; gribēja zināt, kur atrodas Aniseto un kad tas ieradīsies.

Taču Alfredo, šķita, viņā neklausījās, it kā tagad, kad briesmas bija garām, viņam būtu viss viens, vai tas bijis Kordovietis vai admirālis Togo33 .

Kad Alfredo jau varēja pacelties gultā sēdus un pats paēst, pārradās mans tēvs, un pēc dažām dienām, visiem par lielu pārsteigumu, pie durvīm pieklauvēja kāda senjora un vaicāja Esekjelam, kas bija gājis atdarīt durvis, vai šeit dzīvojot Aniseto Evija un vai te mitinot kādu cilvēku, vārdā Alfredo. Esekjels plaši atvēra durvis, lai senjora varētu ienākt, un tad viņa devās cauri priekšnamam. Viņai bija tumšs un diezgan plats smalka auduma apģērbs — svārki un pagara blūze, tā sniedzās mazliet pāri josjtas vietai; matiem bija pārmesta tilla mantilja, tā arīdzan bija tumša, un vienā rokā senjora turēja ādas somiņu. Platie svārki sniedzās līdz pašai zemei. Likās — viņa personiski nepazina manu māti, jo viegli, mazliet ceremoniāli palocīja galvu sveicienam. Kas viņa tāda bija? Alfredo sieva? Viņa māsa? Viņa draudzene? Tobrīd neviens nezināja, kas viņa tāda, un sieviete nedz ko teica, nedz arī tā izturējās, kas liktu noprast, ka viņa ir sieva, māsa, draudzene vai kāda krustmāte, nekādas sirsnīgas apsveicināšanās, raudāšanas vai izsaucienu, kas, tiekoties pēc ilgas neredzēšanās un smagas slimības, būtu īsteni vietā.

Sieviete apsēdās uz vienīgā krēsla, kas bija istabā, nolika somiņu uz ceļgaliem un īsi un vēsi sarunājās ar slimo, un tas, neskatīdamies uz viņu, atbildēja ar vārdiem, kam vajadzēja skanēt vienaldzīgi. No dažiem uztvertiem teikumiem nopratām, ka sieviete nupat ieradusies no tāla ceļa, — bet no kurienes? No Brazīlijas, Haiti, Paragvajas, Turcijas? Tikai vēlāk dabūjām zināt, ka viņa bija devusies ceļā ar vienīgo nolūku — sastapt Alfredo, lai gan to jau liecināja pats fakts, ka viņa bija ieradusies to apmeklēt un bija vienīgais cilvēks, kas to apmeklēja. Taču kāds dīvains apmeklējums cilvēkam, kas daudzas garas dienas cīnījies ar nāvi! Tāds cilvēks gan bija pelnījis siltāku jūtu izpausmi. Tāda pati, kā atnākusi, vēsa un pieklājīga, sieviete aizgāja; kad vakarā pārnāca tēvs un dabūja zināt, kas apciemojis Alfredo, viņš īgni saviebās un pateica kaut ko tādu, kas lika noprast, ka viņam nemaz nepatīk šī sieviete.

—    Vai tā bija viņa sieva?

—    Jā, viņa sieva, — palocīdams galvu, apstiprināja tēvs.

—    Vai viņš ir laulājies ar to?

—     Diemžēl jā. Tā tagad kļuvusi par viņa bendi. Kad viņi apprecējās, tā nezināja, ka viņš ir zaglis (tāpat kā tu nezināji par mani), tai patika, ka viņam vienmēr turas nauda un viņš apdāvina to un tās ģimeni, it īpaši māti, kas uzskata sevi par ievērojamu personu, jo vīrs bijis artilērijas pulkvedis, kurš, alkohola un parādu sabeigts, aizgājis pie tēviem. Dabūjusi zināt, ka tās vīrs ir zaglis, Alfredo sieva sacēlusi šausmīgu skandālu, bet ļaunākais bijis tas, ka paša Alfredo biedri, gribēdami, lai tā aiziet no Alfredo, bija visu pateikuši; draugi izlidoja no mājas ar blīkšķi; Alfredo sieva ģība, kliedza, raudāja, bet ne uz brīdi tai neienāca prātā doma atdot vīram brīvību, taisni otrādi, tā kļuva vēl prasīgāka un uzskatīja sevi, savu māti un ģimeni par saimniekiem, bet Alfredo par kalpu. Ja viņš kādreiz nokļūst cietumā — tas gadās visai reti, jo aiz bailēm no sievas un tās ģimenes glabā sevi vairāk nekā tūkstošpeso naudaszīmi, — viņš nedrīkst uzrādīt mājas adresi, ne arī sacīt, ka ir precējies, un vēl mazāk, ar ko precējies, viņam pašam jāsagādā sev ēdamais, pašam — apģērbs, nu, viss; sieva pat aizstāvja viņam neņem, un visu mūžu tā nebeidz viņam pārmest, ka kritusi par upuri krāpniekam un, apprecēdamās ar zagli, apkaunojusi sevi un savu ģimeni. Draņķe, ne sieva. Būtu man tāda, sprandu tai apgrieztu.

—    Un ko viņš?

—    Viņš ir lāga puisis, bet arī nožēlojams cilvēks, ļauj tādai raganai uzkundzēties, tic katram vārdam, ko tā saka, vēl ļaunāk, uzskata par pagodinājumu, ka apprecējis tāda plenča meitu, kurš savā dzīvē nav izdarījis neko ievērojamāku kā atņēmis karogu kaut kādam droši vien aizmigušam ienaidniekam un pēc tam gadiem ilgi dabūjis no valdības pensiju; neesmu jau vēl pateicis visu: šī sieviete samācījusi savas meitas — viņiem ir divas meitenes — raudzīties uz tēvu ar pašas acīm: saskatīt tēvā nožēlojamu tipu, kas vēl ar to tiek pagodināts, ka var zagt, lai uzturētu veselu stulbeņu ģimeni.

—    Bet kā tad tā bija atbraukusi viņu apmeklēt?

—    Nu kā tu domā, kādēļ tā bija atbraukusi? Taču tādēļ, ka pietrūcis naudas.

Tikpat pēkšņi, kā ieradies, Alfredo pazuda. Kādudien redzējām, ka viņš ir piecēlies, rosās, kaut ko gatavo: viņš izskatījās smalks, balts, lokans, enerģisks, bija ģērbies tumšā uzvalkā, viņa laka kurpes stipri čīkstēja, viņam bija ļoti stāva apkaklīte un plata, melna zīda kaklasaite, kas apsedza visu vestes izgriezumu. Kad mēs, Danjels un es, nākamajā dienā pabāzām galvu Alfredo istabā, lai paskatītos uz viņu, redzējām, ka gulta .tukša un istaba arīdzan — Alfredo vairs nebija. Atkal viena dīvaina būtnē bija parādījusies un izgaisusi kā rēgs.

Nezin vai tālajās pilsētās, tanīs pilsētās un vietās, kurās mans tēvs nonāca savos ceļojumos, arī dzīvoja tādi paši cilvēki kā mēs, labāk teikt, kā mani vecāki, tādi cilvēki, kas bija gatavi uzņemt tēvu un uzņēma viņu, ja viņš kādreiz saslima, vai palīdzēja tēvam, ja viņam gadījās krist policista nagos? Varbūt tur arī bija tādi paši cilvēki, lai dievs dod, kaut tā būtu bijis!

Iii

Man turpretī nebija neviena: manas mātes ģimene laikam bija izmirusi. Mātes dzimtā puse bija kaut kur Čīles vidienes piekrastē, apvidū, ko aizsniedz tikai neskaidras un novēlojušās ziņas par to, kas notiek pasaulē, apvidū, kur nemana, kā izaug un nokalst koki un meži, rodas un iznīkst, parādās un pazūd ģimenes, tā ka reizēm paliek pāri tikai pussagruvusi māja, kurā dzimuši, dzīvojuši un nomiruši tuvākie ģimenes locekļi. Dēli aiziet, tēvi apmirst, paliek varbūt kāds krustdēls, kāds trešās pakāpes brālēns, kāds kūma vai šī kūmas mazdēls, kas pats tik vecs, ka vairs neatceras, ne kad dzīvojis, ne kad nomiris pēdējais radagabals.

— Rosalija? — galvu pašķiebis, visgarām zaļā naga plēves klātiem redzokļiem vērdamies saulē, tāds vaicātu. — Vai tā nebija nelaiķa Ilario Gonsalesa meita?

Kad mana māte runāja par saviem attālajiem tuviniekiem, radās iespaids, ka tie sensenis miruši. Vecākus māte bija zaudējusi kopš daudziem gadiem, un no viņas trim brāļiem divi — tīri vai teiksmainas būtnes — arī bija miruši vai pazuduši, bet viens vairāk nekā miris, jo mita klostera mūros.

Čīlē man nebija kurp doties, nevienam nekas nebiju, neviens manis negaidīja, nevienā malā manis nepazina, un man vajadzēja vai nu pieņemt, vai atraidīt to, ko liktenis lēma. Daudz nekā vēlēties nevarēju. Man nebija nekāda noteikta mērķa, es nezināju, par ko kļūšu un vai vispār par kaut ko kļūšu, nezināju nekā. Man bija sliecība uz kaut ko, bet trūka padoma, nebija nekā, neviena, kas varētu mani vadīt un man palīdzēt. Dzīvoju tādēļ, ka biju dzīvs, un darīju visu iespējamo — organisms to prasīja, — lai vilktu dzīvību, nevis aiz bailēm no nāves, bet aiz bailēm no ciešanām. Un es redzēju, ka tāpat vien gāja visiem cilvēkiem, vismaz tiem, ar kuriem saskāros: lai dzīvotu, bija jāēd, jādzer, jāsmejas, jāģērbjas, un, lai varētu to darīt, vajadzēja strādāt, tas viss. Ne pārāk pievilcīgi, bet cita nekā nebija; vismaz nevarēja nojaust, ka būtu vēl kas vairāk. Jā, to gan nopratu, ka nomirt nebija viegli — viegli tas bija vienīgi, ja notika negadījums, — un ka mazliet vien vajadzēja papūlēties, lai varētu vilkt dzīvību: kaut cik paēst, kaut kur patverties, kaut cik paelpot gaisu. Un kurš gan to nevarēja? Visi cilvēki to spēja, vieniem tas padevās vieglāk, otriem grūtāk, taču visi saglabāja sevi un bija priecīgi, ka to var. Eksistēt nav grūti, un cilvēks ir izturīgs, dažreiz nožēlojami izturīgs.

Kāpu lejā pa akmens kāpnēm, kāpu lēnām, nesteigdamies, it kā uz katra pakāpiena kājas sastaptos ar kaut ko sevišķu, un nonācu liedagā. Tad es atkal paskatījos apkārt: pa labi roki uz klints pamatnes cilvēka lielumā slējās Svētā Pētera tēls ar dziļās krokās krītošu tuniku un kailo apustuļa galvvirsu. Dīvaini, ka šī galvvirsa bija balta pretēji pārējām tēla auguma daļām, rokām un sejai, cits vigs bija apsegts, rēgojās vienīgi vēl kāju pirksti — arī uz apmetņa vietām balsnēja traipi. Kādēļ un no kā radušies šie baltumi? No svētā galvas pacēlās kaija, tā rotaļājās ar otru, kas bija nosēdusies dažus metrus tālāk karogkāta galā, kurš varēja būt novietots šeit aiz patriotiskiem apsvērumiem.

Aplaidu atkal acis visapkārt — tie divi vīri tur šķitās dzimuši šai liedagā, kur mētājās zāģazivju galvas, zivju iekšas, zilganas spuras, tinteszivs taustekļi un pa kādam jūras putnu ģindenim, kur oda pēc mencu eļļas un svinīgā nopietnībā stāvēja pelikāni. Taču šie vīri nebija zvejnieki, kurus viegli var pazīt pēc izbalējušajām nepasakāma veida cepurēm, kailajām kājām, ērmotajām vestēm — tās vienmēr lielākas nekā citiem cilvēkiem, nekad neizskatās kā pašu un nav arī tādas — un to daudzajiem kamzoļiem. Pēc abu vīru drānām pat aptuveni nevarēja pateikt, ar ko tie varētu nodarboties, jo kā zaļganie, spīdīgie svārki, kuriem visās malās līda laukā ir padrēbe, ir starpdrēbe un kuru kabatas drīzāk bija dēvējamas par šķēlumiem, tā arī bikses ar spurgalām galos un caurumiem visgarām neļāva secināt, kādā veidā šife vīri pelna iztiku. Droši tomēr varēja teikt, ka pārmērīgi ienākumi tos neapgrūtināja.

Šie vīri savukārt kā pārbaudīdami paskatījās uz mani, vispirms viens, tad otrs, un pirmais uz mani paskatījās tas, kurš gāja ielas pusē un kura skatiens man izurbās cauri kā asmens: tas bija plēsonīgas kaijas skatiens, mests no augšas uz leju, neapzināts skatiens, un es biju pārliecināts, ka ar šo pirmo acu uzmetienu viņa redzes sistēma neatspoguļoja manu atveidu. Šim skatienam tas bija vienkāršs gaismas reflekss, kas neizraisīja noteiktas izjūtas. Vīra acis neietvēra skatienā ne daļiņu no manis: vīrs bija uzskatījis mani, kā putns vai zivs uzskata zivi vai putnu, nevis redzējis manī dzīvu radību, kas ēd tādu pašu barību, kādu ēd viņš, un kas var būt draugs vai ienaidnieks, bet vienmēr ir ienaidnieks, kamēr nepierādās pretējais. Ar tādu skatienu varbūt raudzījās vīri no kloākas, tādu gaismas pilnu, taču pāri slīdošu skatienu, kas redz un jūt tikai asinis, spēku, varu, tūlīt sasniedzamu mērķi. Vīrs novērsa acis un gāja tālāk, un tagad otrs vīrs iedomājās manī paraudzīties, tā skatiens atlīdzināja par pirmā nevērību, jo šis vīrs, jā, šis vīrs paskatījās uz mani tā, kā cilvēkam jāskatās uz cilvēku, — acis vien pametot uz otru, atzina un cienīja viņā cilvēku; arī šim vīram bija gaišs skatiens, bet gaisma tanī strāvoja no lielāka tāluma nekā no acs vien. Tai pašā laikā viņš arī pasmaidīja, dāvāja man smaidu ne par ko, jo šeit nebija nekā tāda, kas varētu izraisīt smaidu; šis smaids viņam varbūt bija lieks, un tādu lieku smaidu viņam bija daudz. Viens skatiens bija man slīdējis pāri, otrs mani ievērojis. Nenovērsu acu no abiem vīriem. Ko tie tur skatījās un uzņēma no zemes, paturēja vai arī aizmeta prom kā nevērtīgu? Viļņi plūda, kā bija plūduši kopš gadu simteņiem, tie nikni pēra smiltis, kas pašā malā bija graudainas un spodras, bet ielas tuvumā — smalkas un netīras; tīras tās bija tikai tur, kur skalojās viļņi, pārējā liedagā neviens tās netīrīja, turklāt, šķiet, nevienam tas nerūpēja, ne arī kāds to ievēroja; joslā, kuru neskāra viļņi, drazas krājās kaudzēm. Reizēm ūdens uzplūda līdz vīru kājām — kam pieminēt to apavus? — tiem vajadzēja pabēgt kādus soļus uz ielas pusi, nevis baidoties saslapināt zābakus, bet lai nesaslaptu kājas.

Raudzījos uz smiltīm: daži oļi bija rupji kā zirņi, zaļgani un dzelteni. Kas šeit tāds varēja būt, ko bija vērts uzlasīt? Viens no vīriem noliecās, kaut ko pacēla un vērīgi aplūkoja, bet laikam nebija atradis to, ko domāja, jo aizmeta prom. Tam, ko tie meklēja, bija jābūt kaut kam mazam, varbūt šo oļu lielumā, jo es neredzēju, kur prom aizsviestais priekšmets nokrita, tas nokrita bez trokšņa un neiezīmēja arī vietas, kur palika guļam. Nodūris galvu un vērīgi raudzīdamies smiltīs, pagājos dažus soļus ne tanī virzienā, kurā soļoja vīri, bet pretējā, lai tie nedomātu, ka sekoju; ja šeit būs kaut kas atrodams, tad es atradīšu. Es neatradu nekā; te bija tikai slapja smilts. Tomēr šie vīri, kam bija tik neparasta āriene, pēc jukušiem neizskatījās, tie kaut ko meklēja un kaut ko arī atrada.

Izslējos tai brīdī, kad vīri griezās apkārt; tie paguva ieraudzīt, ka biju noliecies, jo labu brīdi noskatījās manī; es nokaunējos un nekustēju no vietas. Vīri tuvojās lēnām kā pētnieki tuksnesī un visu laiku tik vērīgi raudzījās uz zemi, ka es pēc sirds patikas varēju tos novērot: viens no tiem, tas ar putna skatienu, bija stipri apaudzis ar dienas desmit nfeskūtu, tīri vai nepieklājīgu bārdu; rugāji izskatījās cieti kā stieple, varbūt tikpat cieti kā vīra mati, un šķita tāds īsāks, taču ne mazāk spurains matu turpinājums; mati pilnīgi apsedza ausis un, neatrazdami vairs vietas, kur plesties, nolēma augt pāri sejai, un nav šaubu, ka pretēji galvas īpašnieka gribai šādā veidā radīja bārdu, kura valkātāju laimīgu nedarīja, bet no kuras tik lēti vaļā vis netika. Vīrietis tuvojās, un es novērsu skatienu: negribēju sastapties ar viņa acīm. Un tomēr ar tām sastapos, nevis nejauši, bet tādēļ, ka viņam bija tik caururbjošs skatiens, ka jutu vērstu to uz sevi un savukārt pavēros viņā. Vīra acis atkal šķita slīdam man pāri. Tās it kā pavaicāja: «Ko tu gribi, kas tu esi, ko tu šeit dari?» — klusināti vēl piebilda: «Ko tu, stulbais, nelasies prom!» — un tad novērsās. Otrs vīrietis uz mani nepaskatījās, varbūt viņš bija mani aizmirsis, nemanīja, ka esmu vēl šeit, vai arī to zināja, bet mana klātiene viņu vairs nenodarbināja: biju tikai vēl viens cilvēks vairāk liedagā. Tomēr es sajutu vilšanos un kaunu; biju gaidījis vēl vienu smaidu. Es nevarēju iet uz priekšu, tad man būtu jākāpj ūdenī, nevarēju ari iet prom pa liedagu pretējā vai tai pašā virzienā, kādā gāja vīri, jo tad es darītu to pašu, ko darīja tie, — un kādēļ lai es tā rīkotos? Man nebija citas izejas kā atgriezties pie kāpnēm un doties uz ielu, taču — kāpēc lai eju prom? Līcītis piederēja visiem, un īpašuma tiesības uz to varētu pieteikt vienīgi zvejnieki, kas, ar saviem īsajiem dunčeļiem šķērsdami zivju vēderus, smiedamies par jokiem vai lāgiem ilgi klusēdami, darbojās pie laivām un nelikās ne zinis par abiem vīriem un mani. Turklāt nezin kādēļ man bija tāda sajūta, ka šeit kaut kas notiks; nezināju, kas varētu notikt, bet jutu, ka ir kaut kam jānotiek. Un bez tam — kurp lai es dotos?

Taču palikt te nekustīgi stāvam bija pavisam nelāgi; man vajadzēja virzīties vai nu uz vienu, vai otru pusi, ja ne citādi, tad brist ūdenī. Vīri atkal attālinājās, un es izmantoju to prombūtni, lai atsāktu pētīt smiltis. Kādu velnu vīri tanīs meklēja un ko, velns ar ārā, tanīs atrada? Drīz vien ieraudzīju, ka valgajos, raupjajos smilšu graudos kaut kas paspīd; noliecos, pacēlu un apskatīju atradumu: tas bija centimetrus piecus garš un centimetrus trīs biezs spīdīgs un ļoti viegls metāla gabaliņš, vienā malā gluds un visās pārējās raupjš un nespodrs. Kas tas varētu būt? Nevarēju iedomāties, taču tas nebija ne zelts, ne sudrabs, ko viegli var pazīt, nedz arī svins vai niķelis, varbūt tas bija varš vai bronza, tikai apstrādātā veidā. Gabaliņš šķitās daļiņa no kāda daudz lielāka vai garāka gabala, bija ticis ar varu no tā atrauts, to liecināja skambainie gali. Saspiedu atradumu rokā un gaidīju. Tagad man jau kaut kas bija.

Pašā liedaga galā vīri apgriezās un uzsāka jaunu gājienu. Spiezdams plaukstā metāla gabaliņu, stāvēju, kā stāvējis, un nezināju, ko darīt — vai jautāt vīriem, ko tie meklē, un piedāvāt tiem savu atradumu, ja tas būtu meklētā manta, vai arī meklēt tālāk, savākt vairākus gabaliņus un tad pajautāt kādam, varbūt kādam zvejniekam, kas tas ir par metālu un vai tam ir kāda naudā pārvēršama vērtība. Skaidrs, ka metālam vienmēr ir vērtība, bet reizumis par to neko nedabū, un viena no tādām reizēm ir tad, kad cilvēks domājās atradis zelta tīrradni, bet rokā ir tikai daži grami alvas. Muļķīgi bija iet klāt pie vīriem un vēl muļķīgāk aprunāties ar zvejniekiem, taču, atcerējies otra vīra skatienu, izlēmu, ko darīt — runāšu ar viņu. Ko lai viņam saku? Viņš tuvojās, bija dažus soļus atstatu, un tad es smaidīdams gāju viņam klāt, izstiepu roku un atvēru plaukstu, kurā bija metāla gabaliņš. Biju nodomājis kaut ko teikt, apmēram tā: «Vai tas ir tas, ko jūs meklējat?» — bet pat muti nepapletu, vienīgi izstiepu roku.

Vīrs apstājās un pasmaidīja, bet viņa smaidā vairs nebija pirmītējās labsirdības, nē, tanī. pavīdēja tāds kā izsmiekls, ļoti viegls vīpsns, pat ne tik, tomēr es to pamanīju un izjutu skaudru nožēlu, vēlēšanos aizvērt plaukstu un bēgt prom vai arī iemest viņam sejā šo nolādēto metāla gabaliņu. Taču vīrietis laikam saprata, kas manī norisa, un viņa smaida izteiksme mainījās. Vīram bija melnas ūsas un augsta piere. Viņš bija kalsns un varen slaiks, mazliet salīkušu muguru.

—          Vai atradāt kādu gabaliņu? — viņš jautāja puspārsteigti, pusjautri. — Un, re, cik prāvu!

Viņš paņēma metāla gabaliņu, apskatīja to un tūdaļ pavērsās pret otru vīru, kas neapstājās, bet, atstādams mani ar savu biedru, gāja tālāk.

—           Klau, Kristjan, — uzsauca laipnais vīrs, — paskaties, kādu klucīti atradis šis zēniņš!

Par Kristjanu uzrunātais nelikās dzirdam sauciena, viņš gāja, kā gājis, noliektu galvu, it kā viņam neviens nebūtu teicis ne vārda. Tuvumā, no muguras skatoties, varēja redzēt, ka viņa bikšu dibena ielāpi, kuri bija tumšākā krāsā nekā pašas gluži nenosakāmās krāsas bikses, tūlīt ies pušu. Vīrs atdeva man metāla gabaliņu, bet, tā kā es nesapratu, ko ar to darīt, jo es jau nezināju, kam tas noderīgs un vai tas man dotu kādu labumu, tad sacīju:

—           Lūdzu, ņemiet to. Vai tad tas nav tas, ko jūs meklējat?

Viņš izbrīnīts paskatījās manī.

—    Vai jūs nezināt, kas tas ir?

—    Nē, kas tas ir?

Viņš pasmaidīja.

—    Ja jūs nezināt, kas tas ir, kāpēc tad pacēlāt?

Paraustīju plecus.

—    Nezinu.

Viņš atkal pasmaidīja.

—    Jūs pacēlāt, tādēļ ka …

Viņš saprotoši pablisinaja acis, un es jutu, ka nespēšu melot.

—    Tārpiņš grauž, vai?

Viņš jautāja, vai esmu izsalcis un bezizejas stāvoklī. Tas bija tik acīm redzami, ka man šķita lieki atbildēt.

Ielikdams metāla gabaliņu atpakaļ manā plaukstā un aizspiezdams to, viņš sacīja:

—    Šim metālam ir vērtība; par to labi maksā.

Atteicu:

—    Jā, tas ir metāls; bet kas tas tāds par metālu?

Tagad bija viņa kārta paraustīt plecus.

—           Nezinu, — viņš sacīja un atkal pasmaidīja. — Bet vai tas ir svarīgi? Šeit ir kāds, kurš šo metālu uzpērk. Glabājiet savu gabaliņu un meklējiet vēl. Pēc tam dosimies pārdot.

Joprojām nodurtu galvu, mezdams acis uz to pusi, kur mēs stāvējām, nāca atpakaļ otrs vīrietis, tagad viņš soļoja daudz lēnāk. Man šķita — viņš gaidīja, lai tad, kad nāks mums garām, viņa biedrs atšķirtos no uzmācīgā pienācēja un viņam nebūtu ar mani jārunā. Kristjan! Jutos mazliet neērti, un nezin kādēļ man viņa vārds likās gluži nepiemērots tādam skrandainam un netīram cilvēkam, kāds bija viņš. Es jau arī nestaigāju necik mazāk saplīsušās, ne arī tīrākās drānās, bet man bija daudz pieticīgāks vārds. Man šķita, ja kādam ir vārdā «Kristjans», tam vienmēr jābūt labi ģērbtam un tas nezina, kas ir izsalkums. Kristjans pienāca klāt un iesāņus pablenza, — tā mēdz darīt suņi, kad tie grasās grauzt ar pūlēm iegūtu kaulu. Kur tu tagad mīti, mīļo stulbiķi? Viņa biedrs pievienojās viņam, un abi atsāka soļot, bet smaidošais vīrs, atkal jauki uzsmaidīdams, vēl noteica:

— Meklējiet vien tālāk, trīs četri tādi gabaliņi kā jūsējais un droša iztika visai dienai.

Tātad bija iespēja nopelnīt maizi, meklējot un atrodot šai liedagā metāla gabaliņus. Kas gan varēja par tādiem interesēties? Ej nu sazini! Ir cilvēki, kas interesējas par tādām retām mantām, kas uzpērk, pārdod un maina tās; tie ir tumši veikali, visai sarežģīti tirdznieciski darījumi, satraucoši pasākumi. Bet kāpēc jālauza par to galva, ja ir kāds, kam šie metāla gabaliņi vajadzīgi un kas tos pērk? Tas vīrs taču nemeloja. Turklāt ko gan šeit bez metāla un koka gabaliņiem citu varēja atrast? Noliecos un meklēju tālāk.

Atradu vēl kādus gabaliņus, dažus mazākus, dažus lielākus, un vērīgi tos aplūkoju, it kā ikviens no tiem varētu atsegt noslēpumu, izpaust, kas tas tāds ir un kam der. Kas tu tāds esi? Kam tu deri? Ikreiz, kad ceļā izmijāmies, smaidošais vīrs uz mani paskatījās un, kā vaicādams: «Kā sokas?» — paplēta roku. Parādīju viņam, kas manā saujā, tā bija pilna atrasto gabaliņu, kas griezās man ādā, un atbildei vīrs kā apbrīnā pastiepa lūpas. Ap pusdienas laiku man jau bija savākts diezgan un, tā kā nevarēju saturēt rokā, tad iebāzu kabatā. Pēdīgi jutos piekusis un, piegājis pie kāpnēm, atsēdos uz kāda pakāpiena un no turienes atkal raudzījos uz vīriem, kas vēl aizvien klīda pa pludmali. Zvejnieki > gāja prom; apkāruši rokas zilganām un treknām zivīm, vieni devās uz uzkalnu — lai tur nokļūtu, tiem vajadzēja man garām kāpt augšā pa kāpnēm — citi salīda būdās, kas slējās gar līcīša malu.

Šī bija mana pirmā diena brīvībā, un es biju izsalcis, krietni izsalcis; mana vienīgā cerība bija metāla gabaliņi. Vai tiem tiešām bija kāda vērtība? Vai kāds gribēs tos pirkt? Vai vīrs tikai nebūs pajokojis, teikdams, ka ir kāds, kas tos pērk? Un, ja tos pērk, cik man dos par tiem? Vai man iznāks visam, tas ir, ēšanai un guļvietai? Doma, ka pietiks visam, radīja spēju prieka uzplūdu, un man brītiņu vajadzēja valdīties, lai nesāktu lēkāt pa smiltīm un kaut kā bezjēdzīgi diet. Nē. Mana plauša nebija vesela, un, kaut es arī visu rītu netiku klepojis un spļāvis biezas krēpas, kurās reizēm bija asiņainas stīdziņas, kas varēja galvot, ka man vairs nebūs to? Bet, ja nu vīrs pajokojis, ko tad darīšu? Ak vai! Cik ilgi gan būs jānes šis slogs: tik daudz jāraizējas par to, ko ēdīšu un kur gulēšu. Jūra tagad bija zila, zila, mirdzoši zila un tik ļoti vientuļa; nedz laivu, nedz kuģu, vienīgi putni; pa ielu reti aizsoļoja kāds gājējs; saule bija augstu un debesis tās staru spožumā, īsts atpūtas brīdis. Bija mazliet karsti, un es sāku just, ka man šur tur knieš āda. Man vajadzētu jo drīz peldi, aukstu, protams, — jūrā. Kur gan citur? Bet ko teiks mana plauša? Vienas vienīgas grūtības. Šai acumirklī tomēr nedrīkstēju kustēt no vietas: mana tuvākā nākotne bija melnūsainā, smaidīgā vīra rokās; tas zināja visu: kas uzpirka, kur uzpircējs dzīvoja un kādu cenu maksāja; tas zināja arī, ka mani moka izsalkums, un tā tiešām bija: mani mocīja izsalkums; biju daudz staigājis, krustām šķērsām klīdis pa jomu, līkājies, skatījies, kašņājies, ļāvis sevi apšļākt viļņiem. Turklāt cietumā šai stundā es būtu ēdis; cietumā agri ēd pusdienas; tur valda kārtība; kārtīgs cietumnieks; kārtība un brīvība; kārtība un progress, disciplīna un darbs; laikus gulties, laikus celties; astoņas stundas strādāt, astoņas stundas izklaidēties, astoņas stundas atpūsties — un viss; par laimi, diennaktī vairāk stundu nav. Reizēm man ienāca prātā tas ceptās mencas gabals, ko biju ēdis īsi pirms savas apcietināšanas, ne jau tādēļ, ka tas būtu bijis kaut kas garšīgs — tāds jau tas nebija, ko es pats sevi mānīšu? — bet gan tādēļ, ka, to atceroties, izjutu, cik jauka ir brīvība; lai arī mana brīvība bija trūkums, izsalkums un nemiers, tā tomēr bija daudz labāka nekā cietums ar kārtību, žandarmiem un pupiņu viru, pa kuru peld pogas un maisu plūksnas; jā, es atcerējos mencu un tūlīt pat būtu apēdis otru tādu gabalu. Kādreiz man bija kāda naudas ripiņa — divdesmit sentavo, ne vairāk, tas nav daudz, bet man tās vairs neredzēt.

Beidzot vīri nolēma pārtraukt darbu un palika stāvam jomas galā. Es skatījos uz viņiem, viņi savukārt skatījās uz mani un sarunājās, tad vilka laukā no kabatām, no to kabatu atliekām, kas vēl spēja kaut ko saturēt, visu savu atradumu un, pasvērdami rokā un novērtēdami, pārbaudīja to; atkal viņi paskatījās uz mani un atkal runājās, tad sāka virzīties uz kāpņu pusi, kur es sēdēju un kas bija vienīgā vieta, pa kuru varēja aiziet no jomas. Redzēju tos tuvojamies un, kamēr tie nāca man klāt, sajutu, ka tie ienāk manā dzīvē un es ieeju viņu dzīvē, — kā un kādā veidā — to es nezināju; es biju viens, slims un izsalcis un nevarēju izvēlēties; bez šiem vīriem šeit bija vēl tikai jūra, zila un auksta. Vīri pārmija dažus vārdus, un es redzēju, ka laipnais vīrs, kas vieglā gaitā soļoja pa priekšu, sirsnīgi, varbūt pat maigi smaidīja, tad pagriezās pret otru, kas bija apaudzis ar bārdu, tas nedz atsmaidīja, nedz arī ko bilda un, likās, nekad nevienam nesmaidīja. Viņš palocīja galvu un nāca. Pretī kāpnēm vīri apstājās, un kalsnais prasīja:

—    Nu, kā veicās?

Izvilku un parādīju savus metāla gabaliņus. Vīrs noliecās, lai tos apskatītu.

—    Ļoti labi, — viņš atzinīgi noteica. — Domāju, ka esat nopelnījis sev pusdienas un vēl atliks nauda netikumiem, ja tādi piemīt. Nav ļauni pirmajai reizei. Vai ne, ko?

Tā tiešām bija. Vīrs ar cieto skatienu paskatījās manā rokā un teica:

—    Jā, skaidrs.

Viņa balss bija skarba, gārkstoša, ķērcoša, un, izteicis pieminētos divus vārdus, viņš dobji nokarkšķināja, gluži kā plēsīga kaija.

— Iesim, — piebilda vīrs, kurš bija man uzsmaidījis. — Nu jau būs laiks pusdienot, un mums jātiek gandrīz līdz ostai, eimam!

Nezinādams, kādēļ, es arī piecēlos un, kad jau stāvēju kājās, vēl nezināju, ne ko darīt, ne ko sacīt. Skatījos uz runātāju.

Atbildēdams uz manu izmisīgo vaicājumu, viņš sacīja: — Jā, ejam!

Nezin ko es būtu darījis, ja nebijis šī aicinājuma.

Uzkāpām pa kāpnēm un izgājām uz ielas. Te braukāja tramvaji, pajūgi, smagie ormaņi ar preču kravu, pazibēja viens otrs gājējs. Jūra joprojām bija vientuļa, debess — dzidra.

IV

—    Viņš ir spānietis un savā jaunībā bijis strādnieks un anarhists, — stāstīja smaidītājs, — tas viņš bija vēl tad, kad ieradās Čīlē. Mani ar viņu iepazīstināja kāds draugs, arī anarhists, pludmalē, kur mēs krāsojām vasarnīcas un kur viņš bija ieradies pavadīt dažas dienas. Viņa vārds ir Hosē, dons Pepe. Toreiz, kad bijām paēduši un tukšojuši dažus kausus, viņš sāka dziedāt un diet, bet pēc tam neganti ārdījās un gribēja sasist gabalos visu, kas gadījās pa tvērienam; iznīcināt nozīmē radīt, viņš sauca; tas ir piedziedājums kādai anarhistu dziesmai. Tad es viņu sastapu šeit, un viņš mani uzaicināja pie sevis. Es aizgāju. Viņš ir sakrājis naudu, labāk teikt, bija sakrājis, jo iekārtojis bodeli, krāmu bodi, viņš pērk un pārdod visu, sevišķi metāla priekšmetus, darba rīkus, caurules, slēdzenes, dzelzs, svina un bronzas gabalus, taču viņš ir tāds neparasts tirgotājs: pēkšņi viņam uznāk dullums, kā pats saka, viņš aizslēdz savu būdu un iet klaiņot. Viņš bija tas, kas jomā atrada pirmo metāla gabaliņu, bet nav teicis, kas tas par metālu, un es domāju, ka viņš tā arī nezina. Man viņš sacīja tā:

—    Paklau, tev lāgā netīk strādāt.

—   Netīk, don Pepe, nekas lāgā netīk. Ko tur liegties!

Tā es viņam atbildēju, un viņš tad teica:

—   Man prieks, ka tu saki tā, kā ir; tev tiešām taisnība: darbs ir vergošana.

—    Daži saka, tas esot tikums, kas sabeidzot veselību. Bet man netīk strādāt nevis tādēļ, ka es būtu gļēvs sliņķis, nekas tamlīdzīgs; netīk tādēļ, ka esmu smalks; mani muskuļi un nervi ir tādi, ka man būtu vajadzējis piedzimt par miljonāru. Taču, kaut arī tā, man jāpelna maize, krāsojot un špaktelējot jumtus, durvis, logus un sienas; tāpēc es staigāju apkārt ar kāpnītēm, nesos ar kāpnītēm no vienas malas uz otru, eļļoju stenderes, atjaunoju krāsojumu, ziežu ar terpentīnu. Sazin kur pazudis krīts? Tad atkal pazūd lupata; tas te būs temperā, šitas eļļas krāsā, pārējais ar kaļķi; šeit ir svina baltais, dod viskošāko baltumu, bet ir indīgs — tīrais svins, salien plaušās, sirdī, guznā; mūždien esi nošķiedies raibin raibs kā tāds ampelmanis, notecējis no augšas līdz apakšai, un ziemā — stāvi nu ārā uz kāpnēm ar pilnu krāsas spaini vienā rokā un sareni otrā, no jumtiem pil, rokas sasprēgājušas, un no nāsīm tek tīrā līme; ko tur stāstīt… Tad viņš man sacīja:

—    Paskat, te ir tāds metāla gabaliņš, un, šķiet, tādu vēl ir daudz. Uzlasi tos un atnes man; jūra tos izmet Elmembriljo līča liedagā. Tev vairāk nekas nav jādara kā jāpieliecas un jāpaceļ, un — pupiņu vira būs rokā.

Viņš parādīja man metāla gabaliņu.

—    Un kas tas ir?

—   Vai tev nav vienalga, kas? Es pats nezinu, bet laikam ir ko vērts.

—    No kurienes tas nāk?

—    Zini nu… Nedomāju, ka jūras dziļumā būs fabrika, kas ražo metālu, bet no kaut kurienes tas nāk, no kāda līcī nogrimuša kuģa, vai, kas tur jau sairst un no kā viss lobās nost. Viļņi izmet krastā šos gabaliņus, nezinu, nedz kā, nedz kādēļ, var jau būt arī, ka tie nāk no tās mēslaines, kas atrodas vēl aiz Elmembriljo. Meklē. Es tev labi samaksāšu. Kādudien man šo metālu lūgtin lūgs.

—   Tik tiešām, vai nav vienalga, kas tas tāds? Neiedrošinājos prasīt, cik viņš man maksās, bet viņš, kā ikviens kapitālists, ir labs aprēķinātājs un maksā man tā, ka vienmēr pietiek vienai dienai — ēdienam, guļvietai un pārējam; nožēlojami, protams, kā jau visos uzņēmumos, bet visam nepieciešamajam man pietiek, un es nedomāju ātrāk sākt strādāt, kamēr būšu pilnīgi pārliecinājies, ka viļņi rie gramiņa vairs neizskalo malā. Jūra ir liela un Valparaiso līcis — dziļš. Cik tur nogrimušu kuģu, cik miljonu peso precēs un mantās! Velns un elle… Mēs varēsim dzīvot vai tūkstoš gadu bez darba … Kā tev liekas, Kristjan?

Kristjans neatbildēja. Viņš smēķēja cigaretes galiņu un puspievērtiem plakstiem šķitās raugāmies uz savām izstieptajām kājām, plikajām potītēm un saplēsto zābaku purngaliem. Tomēr viņa izturēšanās pauda, ka viņam neliekas ļaunas šādas izredzes — dzīvot kādus tūkstoš gadus bez darba vai mēreni, bez piespiešanas un pēc patikas pastrādāt. Kādēļ un kam pūlēties, ja tik maz ir vajadzīgs, lai varētu dzīvot, un ja nomirstot ir gluži vienalga, cik katram kabatā vai jebkur citur, tūkstoš peso vairāk vai tūkstoš peso mazāk?

—    Jā, tev šķiet, ka tā būtu gan labi. Tas ir vienīgais punkts, kurā mēs ar tevi esam vienis prātis, Kristjan! Mēs abi vienlīdz maz mīlam darbu, tu tādēļ, ka nekad neesi strādājis, un es tādēļ, ka varbūt esmu pietiekami strādājis, bet es gan īsti pareizi neizteicos, mēs nevis maz mīlam darbu, bet mīlam to saprātīgi. Uzlasīdams no smiltīm metāla gramus, ko jūra izsviež Elmembriljo liedagā, es bagāts nekļūšu un arī nekādā citā veidā tāds nekļūšu. Strādādams par krāsotāju, es varētu vairāk nopelnīt, bet arī šai darbā nepelnītu daudz, tikko pietiktu, pat lāgā nepietiktu, ko nopirkt pa vecam kādas bikses un svārkus un kaut cik paēst. Krāsošanas sezonu es beidzu nikns un paguris: jāpacieš saimnieka, meistara un darba uzņēmēja untumi, neskaitot mācekli, kam tas jāpacieš no mums visiem. Kopā ņemot, darbs ilgst trīs mēnešus pavasarī un trīs vasarā. Cik ātri aizsteidzas jaukais laiciņš! Bet, kad strādā, tad tas velkas diezgan gausi. Un jūs, es redzu, arī esat krāsotājs. Kur jūs ieguvāt šos traipus?

—    Strādāju pie meistara Emilio.

—    Vai pie Emilio Dasas?

—    Jā, laikam tā viņu sauc.

—    Es viņu pazīstu: viņš pievērsies literatūrai, reta parādība pie krāsotājiem, tie vairāk cienī dziesmu, proti, skaņu mākslu, labāk teikt, operu un visvairāk «Tosku» un «Bohēmu», kurās darbojas krāsu meistari. Jā, Emilio Dasa ir lāga puika; viņš apprecējās, un viņam ir lērums bērnu. Viņš raksta dzejas prozā, kaut ko lielāku nespēj.

Drīz vien viņš apklusa un tapa domīgs, it kā klausītos ko tādu, kas viņu aizrauj vairāk nekā viss, par ko viņš runāja.

—    Aptrūkās maļamā, — noņurdēja Kristjans.

Alfonso Ečeverrija rāmi, varbūt arī ar nepatiku pasmaidīja, paraustīja plecus. Likās, pēkšņi viņam viss bija kļuvis vienaldzīgs.

Mēs sēdējām ap galdu, pie kura bijām pusdienojuši un pa trim izdzēruši pudeli viegla vīna. Kad gājām prom no Elmembriljo līcīša, Alfonso Ečeverrija visai nopietns bija apstājies un, satvēris aiz rokas savu biedru, to apstādinājis.

—    Domāju, ka nebūs ne pirmā, ne pēdējā reize, kad mēs visi redzamies un esam kopā, vēl vairāk, ceru, ka mēs pēdīgi tapsim draugi un varbūt pat biedri. Tādā gadījumā, ja nevienam nav iebildumu, mums derētu priekšā stādīties. Man nepatīk būt kopā ar cilvēkiem, kad nezinu, kā tos sauc, un tie nezina, kā mani sauc. Tas varbūt ir tāds buržuju paņēmiens, bet neesmu spējis no tā atbrīvoties.

Viņš sniedza man roku, es satvēru to, un viņš sacīja:

—    Alfonso Ečeverrija, jūsu padevīgais.

Tad viņš pavērsās pret savu biedru, kas ziņkāri skatījās viņā, un iepazīstināja ar to:

—    Krist jans Ardīless.

Sniedzu roku šim vīram, kurš pastiepa man pretī savējo, bet mēs, ne viens, ne otrs, neteicām ne vārda. Viņa rokas spiediens bija atturīgs, it kā viņam nebūtu ne mazākās patikas paspiest manu roku vai arī it kā šāda roku spiešana būtu viņam kaut kas neparasts. Alfonso Ečeverrija piebilda:

—    Kad nu esam iepazinušies kā īsti kavaljero, kaut gan esam tikai nabaga klaidoņi — cerams, tikai pagaidām, — gribu jums pateikt, ka man ir palama; tā kā tā ir mana, tad varu to pateikt. Krist jans jums kādreiz pateiks savējo, un, ja jums ir iesauka, jūs arī to pateiksit, kad jums labpatiks. Iesauka ir privāts jautā

jums, ne publisks, un to var vai nu noklusēt, vai arī pateikt, kā katram tīk. Mēs neesam policisti, kas vienmēr grib izdibināt kāda katram iesauka. Mani sauc par Prātnieku ne jau tādēļ, ka es tāds būtu, bet gan tādēļ, ka man lāgiem uznāk nevaldāma vēlēšanās runāt: tīri tā, it kā kņudētu lūpas un žokļa un mutes muskuļi rautos krampjos, un tad, lai šī sajūta pārietu, man cita līdzekļa nav kā runāt, un es runāju, un to jau jūs zināt — ļaudis domā, ka tas, kas daudz runā, ir inteliģents; tas ir aplam, bet ļaudis pārtiek no aplamībām; un, tā kā es runāju par vienu un to pašu, par cilvēku un tā likteni, mani saukā par Prātnieku.

Viņš norādīja uz savu biedru.

—    Mēs ar Kristjanu runājamies maz, tas ir, viņš runā maz; viņš pacieš mani. Viņš ir ļoti nezinīgs, un viņam tikai divi temati, par kuriem varam dažas minūtes parunāt: policija un zagšana.

Kristjans soļoja, nodūris galvu. Prātnieks turpināja:

—     Nebrīnieties, ka viņš nedusmojas. Viņš zina, ka esmu augstākas šķiras dzīvnieks, un ciena mani nevis tādēļ, ka es būtu stiprāks par viņu — viņš mani var apgāzt ar elpas pūtienu, — bet gan tādēļ, ka varu stundām ilgi runāt par jautājumiem, ko viņš tikko saprot vai pilnīgi nesaprot. Viņš uzklausa mani, kā es sacīju, pacieš mani, kaut viņu varbūt nemaz nesaista tas, ko stāstu, un reizēm viņš manā runā ij neklausās. Grūti mums bija sadraudzēties, tomēr mēs to panācām. Viņam vajag ēst un man tāpat. Viņš ir no sabiedrības izstumts, es — vienaldzīgs pret to. Reizēm mēs saķildojamies un gandrīz klūpam viens otram krāgā, bet tūdaļ arī salabstam.

Viņš mīļi paplikšķināja Kristjana plecu un runāja tālāk:

—    Ēdiens, ne jau katrs ēdamais, ne jau, piemēram, zāle vai mieži, ko ar baudu ēd dzīvnieki, bet silts ēdamais — atļausit man nospļauties, mute pieskrēja ar siekalām, — jā, silts ēdamais daudzus cilvēkus saliedē. Ir daudz ļaužu, kas domā, ka tos saista mātes vai bērnu, vai brāļu mīlestības jūtas — blēņas! — tos saista ēdiens, kuņģis. Dzīvnieki nesaiet vienkop, lai ēstu un dzertu, izņemot zināmās reizēs mājas dzīvnieki, savvaļas dzīvnieki — nekad. Cilvēki gan, tie gan, un, jo vairāk tie turas pie mājas, jo vairāk to dara. Silts ēdiens! Paskatieties uz zirgiem: tie nenoņemas ar metafizikas problēmām, un, šķiet, tiem ir gluži viss viens — vai tie sliktā laikā atrodas laukā vai zem jumta, vai koka, tā gluži skaidri izsakoties; jūs teiksit, ka tie ir laimīgi, nē, nav vis laimīgi: tie nedabū silta paēst, tiem jāēd zāle vai auzas, auksts, nevārīts ēdiens, un tiem jāēd daudz, lai būtu paēduši. Nē, tie gan nav laimīgi, un cilvēks arīdzan nav laimīgs, kaut ēd siltu ēdienu.

Viņš atkal nospļāvās un turpināja:

— Vai jums kādreiz ienācis prātā iztēloties, kas notika, kad cilvēks attapa, ka ēdienu var vārīt un ēst siltu? Cilvēks parakstīja spriedumu par padošanos mūžīgā verdzībā. Izbeidzās dzīve ārēs, lielie sirojumi, plašums, brīve; kļuva nepieciešams neļaut izdzist pavarda ugunij un meklēt vietu, kur šo uguni varētu saglabāt. Turklāt kādam vajadzēja pārraudzīt ēdiena vārīšanu, sievai vai bērniem, un tātad palikt uz vietas. Bez tam vajadzēja piegādāt pārtiku no tām vietām, kur tā atradās, reizumis no ļoti tālām vietām, un tā tapa rats, mūžīgais rats. Vējš ir uguns ienaidnieks, tas vai nu uzpūš to lielāku, vai arī apslāpē, tāds pats ienaidnieks ir lietus, kas to apdzēš, un tādēļ bija jāmeklē kāda bedre starp akmeņiem vai zem tiem; bet ir vietas, kur nav akmeņu, un tad bija jārok alas, bet tur, kur viena vai otra iemesla dēļ nebija akmeņu un kur nevarēja izrakt bedres vai alas, tur cēla jumtu — četrus stabus un pāri tiem lapotus vai kailus zarus. Labi, taču, visu to darīdams, cilvēks aplika sev cilpu ap kaklu un piesēja pie tās arī savu sievu, kas tapa par virtuves verdzeni. Un, tā kā cilvēks pieradinājās ēst vārītus ēdienus un vairs neēda zaļbarību, tad tam sāka krist ārā zobi. Un tomēr tas viss cilvēkam šķita labāk nekā ēst zaļus kartupeļus vai jēlu gaļu. Un pamatoti: vai esat kādreiz pamēģinājis ēst jēlu zivi vai puķu sīpolu?

Runādamies bij ām nostaigāj uši to pašu ceļa gabalu, ko es pirms divām vai trim stundām biju nosoļojis pretējā virzienā; atgriezāmies pilsētā. Mēs apstājāmies tukšā laukumā, kur nebija koku, visai plašā laukumā, kur mijās tramvaja sliežu ceļi, bija tramvaja pietura, izbeidzās dažas ielas un sākās viena plata iela — tā iela,

kas ved uz Elmembriljo līci. Šeit Ečeverrija, izstiepis roku, sacīja Kristjanam:

—    Dod šurp savus dārgumus!

Vēl aizvien klusēdams, Kristjans paskatījās uz savu biedru un, izvilcis no saplēstās kabatas visus metāla gabaliņus, ko bija uzlasījis liedagā, atdeva Ečeverrijam.

—    Drīz būsim atpakaļ, uz drīzu redzēšanos!

Mēs gājām tālāk, bet Krist jans, palicis dažus soļus aiz mums, atsēdās braucamā ceļa malā, līdzās zirgu mēsliem un mīzalu paltij. Pagājuši trīssimt četrsimt metrus, apstājāmies pie kādām platām durvīm, pa kurām varēja ieiet divos veikalos — viens atradās pirmajā stāvā, vienā līmenī ar ielu, un otrs — pagrabtelpās, kurās veda ķieģeļu kāpnītes. Telpu apgaismoja pavisam vāja spuldzīte. No šīs alas atskanēja kāda balss:

—    Hei, Prātniek! Vai tu jau nāc ar savu preci?

Tur stāvēja garš, kaulains vīrs ar cirtainiem matiem, gaišu, bālu seju, melnām ūsām, spurainām uzacīm un dzidrām acīm. Viņam bija balti, mazliet netīri un saplīsuši svārki. Krekla apkakle stāvēja atviru, krūtis sedza biezi, sprogaini matiņi.

Viņš paņēma metāla gabaliņus — visus kopā, jo Ečeverrija bija pielicis klāt arī manējos, nosvēra tos uz veikala svariem un sacīja:

—    Tieši septiņi peso, šorīt labi veicies.

Pēc valodas šķita, ka viņš ir aragonietis, viņš runāja skanīgi, patīkamā, spēcīgā, noteiktā balsī. No lādes, kas atradās aiz letes, viņš izvilka septiņus peso, skandinādams noskaitīja tos pa vienam uz spīdumu zaudējušās un saplaisājušās koka letes un tad pabīdīja naudu Ečeverrijam: naudas ripiņas bija novietotas rindā kā zosu gājienā, un tās bija septiņas. Prātnieks uzlasīja pa vienai, un spānietis tikmēr klusēdams noskatījās šai rīcībā. Ečeverrija pacēla galvu un pasmaidīja:

—   Labi, don Pepe, ļoti pateicos un uz drīzu redzēšanos.

—    Uz drīzu redzēšanos, — atbildēja dons Pepe, atspiedis abas rokas pret leti un izliecis uz priekšu auguma augšdaļu. Izgājām ārā.

Kad bijām tikuši uz ielas, Prātnieks sacīja: — Negribēdams, negribēdams un pret jūsu gribu esmu jūs iesaistījis firmā «Prātnieks un Kristjans».

—    Nesaprotu, ko jūs vēlaties sacīt, — es atteicu.

—    Nu kā, — viņš paskaidroja, — pieliku jūsu metālu pie mūsējā un tagad nezinu, cik jums pienākas.

Klusēdams paraustīju plecus.

—    Mēs jau neplēsīsimies dalīdami.

Viņš parādīja septiņus peso, kurus bija sažņaudzis savā lielajā un ne visai tīrajā rokā, un sacīja:

—    Trakākais vēl tas, ka mums tāds grūts skaitlis — septiņi. Cik iznāk, ja septiņi dala ar trīs? Redzēsim, kā man ies ar augstāko matemātiku: divi peso katram — būtu seši peso, paliek pāri viens peso; ja to sadala pa trim, katram iznāk trīsdesmit sentavo un vēl paliek pāri viens desmitnieks. Uzskatīsim to par rezerves kapitālu. Iesim atpakaļ pie Kristjana.

Kristjans joprojām sēdēja tai pašā vietā blakus zirgu mīzalu peļķei. Viņš piecēlās un tuvojās mums.

—    Vai iesim uz «Nākotni»?

Neviens neatbildēja: nākotne deva to pašu, ko pagātne. «Nākotne» bija restorāns ar mērenām cenām, to apkalpoja pats saimnieks, zema auguma resnītis, kura uztūkušo seju klāja sarkanīgi plankumi, — izskatījās, it kā no tiem tūlīt plūdīs sarkanvīns. Melnās ačteles raudzījās neizteiksmīgi. Tāpat kā donam Pepem, viņam bija īsa, balta žakete, taču zem tās nebija virskrekla, bet gan biezs flaneļa apakškrekls ar spīdīgām podziņām. Saimniekam palīdzēja labi noaudzis, slaids atlētiska auguma puisis ar boksera seju, kura liecināja, ka tam nebija veicies spēlē vai arī žoklis bijis pārāk pakļāvīgs. Apkalpotājam arīdzan bija mugurā svārki un apakškrekls ar dziļu izgriezumu un bez piedurknēm. Puisis pārbrauca pār galda virsu ar diezgan netīru lupatu un uzlika uz tā sāli, piparus un kādu pudeli ar iesistu kaklu, līdz pusei pilnu ar kaut ko, kam vajadzēja būt eļļai.

—    Ko jums pasniegt? — viņš vaicāja nepatīkamā balsī.

Izklausījās, it kā viņš prasītu, kurā vietā gribam, lai mums cērt pļauku.

Viņa balss, šķitās, ērcināja Prātnieku.

—   Vai esat kādreiz cīnījies ar Kidu Dinamarku? — negaidīti ieprasījās Prātnieks.

—  Jā, — pārsteigts un tāds kā piesardzīgs atteica apkalpotājs. — Divas reizes.

Šķita, ka viņš nebija aizmirsis savas cīņas.

—   Nu, un kā veicās? — ar rokām atdarinādams kādu boksa paņēmienu, atkal ieprasījās Prātnieks.

—   Abas reizes viņš mani uzvarēja ar nokautu pirmajā raundā, — godīgi atzinās apkalpotājs.

Prātnieks izskatījās apmierināts. Viņš sacīja:

—    Kids Dinamarka bija man draugs; viņa īstais vārds — Manvels Alegrija. Viņš nomira ar sirdstrieku. Bija lāga zēns.

Tad Prātnieks citā balsī sacīja:

—   Labi, atnesiet to pašu, ko parasti: pupiņas ar ceptu gaļu, maizi un pudeli vīna.

Viņi bija pastāvīgi apmeklētāji, un, taisnību sakot, nemaz nevajadzēja jautāt, ko pasniegt: viņi vienmēr ēda vienu un to pašu. Starp citu, bez pupiņām, ceptas gaļas, maizes, vīna un kāda marinēta sīpola te arī nekā cita ēdama neredzēja. Pupiņu uz šķīvja bija bagātīgi, tās garšoja labi, un, kaut arī gaļa — zoles tipa, labs košļājamais zobu stiprināšanai — pēc daudzuma un labuma neatbilda paraugcepetim, to neatraidīja un notiesāja, pienācīgi godājot. Maizes bija maz, bet vīns — skābs un biezs, mazlietiņ pikants un patīkams. Edām klusēdami kā strādnieki darbdienā, tad palikām sēžam un atpūšamies.

Lai gan biju paēdis — ieturējis savu pirmo maltīti brīvībā, — urdīja nemiers; jutu, ka būt vēl ilgāk kopā ar šiem vīriem un nestāstīt viņiem par sevi nav iespējams: zināju, ar ko viņi nodarbojas, zināju, kas viņi tādi, tomēr nebiju pasacījis, ar ko pats nodarbojos, ne ari kas es tāds esmu, bet, ja nezina, ar ko cilvēks nodarbojas, kas tas ir un no kurienes nāk, tad par to nezina nekā un tam ir kaut kas par sevi jāpastāsta. Man nebija bail stāstīt, mani tirdīja vienīgi doma, kurā brīdī lai to daru. Šķitās, ka Prātnieks domāja to pašu, jo pēc brītiņa, norijis pēdējo kumosu un izdzēris pēdējo vīna malku, viņš ieteicās:

—   Labi, pusdienas nebija peļamas, protams, tās varēja būt tiklab sliktākas, kā arī labākas, taču nav jābūt pārāk prasīgam. Tagad pastāstiet mums kaut ko. Man nav šaubu, ka jums ir kas stāstāms. Tādam cilvēkam kā jums, jauneklim, kas parādās liedagā pie Elmembriljo līča un pieņem pirmo piedāvājumu, kas gadās, it kā šis piedāvājums būtu vienīgais pasaulē un nekas labāks vairs nevarētu gadīties, puisim, kas ir novārdzis, izskatās slims un izsalcis, tādam gan būs ko pastāstīt par sevi.

Viņš raudzījās uz mani un, redzēdams, ka nezinu, kā sākt, vēlējās man palīdzēt.

—    Lai jūs neiztrūcina mani vārdi, — viņš sacīja, — mūs neiztrūcinās tas, ko mums teiksit, bet, ja negribat nekā stāstīt, tad nestāstiet.

Piekrizdams paskatījos uz viņu.

Tad viņš man jautāja: — Vai jūs nākat no slimnīcas?

Jautājums bija tiešs. Centos tāpat atbildēt.

—    No cietuma slimnīcas.

Kristjans pagrieza galvu un cieši nopētīja mani, pēdīgi kaut kas bija piesaistījis viņa vērību. Ečeverrija atlaidās krēslā un izstiepa kājas, kā gatavodamies noklausīties garu stāstījumu.

—   No cietuma? — viņš ievaicājās un, papletis labās rokas pirkstus, zīmīgi pierāva tos pie mazā pirkstiņa.

—    Nē, — es noteikti sacīju.

Un tad papriekš saraustīti, bet pēc mierīgi pārstāstīju visu, ko biju piedzīvojis. Kristjans, kas sākumā, lāgu lāgiem manī paskatīdamies, klausījās ar interesi, nodūra galvu un atkal ņēmās pētīt savu zābaku purngalus: stāstījums viņu ne pārāk saistīja. Ečeverriju gan, tas klausījās uzmanīgi un laiku pa laikam kā uzmundrinādams man uzsmaidīja.

Kad biju beidzis, viņš noteica: — Visā visumā, atskaitot slimību, tīrie nieki.

Viņš pamāja uz Kristjana pusi un piebilda:

—    Es jums jau teicu, ka Kristjans runā maz, viņam nepatīk runāt, viņš arī lāgā to neprot, un viņam nav daudz, ko teikt. Bet viņš varētu jums pastāstīt — un, kad būsit kļuvis viņa draugs, viņš to darīs — daudz interesantāku stāstu nekā jūsējais — gan par karceri, gan par policijas iecirkņiem, gan par apcietināto un izmeklēšanas daļām, gan par cietumiem, jo viņš ir pavadījis ieslodzījumā gadus — gadus, nevis dienas vai mēnešus, bet veselus gadus; viņš ir nobriedis un sarucis cietumos, izdilis un uztūcis tajos, iznācis no turienes kails un sevi apģērbis, iznācis basām kājām un sevi apāvis, iznācis utu noēsts, kašķains, ar caureju, ar augoņiem uz mīkstumiem, ar hemoroīdiem; ticis dzīts cietumā ar kājas spērieniem un tādā pašā veidā trenkts laukā no tā, ribas viņam lauztas, lūpas pāršķeltas, ausis pārsistas, ar pietūkušiem pautiem, visgarām nopampis, viņš ir vazāts pa policijas iecirkņiem uncietumiem mēnešu mēnešiem, gadu gadiem. Jūsu stāsts ir tīrā bērnu pasaciņa salīdzinājumā ar to, ko viņš varētu jums pastāstīt.

Kad Ečeverrija beidza runāt, paskatījos uz Kristjanu: viņš bija ierāvis galvu plecos, un viņa seja bija bāla, uz vaigu kaula puspievērtās acs tuvumā raustījās dzīsliņa. Ja kāds būtu runājis par mani, kā Ečeverrija bija stāstījis par Kristjanu, es nebūtu spējis valdīt asaras vai niknumu, muti jau nekādi ne, taču viņš, dzirdot savas dzīves stāstu, nekāda saviļņojuma neizrādīja, to pauda vienīgi bālums un dzīsliņa, kas raustījās viņa sejā acs tuvumā zem cietajiem bārdas rugājiem.

v

Man bija ko ēst un nožēlojama, nožēlojamāka nekā jebkad guļvieta, bet izvēlēties ko citu nespēju. Tāda dzīve varēja man nepatikt, kā ikvienam tāda nepatiktu, taču nevarēju atteikties ēst to, kas bija dabūjams, gulēt tur, kur bija iespējams, sarunāties ar tiem, ar ko bija izdevībā, un uzlasīt no zemes to vienīgo, ko spēju uzlasīt. Ak nav pa prātam šis darbiņš? Nu tad met pie malas! Grūti to izdarīt un, jo mazvērtīgāks un nožēlojamāks ir tas, kas tev pieder, jo grūtāk no tā šķirties. Nekā cita labāka man nebija un nekā labāka tobrīd dabūt nevarēju.

Es zināju, kas notiek man blakus, dažus soļus tālāk un varbūt vēl mazliet tālāk, redzēju un izjutu visu — krāsas, skaņas, vēja smaržu, cilvēkus sev apkārt, viņu vaibstus, priekšmetu izskatu, un visi iespaidi saplūda manī, brieda manī un briedināja mani — kādam nolūkam, kādēļ? Es to nezināju, taču viss palika un nekas nepagaisa — asaras, smiekli, asi vārdi un maigi vārdi, rāms miers un nesavaldība, līdzjūtība, dusmas vai nicinājums, skatieni, smaidi, — un man vajadzēja palikt tur, kur biju, un gaidīt, bet gaidīt ko? Patiesībā neko, vismaz kaut ko noteiktu ne: vienkārši — gaidīt, varbūt gaidīt, lai aizritētu laiks. Visi cilvēki gaida, vismaz turpat visi, gaida vienu notikumu, gaida otru, gaida smieklīgo un gaida lielisko, gaida kaut ko īstu un kaut ko aplamu, kaut ko niecīgu un kaut ko lielu, gaida to, kas notiks, un to, kas nenotiks, to, kas var nākt, un to, kas nevar nākt, gaida to, kas pelnīts, un to, kas nepelnīts, gaidīdami dzīvo un gaidīdami nomirst, bet reizēm nenotiek nekas no tā, ko tie gaida, vienīgi nāve pienāk — negaidīta, kā vienmēr mēdz teikt, taču neviens nav teicis mirdams: «Nē, tas, nav tas, ko es gaidīju.» Neviens tā nav teicis; cilvēks saņem nāvi un, kā samierinādamies ar to, apklust. Protams, ir arī tādi cilvēki, kas negaida nekā, un tādi, kas tikai daļēji gaida, tas ir, neuzticas pilnīgi tam, ko nesīs nākotne, un dara visu iespējamo, lai ātrāk piepildītos nodomi, strādā, pūlas vaiga sviedros, neguļ naktis, cīnās, un daži turklāt melo, zog un pat nogalina, tā apgānīdami savu gaidīto nākamību.

Es nejutu dzenuļa, kas mani ierosinātu rīkoties šādi vai tādi; ja es strādāju, tad tādēļ, ka man vajadzēja ēst, un, ja es ēdu, tad tādēļ, ka man kā dzīvai radībai tas bija nepieciešams. Nepieciešamība, nekas cits. Es negaidīju nekā, neviens neieradīsies pie manis, mana māte bija mirusi, mani brāļi izkaisīti pa pasauli un tēvs notiesāts katorgā uz neticami ilgiem gadiem. Tikai nāve var viņu atbrīvot no tās, un kas zina, vai viņš vairs ir pie dzīvības. Varbūt reiz kādā ostas ieliņā, policijas iecirknī, kādā preču vagonā vai krodziņā viens brālis sastaps otru? Tomēr šobrīd pat neausa cerība uz šādu iespējamu sastapšanos. Cerību man nebija, tikai nepieciešamības — dodiet man ēst, dodiet guļvietu un jumtu virs galvas, lai paliek pie malas cerības! — nedaudzas, toties spiedīgas nepieciešamības, un apkārtējiem cilvēkiem bija tādas pašas un reti gan kāda vairāk: ēst, ne jau bagātīgi, ģērbties, ne jau smalki, gulēt, ne jau lepni, ar ērtībām, tikai kaut kā pārgulēt, izsalkuma vien lai man nebūtu, lai nebūtu jāsalst, lai ļaudis uz mani neskatītos, tādēļ ka man cauri zābaki, neapgriezti mati, tādēļ ka man skrandainas bikses, ka esmu apaudzis ar bārdu. Tomēr nav viegli panākt, lai tā nebūtu; jā, ir jāstrādā, bet lāgiem nav darba, un bez tam — daudzi cilvēki strādā un tomēr vienmēr cieš badu, daudzi strādā un vienmēr ir slikti ģērbušies, strādā, bet guļ uz grīdas vai saliekamajās gultiņās un uz matracīšiem, kas pilni blakšu un utu, guļ pa astoņiem vienā istabā, pa trim vienā gultā — diloņnieks, veneriķis, epileptiķis, sajukušais, kraupainais. Kādreiz man dzīve likās tik vienkārša, — jā, viss ir vienkārši, kad cilvēkam ir tas, kas nepieciešams, vai kad viņš zina, kur to ņemt un ka var ņemt, nevienam neiebilstot.

Vienmēr es šeit nepalikšu. Cilvēks nepaliek vienā vietā; tas vienmēr dodas prom, dažreiz lai neatgrieztos; tāpat arī kādreiz mana plauša beigs sāpēt un asiņot, un es varēšu doties prom, doties prom, doties prom, doties prom; tas skan kā rīkojums, kā sauklis, kā vēlēšanās, kā sapnis, tas spēj būt pat cerība. Tam, kas vēlas aiziet, nekas nav vajadzīgs, vienīgi izdevība darīt to.

—   Galvenais ir silti sasegties, silts ēdiens, silts cilvēks, siltas drēbes.

—    Silta sieviete.

—    Arī tas nav ļauni.

Prātnieks atgāza atpakaļ galvu un nosmējās platu muti.

—    Visa cilvēka dzīve saistās ar siltumu. Cilvēks baidās no aukstuma, no auksta ēdiena, aukstas sievietes, aukstām drānām, auksta lietus, auksta vēja. Sasedzies labi, Aniseto.

Segai bija nogājušas pūkas, un tās krāsa nebija pasakāma; caurumu gan netrūka, to bija vairāk,, nekā ciešams, un dažas vietas tik sadilušas, ka, diviem vai vairāk caurumiem topot par vienu, nebūs vairs segas, vienīgi lēveri. Prātnieks centās mani apsegt ar šo segu, spraudīdams tās malu zem salmu matracīša, kas nebija biezāks par naudas ripiņu un bija nolikts uz dēļu grīdas virs dažām avīžu lapām. Cieši ievīstījos segā; mana guļvieta nepavisam nebija mīksta un ērta, tā atradās centimetrus trīs no grīdas, dvakoja pēc salmiem, zemes un dīvainiem cilvēku izgarojumiem, trūka palagu, trūka pārvalka spilvenam, kas likās piebāzts ar kartupeļu bumbuļiem, sega bija plāna plānītiņa, tomēr tā bija guļvieta; guļvieta ieapaļā telpā bez logiem, bez griestiem, gandrīz bez jumta, dažas spāres gan bija, bet nekāda apjūma — kam tāds vajadzīgs? — telpā ar kailām, nejauki notrieptām kleķa sienām, ar šķirbainu, ķirmju sagrauztu dēļu grīdu, taču tā bija istaba, telpa, kur neskāra vējš un aukstums. Saliekamo gultiņu augstumā sienas bija aplipušas ar sakaltušiem spļaudekļiem dažādās nokrāsās, visvairāk bija zaļo — cerības krāsā; daži vizoši piekaltumi likās atlupuši no sienas, tāpat kā atlūp slikts krāsojums; šai gultā istabas vidū, tikko apgūlies, iekritu miegā un gulēju kā nosists.

Pa miegam dzirdēju Ečeverrijas smieklus un Kristjana ņurdienus — debesu mūziku. Pamodos nakts vidū: šķita, ka trūkst gaisa un rīkle aizžņaugusies; uzslējos sēdus, sāku klepot un, atcerējies vainoto plaušu un asiņainās krēpas, satrūkos. Ko tagad darīt? Man nebija mutautiņa, un šeit nebija ne spļaujamtrauka, ne izlietnes, bet man gribējās redzēt savas krēpas, — vai tām ir asiņu piejaukums vai ne? Man likās nepiedienīgi spļaut uz grīdas, riebīgi — spļaut uz sienām, kā to bija darījuši šīs telpas agrākie iemītnieki, turklāt biju viesis, un man vajadzēja uzvesties pieklājīgi, tātad jāceļas augšā; rīt pagalmā apskatīšu savas krēpas; te kāda roka mani atturēja, un Ečeverrijas balss nomurmināja:

—    Kādā papīrā.

Sakaunējies iespļāvu avīzes strēmelē, ko izvilku no matrača apakšas un pēc noliku sev blakus. Atkal apgūlos. Man līdzās gulēja Prātnieks, mazlietiņ tālāk Kristjans. Kājas man bija siltas, un, lai arī gulēju gandrīz kails, aukstuma nejutu. Ečeverrijam bija taisnība.

—   Galvenais ir silti sasegties, silts ēdiens, silta gulta, silts pats.

—    Silta sieviete.

Smaidā Kristjanam atsedzās zobi kā mežakaķim.

vi

Krēpās asiņu stīdziņu nebija. Iznesu piespļauto papīru pagalmā un iemetu tvertnē; prāts man bija mierīgs: iespējams, ka plauša drīz atlabs. Izslējos un dziļi atņēmu elpu, elpoju pavisam dziļi, kamēr jutu, ka krūšu dobuma sienas iesāpas. No šejienes — no pagalma, protams, — varēja redzēt jūru, molu, kuģus, krastu, kas uz ziemeļiem stiepās taisni, bet uz dienvidiem ieliecās un pamazām izzuda vieglā miglā. Mazgāties vajadzēja pagalmā, svaigā gaisā, krekliņā vai kailam līdz viducim, stāvot izplestām kājām un tecinot ūdeni rokās, mazgājamā trauka vai krūzes nebija, bet no krāna dienu un nakti plūda maza, spēcīga strūkla. Auksts ūdens un vienkāršas ziepes, sadilis gabaliņš, kas ikbrīd slīdēja no rokām un krita uz pagalma oļiem, kuri kopā ar smalku makaronu paliekām, kartupeļu un pupiņu mizu krikumiem, papīra gabaliņiem, sieviešu matu vīkšķīšiem un šādām tādām dripsniņām slapjumā bija saglezējuši par klonu; mēs iztikām bez dvieļiem: nopurinājām rokas, izbraucām tās cauri matiem, kas bija susināmais, un noslaucījāmies, bet reti kad bija daudz, ko slaucīt. Jau gluži agri dzirdēju, kā rītos cilvēki šeit mazgājās, gurkšķināja rīkli, šņauca degunus sparīgi un vienīgi ar pirkstu palīdzību, klepoja, spļaudījās, klaigāja un nolamājās ikreiz, kad ziepes, kuras nebija kur nolikt, novēlās starp makaroniņu paliekām, matu kumšķīšiem un mizām.

—   Tu vari iedomāties, ko nozīmē te mazgāties ziemā! — iesaucās Prātnieks, kas piesardzīgi ziepēja sev krūtis. — Garām iedami, pametam acis uz krānu un ziepēm, un tā visa mūsu mazgāšanās līdz otram rītam, kad atkal pametam tādu pašu skatienu. Vai tā nav, Kristjan? Tu jau arī neesi zivīm rada.

Izmeties kreklā, saplīsušā kreklā, īstā kankarā, Kristjans gaidīja savu kārtu. Pagalmu iejoza istabu siena, skaitā astoņas vai desmit istabas aiz nojumes segta gaiteņa. Pagalma dziļumā, pašā vidū, atradās tāda kā milzu kaste ar durvīm: tā bija ateja, dziļa, melna bedre, no kuras cēlās biezs, gandrīz it kā sataustāms un dīvains izgarojums un savāda, nepasakāma dvaka. Šai īres mājā, kas pieslējās pie uzkalna, mēs ieradāmies ap vienpadsmitiem vakarā, pēc tam kad bijām paēduši «Nākotnē» un ilgi pūtinājušies uz soliem ēnainā laukumā mola tuvumā.

—    Jums droši vien nebūs kur pārgulēt, — teica Ečeverrija, — jūs nāksit pie mums.

Iebildu, apgalvodams, ka varētu iet pārnakšņot kādā mājvietā.

—    Nē, jūs nāksit pie mums, — viņš uzstāja. — Kam šķiest naudu? Bez tam, domāju, jums vairs nav palicis pāri ne sentavo, tā taču ir? Nostrādā dienu, un ar to pietiek tieši vienai dienai. Kapitālisms ir ļoti tālredzīgs.

Tā puslīdz viņam bija taisnība: man pietika samaksai par guļvietu, bet nebija ar ko maksāt par segu.

—    Mītnē, kuru jums piedāvājam, nav lielu ērtību, — viņš paskaidroja, — gulta uz grīdas, paliktenis bez vilnas pildījuma, pārsegs bez pūkām un sedziņa kā sīpola miza — tas viss, kas mums pieder. Tomēr labāk kā nekas. Palagu nav: nodoti mazgātavā.

Nebaidīdamies piekritu. Ir bīstami tā uz rāvienu doties līdz cilvēkam, ar kuru esi tikko iepazinies, uz kopēju guļvietu, — un šai gadījumā nebija viens cilvēks vien, bija divi, — taču, pieņemdams viņu aicinājumu, neuzticības nejutu, tiku redzējis, kā viņi aizvada dienu: viens — klusēdams, otrs — valodās kūsādams, jutu, ka varu uzticēties viņiem, protams, uzticēties zināmā veidā, līdz zināmai robežai. Pretēji nekā parasts viņi pa visu dienu ne ar vārdu netika ieminējušies par vīrieša un sievietes dzimumsakariem, nebija teikuši neviena paša nedz laba, nedz ļauna vārda; šķita, seksuāli jautājumi tos neapmāja, vismaz runāt par tiem viņi nerunāja, tas jau kaut kas bija un varēja nozīmēt daudz, tas kaut ko liecināja, jo tāds cilvēks, ko savā varā tur apmātība, nespēs astoņas vai desmit stundas nociesties nerunājis par to. Man nepatika un mani ari biedēja ļaudis, kam tik vien ir sarunu vielas kā par vīrieša un sievietes dzimumorgāniem un šādas valodas — vārdi, teikumi, piezīmes un anekdotes nebeidzami bez sevišķas dažādības un asprātības atkārtojas: es viņu satvēru tā, es darīju tā, es teicu, lai rīkojas tā, un viņš paskatījās uz to un sacīja: es nevaru, ha-ha-ha, kā tev liekas…

Reizumis biju smējies, smējis smieklus, kuros trūka jautrības, trūka izpratnes, tiku smējies, neapzināti juzdams, ka tas, par ko runā, ir kaut kas tāds, ko nekad nepiemin, daudz nozīmīgāks par izsacītajiem vārdiem un teikumiem, anekdotēm un piezīmēm, kaut kas, kam smiekli netiek klāt, it kā smiekli nespēj skart to. Varēja jau runāt par pašiem orgāniem, minēt to neskaitāmos nosaukumus, reizēm pat attēlot tos un smieties par tiem, bet par šo nepasakāmo turpretī runāt nevarēja vai varbūt par to nerunāja, jo tas bija ļoti grūti, tur vajadzēja citu vārdu, citu izteiksmes veidu, varbūt citu lūpu, citas mutes. Es savukārt nevarēju nekā liela pateikt ne par vienu, ne par otru; spēju atkārtot tikai to, ko biju dzirdējis, un dzirdētā bija daudz, bet mazliet kaunējos to darīt, jo vienmēr bija runa par ielasmeitām vai samaitātiem, jukušiem tipiem, vai arī dīkdieņiem, kas aizvadīja laiku, stāstīdami par dzimumsakariem, sevišķi paši par saviem. Mani tas neinteresēja un drīzāk šķita netikums, kaut kāda apmātība, arī kaut kas nenoteikts, par ko es nespēju skaidri domāt un par ko bija neērti runāt. Man nebija gandrīz nekādas pieredzes; pirms dažiem mēnešiem Mendosā kāds draugs man apgalvoja, ka sieviete, kas manī nolūkojās, to nedarot bez intereses — tā, lai vienīgi paskatītos manī, nē, viņas skatienā esot saprotama interese, un es esot muļķis, ja to neattopot un viņai netuvojoties. Viņa bija precēta un, kad pēcpusdienās gājām garām mājai, kurā viņa dzīvoja, stāvēja durvju priekšā un skatījās uz mani. Tā bija nabadzīga māja ar lielu pagalmu. Droši vien viņai šai mājā bija tikai viena istaba.

—    Kādēļ viņa uz mani tā skatās?

—    Es jau tev teicu; viņa kaut ko grib ar tevi.

Kaut ko ar mani? Viņai taču bija vīrs, un kādēļ lai viņa mīlētu mani? Apjucis iesmējos. Viņa bija melnīgsnēja, slaida, ar skumju seju, varbūt pat ne skumju, drīzāk padevīgu un maigu, viņai bija augsta piere, melni mati, viņa izskatījās tāda patiesa.

—    Viņa ir turciete, — teica mans draugs.

—    Viņas vīrs laikam arī turks.

—    Kāda tam nozīme? Uzrunā viņu!

—    Un ko lai es viņai saku?

—    Saki, piemēram, — sveicināta!

—    Un ko vēl?

—    Ko šeit darāt? Kāds prieks jūs redzēt!

—  Bet ja es viņu nepazīstu un viņa stāv pati savās namdurvīs?

—    Tu esi muļķis.

Sieviete skatījās uz mani, un es skatījos uz viņu. Man viņa šķita diezgan jauna, un tas mani mazliet biedēja, man būtu paticis, ja viņa būtu vecāka, piemēram, kā mana māte, tad es bez bailēm tuvotos, nevis lai prasītu, kāpēc viņa uz mani raugās, bet lai parunātos par kaut ko, par šo un par to.

—    Ja viņa tā skatītos uz mani, — sacīja mans draugs, — es pieietu pie viņas un zinātu, par ko runāt. Neesi stulbenis.

Beidzās ar to, ka es kādudien, kad gāju viens bez drauga, viņu pasveicināju. Mazliet pārsteigta un bez sevišķas patikas viņa atņēma sveicienu, šķitās, viņa sveiciena negaidīja. Tomēr pieiet viņai klāt es neiedrošinājos. Tā bija mana drauga vaina, ka es biju tik bailīgs: viņš bija runājis tādā veidā, ka šīs sievietes skatienos un iespējā tuvoties viņai saskatīju kaut ko bīstamu, tīri vai grēcīgu. Turklāt varbūt mazliet atturēja arī zemapziņā slēptā doma par vīru turku. Sastapu šo sievieti savā ceļojumā no Mendosas uz Čīli, viņa atkal stāvēja pie kādām durvīm, tas bija Puentedelinkas vientuļajā stacijā. Kaut gan ilgu laiku netiku viņu redzējis, gāju klāt bez kādām bailēm: drauga nebija man blakus. Ievēroju, ka viņa atkal paskatījās manī ar sevišķu interesi, kā izceldama mani pārējo vīriešu vidū. Tā bija viņa, kas uzrunāja mani:

—    Ko šeit darāt? Uz kurieni dodaties?

Tie bija gandrīz tie paši vārdi, kādus mans draugs bija ieteicis viņas uzrunāšanai Mendosā. Viņa runājās ar mani, it kā mēs būtu jau gadiem ilgi pazīstami, viņas balss noskaņa nepauda neko sevišķu, ne arī kaut ko tādu, par ko manam draugam bija aizdomas. Soma, kuru turēju labajā rokā, bija nošķiesta ar lopu mēsliem. Diena bija versmaina un vējaina.

Es atbildēju:

—    Dodos uz Čīli.

Biju tikko izlēcis no vagona, kurš bija pilns ar lopiem un kurā tiku braucis slepus turpat visu nakti. Biju stīvs un piekusis, bet ne tik ļoti, lai nevarētu turpināt ceļu tai pašā dienā un vēl trīs dienas pēc tam. Viņa pasmaidīja un atkal paskatījās uz mani. Tuvumā viņa bija daudz jaukāka nekā pa gabalu.

—    Un jūs — ko jūs šeit darāt?

Tas bija otrs no mana drauga jautājumiem.

Vējš plivināja viņai pār pieri kādu atrisušu matu šķipsniņu. Šai brīdi izjutu dziļu mīlu uz viņu: viņa bija vienīgā būtne, kas mani pazina šai vientulīgajā nostūrī, turklāt vēl vienīgā, kas man uzsmaidīja un uz mani lūkojās; bet šīs mīlas jūtas netiecās pēc izpausmes, tās bija kā šīs sievietes skatieni, mīla, kas it kā klīda tālē, tāpat kā klīdu es, braukdams preču vilcienā par zaķi.

— Mans vīrs šeit strādā.

Bez viņas stacijā nemanīja neviena cilvēka. Vēl bija ļoti agrs, un neviens nelikās zinis par preču vilcienu ar lopu kravu. Diez kāds ir viņas vīrs? Man būtu paticis ar to iepazīties. Bet draugi sauca mani. Sasmaidījāmies pēdējo reizi, un es braucu tālāk.

VII

Debess bija gandrīz pilnīgi apmākusies un rīts auksts; tik lēti vis pavasaris negribēja nākt. Nomazgājušies un apģērbušies izgājām laukā. Ečeverrija pameta acis uz debesīm, kā pētīdams tās vai gribēdams izdibināt to nodomus, un tad noteica:

— Ap pusdienas laiku noskaidrosies.

Mums nebija nekāda iemesla noslēgt savas mītnes durvis. īres māja atradās uz robežas starp pilsētu un vientulību, jo tā bija vientulība, kas sākās šeit un beidzās šeit, tā sniedzās pāri uzkalniem vai nāca šurp pa tiem, slēpdamās ieplakās un gremdēdamās urgās, kas tecēja šur tur starp kokiem, klintīm un smilšainu līdzenumu. Lai attiktu šurp līdz klajumam, vajadzēja visu stundu soļot pa ielām, ieliņām un ieplakām, garām nabadzīgām mājelēm un būdām. Pirmajā naktī ierados bez elpas. Tuvākais mājoklis, tuvākā mājokļu kopa, atradās vismaz trīs vai četru kvartālu attālumā, un tam vajadzēja būt visnožēlojamākajam zaglim vai arī tādam zaglim, ko sūrā dzīve padarījusi gluži nežēlīgu un kas varētu nākt uz šejieni pēc mūsu plānās segas, vienīgās mantas, kurai mūsu mītnē bija tirdznieciska vērtība, jo bez gultas, ja mūsu gultas piederumus var dēvēt par gultu, bez ļodzīgā galda, kas bija tāds kā tapešu līmētājam, līgoj as, tikko pie tā piesēdās, un ko neviens nepirktu, ja nu vienīgi iekuriem, istabā nekā nebija. Turklāt mājas savrupības dēļ grūti būtu tanī ieiet vai no tās nemanītam izbēgt, nedabūjot ar akmeni vai vēl ko sliktāku pa galvu. Bez tam mājā vienmēr bija kāds vai nu darbu zaudējis, vai arī saslimis strādnieks un pagalmā vienmēi kāda sieviete, kas vai nu žāva veļu, vai arī mazgāja vai ieskāja bērnu. Veltīgs būtu arī nodoms aizslēgt durvis, par to pārliecinājos nākamajā dienā: durvīm nebija ne atslēgas, ne slēdzenes, ne piekaramās atslēgas, bija tikai caurums tai vietā, kur reiz bijusi atslēga. Varbūt kāds to nozadzis.

Kad gribējām jau aiziet, sieviete, kas pagalmā žāva veļu, mums padeva labrītu un sacīja:

—   Vai kaimiņi jau aiziet? Vai nevēlaties tasīti kafijas?

Viņas vārdi man izklausījās kā putna vai eņģeļa dziesma, ja putni un eņģeļi spēj piedāvāt no rīta vai jebkurā citā stundā tasīti kafijas, ne jau tasi, tas neskanētu tik jauki, bet tasīti. Man par lielu izbrīnu, Kristjans neatbildēja, bet Ečeverrija, pastāvīgais runasvīrs, kam allaž bija vārds uz mēles, uzsmaidīja jaukāko smaidu no ūsu apakšas un sacīja:

—    Mēs būtu ar mieru, ja jūs pieņemtu par to samaksu.

Paspīdinādama tikpat baltus zobus kā palagu, ko žāva, sieviete atsmaidīja un noraidoši sacīja:

—   Bet, kaimiņ, kas tur ko maksāt. Izžaušu veļiņu un tūlīt jums pasniegšu tasi kafijas.

Tagad jau runa bija par tasi, ne vairs tasīti, toties bija radusies veļiņa. Prātnieks gāja palīgā sievietei, bet mums ar Kristjanu nebija ko darīt, un mēs skatījāmies: sieviete varēja patikt no pirmā acu uzmetiena. Viņa mazliet atgādināja turka sievu Mendosā, nezinu, vai krāsu ziņā, vai ar pieticīgo apģērbu, ar savu augumu vai matiem, un šo sievieti varēju aplūkot tuvumā, tai strādājot un kustoties, kamēr otru biju redzējis vienmēr nekustīgu, atspiedušos pret durvīm un klusi raugāmies; šai sievietei bija kalsns, bet ne novājējis augums, tas bija tvirts un labi veidots, zem melnajiem svārkiem jautās kupli gurni, un varēja skaidri redzēt, ka to kustības bija saskanīgas ar visa auguma kustī

bām, tāpat vien viņa gurnus nešūpoja. Krūtis bija mazas.

Paskatījos uz Kristjanu, domādams, ka arī viņš novēro sievieti, bet Kristjans raudzījās uz jūru; šķietami sieviete viņa uzmanību nesaistīja.

Kad sieviete un Ečeverrija bija izkāruši visu veļu, iegājām viņas istabā. Tā atradās blakus mūsējai, un tanī bija tāds gaiss, kāds mēdz būt telpā, kur guļ mazi bērni, — tā kā esence — piena smaržas un saslapinātu un pietaisītu drāniņu smakas sajaukums; es ievilku dziļi krūtīs šo gaisu. Tā bija ģimenes pavarda smaka, — vienā gultā te sēdēja, bet otrā gulēja bērns, sēdēja gadus divus vecais un gulēja mazulītis, kam bija tikko daži mēneši; pirmais plati ieplestām acīm raudzījās uz mums un koda lielā maizes rikā, galviņa tam bija izspūrusi, pats krekliņā, sejiņa melnīgsnēja un spīdīga, tumša matu pinka pašā pierītes vidū; bērns nemaz nesatrūkās, taisni otrādi, sveicināja, mādams ar roķeli. Puskailais mazulis gulēja uz muguras un mūs nemaz neievēroja: viņš skatījās griestos un, kā pienākumu veikdams, sparīgi spārdījās un priecīgi klaigāja.

—   Sveiki, don Hasinto, — Ečeverrija sveicināja lielāko zēnu. — Vai maizīte garšo?

Mazais neko neteica, tas nespēja, jo mute bija piebāzta, taču palocīja galviņu: garšoja gan.

—   Lūdzu, atsēdieties, — pārbraukdama ar lupatu pār galdu, uz kura bija maizes druskas un nopilējušas piena lāses, sacīja sieviete. — Tūlīt pat ieliešu jums kafiju.

241

Slaucīdama galdu, viņa ātri noskatīja mani: viņa nebija mani redzējusi un varbūt gribēja izdibināt, kas es esmu par putnu. Es darīju to pašu, raudzīdamies, kā uz viņas kreisā gludā un melnīgsnējā vaiga rotājas ieapaļi sagriezusies matu cirta. Ar savu pirmo acu uzmetienu sieviete vēlējās mani iepazīt vienkārši aiz ziņkāres; kad tā otrreiz manī palūkojās, tās acīs bija pārsteigums un vēl kaut kas vairāk, ko nespēju vārdos izteikt, bet kas atgādināja sievietes skatienu Mendosā, skatienu, kurš no tālienes raidīts, šķita paužam citādu interesi, nekā tuvumā vērsts (bet tu jau ne tuvumā, ne pa gabalu neesi glīts zēns, nekas tamlīdzīgs: vājš, izdilis, iekritušām acīm, šauru pieri, stīvu, nepakļāvīgu cekulu.

16 — 242

Augums tev garš, tas tiesa, taču neizskatīgs, tu soļo nodurtu galvu, uzkucies: šķiet, tu kaut ko meklē pa zemi, bet tu nemeklē nekā, ko būtu pazaudējis vai cerētu atrast; drēbes tevi arī nebūt nedara pievilcīgāku, taisni otrādi, vēl neglītāku, un, vai nu tuvumā, vai pa gabalu vērots, tu esi īsts pētersīļa laksts, smakas vien trūkst; tā ka, lūdzams, neesi augstās domās par sevi, Aniseto. Es nemaz neesmu tādās, Ečeverrija. Tu reizēm saisti uzmanību tādēļ, ka tavs augums ir pretmetā tavai sejas izteiksmei, tavai bērna sejai ar tik lēnīgām acīm kā dūjai, tas pārsteidz sievietes, pārsteidz visus cilvēkus, taisnību sakot, arī mani. Vēl paies krietns laiks, kamēr tu sāksi saistīt sievietes, ja vispār tās kādreiz valdzināsi. Man nemaz nav nodomu tās valdzināt, vaicāju tev vienīgi, kādēļ dažas sievietes uz mani tā skatās. Tas būs tā iemesla dēļ, kuru jau minēju, un tādēļ, ka tām reizēm ir ļoti izteiktas mātes jūtas. Uz mani tās nekad nenoraugās ar tādu vēlīgu skatienu: esmu jau pārāk nobriedis, un bez tam man ir ūsas, un manas ūsas — tās arīdzan atbaida. Tādiem nabaga velniem kā man nekad nevajadzētu audzēt ūsas, bet, ja es tās noskūtu, būtu vēl ļaunāk: mana augšlūpa ir šausmīgāka par manām ūsām. Nu, ielej man vēl drusku vīna.)

Salīdzinājumā ar mūsu istabu, sievietes istaba bija bezmaz eleganta, tā bija daudz lielāka, ar divām kārtīgām saliekamām dzelzs gultām, veseliem matračiem, spilveniem pārvalkos un palagiem — tīriem palagiem! Šeit bija divi mazi ar vaskadrānu pārsegti bambusa galdiņi, galds ar trim vai četriem krēsliem un naktsgaldiņš starp abām gultām, bez tam liels veļas grozs un uz diviem buciņiem nostiprināts gludināmais dēlis. Tā bija pieticīga, taču labi uzturēta iekārta, un te bija viss, kas vajadzīgs. Ja nu pasaulē ierastos trešais bērns, jādomā, ģimenei būtu no šejienes jāaiziet, jo tad te kļūtu par šauru. Blakus galdam uz grīdas misiņa ogļu tvertnē virda tējkanna, un emaljētā krūzē draudēja iet pāri piens.

Sieviete sarušināja ogles, uzlika uz galda dažas tases un šķīvīšus, vairākus maizes riecienus un trauku ar sviestu. Tās bija kārtīgas brokastis, brokastis, kādas sen nebiju ne redzēji, ne ēdis, un, uzskatot to, kas bija uzlikts uz galda, jutos vienlaikus sakaunējies un kārs.

Šeit bija labi: omulīgs siltums, mājīgums, bērnu smaka. Sieviete ar savām slaidajām rokām viens divi pasniedza mums kafiju un pienu, apgrauzdēja dažas rikas maizes, uzlika tām sviesta pikucīti, nolika tās uz šķīvja, pabīdīja to galda vidū un mudināja mūs:

—    Tā, gatavs, ēdiet, kamēr nav atdzisis. Lūdzu, šeit, don Alfonso!

Ečeverrija, kas pirmais bija paklausījis aicinājumam uz tasi kafijas, stāvēja apjucis un neveikls; viņš nosarka un nodūra galvu. Kristjans bez steigas, bet arī bez vilcināšanās pirmais apsēdās pie galda, es darīju tāpat. Sieviete skatījās uz Alfonso:

—   Bet, don Alfonso, lūdzu. Kas jums kaiš? Vai esat slims?

Es nodomāju, ka mans draugs sāks raudāt, viņš izskatījās tik bezgala aizkustināts. Pēdīgi viņš paklausīja un, sēzdamies pie galda, mazliet aizlauztā balsī vaicāja:

—    Un ka klajas meistaram Hasinto? Ka viņam ar

veselību?

—    Ļoti labi, — apliecināja sieviete, kas bija atsēdusies galda tuvumā. — Viņam tālu līdz darbam, un viņš ļoti agri iziet no mājas. Sešos jau viņš kāpj lejup no uzkalna.

—    Viņš ir visai darbīgs cilvēks, — ne sevišķi sajūsmināts secināja Ečeverrija.

Sieviete piekrita:

—    Jā, bet, ja bufetēs nebūtu tik daudz vīna, tad viņš tik daudz nestrādātu.

Ečeverrija paskatījās uz sievieti.

—    Vai tad viņam joprojām patīk dzert sarkanvīnu?

—    Tas jau ir vienīgais, kas viņam patīk: nevienu vakaru viņš nepārnāk, neizmetis vismaz divas pudeles, un tas viņam nav nekas, tas ir malks, ar ko tikko var apslapināt ūsu galus.

Šis teiciens mani uzjautrināja.

—   Un cik tad pudeļu vajadzētu, lai viņam būtu gana? — es vaicāju.

—    To vēl līdz šim neviens nezina, arī pats ne, — smaidīdama atbildēja sieviete. — Kad viņš sāk dzert un viņam ir nauda kabatā un daudz laika, viņš nekad nedzers pa pusglāzītēm, bet vienmēr ar pilnām, lai tās

būtu cik lielas būdamas; viņš dzer pa pusītei tikai tad, kad grib dzert maz — vienu divas pudeles, vai arī tad, kad jau tik daudzas iztukšojis, ka vīns, kā pats saka, jau līdz kākslim; tad viņš vairs nespēj pieliekties, nevis aiz bailēm no krišanas, bet no tā, ka vīns iztecēs pa nāsīm.

Mēs smējāmies.

—    Dīvainākais ir tas, — piebilda sieviete, kurai, likās, patika runāt par šo jautājumu, — ka vīns viņam nekaitē; viņš piedzeras, tas tiesa, bet slikti viņam nekļūst. Man šķiet, ja viņš kādreiz izdzertu tik daudz ūdens, cik vīna, viņam kļūtu nelabi, bet no vīna — ne. Cits vemj, mokās ar galvas sāpēm, pamostas — un kuņģis sadumpojies, citam sirds lec no krūtīm laukā, pulss lēkā, bet viņam … Reizēm viņš nepārrodas izgulēties, paliek uz vietas vai nu nomodā, vai varbūt snauzdams tāpat pie galda, bet otrā dienā noteiktā stundā ir savā darbā sveiks un vesels, bez kādas vainas, pati nopietnība, vēl stīvs no baudītā vīna, un to tad dabū matīt viņa āmurs un zāģis.

Pēc dažām dienām man gadi jās redzēt meistaru Hasinto: viņš bija gara auguma vīrs ar platu muguru un izrieztām krūtīm, ļoti tumšu sejas krāsu, ar ūsām, lielām kājām un drošu soli; viņš iesāņus pavērās manī un, kaut redzēja mani iznākam no istabas blakus viņējai, nepasveicināja, ne arī ar kādu vārdiņu uzrunāja; šķita, ka viņš ir ļoti kluss cilvēks; dažus vakarus vēlāk, kad Kristjans sēdēja ar adatu un diegu vienā rokā un savu kreklu otrā un sveces galiņa gaismā centās to salāpīt, kad Prātnieks viņam līdzās lasīja kādu mēnesi vai gadu vecu laikrakstu, ko bija izvilcis no matrača apakšas, un es, iespiedis galvu delnā, dzīros uzminēt, kas rakstīts tik veca laikraksta lappusēs, kādu lasīja Prātnieks, dzirdējām pārrodamies meistaru Hasinto; viņš nenāca vis klusu, kā parasti, bet taisni otrādi — runādams un dziedādams: Valparaiso ostā — daudz logu un eju — un turpu steidz jūrnieks — un krāvējs tam līdz …

Viņa dziesmai sekoja draudīgs klusums; viņš atkārtoja pantiņu un tika brīdināts:

—    Liecies gulēt, tempēj, bērni aizmiguši, netrokšņo!

Taču namdaris jautrā prātā dziedāja tik tālāk rupjā balsī pārējos dziesmas pantus un, likās, soļoja šurpu turpu pa istabu; viņš iesmējās, varēja dzirdēt, ka viņš paklūp un smagi nokrīt, un tad viss palika klusu, nedz ieraudājās kāds no bērniem, nedz pukojās sieva, tīri tā, it kā meistars Hasinto būtu uzvēlies virsū visai ģimenei un ar savu svaru nospiedis to — tas arī būtu pilnīgi iespējams. Pēc brītiņa dzirdēja kādu elšam, sieviete iesaucās:

—          Ak tu nolāpītais dzēiāj! Nepietiek, ka tu pārrodies šādā stāvoklī, vēl tu ar savām muļķībām …

Prātnieks bija pārtraucis lasīšanu un vērīgi klausījās. Arī Kristjans klausījās, mirkšķināja plakstus pret gaismu un cītīgi pūlējās savilkt kopā divas drisku malas; viņam bija mugurā tikai svārki un viņa baltā miesa nosēta sīkiem punktiņiem, kā sadurstīta. Pie sienas viegli piedauzīja, un atskanēja sievietes balss:

—    Kaimiņ …

Neviens nekā neatbildēja un nepakustējās; mēs nezinājām, pie kā sieviete vēršas. Viņa sauca vēlreiz un tagad daudz maigākā balsī:

—    Kaimiņ Alfonso …

—          Kas noticis, senjora? — uzsliedamies kājās, tikpat maigi vaicāja Ečeverrija.

Sieviete žēli atbildēja:

—          Nāciet un palīdziet man piecelt šo dzērāju, nevaru viņu pakustināt.

Mans draugs nolika sāņus avīzi un izgāja pagalmā. Domāju, ka Kristjans ies viņam līdz, bet tas pat nepakustējās, visu uzmanību bija pievērsis krekla paliekām. Tad es uzrausos kājās, bet Kristjans pacēla galvu un atturēja mani ar mājienu, klusi noteikdams:

—    Neej.

Gluži pārsteigts paliku stāvus.

—    Kāpēc ne? — es vaicāju.

Viņš attrauca:

—    Laid, lai viņš viens!

—    Bet vai tad viņš viens varēs?

Tad Kristjans paslēja roku ar tādu kustību, ka jutos vēl vairāk pārsteigts, — šī kustība norādīja uz kaut ko, man tai brīdī grūti izprotamu. Paraustīju plecus un vaicājoši pavēros viņā.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

Tad viņš, pamezdams ar pirkstu uz kaimiņu istabu, nomurmināja:

—    Viņam patīk.

—    Viņam patik?

—    Jā.

Man liekas, es stāvēju ar vaļēju muti.

—    Viņam patīk? Kas viņam patīk?

Kristjans pasmīnēja un uzlika pirkstu uz lūpām, pavēlēdams man apklust. Apklusu, un mēs klausījāmies. Ečeverrija atvēra kaimiņu istabas durvis un jautāja:

—    Kas noticis, kaimiņien?

Tādā pašā žēlā balsī kā pirmīt sieviete atbildēja:

—          Don Alfonso, viņš pakritis, un es nevaru viņu piecelt.

Tas nebija nekāds brīnums: namdaris svēra savus simt kilogramus, un es iedomājos, ka arī mans draugs var nespēt viņu piecelt.

—           Pag, pag! Paskat! Viņš novēlies visneērtākajā vietā.

Piedzērušais bija pakritis starp abām gultām un tad kustēdamies iegrozījies šķērsu starp tām. Vajadzēja viņu vispirms pagriezt taisni, lai varētu piecelt. Visgrūtākais bija viņu pagriezt, un Ečeverrija, kam spēka nepietika, bet toties netrūka izdomas, ieteica:

—    Pabīdīsim gultu.

Dzirdējām stumdām gultu, ieraudājās bērns, un drīz vien atskanēja stenēšana. Prātnieks bija kaut kā satvēris vīru un vai nu centās to pagriezt, vai pabīdīt.

—          Palīdziet man, saņemiet viņu te, aiz kājām. Lūk, tā.

Atkal norībēja gulta, nu stenēja divi, un tad zem meistara Hasinto pamatīgā svara nočīkstēja gultas režģis. Uz dažiem mirkļiem iestājās klusums. Paskatījos uz Kristjanu: viņš šuva un klausījās tāpat kā pirmāk. Tad atskanēja Ečeverrijas soļi, istabas durvis atvērās, Prātnieks ienāca iekšā, atkal atsēdās sveces tuvumā un paņēma savu avīzes lapu, tomēr lasīt nespēja: piepūle un pārdzīvojums bija laupījuši viņam mieru; viņš dziļi nopūtās, nolika avīzi, piecēlās un, ilgu laiku klusēdams, staigāja pa istabu šurpu turpu.

(Nekauņam Kristjanam ir taisnība: man viņa patīk, bet patīk kā vējš vai kā mēness gaisma. Tu prasi — kāpēc? Vienkārši gribas just viņas tuvumu un redzēt viņu; nekad viņa nebūs manējā, un nemūžam man nenāks prātā pat ieminēties par ko tamlīdzīgu. Viņi atnāca dzīvot savā istabā, kad es jau dzīvoju savējā, tolaik viens, nu jau būs apmēram gadi divi trīs. Šai istabā viņi pavadīja savu medusmēnesi, un šai istabā viņai piedzimuši abi bērni; esmu bijis liecinieks visiem šiem notikumiem, gan tikai dzirdējis tos, kas reizēm ir ļaunākais klātienes veids; esmu dzirdējis viņas karsto mīlas elpu un viņas sāpju vaidus.

Biju aizmidzis un nezinu, cik varēja būt pulkstenis, kad tanī naktī pamodos no šausmīga trača: kliedzieniem, smieklu rēcieniem, suņu kaucieniem, kaķu ņaudieniem, vērša bauriem, vistu kladzināšanas, govju īdēšanas, no visādām skaņām, kādas spēj izvilināt un atveidot cilvēka un dzīvnieka rīkle. Dzirdēju, ka tika atvērtas blakus istabas durvis, un tas mani pārsteidza: no rīta, kad es gāju prom, istaba vēl bija neapdzīvota, bet šaubu nebija, manas prombūtnes laikā būs atnesuši istablietas; mājas pārvaldnieks man nekā netika teicis, nebija jau arī man kas jāsaka; īres mājās pierod pie visdīvainākajiem kaimiņiem: zagļiem, policistiem, strādniekiem, ubagiem, lielceļa laupītājiem, tirgotājiem, visādiem ļaudīm, pie ļaudīm, kas biežāk maina dzīves vietu nekā apakšveļu, kaut kur tiem tomēr jādzīvo ir, — vai ne? Šie ļaudis eksistē, un viņiem nepieciešams tieši tas pats, kas visiem citiem.

Kā es tev teicu, tika atvērtas durvis, un istabā sabruka šie ņaudētāji, īdētāji, baurotāji, un bija dzirdamas vīru balsis un sieviešu smiekli un spiedzieni, it kā viņām rautu uz augšu brunčus un tas viņas ir biedētu, ir viņām patiktu. Velns ar ārā, kas tur notika? Pēc brītiņa sapratu, kas par lietu: kāds vienā laidā, it kā viņam par to maksātu, sērīgā balsī atkārtoja: — Lai dzīvo jaunais pāris! — Sākumā neticēju, ka tur ir īsts jaunais pāris, jaunlaulātie, domāju, ka tur ir kāds pārītis, protams, vīrietis un sieviete, precēti vai neprecēti, un ka šis apzīmējums «jaunais pāris» ir tikai joks, nospriedu, ka tur ir kāds pārītis, vai nu jauns, vai vecs, kas atnācis uz šejieni dzīvot, un draugi pavadījuši uz jauno mājokli.

Cerēju, ka troksnis beigsies un tad es aizmigšu — jābūt iecietīgam pret citu jautrību, protams, līdz zināmai robežai. Taču pie miera netiku, izbeidzās tracis, aizgāja prom tie, kas klaigāja, kauca, bauroja, kladzināja un īdēja, bet meistars Hasinto un viņa sieva, jaunā sieva viņam vienam, palika. Tu esi redzējis meistaru Hasinto, viņš reti kad runā un, kad iedzēris, vienīgi dzied; labi, tanī naktī viņš runāja mazāk nekā jebkad; tā nakts nebija runāšanai. Viss norisa bez ievadījuma, nekā tāda, ko domājās notiekam vai sakām šādās reizēs: viņš sakampa sievu un paņēma to ar vienu ņēmienu, kā tukšoja vīna pudeli, un ne viņš, ne viņa mēģināja kaut ko slēpt vai darīt klusībā, viņiem laikam šķita, ka ir vieni mājā, vieni uz uzkalna un vieni visā pilsētā.

Gribēju piecelties un aiziet paklejot, lai paelpotu svaigu gaisu, bet tad nodomāju: eh, drīz jau iemigšu; taču nekā, aizmigt nebija iespējams un nevis tādēļ, ka manī būtu pamodusies iekāre vai ziņkāre, nekas tamlīdzīgs; izrādījās, ka šīs sievietes kaisle bija tik ārkārtīga, tik neparasta, it īpaši vēl tādā naktī, kad jaunava atdodas pirmo reizi, ka man viss miegs bija kā ar roku noņemts. Nekad nebiju par kaut ko tamlīdzīgu dzirdējis un, ja kāds man būtu ko tādu stāstījis, nebūtu ticējis; man gandrīz sametās baigi, un es tev apgalvoju, ka nevienu brīdi kopš pašiem pirmajiem mirkļiem nevēlējos būt namdara vietā. Viņš drīz aizmiga — nez cik vīna bija izmetis, lai nosvinētu savas kāzas, — bet tad viņa ar mīļiem vārdiem, glāstiem un skūpstiem to pamodināja; viņš kaut ko norūca, taču pamodās; tad viņš atkal aizmiga, un viņa atkal pamodināja; viņš atkal rūca un, man likās, draudēja viņai vai zvelt; viņa neatlaidās. Kam man tev stāstīt, ko viņa sacīja? Tas būtu smieklīgi. Visu nakti viņa bija nomodā, es arī; meistars Hasinto gulēja, krāca, šņāca, rūca — viņa nomodā dūdoja, glāstīja viņu, sauca mīļos vārdos; man vēlāk bija jāpasmīn, kad redzēju cilvēku, kam šie mīļvārdiņi bija domāti.

Līdz šim brīdim nezinu, vai viss bija norisis pats no sevis vai arī kāds — māte, draudzene vai māsa bija devušas viņai padomu, kā rīkoties; varu tikai teikt, ka man par nelaimi un meistaram Hasinto par laimi — vai arī otrādi — ilgi tas neturpinājās. Otrā rītā meistars Hasinto piecēlās ļoti agri, nomazgājās, pagatavoja sev brokastis un, neatvadījies no sievas, aizgāja, varbūt viņa gulēja. Es visu dzirdēju, visu un daudzas naktis, skaita tām nezinu, par laimi ne pārāk ilgu laiku, tomēr pietiekami ilgi gan.

Kad es nākamajā dienā ieraudzīju sievieti, paliku stāvot kā zemē ieaudzis. Tu viņu redzēji, viņa ir kā spalviņa, trausla, kustīga, viegla, viņas sejā nav nekā sevišķa, izņemot acis, kas izstaro dziļi slēptu gaisma. Kur viņai varēja rasties tāda mīlas kaisle? Viņa nekā neatskārta, nemaz neatskārta, ka viņu kāds varētu dzirdēt, un nākamajā naktī — pārnācu agri un klusiņām ieslīdēju savā istabā — viņa atkal ļāvās kaislei. Meistars Hasinto smējās ūsās — ho-ho-ho, — ko tādam vīram kā viņam vēl citu vajadzēja, ja bija tāda sieva? — bet viņš smējās tikai līdz tam brīdim, kad viņu, jau apmierinātu, pagurušu un dziļā miegā ieslīgušu, sieva atkal pamodināja; viņš piekāpās, kaut gan rūca: visu dienu nostrādājies laukā pie būves, kā jau namdaris, visu laiku bijis uz kājām vai karājies stalažās; turklāt viņš, nākdams uz māju, droši vien bija izmetis, kā mēdza darīt joprojām, savas pāris pudelītes vīna; pārnācis viņš paēda, atgūlās, laiciņu noņēmās ar sievu un, lai arī vēl jauns vīrietis, ap vienpadsmitiem vakarā jau gulēja kā akmens, reizēm viņu izdevās pamodināt un izkustināt, bet viņa nevarēja piespiest vīru pat ierūkties, kad viņš dažus vakarus vēlāk pārradās piedzēries.

Viņa lūdzās, draudēja, labināja, glāstīja viņu — velti: meistars Hasinto krāca vienā krākšanā, tā ka drebināja istabas sienas. Tad arī viss apsīka: kopš tās nakts kaisle apdzisa, kā apdziest uguns, ko neviens neuzpūš, bet — taisni otrādi — kāds ņem un apslāpē. Vīns to noslāpēja, un tikai vienu otru reizi tā vēl iekvēlojās, kad Hasinto nāca ar mīlas devu no savas puses, bet tā vairs nebija tā kvēle. Es vienmēr klausījos un dažreiz jutos laimīgs, ka kvēle apdzisa, bet reizēm skumjš: apsīka ne vien kaut kas tāds, kas man sagādāja ciešanas, bet arī kaut kas tāds, kas sagādāja prieku, ne jau ļaunā nozīmē, bet citā, kuru neprotu tev paskaidrot: šī kaisle, kuras izpausmi neuztvēru ar acīm, bet vienīgi ar dzirdi, viesa manī spēcīgas dzīvības jūtas; tā nebija tikai miesas kaisle, rupja kaisle vien, nē; viņai, šai sievietei, bija kaut kas tik dziļi maigs kaisles kvēlē, kaut kas tik tīrs šai tumšajā noslēpumainībā, ka šīs kaisles zudums viesa manī skumjas; tās bija romāna beigas, pabeigto stāstījumu par kādu dzīvi un izjūtām atlika sadalīt nodaļās.

Dažreiz naktīs, būdams viens savā istabā, domāju: man patiktu, ja man piederētu tāda sieviete kā viņa, mīloša, maiga, kvēla, tāda, kurai būtu visas šīs īpašības. Bet tad iedomājos: ko tas dotu? Es izturētos pret viņu tāpat kā meistars Hasinto, varbūt vēl ļaunāk, jo esmu slims un gļēvs, un pienāktu brīdis, kad es uz viņas skūpstiem, glāstiem, dūdošanu, viņas pieglaušanos atbildētu ar rūcienu vai draudu … Un, kaut gan Kristjans tev saka, ka šī sieviete man patīk, netici viņam vai tici tikai pa pusei: man viņa patīk kā atmiņa, kā atmiņa par kaut ko zaudētu, par skaistumu vai spēku, kura vairs nav. Visļaunākais ir tas, ka meistars Hasinto nav ap jautis, ka šī sieviete un viņas kaisle viņam zudusi; nekad viņš ne ar vārdiņu nav par to ieminējies. It kā visa tā nemaz nebūtu bijis. Un iespējams, ka arī viņa tā neatceras. Vienīgi es visu to atceros.)

VIII

Palēnām kāpām lejup no uzkalna. Stāvā krauja dzen ļaudis strauji lejā, kaut gan tas nav stāvums vien, kas grūdieniem trenc lejup, to liek darīt arī darbs vai bezdarbs, maizes bads, slima sieva vai slims bērns, drānas, kas var aiziet zudumā kādā ķīlu namā, nauda, kuru var zaudēt, un šis un tas; viena manta ir, otras trūkst, un vairāk trūkst, nekā ir. Cilvēks dara, ko spēj, strādā un nopelna kaut cik, tomēr ne tik daudz, lai varētu segt visus izdevumus; jāstrādā arī sievai un vecākajam dēlam, ja tas ir pietiekami liels, bet reizēm viņam vēl nav tik daudz gadu; bērnam jāmazgā, jāšuj, jāpārdod laikraksti, jāspodrina zābaki, jāpūš pudeles stikla fabrikā vai jāizkrauj un jāiekrauj dēļi kokmateriālu noliktavā;

bērnam vienmēr atrodas kāds darbs; par to mazāk maksā, un tas ir ietaupījums vai nu tirdzniecībai, vai rūpniecībai; daži cilvēki nodarbojas ar ubagošanu, daži ar zagšanu, un tā aizrit dzīve vai pienāk nāve. Bet mums uzkalna stāvums nekā nenozīmēja; mums nebija ne sievas, ne bērnu, mums nebija ieķīlātu drānu — visa nieka manta mugurā — un neviens mums neaizdotu ne piecus sentavo; tās ir priekšrocības — priekšrocības, kas mums atļauj staigāt lēnītiņām, solīti pa solītim, apstāties, kad mums labpatīk, skatīties apkārt, smieties, sarunāties un atsēsties gan vienā, gan otrā vietā. Ja ietve bija plata, mēs gājām visi rindā, ja šaura — pa vienam zosu gājienā, un ja vidēja — divi pa priekšu un viens aizmugurē vai arī viens pa priekšu un divi aizmugurē. Uzkalnu ielas nepakļaujas noteikumiem, nedz pilsētas plānu aplēsumam; tās ir izveidotas, labāk teikt, radītas, lai būtu vieglāka kāpšana, jo pa tām jākāpj, nevis jāiet kā pa līdzenām ielām; un daudz ir lieku uzkalna ieliņu, pa kurām retu reizi nobrauc kāds satiksmes līdzeklis, jo stāvums neatļauj, tās šķērso vienīgi kāds smagais ormanis vai tirgotājs ar savu ēzeli. Mājas gar ielu malām sašaurina ietves, un braucamie ceļi tās padara vēl šaurākas. Kristjans vienmēr iet pa ietves iekšējo malu gar mājām — dažas jau ir tikai būdas un dažas šķietas krāti; lai pie tām nokļūtu, jākāpj trīs četri pakāpieni lejup pa stāvām kāpnēm, un, garām iedams, viņš tās smalki nopēta, it kā ikvienā varētu ieraudzīt kaut ko ārkārtīgu; reizēm viņš apstājas kādas mājas priekšā, un tad Prātnieks atgādina:

— Ej tālāk, Kristjan. Šeit tev nav nekā, ko skatīties.

Iela pieder mums, un šķiet, ka pilsēta arīdzan būtu mūsu un jūra arī. Reizumis, kad cilvēkam nav nekā, tam liekas piederam viss: plašums, gaiss, debess, ūdens, gaisma, jo tādam cilvēkam jau ir vaļas laiks: vaļas laiks ir tas, kas rada iespaidu, ka pieder viss; ja cilvēkam nav laika, tam nepieder nekas, un ne par ko nevar priecāties raižu nomāktais, kas steidzas, ir vienā trauksmē; tādam ir tikai raizes, steiga un trauksme. Neraizējies, cilvēk, soļo vienā mierā un ļaujies savām izjūtām, un, ja netīk staigāt, atlaidies uz zemes vai atsēdies un skaties, un baudi to, kas tev apkārt. Nemaz nav vajadzīgs domāt, dari to tikai tad, ja vari domāt par kaut ko tādu, kas tev neliek rausties augšā un steigties prom: vai, es aizmirsu kaut ko, man vēl kaut kas jāpadara, uz redzēšanos, mani gaida darbu vadītājs, drīz nāks pārdevējs, saimnieks prasīs pēc manis, re, kur aiziet tramvajs!

Lejā ir jūra, taisni mums pretī, kur beidzas pilsēta ar savu nogurdinošo un nevaļīgo dzīvi; šķiet, jūra atpūšas, tā nepazīst ne steigas, ne trauksmes, patiesībā tai nav tās, un tomēr tanī redz visu debesi un pār to trauc visi vēji: zemes vējš, kas uzbrāž pilsētai no aizmugures pāri uzkalniem uz dienvidiem, ziemelis, kurš uzbrūk tai no atklātās puses, un rietenis, kas, lieliem viļņiem apšļākdams molus, nekautrējas uzbrukt no priekšpuses.

Varbūt grūti būtu paskaidrot un, iespējams, vēl grūtāk saprast, bet tā nu bija, un tā nu ir: ļauj man vaļu skatīties un paliec, skaitīdams savas preces, ļauj man vaļu kavēties izjūtās un turpini savu runu, ļauj man vaļu klausīties un lasi tālāk laikrakstu par pēdējiem jaunumiem, ļauj vaļu priecāties par debesīm, jūru un vēju un pārdod tālāk sieru un aizsarglīdzekļus, ļauj vaļu dzīvot un mirsti, skaitīdams savu preci, pārliecinādams stulbos, cik laba ir tavas valdības programma, lasīdams laikrakstu vai klīzdams apkārt ar saviem ražojumiem, kas vienmēr ir lētāki, nekā tu par tiem maksā un nekā tu tos pārdod. Ja tu bez vaļas laika piešķirsi man vēl plašumu vai vismaz man to neatņemsi, jo labāk: tad varēšu raudzīties daudz tālāk, iet daudz tālāk, nekā biju domājis, izjust, cik tuvi ir koki un klintis tur viņā malā. Bet jūru, debesis un vēju tu man nevarēsi nedz atņemt, nedz samazināt; tu varētu man uzprasīt maksu par tiesībām tos skatīt, varētu radīt kavēkļus, lai es nevarētu par tiem priecāties, bet allaž atrastos veids, kā tevi izāzēt. Cilvēks skubina cilvēku, vērsis vērsi — nekad: ej žigli, nevilcinies, klients gaida, aiznes šito te, atnes to tur, pasniedz man to, kas tur tālāk, nosūti šito, un, skubinādams citus, cilvēks skubina pats sevi.

Dosimies pie jūras, un jūra nesteigs prom; tā mūs gaida; kopš gadu tūkstošiem tā ir vienā un tai pašā vietā vai maķenīt tālāk, tā skalojas ap tām pašām vai līdzīgām klintīm, nes un dzen vienas un tās pašas smalkās vai rupjās, dzeltenās vai tumšās smiltis; mēs pārtiekam no jūras kā putni, kā zvejnieki un jūrnieki: mums pietiek ar dažiem gramiem metāla, ne vairāk kā dažiem gramiem; putniem pietiek ar sauju zivju un zvejniekiem un jūrniekiem ar laivu, saišķi jūras zāļu, grozu jūras gliemežu, tālām ostām.

Un šeit, nometies uz bojas, atplētis melnos spārnus, kā balstīdamies uz astes, drebinās jūras krauklis, tas ir laivu, līča boju un mazo kuģeļu balsinātājs; šķiet, tas nobeigsies aiz aukstuma un bada, kaut gan šodien aprijis jau vairākus kilogramus zivju — sardīnes, jūras asarus, raudas, mencas, zušus, bet vienmēr tas ir izsalcis un vienmēr laižas steigā, ļoti lielā steigā — tā varētu laisties cilvēks, kuram nav laika; un tur tālāk uz klintīm, visai nopietns ar savu garo uz krūtīm nokārto knābi un sardīnēm piebāzto guzu stāv pelikāns, tas izskatās pēc ubagojoša klosterbrāļa, kas izliekas nomākts un dziļi skumjš, bet kam maks pilns un prāts apmierināts; lidodams un nirdams tas zvejo ik stundu dienu un nakti, un okeānā nav pietiekami zivju, ar ko pildīt tā krātuvi; un tālāk redzams garknābis — klaidonis, kam nav savas apmešanās vietas; ne tas uzmetas uz bojām, ne uz klintīm; vērodams no gaisa, ķerdams zivis lidojot vai sakļautiem spārniem krītot lejup uz kādu asari vai mencu, tas mūžam laižas apkārt; reizēm tas nositas, triecoties pret kādu zemūdens klinti, bet jūras asara dēļ ir vērts sadauzīties un pat nosisties; un tad te ir kaijas, baltas un pelēkas, lielas un mazas, tās lidinās gar pašu ūdens līmeni, seko peldošai zivij un saķer to viegliņām, kā negribot, gandrīz varētu teikt, ar eleganci, taču tas nav elegants putns: tas ēd visu, pat maitu, un tā guza ir īsta atkritumu vācēja tarba; un pēdīgi vēl te ir kaija laupītāja, liedaga un līča karaliene, no kuras baidās mēļās pīles, jūras krauklis, citas kaijas, pelikāni un garknābji, tā ir parazīts, kas pārtiek no tā, ko pārējie iegūst ar savu darbu. Pavēro: tā vajā garknābi, kas atradis gabalu tinteszivs, un tikmēr cērt tam, kamēr tas pamet savu kumosu, ko tā norij, un gatavojas atkal jaunam uzbrukumam.

Pēkšņi man liekas — mēs nesoļojam pa Valparaiso ielas ietvi, bet pa vidu ūdensstraumei. Varbūt tas ir laiks — laiks, kas plūst mums cauri, vai arī mēs plūstam cauri laikam? Un tanī nogrimst tas, kas kādudien būs mūsu pagājusi dzīve, ko neesam spējuši izvēlēties, ne arī veidot pēc savas vēlēšanās vai saviem nodomiem; tādu mums nav. Kas tie tādi par vēlējumiem, kas tie tādi par nodomiem? Neviens mums nav piešķīris sevišķu vēlmju, ne arī nospraudis noteiktus plānus. Visi dzīvojam no tā, ko atnes laiks. Pienāks diena, kad atskatīsimies atpakaļ un redzīsim, ka viss nodzīvotais, posms ir viens jūklis, kurā nav ne kārtības, ne saskaņas, ne dziļuma, ne skaistuma, tik vien būs kā šur tur pa smaidam, pa gaismas atblāzmai, pa kādiem teikumiem, uzpeldēs daža cilvēka vārds, varbūt daža dziesma. Ko mēs spējam darīt? Mēs nevaram apturēt laika straumi, ne grozīt šo dzīvi, laiks un dzīve vienmēr būs un paliks, kādi tie ir, un tādi tie ir visiem. Ko redzēs namdaris savās vecumdienās, kad atskatīsies pagātnē — tai pagātnē, ko būs veidojis neapturamais laiks? Ko redzēs veikalnieks, darbu uzņēmējs, kasieris, darbu vadītājs, ko redzēs prostitūta, ko karabīnieris, ko visi un ko ikviens? Durvis un logus, sienas, kastes ar svecēm, maisus ar kartupeļiem; strādniekus, kas lādēdamies ierodas no rītiem un, nešķīsti gānīdamies, aiziet vakaros; veselus kalnus svešas naudas banknotēs un monētās; ierēdņus ar spīdīgi nosēdētām biksēm un putekļu pilnām nāsīm; iekāres un gonokoku apsēstus nepazīstamus vīriešus ar biksēm rokās; cietuma kameras un dzērājus, sadurtus cilvēkus, slepkavas, izvarotājus un zagļus, un, tāpat kā visiem, arī miljonāram ar tā miljoniem un rūpniekam ar tā rūpnīcu, un veikalniekam ar tā veikaliem būs pagātne, ko veidojuši gadījumi un nožēlojami fakti, bez varenības, bez vēriena, bez prieka, bez plašuma. Ko tad darīt? Nekā mēs nevaram darīt, nekā nevarēsim darīt. Ko var iesākt ar neapturamo laiku? Tomēr pienāks tāda diena, kad šis brīdis, šis brīdis, kad slīdējām pa laika straumi, mums šķitīs viens no labākajiem mūsu dzīvē, tīrs un mierīgs mirklis, bez vēlmes, bez durvīm, logiem un mūriem, bez sveču kastēm un kartupeļu maisiem (reizēm esmu sev jautājis: ko es darītu, ja kādudien sev par postu būtu kļuvis par bodnieku un manā veikalā ienāktu raudoša večiņa un lūgtu, lai, dieva dēļ, tai iedodu kādu svecīti?), brīdis bez pašu un svešas naudas, bez naudas zīmēm un naudas gabaliem, bez strādniekiem, kas lādas, bez ierēdņiem, bez gonokokiem, bez dzērājiem un nešķīstas gānīšanās.

Jutu, ka dažreiz kaut kas tikpat it kā uzburzguļo laika straumē. Varbūt tādēļ, ka, uzminot uz pamata, paceļas ūdenspūslīši, lien augšup gar manām kājām un gar sāniem un nonāk līdz manai apziņai: tās bija atmiņas par manu aizritējušo dzīvi, atmiņas par brāļiem, māti, it īpaši par tēvu, par bērnību: dažas atmiņas bija jaukas, it kā ar tīkamu garšu, un tās ātri izgaisa; dažas bija sūras un kavējās ilgāk, — kā sirdsapziņas pārmetumi, kā atmiņas par kaut ko tādu, kas bija jāizdara, bet ko netiku izdarījis; pēdīgi visas pagaisa, un es gāju tālāk. Ko es varēju iesākt? Abi mani brāļi, otrais un ceturtais, bija palikuši Buenosairesā, tie gādās par tēvu, kā spēs, kā vien zagļa dēli spēj gādāt par savu tēvu. Kādreiz atgriezīšos tur, kad un vai vispār — nezinu.

Iedams tālāk, ievēroju, ka daži cilvēki, reizēm vīrieši, reizēm sievietes un dažkārt bērni, slīd uz priekšu tikpat viegli, bez svara kā mēs, it kā nekas tos nesaistītu un nekavētu doties šurp un turp; šķita, tos ietver gaisa slānis, kurš pieder tikai pašiem, kurā citi nevar iekļūt, bet pa kuru paši slīd tikpat veikli kā es pa dzidro un mierīgo straumi; nav šaubu, tiem bija laiks, vai arī tie uz kādu brīdi bija atbrīvojušies no personiskajām rūpēm; taču es redzēju arī citādus cilvēkus, tādus, kas gāja kā sasaistīti, kas spiedās klāt saviem līdziniekiem, tvērās pie mājām, pie stabiem, pie naudas gabala, pie atkritumiem, pie ķerrām, un es ievēroju, ka to drūmais, nomāktais bars it kā iegrimis un pazudis kādā līmīgā slānī, tie bija kā salipuši, kā saplekšējuši kopā šajos ķepestos, kuros visi vienlaikus šķita elpojam vienu un to pašu gaisu. Kad tu atbrīvosies vai kad tevi atbrīvos, kad varēsi pacelt galvu, tikt laukā no šīs vides, skatīties uz debess jumu, skatīties uz jūru, skatīt gaismu? (Liec mani mierā. Kas tev par daļu, vai esmu šāds vai tāds? Vai es tev kaut ko lūdzu?)

Līcītis tomēr bija tāds pats, kā bijis, — tie paši zvejnieki, kaijas, laivas, lielie akmeņi, pelikāni, kas pēkšņi uzsāka savus tarkšķu tarkšķus, un vīrs, kas auda vai klusībā lāpīja ķieģeļsarkanu tīklu; viņš iesāņus palūkojās uz mums, kad gājām garām, un strādāja tālāk;

likās — viņš ieauda tiklā sevi pašu, savas jūtas, savas domas, savas atmiņas: nekad viņš vairs netiks laukā no tikla. Kristjanu un Prātnieku zvejnieki pazina, Kristjanu labāk nekā Ečeverriju, jo Kristjans šinī vidē bija personība, gan nožēlojama, tomēr personība. Visumā personības ir nožēlojamas. Viens no zvejniekiem, nu)e izkāpis no laivas, pienāca klāt un sasveicinājās ar mums: tas bija mazs, drukns, stingrs, viņa augums bija vienmuku, kā tēsts, bez kādiem izliekumiem, viņš bija tumši iededzis, cietiem, īsiem matiem, mazām ausīm un plānām ūsām. Valoda viņam bija strupa.

—    Nu, zeļļi, labdien!

Mēs apstājāmies. Varēja redzēt, ka seja, rokas un kājas viņam cietas, tvirtas, raupju ādu.

—          Sveiks, Grundul, — atņēma labdienu Ečeverrija. — Kā tad raujies?

—    Airējam. Un jums — kā sviežas?

—    Tīri labi, ciešami.

Grundulis salika uz krūtīm savas apaļīgās rokas, mazliet paberzēja vienu pret otru un atstāja sakrustotas. Tad vīpsnīgi iesmējās.

—          Hē, ciešami… Labāk teicis: beidzamies nost. Kā jūs varat paciest šitādu dzīvi?

—    Tāpat kā tu savējo.

Grunduļa bikses bija uzlocītas mazliet virs ceļgaliem. Ar kājas lielo pirkstu viņš ievilka svītru smiltīs, paskatījās uz mani un vaicāja:

—    Un šis zēniņš?

Ar zoda kustību viņš norādīja uz mani, un viņa skatiens un vaicājums bija pētījoši. Viņam bija mazliet sasarkušas acis. Ečeverrija atbildēja:

—    Viņš nupat iznācis no cietuma.

Grundulis atņēma no krūtīm vienu roku un zīmīgi savilka pirkstus.

—    Svešas mantas cienītājs.

Un palaida smējienu.

Prātnieks paskaidroja:

—           Nē, viņam vajadzēja izstrēbt cita ievārītu putru. Viņam piedēvēja ielaušanos dārglietu veikalā, tu zini, toreiz, kad bija tā padarīšana ar tramvajiem.

—    Ak tā.

Grundulis atkal paskatījās uz mani. No viņa skatiena es apmulsu. k

—    Vai tas taisnība?

Atbildēju:

—    Taisnība.

Likās — viņš bija tikai puslīdz apmierināts.

—           Vaicāju tādēļ, ka … Man apnikuši policistu apciemojumi. Kristjans un Ečeverrija ir pazīstami, un par tiem neinteresējas, bet, tiklīdz policisti dabūs zināt, ka šeit parādījusies jauna seja — nezinu, kā tie to uzož,— nāks mani izprašņāt vai ari izsauks mani pie sevis: kas tas tāds, ko tas dara, kādēļ atrodas šeit, no kurienes ieradies, kurp dosies.

Viņš apklusa un atkal skatījās manī.

—          Zēniņš jau vēl gluži jauns, — viņš sacīja, paraudzīdamies uz Ečeverriju. — Cik tam gadu?

Es atbildēju:

—    Septiņpadsmit.

—           Izskaties vecāks. Vai izskolojies arī āķos niķos? Cietumā, gribu teikt.

Nezināju, ko atbildēt, un klusēju.

Viņš uzstāja.

—    Vai tu strādāt proti?

Atbildēju:

—    Esmu krāsotājs un esmu strādājis Valparaiso.

Atbilde viņam likās pieņemama, taču viņš prašņāja

vēl un vēl:

—    Tev vairs netīk strādāt, ko?

—    Patīk, bet esmu slims.

—    Slims? Kas tev kaiš?

—          Kad biju ieslodzījumā, man piemetās plaušu karsonis, viena plauša man slima.

Viņš pašūpoja galvu un izvilka kaut kur aizbāztu cigarešu paciņu.

—          Mazliet valganas, kā jau zvejnieka cigaretes, — viņš teica, — bet smēķēt var. Gribat?

Ečeverrija pateicās, bet neņēma; viņš reti smēķēja. Kristjans un es paņēmām pa cigaretei.

—           Ei, tu, Likteņapabērni, — iesaucās Grundulis, izpūzdams dūmu strūkliņu pa savām ieplestajām nāsīm un smaidīgi vērdamies Kristjanā. — Cik gadu būs, kopš tevi pazīstu?

Kristjans vienaldzīgi atbildēja:

—   Nezinu, bet, kad vēl biju puiķelis, tu jau biji tāds pats kā tagad.

Grundulis īsi iesmējās.

—    Jā, tas tiesa, — viņš apliecināja, skatīdamies ar vienu aci uz Kristjanu un aizmiegdams otru, — bet tu loti ātri novecoji. Cietums krietni sabeidz. Jūra turpretī norūda.

Viņš atkal vēroja mani. Šķietami nebija apmierināts.

—   Tad tā ir, ka tu esi slims? Vai nevarētu būt, ka esi izsprucis policijai?

Apgalvoju, ka neesmu, biju atbrīvots nesodīts, un neviens manis nemeklēs; patiesībā bija vēl ļaunāk: nebiju nevienam vajadzīgs.

—     Policisti ir visai neiecietīgi, — turpināja Grundulis, nometa zemē savu cigaretes galiņu un nospieda to ar baso kāju. — Viņiem šķiet, ka man patīk aizstāvēt zagļus un kontrabandistus. Pie vella visus policistus, zagļus un kontrabandistus! Manu acu priekšā nošāva Tripulinu: viņam laiva bija pilna ar angļu drānas baķiem, bet aizstāvēties viņš gribēja ar kabatas nazīti. Šeitpat apcietināja Čano: desmit gadi par kontrabandu, vēl viņam seši ko sēdēt; saņēma jau ciet vēl vienu otru, pat daži no maniem zvejas biedriem bija padevušies kārdinājumam un veda preču pilnas laivas. Negribu ielaisties nekādās darīšanās ar tādiem ļaudīm. Dažreiz, naktī airēdams selgā, tos pamanu, bet es tos neredzu. Taču līcis nav laba paslēptuve no policistu vanagu acīm.

Atkal viņš paskatījās uz mani.

—   Vislabākais ir strādāt, — viņš teica, — kaut arī maz. Vai tev patiktu būt par zvejnieku?

Pasmaidīju, nezinādams, ko atbildēt; man būtu paticis teikt «jā» un piekrist, taču droši vien nevarētu strādāt tādu darbu.

—    Mums vajadzīgs zēns uz vienas laivas.

Pēkšņi ierunājās Kristjans.

—    Klau, Grundul, — viņš sausi sacīja, — tu esi vēl uzmācīgāks nekā policisti. Zēniņš teica tev, ka nav zaglis, ka bijis apcietināts tādēļ, ka vajadzējis izstrēbt cita ievārītu putru, teica, ka ir slims un nevar strādāt. Kā tev vēl vajag? Ko tu viņam vēl prašņā gan par šo,

gan par to? Vai tu esi slims vai apēdis kādu sapuvušu vēzi?

Grundulis pārsteigts paskatījās uz Kristjanu un tad iesmējās.

—    Nedusmojies, Likteņapabērni, — viņš teica, — nevelc tūlīt laukā nazi. Man netīk apgrūtināt cilvēkus, bet tu zini, ka reizēm man tas jādara; nekad neesmu nekā tāda teicis, kas būtu kaitējis kādam cilvēkam, manu vārdu dēļ neviens nav apcietināts. Ikviens zina, ko es daru un kā daru, taču es esmu līcīša vecākais, un reizumis man jābūt bargam. Vēl vienu smēķi?

Viņš atkal pastiepa savas valganās cigaretes.

—    Paldies!

—    Daži domā, ka būt par kontrabandistu vai zagli ir kaut kas sevišķs, ka tam ir un pieder viss. Nieki! Tikpat labi es varētu iedomāties, ka būt par zvejnieku ir kas sevišķs. Ne vella! Daži domā, ka zagļus un kontrabandistus neviens neredz un tie var mierīgi nodoties savam darbam. Kā tad neredz! Vairāk ievēro zagli nekā godīgu cilvēku. Es ieraugu kontrabandistu uz jūras vismelnākajā naktī divu jūdžu attālumā un varu pateikt, kas viņš tāds un kā laivā brauc. Pazīstu visas Valparaiso ostas laivas. Katram airētājam savs paņēmiens, airēšana ir tikpat atšķirīga kā cilvēka gaita. Un ar laivām ir tas pats: katrai citādas kustības, vienai iegulst pīķis, otrai iegrimst pakaļgals, viena griežas pret vēju vai sviežas griezeniski apkārt, tām ir savi paņēmieni, un es tās pazīstu.

—    Hei, Grundul, esam beiguši, — šai brīdī kliedza no kādas laivas.

—    Eju, — viņš atkliedza, mazliet pagriezdams galvu, un pēc tam sacīja mums: — Uz redzi!

Zems, smagnējs, stingrs un melnīgsnējs, kā jau laivinieks, stīvi, diezgan neveikli kustēdamies, viņš gāja prom; ejot viņš tikko šūpoja rokas, un šīs rokas vairāk vai .mazāk atgādināja peldspuras. Dažus soļus pagājis, viņš apstājās, atgriezās un uzsauca:

—    Klau, gaidu jūs pusdienās; noķēru tunzivi uz goda.

Mēs neatbildējām un noraudzījāmies viņa aiziešanā.

17«

259

—    Viņš čāpo kā tāds putna mazulis, — secināja Ečeverrija. — Grundulis! Ja viņš tāds kā šodien, tad ir lāga dvēsele; kad piedzēries — īsts virpuļviesulis: tad viņš

atgūst veiklību, ko laupījusi laiva, neviens policists neiedrošinās viņam tuvoties tanīs dienās, kad viņš dzer, un dzert viņš dzer veselām nedēļām. Arī piedzēris viņš strādā, — ieveļas jūrā, nosprauslājas kā ronis un ierāpjas atpakaļ laivā; viņam pārvelk citas drānas, iedod malku degvīna, un viņš strādā atkal tālāk un pat nenošķaudās. Aiz pārpratuma piedzimis par cilvēku — viņam vajadzēja piedzimt par grunduli.

Jūra nepārtraukti skaloja laukā metāla gabaliņus. Dažreiz stundas laikā jau kabata bija pilna, sevišķi pēc liela paisuma un bēguma; tad atradām ne tikai metālu, bet arī nažus, dakšiņas, karotītes, darba rīkus, vienu otru glītu nieciņu, reizēm naudas ripiņas vai sīkas rotaslietiņas. Tuvējā mēslaine palīdzēja celt mūsu labklājību.

Todien, iedami prom, izdzirdām aiz muguras klaigas, atskatījāmies: tas bija Grundulis. Sapīcis viņš nāca tuvāk un lādēja mūs:

—    Vai es jums neteicu, vēdzeles tādi, ka es jūs gaidu pusdienās?

—    Piedod, — atsacīja Ečeverrija, — mēs domājām, ka tas bija tikai joks.

—    Nav nekādu joku: tunzivs tāda kā auns; mana saimniece to iebāza cepties krāsnī, un tas būs tāds kumoss, ka ēdīsit, pirkstus laizīdami. Ejam uz manu māju.

Gājām. Grundulis dzīvoja pie paša līča kādā mājelē virs klintīm Svētā Pētera — zvejnieku gādnieka aizsardzībā. Aizgājām turp un apsēdāmies pie maza galdiņa zem nojumes, kas bija sanaglota no jūras ūdens saēstām cinkota skārda plāksnēm. Guļamtelpas — to bija divas — atradās būdas iekšienē, ēdamtelpa un virtuve — ārpusē; grīdas vietā bija klons; pametot aci būdā, varēja redzēt gultas un dažus krēslus, visai lielu naktspodu un naktsgaldiņu. Ap mums sāka lēkāt trīs bērni, visi melni un tvirti, ar ciešu skatienu un ātrām kustībām.

—    Ģimene, — norādīdams uz tiem, teica Grundulis. — Vecākais jau braucis man līdz jūrā un prot rīkoties ar āķu jedu. Panāc šurp, don Rūa, apsveicinies ar draugiem. Viņam vārdā Rudesindo, bet mēs saucam par Rūa: tas ir daudz īsāk.

Dons Rūa, gadus divpadsmit vecs puišelis, bija drukns un maza auguma, tāpat kā tēvs; galva zēnam bija kā ezim, acis melnīgas un mazas, mute ar visai lielajiem un retajiem zobiem atgādināja haizivs rīkli. Donam Rūa bija basas kājas un krietni sadilušas bikses, gandrīz līdz ceļgaliem sniedzās izbalējis svīteris. Zēns izturējās kā māceklis, kurš jau sācis apgūt amatu. Ar abiem pārējiem bērniem mūs neiepazīstināja, un tie savukārt nelikās ne zinis par tēva draugiem. Lielākais bija sameistarojis no divām nūjiņām un vidū pāršķeltām diega spolītēm rateļus, ko vadāja šurpu turpu, un mazākais, plati iepletis acis aiz brīnumiem par brāļa ražojumu, vilkās nopakaļ pajūgam. Abi mazie arī izskatījās pēc grundulēniem.

Mājasmāte, branga, jauna sieviete ar stingru sejas izteiksmi un biezām bizēm, varen kupliem gurniem un tādām pašām krūtīm, atnesa lielu, emaljētu bļodu, kurā sīpolu un burkānu ripiņu ielokā zeltainā eļļā peldēja tunzivs viducis. Daži piparu graudiņi un labi saceptas ķiploku daiviņas krāšņumu vēl papildināja. Uz galda bija sāls, pipari, maize un vesela karafe sarkanvīna.

— Lūdzu, draugi, — teica Grundulis, — ēdiet, cik lien. Šitādu mantu reti dabū baudīt tāds, kas noņemas ar atkritumu vākšanu liedagā.

Viņš dārdoši nosmējās un ielēja mums vīnu. Šķiet, negribēdama būt klāt, sieva iegāja virtuvē, bet tikmēr mēs, sekodami Grunduļa piemēram, noliecāmies pār bļodu un šķīvjiem. Taču tās nebija pusdienas, tā bija skriešanās ar laiku, tunzivi, pipariem, maizi un vīnu. Edām klusēdami, kā baidīdamies, ka, mūsu valodu dzirdot, tunzivs ar tās sīpolu un burkānu ripiņu rotu, ar piparu graudiem un ķiploku daiviņām varētu pazust uz neredzēšanos. Starp citu, Grundulis rādīja mums priekšzīmi: viņš nerunāja ne vārda, bet rītin rija, pēc katriem diviem trim kumosiem tik spēcīgi atraugādamies, ka sašūpojās vīns karafē, kur tā līmenis draudīgi kritās. Notiesādams zivi, maizi, piparus un vīnu, nosūkādams katru asaku, ko pamanīja, Grundulis iesāņus blenza ar savām sasarkušajām acīm un ēda šņākdams.

Jutu, ka man deg seja un ausis, it kā asinis pēkšņi būtu kļuvušas karstākas. Kristjans, kā parasti, klusēja, un allaž tik runīgais Ečeverrija šķitās norijis mēli. Sēdēdams man pretī, viņš saprotoši pamirkšķināja, it kā gribēdams teikt: Aniseto, nedrīkst zaudēt ne mirkļa, runāties mums būs laika diezgan, turpretī tunzivs ilgi neturēsies, un kad mēs, Elmembriljo līča nožēlojamie atkritumu vācēji, atkal tādu kumosu baudīsim? Nezaudē laika, Aniseto, šoreiz laiks nav nauda, bet tunzivs. Turklāt, ja mēs būsim kautrīgi, Grundulis apēdīs viens pats visu.

Kad beidzām ēst, kad vīns bija izdzerts, gandrīz visa maize, pipari un sāls apēsta, kad no skaistās, ceptās zivs bija palikusi pāri tikai smieklīga asaku kaudzīte, Ečeverrija, nolikdams dakšiņas uz galda un atliekdamies atpakaļ, nosacīja:

—    Notiesājām gan to tunzivi.

Grundulis labsirdīgi pasmējās, piecēlās, pabungāja sev pa vēderu, vēl reizīti no sirds atraugājās un teica:

—    Nu, paēsts ir. Tagad ejiet. Es likšos uz auss. Uz redzi!

Un viņš iegāja vienā no guļamkambariem. Mēs piecēlāmies, samulsuši nomurminājām savu paldies saimniecei, kas stāvēja kā ūdeni mutē ieņēmusi un, kā piekrizdama sacītājam, vienīgi palocīja galvu, un gājām prom. Mēs tikko spējām paiet un netikām tālāk par ieeju liedagā, kur klusi un vienaldzīgi atsēdāmies uz akmens mūrīša. Vērojot pa gabalu mūsu nekustīgumu un gurdo sejas izteiksmi, mūs varēja sajaukt ar rindā stāvošiem pelikāniem, kas tikko norijuši veselu lomu raudu. Pēc laba laika Ečeverrija lēni ierunājās:

—     Nav nekā pārāka par draudzību un nekā labāka par tunzivi, kaut gan tai daudz īsāks mūžs, — bet kur gan ir rakstīts, ka tas, kas vērtīgāks, pastāv visilgāk? Ja mēs diendienā sastaptos ar šādu draugu un dabūtu šādu gabalu tunzivs, kas tad būtu par dzīvīti!

Viņš labpatikā nosmaidīja un turpināja:

—    Bet kas tā par zivi, ko? Cēla, sātīga, tikai tīrs mīkstums un nekādu asaku. Tā nav rauda, kas ir vienas vienīgas asakas, vai merlūza, šīs nabaga ļaužu zivteles. Ar tunzivi var salīdzināt vēl vienīgi zuti, un tā ir tikpat sātīga kā zandarts.

Viņš ilgu laiku klāstīja vienu un to pašu, un mēs, nekā neiebilzdami, klausījāmies. Pēdīgi viņš apklusa, pilnais vēders viņu nogurdināja, un viņš iesnaudās.

Kopš tās dienas es sāku tuvoties laivām, nevis cerēdams vēlreiz uz pusdienām — labas pusdienas un labi draugi ir reta parādība, saka Ečeverrija, — bet iedrosmināts tādēļ, ka Grundulis, līcīša vecākais, bija mani reiz aicinājis uz savu māju. Turklāt ne viņš mani vairs tincināja, ne arī man ko piedāvāja, nedz darbu uz laivām, nedz krāsnī ceptu tunzivi; viņš skatījās uz mani, sveicināja mani un vienu otru reizi man uzsmaidīja. Viņš bija mierīgs: zināja jau, ka zēniņš — tā viņš mani saukāja — viņam nepatikšanas nesagādās.

Laivas parasti tuvojās vienā un tai pašā stundā, pagaidīja cita citu un brauca malā tikai tad, kad visas bija vienkop; zvejnieki palīdzēja viens otram uzvilkt laivas smiltīs; ūdens pie malas bija bangains, un airētājiem vajadzēja visai noteikti aplēst to brīdi, kad tuvoties krastam; viens vīrs nostājās laivas priekšgalā, otrs metās pakaļējos airos; vilnis, vienmēr liels un nežēlīgs, negaidīja, bet trieca laivu ar sparu, un priekšgalā stāvošajam, lai arī to mazliet vai krietni apšļāca, vajadzēja izlēkt uz smiltīm, satvert laivu aiz gala un ar spēku strauji vilkt laukā, citādi bangas to atdzina atpakaļ jūrā. Reizēm, kad bija liels paisums, mēs, noāvuši kājas un uzlocījuši bikses, gājām palīgā, bāzām zem laivas ķīļa jūraszāļu vīkšķus vai dēļu gabalus, lai laiva viegli slīdētu. Laivas dibenā lēkāja zivis — asari, raudas, merlūzas, mencas, zuši, šur tur pa vidu staipīja savus taustekļus tinteszivs. Zvejnieki lasīja zivis ārā pa vienai, padauzīja galvas tām, kas pārāk spirinājās, — sitiens tās padarīja nekustīgas, — tad sasēja zivis kopā pa divām un uzkāra uz aira, ko novietoja šķērsām pāri laivas priekšgalam. Pazibēja īsi, plāni dunči ar šauru, smailu galu, tie spēji triecās zivs vēdera lejasgalā un tad augšup līdz žaunām, no uzšķērduma izvēlās vesels kalns iekšu, kas šķīda zvejnieku rokās un notriepa tās ar asinīm un taukiem. Sajuzdamas, ka tiek uzšķērstas, dažas zivis, kas bija vēl dzīvas, locījās un ārkārtīgi plati plātīja zobotās, sarkanās žaunas, it kā gribētu izgrūst kliedzienus.

Visumā zvejnieki bija drūmi, klusi ļaudis, un viņi izskatījās savādi ar savām nonēsātajām drānām: saplīsušajiem kaklautiem, daudzajiem svīteriem un vestēm, vestu bija bez skaita, visas bija par lielu un nepiegūla augumam. īsus strēķus gulēdami, nerunādami ne vārda pa nakts melnumu vai arī runādami tikai pašu nepieciešamāko, viņi pavadīja visu nakti jūrā. Kā laivas priekšgalā, tā arī pakaļgalā bija samesta kaudze ādu, audekla gabalu, vecu apmetņu un segu, maisu, brezenta drisku, saplīsušu svārku un vestu, vesela guba vestu un svīteru, kas, likās, piederēja visiem bez atšķirības. Laivā ir apaļš, cauruļveidīgs smeļamais, kurā silda ēdienu vai ūdeni; paskaties — tanī ielikta tējkanna, te ir arī kāda skārda plāksne, krūze, divas emaljētas krūzītes, abas krietni apdauzītas, dakšiņas, divas karotītes, kādā skārda kārbā ir mazumiņš kafijas un arīdzan mazumiņš cukura, viss sajaukts kopā, tā iet ātrāk, uzreiz salda kafija; te ir arī kāda tukša pudele, tā laikam ūdenim — hē! — tagad tā gan ir tukša, bet, kad vakar novakarē devās jūrā, tanī noteikti bija kaut kas stiprinošs: vīns vai degvīns. Dažreiz ar zveju veicas labi, dažreiz — vidēji, dažreiz — nemaz. Jūra ne vienmēr ir devīga, un reizēm tā prasa savu tiesu. Kāds vienmēr ir maksātājs.

Kad laivas brauca malā, pludmalē saradās, tīri kā no smiltīm izauga ļaudis. Vērojot laivas draudīgās šūpās viļņu galos, tāpat kā pelikāns aizmirsti skatīties, kas notiek aiz muguras un blakus, un tad pēkšņi ieraugi cilvēkus, it kā tie būtu no gaisa nokrituši: varbūt tie nākuši no uzkalna, kas atrodas metrus piecdesmit atstatu un, līdzko ieraudzījuši laivas krasta tuvumā, tā steigšus traukuši lejup. Visumā tie bija vīri jau gados, tie palīdzēja vilkt laivas krastā, ķidāt zivis, nest uz būdām āķu jedas, tīklus, tīkliņus, apaļos āķus tinteszivju zvejai un airus. Tie noteikti bija darba nespējīgi, kaulu sāpju sabeigti veci zvejnieki; šurp nāca arī bērni, zvejnieku pašu un sveši, tie čaloja un pārsprieda, kādi ķērušies lomi un kā sauc katru zivi: lūk, m'urena, lūk, rauda, lūk, makrele; līdz ar bērniem un večiem, kam par palīdzēšanu atmeta pa mencai ar pārsistu aci vai pa asarim, ko bija sašķaidījušas zvejnieku kājas, ieradās pircēji — daži vīri ar lieliem groziem un daži ar ēzeļiem, mūļiem; tie apkāra savus dzīvniekus ar gariem, raibiem un melniem zušiem un zandartiem un devās pārdot tos uz pakalniem vai tuvējās mājās; ieradās arī vienkāršas sieviņas, galvenokārt cienījamos gados, tās pirka tikai lētās mencas, raudas, zāģzivis, kaulējās par cenu un apstrīdēja zivju lielumu.

—    Un tā esot menca? Tā jau nav lielāka par sardīni. Te jau jāuzliek acenes, lai varētu to saskatīt. Dodiet man vienu lieliņu, neesiet cietsirdis, jūs redzēsit, dievs jūs sodīs.

Taču zvejniekiem, negulējušiem un izsalkušiem vīriem, runa bija īsa, vairāk nekā divreiz tie uz jautājumu neatbildēja, velti bija uzstāt un sagaidīt atbildi trešoreiz. Viņi gribēja ātrāk tikt galā ar visu.

—    Nekaulējieties, senjora, neesam no jūsu puses.

Tirgošanās izbeidzās ātri, pēc pusstundas vai mazliet

ilgāk, jo laivu nebija daudz, un, kad vīri ar mūļiem, vecenes un bērni, lielums pircēju un ziņkārīgie bija aizgājuši, līcīti atkal apņēma vientulība un klusums, bija dzirdams vienīgi, kā ķērc kaijas, plēšoties ap mencu paliekām, un viļņi dobji triecas pret krastu.

Tepat pa liedagu klīda Prātnieks, mazliet tālāk — Kristjans un vēl gabaliņu tālāk — es; vīrs ar ķieģeļsarkano tīklu vēl aizvien auda tanī savus neizteiktos vārdus, savas neizpaustās domas, neizprastās izjūtas, auda tīklu, debesis, jūru, visu kopā, un kāds cilvēks, kāds svešinieks — vienmēr šeit parādījās kāds svešinieks — neapgrieztiem matiem, noaudzis ar bārdu, cauriem zābakiem, sabāzis rokas saplēstajās kabatās, no ielas raudzījās uz liedagu. Izskatījās, it kā viņš iztrūcies vaicātu: ko man darīt? It kā viņš būtu pirmais, kas nezinātu, ko iesākt.

Dzīvo, brāl! Ko tu citu vari darīt!

CETURTĀ DAĻA

I

anīs dienās es nedabūju zināt, kas slēpjas Kristjanā un varbūt ari nekad nedabūšu to zināt. Dzīvodams viņam līdzās, viņa tuvumā, izjutu, ka vinu ietver čaula, kas ir tik blīva, ka tai nevar izurbties cauri, nedz vērojot viņu no tālienes, nedz esot viņa klātienē. No viņa nestrāvoja nekas tāds, ko varētu noģist ar prātu, un es nezināju, vai tas, kas strāvoja no Prātnieka un citiem, Kristjanu maz skāra. Ečeverrija man vienā mirklī pastāstīja par Kristjanu vairāk, nekā viņš pats man būtu pateicis daudzu gadu laikā. Ečeverrija bija varbūt vienīgais cilvēks, kam bija izdevies Kristjanam tuvoties, vienīgi tuvoties.

— Viņš pretojās, bet es neļāvos iebaidīties no šīs pretošanās; negribēju ielauzties viņa pasaulē; gribēju, lai viņš mani redzētu un, kaut arī nesaprastu, ko saku, dzirdētu runājam; gribēju atmodināt viņa lūpās vārdu, redzēt, kāda krāsa un garša ir vārdam viņa lūpās. Tu zini, ka šis vārds ir kā dzelzs rūsa ir pēc krāsas, ir pēc garšas. Garīgā ziņā attieksmē pret cilvēkiem vienmēr esmu spējis zināmā mērā būt vairāk devējs nekā ņēmējs; man patīk izvilināt kaut ko no otra, lai gan daudzkārt: tas, ko dabū zināt, nav vērts, ka to redz un dzird. Nedaru to ar nodomu vai aiz ziņkāres, tā man ir dabiska prasība: man patīk atmodināt cilvēku. Nu, un pēdīgi es panācu, ka viņš sāka runāt un savā skopajā valodā — mēle viņam atraisās tikai tad, kad viņš nikns, — man pastāstīja kaut ko par sevi, ne jau to, ko viņš domā — man šķiet, viņš nav iemācījies domāt, -— bet to, ko viņš pieredzējis. Neko lielu panācis netiku, bet kaut ko tomēr. Es neceru, ka Kristjans būtu dzirdējis vai sapratis visu to, ko esmu viņam teicis, kopšar viņu noņēmos; tas man arī nav svarīgi. Kad ar viņu iepazinos, viņš jau bija nobriedis vīrs, tik neizdibināms, ka grūti pateikt, kāds viņš īsti ir. Nevaru tev raksturot viņu no zinātniska viedokļa, neesmu psihologs — nolādēta būšana, ka tāds neesmu. Kad dons

Pepe man paziņoja par Elmembriljo «jūras raktuvēm» un es gāju tās pārbaudīt, Kristjans stāvēja liedagā; tāpat kā tu, kā sēklī uzskrējis kuģis, bet vēl ļaunāk nekā sēklī uzskrēj is, bangas to bija izmetušas krasta, taču viņš tiecās no krasta uz jūru pretēji metālam, ko nes no jūras uz krastu. Bangas, kas svaidīja Kristjanu, bija daudz draudīgākas par tām, kuras skaloja laukā metālu. Viņš stāvēja liedagā tāpat kā tu, tikai ar to atšķirību, ka tavai pamestībai bija acumirklīgs, gadījuma raksturs, turpretī viņējai šķietami kaut kas galīgs. Kristjans neprot strādāt, zagt viņš nespēj un iet prom no savas dzimtās pilsētas arī negrib. Ja tu viņam iedosi sareni, āmuru vai uzgriežņu atslēgu, viņš nezinās, ko ar šiem rīkiem iesākt, nespēs ar tiem darboties: viņa muskuļi ir nevarīgi. Vairākas dienas viņš redzēja mani nākam uz liedagu un aizejam, uzlasām metālu un ejam prom; nākdams un iedams skatījos uz viņu un domāju par to, kas varētu nodarbināt viņa prātu; viņš atbildējā man ar tik greizu skatienu un tik neiecietīgi atmeta galvu, ka es, kaut man arī ir dūša kā miets — neskaitot valodīgumu, tas ir vienīgais, kas man ir, — neiedrošinājos viņam tuvoties. Galu galā tas mani nervozēja, un, lai arī viņš mani aizdzītu ar kājas spērienu vai kā citādi, gāju viņam klāt. Es viņam nekā nepiedāvāju, ne arī ko vaicāju; pateicu viņam vienīgi, ka jūra skalo ārā metālu, ka to viegli uzlasīt un ka ir kāds, kas to uzpērk. Nedomā, ka viņš skriešus devās lejup uz krastu; viņš gāja soli pa solim un veselu dienu nostāvēja, iekams izšķīrās pacelt kādu gabaliņu; nemelošu, teikdams, ka liecoties viņam mugurkauls varbūt tā nobrīkšķēja, it kā pārlūztu vidū pušu. Dzīve viņu ir tā nocietinājusi, ka pārvērtusi par būtni, kas nav ne augs, ne dzīvnieks, par nelaimi, tā nav arī akmens: viņam vajag ēst, vajag elpot, vajag daudz kā, gan visa šaurā apjomā, taču vajag visa nepieciešamā. Tāds ir Kristjans, un nedomā, ka vienīgi viņš ir tāds, tādu kā viņš ir daudz, un visiem vajag dzīvot, skaidrāk izsakoties, visi dzīvo, un viņi jāpieņem tādi, kādi viņi ir. Mēs varam viņus nicināt, varam dzīvot atšķirti no viņiem, bet nevaram viņus neievērot; ja viņus nobeigtu, nāktu jauni vietā; katru dienu piedzimst tūkstošiem tādu, un reizumis vaina neslēpjas viņos pašos: vieni piedzimst tādi, otri top par tādiem. Reizēm kaut kas viņus izglābj, reizēm nekas viņus neglābj; un nedomā, ka tādi ir tikai mūsu vidē: tādi dzimst visur, un daži top par ievērojamiem cilvēkiem. Vai Kristjans piedzimis tāds, kāds ir, vai par tādu kļuvis? Grūti zināt un grūti tādēļ, ka vienīgais, kas varētu pateikt, ir viņš pats, taču viņš to nespēj. Tev laimējās …

Tev laimējās … Biju pārstāstījis Prātniekam to savas dzīves posmu, kad mūsu ģimene kādu laiku dzīvoja Rosario pilsētā mājā, ko mans tēvs īrēja no senjoras ar itāliešu uzvārdu; viņa bija jau veca, atraitne bez bērniem un radiem, un vienīgais atspaids viņai bija māja, kuru izīrēja, apmezdamās pati koka namelītī, kas stāvēja savrup no lielās ēkas un ko viņas vīrs, būvuzņēmējs, bija uzcēlis, lai būtu šķūnītis un darba rīku glabātuve. Pēc vīra nāves senjora bija likusi šķūnīti pārbūvēt par istabu un uzcelt vēl virtuvi un vistu kūti, — tanī viņa turēja pusduci vistu un dažas pīles, bet pati iekārtojās istabiņā, lai pavadītu tur savas vecumdienas. Eciņa atradās pavisam tālu, aiz mājas, apkārt tai bija koki un mazs dārziņš, kuru senjora bija iekārtojusi pati saviem spēkiem; tur viņai auga ģerānijas, rūtas, naktsvijoles, daži ļoti smaržīgi heliotropi un karaliskais jasmīns. Visu iežogoja balti nokrāsota koka sētiņa. Manam tēvam sākumā nepatika, ka vienā mājā ar mums dzīvos vēl kāds svešs cilvēks, bet senjora izrādījās tik atturīga, ka tēvs nolēma samierināties ar viņas klātieni. Mēs ar brāļiem dažreiz gājām paskatīties uz senjoru, viņas dārzu un kokiem, starp kuriem bija daži persiku koki, kam savā laikā ienācās augļi. Senjora mūs pacienāja ar persikiem un parunājās, bet nekad nekā netaujāja par mums pašiem. Viņai nebija kalpones, un ļoti reti kāds nāca viņu apciemot. Dažreiz viņa, smalki saģērbusies, gāja apciemot vecās draudzenes vai kaimiņienes un uzticēja mums pieskatīt māju. Nekad viņa neiedrošinājās ienākt pie mums, un mana māte savukārt, būdama ļoti piesardzīga, viņu neaicināja, senjora devās garām, pasveicināja un aizgāja savā dārzā starp kokiem. Viņa pati gatavoja sev ēdienu un pati mazgāja veļu; viņai bija laba veselība un ļoti priecīga sejas izteiksme. Kādā vasaras dienā,

kad persiki jau bija ienākušies, gāju pamest uz to pusi acis: senjora sēdēja savā dārzā un bija iegrimusi avīzes lasīšanā. Viņa man jautāja:

—    Vai tu proti lasīt?

—    Jā, — es atteicu.

—           Es tikko spēju lasīt, — viņa atzinās, — man ļoti grūti lasīt — piekūstu un sāp galva. Tā ir laime būt jaunam.

Viņa nolieca galvu, paņēma laikrakstu, ko bija nolikusi uz klēpja, un paskatījās tanī pāri aceņu stikliem. Tad turpināja:

—          Šim laikrakstam ļoti jauks pielikums, tanī ir kāds spāņu romāns.

Klausījos viņas vārdos un skatījos uz zaru, kas bija pilns nogatavojušos sārtu persiku.

Viņa vaicāja:

—    Vai tu gribi kādus noraut? Norauj. To ir daudz.

Norāvu pāris augļu un, kamēr tos gardu muti ēdu,

iedomājos, ka varētu taču izlasīt viņai priekšā laikraksta pielikumu; tādā veidā pateiktos par persikiem un tai pašā reizē nodrošinātu sev tos nākotnē; vasara bija gara, un augļi kļuva ar katru dienu gatavāki.

—          Vai jūs gribētu, lai jums izlasu priekšā pielikumu?

Nekad nebiju lasījis pielikumu un nezināju, kas tas tāds.

—    Vai tas neapgrūtinās tevi?

—           Nē, — es atbildēju, noslaucīdams rokas mutautiņā, — mani nekas neapgrūtinās,

—          Tad lūdzu, — viņa sacīja un pasniedza man laikrakstu.

Paņēmu to, aplūkoju pielikuma virsrakstu un vienā rāvienā izlasīju visu, kas tur rakstīts. Kamēr lasīju, senjora lāgiem iesaucās un kaut ko piebilda, bet es viņā neklausījos. Beidzu lasīt un atdevu senjorai laikrakstu.

—           Paldies, — sacīja viņa, — tu lasi labi, bet visai pavirši; tā šķiet, ka tevi nemaz nesaista tas, ko tu lasi.

Otrā dienā atkārtojās tas pats: apēdu savus persikus un izlasīju pielikumu, un tā nu tas turpinājās visās nākamajās dienās un vēl krietni ilgi pēc tam, kad bija beidzies augļu laiks; mani bija sagrābusi ziņkāre, un es neapmierinājos ar to, ko dabūju zināt, lasot romāna

turpinājumu, man gribējās zināt arī, kas noticis iepriekš. Senjora man izlīdzēja, viņa bija izgriezusi pielikumu un to uzglabājusi, viņai bija ne tikai šis pielikums, bet vēl daudzi citi. Priekšā lasīšana atalgojās ar to, ka īsā laikā iepazinos ar līdz šim vēl nepazīstamu pasauli. Šajos avīžu pielikumos bija dažādu tautu romāni: spāņu, franču, itāliešu, angļu, vācu, poļu, krievu, zviedru. Pilsētas, upes, ezeri, okeāni, zemes, parašas, kaislības, laikmeti — viss tapa man tuvs. Kādudien, kad mans tēvs stāstīja par Madridi, es viņu pārtraucu un pateicu kaut ko par šo pilsētu, neatceros vairs, ko.

—    Bet kur tu to dabūji zināt? — uzstāja tēvs. — Koledžā jau kaut ko tamlīdzīgu nemāca.

—    Esmu lasījis dažus spāņu romānus, — es atbildēju.

—    Kur tad?

—    Saimniece man tos deva lasīt. Lasīju viņai priekšā to, kas iespiests «La Capital», un viņa iedeva man palasīties vēl citus pielikumus.

—   Tādēļ laikam esi dabūjis tik sliktas atzīmes skolā, — nopūtās mana māte.

Tēvs neteica nekā, un es lasīju arī turpmāk, lasīju visu — laikrakstus, žurnālus, kalendārus, grāmatas un aizrāvu ar savu lasītkāri brāļus, kas arī sāka lasīt, kaut gan ne tik aizrautīgi kā es. Manas atzīmes skolā samazinājās līdz minimumam, tas satrauca vecākus, taču lasīt viņi tomēr man nenoliedza: viņi nezināja, vai tas ir labi vai ļauni tik pārlieku nodoties lasīšanai; viņi bažījās vienīgi par manām mācībām skolā, kuru nekad nepabeidzu, un brīdināja mani būt prātīgam.

Tomēr nekad netiku stāstījis Ečeverrijam, kā beidzās mana draudzība ar šo senjoru: kādudien laikrakstā, kuru viņa parasti mēdza lasīt, starp citu, bija iespiests mana tēva attēls. Neapšaubāmi un pavisam nemaldīgi tas bija viņš, un laikraksts vēstīja, ka viņš ir bīstams zaglis, minēja viņa vārdu, iesauku un visu bijušo saskari ar policiju. Neko nevarēja glābt: senjora uzmanīgi lasīja laikrakstu un, nav šaubu, redzēja attēlu. Protams, viņa neteica ne vārda, bet mans tēvs, kas kaunējās no savas nodarbošanās, nolēma pāriet uz citu dzīves vietu un gāja pie senjoras uzteikt dzīvokli. Senjora viņam vaicāja:

—    Jūs gribat pāriet citur dzivot?

—    Jā, senjora, — tēvs atbildēja.

Senjora cieši uzlūkoja viņu un jautāja:

—    Vai tas ir tā ziņojuma dēļ, kas iespiests avīzē?

Mans tēvs neatbildēja, un senjora sacīja:

—    Don Aniseto, ja tas ir laikraksta dēļ, tad palieciet. Man vienalga, kas rakstīts laikrakstā, un nav par jums ko sūdzēties. Ikviens pelna maizi, kā dievs nolēmis, un jūs esat kārtīgs cilvēks. Palieciet.

Taču manam tēvam nemaz nebija pa prātam laikraksta ziņojums, viņš gribēja ne tikai pāriet uz citu dzīvokli, bet arī uz citu pilsētu un nepiekāpās. Kad aizgāju atvadīties, senjora mani apskāva, nobirdināja dažas asaras un uzdāvāja piemiņai trīs pielikumus. Šie pielikumi vēl bija saglabājušies, kad man vajadzēja atstāt mājas un doties pasaulē.

—    Jā, tev ir laimējies, un man arī; mans tēvs bija anarhists, es arīdzan lasīju un vēl kādas grāmatas! Sempera izdevumus, grāmatas, kuras viņš varbūt pat nesaprata, bet par kurām pastāvīgi runāja; viņš kaut ko meklēja tanīs, kādu domu, lai arī visnenozīmīgāko, un tā viņu urdīja caurām nedēļām, un runāja par to ne tikai ar sievu un bērniem, kas nenieka nesajēdza, bet arī ar saviem draugiem, kuri arī nebija nekādi spīdekļi. Tēvam bija runas dāvanas, un viņš prata lietot dažus teikumus — ļoti nedaudzus, jo bija namdaris un nekad viņam nebija atlicis laika izglītoties, — bet ar šiem nedaudzajiem teikumiem viņš mācēja turēt runas. Es viņu pavadīju uz sapulcēm un, lai gan nekā liela nesapratu, klausījos viņā ar lielāku uzmanību nekā jebkurš cits: Ar laiku sāku lasīt šīs grāmatas, tās visas bija zinātniskas grāmatas, es lasīju arī citādas, — kādas nu kuroreiz pagadījās dabūt. Beidzot biju iemīlējis grāmatu un uzdrošinājos sākt domāt patstāvīgi. Darīju to, ko nebija paguvis darīt mans tēvs, kas astoņas stundas dienā vilka zāģi un otras astoņas stundas cilāja āmuru; tie nav darba rīki, kas ļauj nodoties abstraktiem jautājumiem: var sašķaidīt roku vai palikt bez pirksta …

Bet Kristjanam, kā gājis Kristjanam? Viņš neprot ne lasīt, ne rakstīt. Viņa tēvs klīda apkārt, pārdodams parafīnu un tauku sveces, bija dzērājs, nesavaldīgas dabas, lasīt un rakstīt nepratējs; viņam bija trīs dēli;

sieva nomira; otrreiz viņš neapprecējās — grūti atrast sievieti, kas būtu ar mieru iet pie šādu preču tirgotāja, — un bērni auga savā vaļā. Divi nomira, domājams no bada, un Kristjans tapa zaglis: tā viņš glāba savu dzīvību, nelāgā veidā, protams, bet ne visiem lemts izvēlēties labāko veidu. Viņš izvēlējās ļaunāko: viņam nav ne veiklības, ne attapības, turklāt, par nelaimi, ir redzes traucējums; tiklīdz satumst, Kristjanam šķiet, ka zeme līgot līgojas, viņš neatšķir ēnu no gaismas, ikviens ceļa grumbulis kļūst par veselu problēmu. Tu sapratīsi, ka cilvēks ar šādām īpašibām nevar būt zaglis, neviens zaglis arī nevar doties savās nakts gaitās, ņemot līdz neredzīgo pavadoni. Kamēr viņu nenotvēra, viss bija daudzmaz ciešami, bet viņu gandrīz vienmēr notvēra: vai nu viņš uzgrūdās istablietām, vai arī viņam izslīdēja no rokām mūķīzeri. Tad viņš metās bēgt, taču pēc metriem desmit pakrita, jo bija noturējis bedri par ēnu vai kādu no bruģa izsistu akmeni par gaismas atspīdumu, un tad nu saimnieks un saimnieka dēli, pat saimnieka sieva un kalps — visi metās Kristjanam virsū un šausmīgi piekāva viņu. Nevienu tā nesit kā mājās notvertu zagli; īpašuma izjūta ir daudz spēcīgāka par līdzcietības jūtām. Tā tas atkārtojās neskaitāmas reizes.

Viņš pavadīja ilgus gadus cietumā; policijas iecirkņos ieradās, puniem, vātīm un pat brūcēm klāts. Visa Valparaiso policija viņu pazina, ne tikai Izmeklēšanas nodaļā vien, bet arī visnomaļākajos karceros; viņu aizturēja, kur vien ieraudzīja, kaut arī viņš nedarīja nekā cita kā vilka dzīvību. Turklāt Kristjans, būdams nesavaldīgs, kāvās ar policistiem, bet, tā kā tiem ir varen attīstīta autoritātes izjūta, kas izpaužas gandrīz tikpat asi kā īpašuma izjūta, tad gadījās, ka Kristjans sadauzīts, saspiests un savainots ne tikai ieradās policijas iecirkņos, bet tādā pašā stāvoklī arī nāca no turienes laukā. Dzīve kļuva neiespējama. Kristjans klīda pa ieplakām, pa uzkalniem, un vienīgi bads spieda viņu nokāpt lejā pilsētā un meklēt kaut ko ēdamu, taču tur viņu saņēma ciet un nogādāja iecirknī. Pēdīgi par viņu iežēlojās kāds Plajaančas cietuma seržants, kas bija pazinis viņa tēvu un Kristjanu nekad neaizturēja; tas izlikās viņu neredzam. Bet toreiz tas viņu redzējis: Kristjana

stāvs un sejas izteiksme laikam bijusi tik šausmīga, ka seržants, līdzjūtības pārņemts, viņam tuvojies. Seržants bija daudz vecāks nekā Kristjans, turklāt labsirdīgs, un Kristjans izstāstīja, kā viņam iet. Seržants parunāja ar savu priekšnieku, tas atkal ar savējo un, kas zin, šis varbūt atkal ar vēl augstāku, bet viņš panāca, ka Kristjanu bez iemesla vairs neapcietināja un viņam noteica uzturēšanās vietu. Kristjanam vajadzēja apsolīties nezagt un neatstāt norādīto pilsētas kvartālu.

Drīz pēc tam es ar viņu iepazinos. Nezinu, cik ilgi būšu kopā ar viņu, bet esmu nosolījies sev nepamest viņu, vēl vairāk, man ir slepens nolūks iemācīt viņam strādāt. Kad būšu sadūšojies, došos prom kopā ar viņu: sezona sākas, jau tuvojas jaukais laiciņš, sāk spēcīgi pūst dienvidvējš. Tu varēsi nākt mums līdz: izveidosim iespaidīgu trio. Kad mums būs sarene rokā, ne velns mums nekā nepadarīs.

Diez vai mēs īsti pazīstam tos cilvēkus, ar kuriem dzīvojam kopā, arīdzan tos, ar ko dzīvojam kopā gadu gadiem un ko iedomājamies labi pazīstam, tādēļ ka bieži saskaramies ar tiem dienā un pat naktī; vienus mēs pazīstam labāk, otrus — ne tik labi. bet, lai nu kā mēs tos pazītu, mums jāatzīst, ka ikvienam piemīt kaut kas tāds, ko zina tikai pats, kas otram ir neizdibināms un ko varbūt nav iespējams otram atklāt; šis dziļi slēptais pieder tikai pašam, šī dziļi slēptā var būt maz un var būt daudz, taču slēptais un nedalāmais kodols vairās no sveša pieskāriena un mēdz nogalēt, ja to ievaino. Man nebija nekādu cerību tuvoties Kristjanam; biju tikpat mazrunīgs kā viņš, un man trūka Prātnieka drosmīgā gara. Tomēr tas, ko zināju par Kristjanu, izraisīja pret viņu līdzjūtību.

Runājot par Ečeverriju, jāteic, ka viņš man nekāda problēma nebija un, šķitās, tāds nebija nevienam, varbūt vienīgi pats sev. Viņš bija atklāts, līdzcietīgs, sirsnīgs cilvēks, kas garīgā ziņā mēdza otram vairāk dot, nekā spētu saņemt pretī, kā pats bija man izteicies. To pierādīja viņa izturēšanās pret Kristjanu un mani un, kā vēroju, arī pret citiem cilvēkiem, ko viņš pazina. Visi tuvojās viņam kā draugam, un viņam nebija noslēpumu ne pret vienu. Viņš nekā neslēpa, viņam nebija ko zaudēt, ne mantas, ne naudas, ne stāvokļa, ne interešu. Droši vien arī viņam bija savs apslēpts kodols, jo tāds ir ikvienam, bet šis kodols nevarēja būt tik liels un ciets kā Kristjanam un arī ne tik mazs un tik noslēpts kā manējais. Kā bija varējis izveidoties šāds raksturs? Jau agrāk tiku iepazinies ar līdzīgiem cilvēkiem, taču Ečeverrija bija vispilnīgākais paraugs. Arī citi cilvēki izturējušies pret mani atklāti, sirsnīgi, līdzcietīgi. Vērodams šādus cilvēkus, iedomājos, ka tie ir kā virsma, kurā viss gaiši un skaidri saskatāms, kā, piemēram, spogulī vai smalkmehāniķa līdzenajā galda virsā, taču ne vienmēr var paļauties uz redzi. Pārbraucot ar roku pār kādu virsmu, sajūti, kāda tā ir patiesībā: tur ir kāds nelīdzenumiņš, kāds ieliekums ar dobulīti. Kas slēpjas šai dobulītī? Reizēm roka atrod ko ļaunāku: kāda maza stikla vai metāla šķembiņa ievaino kā visasākā adata. Ečeverrija nebija pakļāvīgs, pārāk pakļāvīgs, varēja redzēt, ka dažkārt viņš bija gatavs cīnīties — ne jau ar miesas spēku, viņš bija vārgs radījums, bet ar savu gara spēku un tā spēka atbalstu, kāds kuroreiz bija viņa rīcībā. Varbūt Ečeverrija bija nedrošs, nespēja izšķirties, viņam trūka uzņēmības —• kā citādi izskaidrot to, ka viņš apslāpēja savas jūtas pret meistara Hasinto sievu, — bet šī nespēja izšķirties un uzņēmības trūkums bija apstiprinājums paša atzinumam, ka viņam nav vajadzīgo īpašību, lai īstenotu dārgu ieceri. Man tas šķita varonīgi. Es uzticējos viņam, vēl vairāk, es apbrīnoju viņu. Un tomēr man nepatiktu būt tādam kā viņš, nezin vai tādēļ, ka nespētu, vai varbūt tādēļ, ka negribētu tāds būt.

Nezināju, ko mani biedri domā par mani. Droši vien to pašu, ko padzīvojuši cilvēki parasti domā par jauniešiem: ka nav zināms un paredzams, kādi tie izveidosies un kam pievērsīsies. Taču es jutu — varbūt vēlējos nekad nenonākt tādā stāvoklī kā Kristjans — tas gan arī vairs nebija iespējams, — ne arī palikt tādā kā Prātnieks. Jutu, ka manī ir kaut kas tāds, kā nebija viņos, — kāda dziņa vai nemiers, kam nebija nedz ievirzes, nedz mērķa, bet kas neļāva man uz visiem

laikiem pieņemt vienīgi to, ko nejaušam gadījumam labpatiktu man dāvāt. Varbūt šo nemieru biju mantojis no sava tēva. Šāds spēks var kalpot dažādi, viss atkarīgs no tā, kā prot to izlietot. Man nebija godkāres, man nevarēja tās būt, bet manī bija zināma pretošanās ārējiem apstākļiem, tādiem apstākļiem, kas man nebija pieņemami. Šo es pieņemu, bet to noraidu. Tiktāl es eju, bet tālāk ne. Daudz tas nebija, tomēr pietiekami.

Tikmēr aizritēja dienas, ne jau daudzas, taču tās aizritēja; atgriezās un atkal aizbrauca kuģis, ar kuru bija aizceļojis mans draugs; draugs neieradās, ne arī man no kādas svešas malas kaut ko atrakstīja; es viņam nepārmetu: sapratu, ka viņam varbūt nav tik viegli to izdarīt. Prātnieks mani aptuveni izvaicāja par maniem nodomiem; teicu viņam, ka man nav nekāda noteikta nodoma, gribu vienīgi sameklēt kādu labāk atlīdzinātu darbu: manas drānas jau nebija vairs nekādas drānas, un daudz kā man trūka. Biju atkopies un jutu jaunu spēka pieplūdumu; mana plauša šķitās darbojamies labi, tā nesāpēja, un man vairs nebija krēpu, kuras mani biedēja. Joprojām biju kalsns, taču spēcīgs un drosmīgs.

Kādu vakaru, kad kavējāmies sarunās pie mūsu mitekļa ļodzīgā galda, Prātnieks sacīja:

—    Jūs man neticēsit, neticēsit man, bet mani jau vairākas dienas moka vēlēšanās krāsot kādu sienu, nevis kaut kādu kleķa mūri, bet lielu, līdzenu sienu, un nevis vitēt ar kaļķi, bet krāsot ar eļļas krāsu. Man patiktu to noklāt ar zilu krāsu, — viņš pabeidza. Tā kā mēs klusējām, viņš turpināja:

—    Kāds draugs man teica, ka cilvēkam vajagot mēnesī vienu dienu kārtīgi nostrādāt un divdesmit deviņas dienas kārtīgi atpūsties. Teikšu vēl vairāk: es domāju, ka cilvēkam tikai tad vajag strādāt, kad tam vēlēšanās to darīt; un man ir šāda vēlēšanās, beidzos vai nost, kā gribas strādāt.

Prātnieks nosmējās.

Nākamajā dienā viņš nenāca mums līdz uz līcīti. Viņš ieradās pusdienas laikā, kad mēs ar Kristjanu savu atkritumu vākšanas darbu, kā to dēvēja Grundulis, jau uzskatījām par pabeigtu.

—         Jums vajadzēs mani uzlūgt uz pusdienām, — viņš paziņoja. — Ceru, ka jūs neatteiksities. Atcerieties, es biju tas, kas ierosināja šo ienesīgo metāla vākšanu.

Tad viņš piebilda:

—   Man nav ne sentavo. Esmu tapis tik nabags tādēļ, ka pasāku meklēt darbu.

Prātnieks patiešām bija meklējis darbu un ne tikai sev vien: kāds viņam pazīstams darbu uzņēmējs bija ar mieru uzticēt vairāku ēku krāsošanu attālā atpūtas vietā pie jūras.

—    Esmu domājis par jums abiem, — viņš teica, kad pusdienojām. — Esmu labs meistars, un darbu uzņēmējs, kas man uzticas, izsniegs avansu, bet ne šeit, viņš man dos to tad, kad būšu atpūtas vietā. Tik liela viņa uzticība nav, lai to izsniegtu tūlīt, — viņš smaidīdams piebilda.

Tad viņš jautāja:

—    Nu, ko jūs sakāt?

Kristjans neatbildēja, viņš raudzījās prom. Es neteicu ne vārda, bet Ečeverrija zināja, ka es došos viņam līdz: man arī bija vēlēšanās krāsot nevis sienu, bet logu — plašu logu un ne zilā, bet baltā krāsā; vispirms to nogruntētu, tad, kur vajadzīgs, piešpaktelētu, noslīpētu tā, lai, pārvelkot ar roku, nejustu vairs ne mazākā raupjuma, un pēdīgi pārlaistu pāri vienu, divas vai trīs kārtas svina baltuma. Logs laistītos no tālienes, un es zinātu, ka tas ir manu roku darbs.

Bet Kristjanam tādu jūtu nebija; durvis un logi izraisīja viņā vienīgi apnicības un varbūt pat naida jūtas: tie bija kaut kas tāds, ko vajadzēja atvērt pretēji to cilvēku gribai, kas atradās aiz tiem, nevis atvērt ar labu, bet ar varu, izspiežot vai izsitot tos, un, to darot, būt gatavam saņemt kaut ko daudz nepatīkamāku, nekā meklē. Tanī pašā naktī Kristjans pazuda. Pāris simtu metru no mūsu mājas pamanījām, ka viņš vairs nesoļo aiz mums. Vakaros viņš vienmēr gāja pēdējais, nodurtu galvu, sabāzis rokas caurajās kabatās, cenzdamies drīzāk uzminēt nekā saskatīt, kur spert soli; ietves bija nelīdzenas: te bija gan pakāpieni, gan bedres un mainīgs pamats — ir smiltis, ir bruģis, ir asfalts, ietves te iegrima, te pacēlās, te bija redzams vecas gāzes laternas stumbenis, te mazliet tālāk pavērās kāda sprauga. Alfonso vaicāja:

—    Kur viņš palicis?

—           Nezinu, — es atbildēju, — gāju, klausīdamies viņa soļos, un pēkšņi tos vairs nedzirdēju. Tā kā gājām pa smiltīm, tad es par to nebrīnījos.

—    Griezīsimies atpakaļ, — Alfonso lūdza mani.

Gājām atpakaļ un soli pa solim izstaigājām ielu,

pavērāmies visos nostūros, kur bija samesti skārda gabali, visos mitrajos un smirdošajos kaktos, aplūkojām kraujas pie ieplakām, pašas ieplakas un pēdīgi iegriezāmies divās bufetēs: nekur viņa nebija. Turklāt ielu šķērsoja citas ielas un ieliņas, taciņas un blakus ceļi, kas gāja uz visām pusēm. It visu apskraidīt nebija iespējams, tad mums būtu vajadzējis izstaigāt visus Valparaiso uzkalnus, un Prātnieks atkal ierunājās:

—    Iesim atpakaļ.

—           Vai viņš nevarētu būt atgriezies ostā? — es ieminējos.

—          Varbūt, — Prātnieks atteica, — bet tur būs visai grūti viņu ieraudzīt.

Mēs vēlreiz pārstaigājām ielu.

—    Bet ja nu viņam kļuvis nelabi ap dūšu? — ieteicos.

Ečeverrija papurināja galvu.

—    Tad viņš būtu kaut ko sacījis.

Ečeverrija brīdi klusēja. Tad viņš vaicāja:

—    Kā tu domā, kas ir noticis?

Es paraustīju plecus.

—          Nevaru iedomāties. Varbūt viņš būs aizgājis kādu apciemot.

Ečeverrija atkal noraidoši papurināja galvu.

—           Nē. Viņam nav neviena, ko apciemot, vai, labāk sakot, viņam ir gan, bet tie negrib viņu ne redzēt — zagļi, jā. Iziet ar Kristjanu uz ielas nozīmē nevis iet zagt, bet vienkārši pastaigāties, tas zagļiem nepatīk, un Kristjans to labi zina. Zagļi bēg no tāda, kas vairākas reizes saņemts ciet vai kam vairākkārt izgājis plāni. Zagļi rīkojas tāpat kā veikalnieki ar saviem izputējušiem veikala biedriem. Nē. Ir noticis kaut kas cits.

Ečeverrija apklusa. Tad viņš atsāka:

—           Tas, kas noticis, ir kaut kas cits. Kristjans negrib N doties prom no Valparaiso un negrib strādāt, viņš negrib mācīties strādāt nevis tādēļ, ka viņam trūkst spēka, bet gan nojauzdams, ka tad vajadzēs garīgi

piepūlēties, un to viņš negrib, nespēj vai iedomājas nespējam.

Ečeverrija apstājās un lūkojās manī. Mēs stāvējām zem laternas staba: elektriskā spuldzīte meta uz mums vāju gaismu. Ečeverrijas seja izskatījās noraizējusies un skumja.

— Bet ko viņš lai dara? — Ečeverrija iesaucās. — Ko viņš lai dara? Viņš atrodas uz pēdējā pakāpiena, uz pēdējā kāpņu šķērša, zemāk vairs nav kur kāpt, nav pat ubaga tarbas; Kristjans nevarētu tapt par ubagu, viņš nespētu diedelēt, drīzāk nomirtu badā. Viņam piemīt kaut kas īpašs, kaut kāds sīkstums, augstprātība, gandrīz vai cēlums, kas liedz pieņemt kaut ko tādu, ko pieņemdams zaudētu cieņu pats pret sevi; nevis pret zagli, nevis pret sabiedrības locekli — to viņš neizprot, — bet pret cilvēku, jo Kristjanam ir savs ieskats par cilvēku, ieskats par sevi pašu, labāk teikt, tas varbūt ir neapzināti, varbūt tas pat nav ieskats — jo ieskats jau ir saistīts ar izpratni, vismaz ar spriešanas spējām, — bet vienkārši tīrs dzīvības spēka atspulgs, taču kaut kas ir, ir kas tāds, kam vērtība, vismaz manās acīs. Viņš ienīst žēlsirdību varbūt tādēļ, ka nezina, kas tā ir, vai arī tādēļ, ka apjauš — tā nevis paceļ cilvēku, bet palīdz tam pastāvēt postā. Bieži esmu iedomājies, ka mums ir daudz ļaužu — īpaši zemākajos slāņos, — kam vēl spēcīgi izteikta pirmatnējā senču daba, nevis brīvā pirmcilvēka, bet tā, kurš bija zaudējis brīvību, proti, mūsdienu cilvēki vēl saglabājuši tā izturēšanos: ir klusi, nesabiedriski, negrib strādāt, negrib pakļauties, negrib padoties, — un kādēļ? Lai nekļūtu par vergiem. Vai ir vērts tapt par vergu? Ir ļaudis, kas šos nepaklausīgos ienīst, jā, kas tos ienīst un taisni tādēļ ienīst, ka tie nepadodas, ka tie negrib viņiem kalpot. Man tev jāsaka — es šos neatkarīgos cilvēkus apbrīnoju un apbrīnoju tādēļ, ka man no tiem nekā nevajag: man nevajag, lai tie man strādātu, lai tie man kalpotu, lai tie man paklausītu. Ir arī tādi ļaudis, kas šos nepakļāvīgos neienīst, taču par tiem sūdzas. Tie aizmirst to, ka cilvēks, kuram otrs jebkādā veidā — vai nu ar savu saprātu, vai bagātību, ar savu varu vai spēku uzkundzējies, nemūžam un nekur nesasniegs tā līmeni, kurš ir uzkundzējies. To viņš sasniegs vai centīsies sasniegt vienīgi tad, kad nejutīsies apspiests, vai arī tad, kad redzēs un sapratīs, ka cilvēks, kas pat pret savu gribu tam uzkundzējies, jo ir, piemēram, daudz inteliģentāks, vēlas to no šīs verdzības atbrīvot, lai padarītu par īstu cilvēku, nevis par īstu kalpu. Vajadzētu tuvoties šiem nabaga cilvēkiem tā, kā tēvs vai brālis tuvojas mīļam dēlam vai mīļam brālim, bet kur tu atradīsi tādus kungus, tādus valdniekus, tādus varasvīrus, kas būs ar mieru aizmirst, ka tiem ir nauda, vara un spēks? Nerunājot nemaz par to, ka tie nebūt nav inteliģentākie cilvēki… Ja ar šādu neatkarīgu raksturu ir apveltīts indivīds citādos sociālos apstākļos, ja šo cilvēku nekādā veidā nevar piespiest kādam kalpot, tad ļaudis to apbrīno, bet, ja šāds raksturs ir nabaga velniem, tad tos ienīst. Nevar būt nabaga velna ar šādu raksturu: nabaga velnam jābūt rāmam, padevīgam, paklausīgam, strādīgam, vārdu sakot, īstam nabaga velnam. Bet es nezinu, vai tad šādi neatkarīgi cilvēki būtu mūsu zemē vien, domāju gan, ka ne: tādi sastopami visās pasaules malās. Kristjans zina, ka, būtu viņš padevīgi izturējies iecirkņos, viņu nebūtu dauzījuši, bet viņš negribēja būt padevīgs, viņš nespēja tāds būt: viņš labāk ļāva, lai to sit nūjām un dūrēm, nekā tapa par padevīgu kalpu vai muļķi. Tas ir kaut ko vērts, Aniseto.

Prātnieks apklusa un nopūtās. Mēs gājām tālāk. Tad viņš atkal ievaicājās:

—    Jā, bet ko viņš varētu darīt?

Nezināju, ko atbildēt. Ko Kristjans varētu darīt? Zagt, ko citu, tas ir, mēģināt zagt, pretodamies šķēršļiem, kas stātos ceļā. Viņš labāk darīja to nekā citu ko. Bet tāpat jau rīkojās neskaitāmi cilvēki; tā bija rīkojies mans tēvs, tā — Prātnieks, tā bija rīkojušies tie, kas naktī šķērsoja kalnāju, un vēl, un vēl citi, varoņi bez varenības, slikti ģērbušies varoņi — varoņi, kam nebija pasu.

Prātnieks atkal ierunājās:

—    Es zināju, ka notiks kaut kas tamlīdzīgs, un gatavojos cīņai, bet pretinieks atstāja kaujaslauku un izvēlējās citu — daudz ļaunāku, nekā es tam piedāvāju. Vai esi sastapies ar ko vēl nejēdzīgāku?

Es aizstāvēju Kristjanu.

—   Viņš pazīst šo otru cīņu un tādēļ dod tai priekšroku.

—    Jo ļaunāk.

—   Tev, bet ne viņam. Iedomājies sevi viņa vietā, un tu redzēsi, ka viņam taisnība.

—    Labi, varbūt tā ir.

Nebija vairs ko runāt, un mēs nerunājām; mums bija jāgaida, kas notiks. Alfonso domāja par Kristjanu, es vairs nedomāju par viņu, bet atcerējos savu tēvu: ilgus gadus viņš bija zinājis, cik zināmajā vietā bija dārglietu, kādas tās bija un kur novietotas, kā vajadzēja ieiet tanī mājā un kā iznākt no tās, kāds attālums bija jānoiet no vārtiem līdz mājai, līdz istablietai, kurā dārgumi glabājās, sevišķā ieliktnī viņam bija slēdzene, ko lietot tanī brīdī, kad būs nolēmis dārglietas izzagt, bet viņš neizšķīrās, viņš gaidīja pēdējo brīdi — brīdi, kad viņam citas izejas vairs nebūs. Katrreiz, kad viņš apmeklēja šo māju, viņš izmēģināja slēdzeni, nekas nemainījās, atslēga bija tā pati. Viņš pazina dārglietu īpašnieka parašas, zināja, kurā laikā tas cēlās un cikos gūlās, cikos devās pastaigā un cikos no tās atgriezās. Kāds cits spānietis, arī zaglis, kas bija notiesāts uz ilgiem gadiem spaidu darbos Usuaijā, bija uzticējis šo darījumu tēvam. Mans tēvs sāka strādāt tanī mājā par kalpotāju — kā galisieti viņu labprāt pieņēma darbā, — viņš izpētīja visu, bet nezaga nekā. Bija viegli nozagt, bet tēvs nolēma pagaidīt: rotaslietas no mājas neaizbēgs. Tās viņam bija krājums nebaltai dienai. īpašnieks, jau vecs vīrs, tupēja mājās, viņam piederēja arī nams, ko viņš apdzīvoja. Un kādudien pienāca liktenīgais brīdis: nomira mana māte, un Aniseto Evija palika viens ar saviem četriem dēliem. Viņš nevarēja vairs tik brīvi rīkoties kā agrāk, viņam vajadzēja piesargāties: tapt apcietinātam nozīmēja pamest savus dēlus, kurus viņam nebija kam uzticēt. Viņš devās turp. Taču tanīs dienās bija nomiris arī saimnieks, varbūt tad pat, kad bija nomirusi māte, un mājā bija ievilkušies mantinieki. Mans tēvs uzslēdza durvis un iegāja iekšā. Viens no mantiniekiem viņu ieraudzīja, kad viņš devās laukā. Reizēm cilvēku nobeidz tas, ko viņš iedomājas par glābiņu.

Mēs abi ar Ečeverriju palikām ilgi sēžam pie galda — stundu, divas, trīs un gaidījām: es lasīju vecu žurnālu, Alfonso domāja un klausījās; pēkšņi viņš piecēlās un devās pie durvīm, atvēra tās un izliecās laukā mājas tumšajā pagalmā, tad viņš griezās atpakaļ.

—     Man nebija nodoma pārveidot viņa raksturu, — atkal reiz atgriezies istabā, sacīja Ečeverrija, — Gribu vienīgi, lai viņš dzīvotu. Un man būtu gluži vienalga, ko viņš dara vai grib darīt, ja viņš būtu citāds cilvēks — tāds cilvēks, par kuru es zinātu, ka to, ko tas grib darīt vai mēģinās darīt — labu vai ļaunu, zagt, organizēt kādu streiku vai atklāt Ziemeļrietumu kalnāja pāreju, — tas arī paveiks. Visam nepieciešamas noteiktas dotības un iespējas, lai cik atšķirīgas tās būtu katrā gadījumā. Taču Kristjanam to nav, vēl ļaunāk, viņš grib pasākt tieši to, ko dotību trūkuma dēļ vismazāk spēj, esmu par to pārliecināts.

Kla'usījos, ko viņš stāsta. Manam tēvam bija dotības un iespējas, tomēr . ..

Mēs klusējām; paguris no sasprindzinājuma, es likos gulēt; aizmigu. Vēlāk jutu, ka arī Prātnieks nopūzdamies apguļas. Atkal aizmigu un pamodos no durvju vēriena; kāds piesardzīgi tās vēra, taču durvis klusiņām iečīkstējās virās. Mēs paslējāmies gultās sēdus; uz sliekšņa parādījās vīrieša stāvs: tas bija Kristjans.

Alfonso tomēr ieprasījās:

—    Vai tu tas esi, Kristjan?

Kristjans tikai nostostījās, šāda atbilde varēja nozīmēt visu ko, bet mums ar to pietika: Kristjans bija pārnācis, bija šeit. Mēs atkal atgūlāmies un klusējām. Ečeverrija vairāk neko nejautāja. Kristjans aizvēra durvis, smagiem soļiem pagājās uz priekšu, sataustīja galdu un krēslu un apsēdās. Tā viņš palika nekustīgi sēžam un nosēdēja līdz pašam rītam, un nekas cits neliecināja par viņa klātieni kā vienīgi tas, ka viņš ik pa brīdim nospļāvās.

Pamazām ausa rīts, un, kad dienas gaisma ieplūda istabā, varēju labāk saskatīt Kristjanu: viņš sēdēja pie galda, uzgriezis mums muguru, atbalstījis galvu uz rokām, iespiedis seju plaukstās. Viņš sēdēja tik nekustīgi, ka šķita aizmidzis. Taču ik pa brīdim nospļāvās. Kādēļ viņš tik bieži spļāva? Viņš nemēdza tā spļaudīties. E.s paslējos uz elkoņa un paskatījos uz grīdu: liels, tumšs,

šur tur sīku baltumiņu izraibināts plankums vīdēja pie viņa kājām noskrandušajos apavos. Piegrūdu ar elkoni Alfonso, kas pacēla galvu, pavērās manī it kā ar klusu vaicājumu, kas noticis. Parādīju viņam plankumu: varbūt Kristjans bija ievainots; tās bija asinis. Ečeverrija uzmanīgi un pārsteigti skatījās, tad viņš kaut ko noņurdēja, tūlīt piecēlās un neparasti steidzīgi sāka ģērbties. Viņš piegāja pie durvīm, atvēra tās un tad devās pie Kristjana. Viņš uzlika tam roku uz pleca un sacīja:

—    Paklausies.

Kristjans salēcās, bet nepacēla galvu.

—    Kas ir? — viņš noņurdēja.

Alfonso jautāja:

—    Vai tu esi ievainots?

Kristjans uzrāva plecus un neatbildēja.

Alfonso uzstāja:

—    Atbildi man!

—    Man nekas nekaiš, — pēdīgi sacīja Kristjans.

—    Bet asinis?

Kristjans atkal uzrāva plecus.

—    Tās ir no mutes, — viņš sacīja.

—    Vai tev cits nekas nekaiš?

—    Nē.

Ečeverrija šaubījās.

—          Pacel galvu, — viņš sacīja, cenzdamies runāt sirsnīgi.

Kristjans liedzās.

—    Laid mani mierā!

Ečeverrija izstiepa roku un pieskārās Kristjana galvai.

Ar strauju un niknu kustību Kristjans pa pusei paslējās krēslā un nesavaldīgi iekliedzās:

—    Laid mani mierā, es tev saku!

Lēnītiņām viņš atkal atsēdās. Alfonso klusēdams stāvēja pie galda: viņš bija redzējis Kristjana seju. Tikmēr es, cenzdamies netrokšņot, biju piecēlies un izgājis pagalmā mazgāties. Brīdi vēlāk man pievienojās Alfonso. Paskatījos viņā, un viņš man atbildēja:

—    Viņa seja ir tāda, it kā tā būtu mīdīta kājām.

Viņš apklusa, bet drīz vien iesacījās:

—           Kaut kas jādara, bet es nezinu, ko darīt. Viņš neatļaus sev pieskarties, bet tā pamest viņu arī nevaram.

Brīdi vēlāk mazgājoties viņam ienāca prātā.

—    Griezīsimies pie senjoras Esperansas.

Senjora Esperansa bija mūsu kaimiņiene, meistara Hasinto sieva. Pirms aiziešanas uz Elmembriljo līci Alfonso devās pie viņas. Stāvēdama savas istabas durvīs, senjora Esperansa uzmanīgi noklausījās un sacīja:

—    Neraizējieties, kaimiņ, darīšu to ar lielāko prieku. Ejiet mierīgi un atstājiet viņu manā ziņā, viss būs ta. kā jūs teicāt.

Senjora bija, kā vienmēr, tīra, kārtīga, it kā nule nomazgājusi melnīgsnējo vaigu un tikko sasukājusies. Mazs, balts priekšautiņš līdz pusei apsedza viņas svārkus. Viņa bija jauka kā dāvana. Mēs atvadījāmies, un viņa noteica:

—    Iešu, kamēr vēl nav pamodušies maziņie.

Mēs gaidījām, kas notiks. Sieviete pieklauvēja pie mūsu istabas durvīm, bet atbildes nebija. Tad viņa atvēra durvis un sacīja:

—    Labdien, kaimiņ.

Mūsu telpā viņas balss skanēja dīvaini, maigi un neparasti dzidri. Arī tagad atbildes nebija, bet sieviete, ieiedama istabā, jau noteikti uzstāja:

—    Kaimiņ, vai varu jums palīdzēt?

Viņas balss kļuva pārsteidzoši maiga. Atskanēja tāds kā rūciens un tūlīt pēc tam asas un žēlabainas skaņas: Kristjans raudāja. Kā atbildot blakus istabā ieraudājās viens no senjoras Esperansas bērniem. Mēs gājām prom.

—    Droši vien, — teica Alfonso, — tā ir pirmā reize, kad ar Kristjanu kāds runā tādā veidā.

Mēs strādājām cītīgāk nekā jebkad, un, kad dienasvidū bijām pārdevuši metālu donam Pepem, Prātnieks man paziņoja:

—    Došos uz māju aiznest kaut ko Kristjanam. Ja gribi, pagaidi mani un, ja ne, — pusdieno viens. Še!

Viņš iedeva man dažus naudas gabalus, bet es negribēju pusdienot viens un gaidīju viņu, atsēdies tai pašā vietā, kur Kristjans mēdza gaidīt mūs; visapkārt man bija zirgu mīzalu peļķes un mēsli. Man bija vienalga, kas te visapkārt, domās man šķita, ka es dodos līdz Alfonso un palīdzu viņam cīnīties, un tas man sagādāja prieku. Alfonso drīz atgriezās, un mēs gājām uz «Nākotni» —trešās šķiras restorānu, kur apkalpotājs bija sakāvi cietušais bokseris, bet saimniekam tāda seja, it kā tas nodarbotos ar vīna destilāciju.

Mēs atsēdāmies un palūdzām pusdienas.

—   Tagad viņš ir daudz mierīgāks, — paskaidroja man Ečeverrija, — bet, kamēr viņš atkopsies, paies vairākas dienas.

Viņš klusēja un tad atkal sacīja:

—    Dīvaini. Es tev vakar stāstīju par cīņu, ko gribēju izcīnīt ar Kristjanu, — labi, pārnestā nozīmē esmu cīnījies, — un es tev teicu, ka Kristjans izvairījās no šīs cīņas un meklēja citu. Tajā viņš cieta sakāvi, un tagad viņam atliek vienīgi stāties man pretī, pareizāk sakot, cīnīties pašam ar sevi, jo patiesībā viņam jācīnās nevis ar mani, bet pašam ar sevi. Es nespēju priecāties par to, ka viņu sadauzījuši, bet priecājos par to, ka viņš cietis sakāvi, šī sakāve nāk man par labu… Katrā ziņā jānogaida.

Gaidījām. Pēdīgi pēc vairākām dienām, kad vakarā bijām visi kopā istabā, Prātnieks sacīja:

—   Darbu uzņēmējs mani steidzina, un es devu vārdu, ka mēs uzņemamies šo darbu. Šodien ir ceturtdiena, — kā jums šķiet, ja mēs dotos ceļā sestdien? Tad mēs pirmdien vai otrdien būtu tur.

Neviens neatbildēja, un tad Alfonso jautāja:

—    Ko tu saki, Aniseto?

—    Iesim tad, kad tu gribēsi, — es atbildēju.

Viņš pavērsa galvu uz Kristjana pusi, kas bija uzgriezis mums muguru, un vaicāja:

—    Un tu, Kristjan?

Kristjans brīdi vilcinājās ar atbildi.

—    Es nezinu.

Alfonso piebilda:

—    Lai nu kā, mēs dosimies ceļā sestdien.

… Ausa pēlēka diena. Mēs ar Alfonso piecēlāmies agri, izgājām pagalmā mazgāties un atgriezāmies istabā. Kristjans arī bija piecēlies. Visi trīs brīdi klusējām. Prātnieks aplaida skatienu istabai, paņēma segu, savīkstīja to un pasita padusē, liels sainis neiznāca. Atkal izgājām pagalmā, kas bija tukšs, un devāmies prom, bet devāmies prom vieni: Alfonso un es; Kristjans stāvēja istabas durvīs, vērdamies tālumā. Iesāņus palūkojos viņā: viņa skatiens bija sadrūmis, ap acīm vēl zilumi no sitieniem, un viņa seja pauda nemieru, pat bailes. To es ievēroju aiziedams. Kad bijām pagājuši dažus soļus, gribēju pagriezties un vēlreiz atskatīties, bet Alfonso mani brīdināja:

—    Neatskaties un nesteidzies!

Soli pa solītim kāpām lejup, un ar katru nākamo soli mums kļuva sāpīgāk un sāpīgāk ap sirdi. Vienubrīd domāju, ka Prātnieks apstāsies un dosies atpakaļ pie Kristjana, bet viņš to nedarīja. Drīz vien — vēl soļi divdesmit, un būsim nonākuši līdz tai vietai, kur ceļš strauji iet lejup, un mēs Kristjanu un māju vairs neredzēsim. Tad līdz mums atskanēja kliedziens:

—    Pagaidiet mani!

Tas bija skarbs, ar varu izlauzies kliedziens.

Mēs apstājāmies. Kristjans nāca pie mums.

Visi kopā gājām tālāk.

SALDĀKA PAR VĪNU

«LAI VIŅŠ MANI SKŪPSTA AR SAVU LŪPU SKŪPSTU, JO TAVA MĪLESTĪBA IR SALDĀKA PAR VĪNU.»

Zālamana Augstā dziesma

PIRMĀ DAĻA

i /* niseto nezina, kā dienas sākas citiem cil$ vēkiem, un nezina ari, kā tās sākas viņam pašam. Viņš pat lāgā nezina, kā tās beidzas: saraustītas domas šaudās pa galvu, uzpeld kaut kādas atmiņas, tad viss izgaist, un pēc bezdomu mirkļa ir uznācis miegs — reizēm mierīgs un reizēm satraukts atkarībā no tā, vai smadzeņu aparāts izslēgts vai turpina darboties, it kā, cilvēkam nomodā esot, nebūtu pietiekami strādājis. Nepievērsīsimies brīdim, kad zvaigznes dziest pie debess juma, jo guļošais Aniseto to neredz, bet, runājot par dienu sākumu, noskaidrosim, kā to uztver cilvēka apziņa, diendienā atmošanās brīdī saskaroties ar jaunu, neaizpildītu laika posmu. Kā cilvēks ieiet dienā, un kā diena ienāk cilvēkā? Cilvēks neatmostas uzreiz, un arī diena neatnāk pēkšņi. Palēnām, pārvarot grūtības, tuvojas viens otram jaunā diena un cilvēks, kas mostas. Kā tas notiek? Aniseto to nezina, ne nomodā būdams, ne arī aizmidzis, kā pašlaik. Iespējams, ka šo tuvināšanos veic faktori, kas zināmā mērā neatkarīgi tiklab no dienas, kā no cilvēka. Iedomāsimies, ka sākas diena, pieņemsim, ka aust rīts, bet priekšmeti visapkārt ir gan tāli, gan tuvi Aniseto, un viņš pats to vidū — gan tuvs, gan tāls šiem priekšmetiem. Vienam priekšmetam ar otru nav nekādas saskares, tādas nav arī Aniseto ar tiem, nedz pašam ar sevi. Priekšmetu apveidi asi iezīmējas rītausmā, un Aniseto, kas guļ bāls, pavērtu muti un reizēm negaidīti iekrācas, nepavisam neizskatās pievilcīgs. Nav ne padotības, ne kalpības, kaut gan Aniseto atkarīgs no daudziem priekšmetiem un viņam vajadzētu daudziem kalpot, bet Aniseto nekā neapzinās, pat ne tā, ka pats eksistē; nekas viņam nepieder, kaut arī šeit ir dažas viņa paša lietas, un tā šķiet, ka arī viņš nekam un nevienam nepieder, lai arī pašlaik nespēj aiziet projām no šejienes. Ir aizritējušas stundas, kopš viņš nolicis savus ieročus un bruņas, t§gad viņš atrodas šeit atbruņots un

19 242

nezina, ko iesākt, — traukt uz priekšu vai kāpties atpakaļ, pretoties vai padoties. Mokoša ciņa izraisās viņā, kaut kas viņu attur no tās un atkal sparo šai cīņai, un šis kaut kas ir viņš pats, — kā vienmēr, viņš cīnās pats ar sevi un aizstāvās pret sevi pašu, ir vienlaikus gan nevarīgs tēlotājs, gan aizsnaudies skatītājs.

Te kaut kas iejaucas no malas un atbalsta viņu cīņā pret to, kas ieguvis viņa smalkās bruņas un varenos ieročus: atplūst kāda skaņa un pārtrauc bezatliecību bridi. Aniseto galva uz spilvena pagriežas uz otru pusi, bet miega pārņemtais un ārpus guļošā modrības esošais smadzeņu aparāts, šīs skaņas sadrebināts, iekustas un uz labu laimi sāk mudžināt savus pavedienus. Bet pavērojiet! Tā nav nedz apziņa, nedz cilvēka ķermenis, kam būs noteikšana: skaņa būs tā, kas šorīt teiks izšķirīgo vārdu, tikmēr lauzdamās neskartajā jomā, kamēr ieviesīs tanī subjektīvo pasauli. Šī skaņa nāk stāvus lejup uz Aniseto un ieilgstot kļūst aizvien iedarbīgāka, tā pastiprinātos vēl un vēl, ja kāds nesatrūktos un to nepārtrauktu. Nu skaņa top klusāka un palēnām dziest, no augstā skanējuma pārejot zemākā, gluži kā strautā lejup veldamās, saplūst vienkop ūdeņu virmas, vērsdamas dobju tā sākotnēji skaņo balsi.

Daudzi ir tanīs domās, ka skaņa — jebkāda skaņa izbeidzas, tikko tiek pārtraukta vai pārtrūkst, un ka tas, ko uztveram vēlāk, nav nekas cits kā mūsu dzirdes maldi, bet tā nav: patiesībā skaņa, vismaz šai gadījumā, vilcinās apklust gandrīz tikpat ilgu laiku, kāds paiet, līdz tā iegūst pilnskanīgumu, un kā gan skaņa, kam vajadzējis vairāku brīžu šim nolūkam, varētu izbeigties vienā sekundes daļiņā — tai sekundes daļiņā, kas paiet, kamēr kāds pārtrauc šo skaņu? Ikviena skaņa, īsa vai gara, griezīga vai dobja, ir neatkarīga no skaņas, kas bija pirms un būs pēc tās, un, tiklīdz skaņa izraisījusies, tā nevienam neatskaitīsies par savu esamību: tā plūdīs brīvi, kamēr darbosies tās virzītājs spēks, un izbeigsies tad, kad tai liksies, ka jāapklust.

Tāds ir mūsu ieskats par vertikālajām skaņām, un tāds pats tas ir arī cilvēkam, kas šeit guļ, te uz mutes, te uz muguras atmeties, un griežas no vieniem sāniem uz otriem, taču pašlaik, savas slēptās cīņas aizrauts, nenovērtē skaņu un neinteresējas par to, kā mēs to da

rām, jo šai mirklī tā viņam nozīmē gluži ko citu: faktoru, ko viņš nespētu uztvert un nosaukt vārdā, faktoru, kas parādās pretēji viņa gribai un ar savu ierašanos rada citus, līdzīgus vai atšķirīgus faktorus, kuriem viņš vai nu piebiedrojas, vai kurus noraida un apkaro, līdz sastop tos, kas atbilst viņa noskaņai un tonalitātei. Starp citu, vienīgi kuģim ir noteikšana un atbildība par šo skaņu, šo svilpienu, ko tas raidījis no Korala līča un kas tik vareni atbalsojas no jūras puses, ka spēj vai apgāzt ostas loča kuteri un uzmodina Aniseto. «Krītu pāri bakbortam!» pazib viņa smadzenēs. Griezīgā un gari stieptā vertikālā skaņa, ko Aniseto dzirdējis pa miegam, pārvēršas līmeniskā dunošā rēkoņā, kas neļauj ne gulēt, ne izlikties, ka guļ.

19'

291

Aniseto atver acis un raugās apkārt: apakšā uz pirmās kojas guļ sieviete — Blanka; tā nav viņa sieva, jo viņam sievas vispār nav, tikai dažas reizes vien uz īsu brīdi un par maksu viņam piederējušas sievietes, — tā ir Rikardo sieva, kurš pats guļ uz otras apakšējās kojas šai šaurajā otrās klases kajītē. Vēl te ir Alverto, piecus sešus gadus vecs, gaišmatains puisēns, kas cieši aizmidzis uz kojas blakus Aniseto guļvietai; satraukums pārņem Aniseto, bet ne jau tādēļ, ka viņš ierauga bērnu, sievieti un vīrieti — reiz šī sieviete mēdza gan viņu satraukt, — viņš labi zina, ka šiem guļošajiem te jābūt, zina to kopš pagājušās nakts, kopš vairākām dienām, kopš tā brīža, kad uzkāpa uz kuģa Puntaarenasā, zināja to pat vēl agrāk. Viņu satrauc klusums un nekustīgums, kāds iestājies pēc rēkoņas. Kas noticis? Aniseto atceras, ka vakar, līdz pagurumam noklamzājies pa gaiteņiem, kuģim svaidoties rudens vētras sabangotajā jūrā, bija vēlu apgūlies. Atceras, ka uz klāja bija uznācis fotogrāfs spānietis, aplicis glābšanas jostu un, viss trīcēdams, jautājis: «Laikam drīz noiesim dibenā, ko? Diez cik ilgi cilvēks var noturēties ar jostu ledainā ūdenī?» Aizslidinādamies garām pa klāju vētras valstītā kuģa šūpās, jūrnieks čīlietis bija pasmaidījis. Atskanējis kliedziens: «Piesargies!» Kuģeļa iekšienē tilkšķējis skanīgs zvaniņš, un Aniseto dzirdējis, ka augšā, stūres mājā, bez apstājas soļo kapteinis. Pieņēmies negantā spēkā, vējš meties virsū kuģa priekšgalam un ārdījies pa to, sagriezdams ūdens virpuļus, kas

izsijājušies smalkā lietū. Braucot taisnā virzienā no Puertomontes līdz Koralam, visu ceļu pūtis pretvējš. Laga grozījusies savā vaļā, un vēja sakultā jūra slējusi savu tumšo muguru līdz pašam klājam. Nācis atpakaļ čīlietis, melnīgsnējais jūrnieks ar šaurajiem gurniem un mazajām ūsiņām.

«Ko rāda laga?»

«Ejam ar pilnu jaudu un veicam tikko septiņus mezglus! Otri septiņi tiek vējam.»

Tad spānietis, kurš ilgus gadus pa Hornas raga ūdeņiem bija braukājis ar kuģiem, kas, pēc viņa izteicieniem, «vairāk braukuši pa ūdens apakšu nekā pa augšu», lavījies prom, turēdams savu glābšanas jostu kā muzikants tubu un ķerdamies kā pērtiķis pie tauvām un treliņu malām, bet, kajītē nonācis, pārbaidījis savu biedru austrieti, kas mocījies ar jūras slimību un pavēries viņā izbaiļu pilnām acīm, it kā ieraudzījis spoku. «Kopēc uzlik rinks?» viņš vaicājis, vāji prazdams spāniešu valodu un nemaz neapjauzdams, kāda vētra plosās uz jūras; vēl vairāk viņu pārbiedēt tā gan arī nevarētu.

«Piesargies!» Un, tā kā gaisma, kas spīd pa griestu lodziņu, rada iespaidu, ka kuģis atrodas zem ūdens, Aniseto paslejas kojā sēdus un atver iluminatoru: vienā pusē rēgojas mazu steķu pāļi, tālumā redzama ar vīteņaugiem un kokiem krāšņi noaugusi krauja, tepat blakus šūpojas kāds cits kuģis ar malkas un kartupeļu kravu. Tagad Aniseto jau ir ziemeļos — Čīlē, kā mēdz sacīt Magelāna jūras šauruma piekrastē, kur gan ir tā pati čīliešu zeme, bet tā atrodas tik tālu prom, ka šķiet kādas citas zemes dienvidi, tā ir kā atrauta, kā pazudusi, no Čīles ziemeļiem to šķir simtiem kvadrātkilometru ledāju, šķir stepes, salas, līči, pirmatnēji meži, arhipelāgi, zemesragi, alas, kanāli, pussalas, glečeri, upes un jūras. Kāda laiva paslīd garām iluminatoram, un laivā mundru seju, kājās stāvēdams, aizbrauc spānietis. Viņš smejas, un smiekli — šī cilvēka smiekli, nevis kuģa svilpes skaņa, salauž jau tā trauslo miegu un izbīda Aniseto pretī rīta cēliena notikumiem.

Nav pirmā reize, kad viņš ierodas Čīlē.

Kaudamies ar miegu, kas grib viņu pievārēt, un ar dienu, kura uzmana viņa kustības, Aniseto atkal nolaižas kojā un ieslīgst pussnaudā. Pamazām miegs pāriet, kā pa migliņu Aniseto veras mirdzošajā rītā, taču atkal pavīd miega radītas ainas un aizēno dienu, kas starodama kliedē miegu. Nez no kurienes nākuši, Aniseto smadzenēs vispēdīgi atainojas četri vīri, kas soļo naktī. Ir aprīļa mēnesis, vasara jau pagājusi, tāpat pagājis rudens, steigā vēl nogatavinādams pēdējās vīnogas; sniegs jau sācis aizvilkt Transandu dzelzceļa lielā tuneļa iebrauktuves. Ceļš ir plats, un vīri labi tiek uz priekšu, kaut arī gājējam kreisajā pusē ~sitas sejā vēja dzedrā elpa, kas nāk no bezdibeņa. Lejā, plūzdama starp papelēm un Salto del Soldado klintīm, šalc Akonkagvas upe. Vīri iet klusēdami, viņu soļi atbalsojas bez spara un ritma. Viens no vīriem smēķē, viens iedams snauduļo. Viņi virzās uz priekšu bez steigas, bet arī neapstājas un mazpamazām pazūd skatienam.

Tā Aniseto pirmoreiz ieradās Čīlē.

Šī ir otrā reize. Būs vēl trešā.

Aniseto pamostas tai brīdī, kad četri vīri pazūd.

Un tā diena ienāk cilvēkā, un cilvēks ieiet dienā, un turas savrup viens no otra. Vienīgā saskare ir gaisma. Tomēr diena ir klāt, tā rit, un, lai arī cilvēks ne kustas, ne domā, lai arī viņš aizver acis un klusē, tā tomēr būs atkal viena diena viņa mūžā. Aniseto jau atguvis apziņu un atmiņu, viņam atdoti viņa ieroči un bruņas, viņš zina, kur atrodas un kas viņam apkārt: mazgājamais trauks, durvis, sols, iluminators, kojas, visi šie priekšmeti, kuri atrodas ārpus viņa, bet kā nevajadzīga piedeva vēl mīt viņa apziņā, — kādēļ gan šiem priekšmetiem jābūt arī viņā, ja tie atrodas tur, kur tie ir? Tāpat sieviete, tās vīrs un bērns; Aniseto zina, kas katram ir vārdā, zina, ka šaurajā otrās klases kajītē tie kopā ar viņu brauc uz Valparaiso. Viņš zina, ka tie atrodas te, — bet, ja šie trīs jau ir te, kādēļ viņam tas jāzina? Vai nepietiek ar to, ka tie atrodas te? Priekšmeti un būtnes vai nu eksistē, vai neeksistē, un pirmajā gadījumā tie eksistē divkārši: cilvēkā un ārpus tā. Aniseto gribētu izdzēst no atmiņas daudzus priekšmetus un daudzas būtnes. Viņam šķiet — jo vairāk cilvēkam atmiņu, jo mazāk tam darbošanās spēju, un tātad tas dzīvo mazāk spraigu dzīvi. Aniseto gribētos arīdzan izvēlēties, ko paturēt atmiņā, un izmest no tās visu, kas drazas vien ir un kavē just pamatu zem kājām. Tā, piemēram, šie paši četri vīri, kuri aizsoļoja naktī, — Aniseto pat nezina, kas tos atveda pie viņa, miega murgs vai diena. Viens no vīriem, viņa paša veidols, ir dzīvākā pagātnes atmiņa. Bet šis jaunekļa veidols kā bišu strops pilns milzum daudz citu atmiņu. Taču tanī naktī tālajā pagātnē nekas liels no Aniseto nebija, ne no jaunekļa, ne no Aniseto vispār. Viņš bija pārguris, un viņam nāca miegs. Viņi gāja no Argentīnas uz Čīli, bija devušies ceļā pulksten piecos no rīta un, cīnīdamies pa tumsu ar sniegu un vēju, nosoļojuši piecdesmit divus kilometrus. Tagad bija desmit vakarā, un Aniseto juta, ka aizmigs un drīz nogāzīsies no kājām. Kad Kolorādo upe bija jau krietni aiz muguras, ieraudzījis, ka ceļš kļūst platāks un tai pusē, kur paceļas Akonkagvas upes krasts, kuplo koku puduris, viņš nošķīrās no pārējiem un devās turp. Viņi apstājās ar savām nastām plecos un klusu ciezdami skatījās. Aniseto aptaustīja zemi un manīja, ka to klāj zāle un kaltušas lapas. Te būtu laba guļvieta, un viņš sacīja:

— Šeit ir labi.

Pienāca pārējie trīs ceļabiedri, joprojām klusēdami, noraisīja no pleciem nesamos un izklāja zemē savus apmetņus. Brīdi vēlāk visi četri bija aizmiguši.

Jā, tā nav pirmā reize, ka viņš ierodas Čīlē. Un tā nebūs arī pēdējā.

ii

— Atcerieties: es toreiz biju pavisam jauniņš, māte man bija nomirusi, bet tēvs notiesāts uz daudziem gadiem spaidu darbos un aizsūtīts kaut kur prom, varbūt uz Usuaiju; mani trīs brāļi bija bez vēsts pazuduši. Pats arī skaitījos bez vēsts pazudis, tāds esmu arīdzan tagad. Es nezinu un varbūt nekad nezināšu, kur atrodas mani brāļi, un viņi tāpat nezina un arī nezinās, kur esmu es. Varbūt mēs kādreiz sastapsimies un pazīsim cits citu. (Tas, protams, maz ticams, taču var gadīties. Namdaris meistars Menaress kaut ko tamlīdzīgu piedzīvoja: pēkšņi palikušu bez ģimenes pavarda, viņu sviešus izsvieda pasaulē — tāda nelaime bieži piemeklē nabadzīgos ļaudis. Vairākus gadus viņš nekā nezināja ne par māti, ne par brāļiem un māsām. Jūdžu simti viņu šķīra no dzimtā ciemata, kad reiz, iegriezies brokastot kādā ēdnīcā, viņš ievēroja, ka viena no meitenēm, kas apkalpoja pie galdiņiem, izskatās gluži pēc viņa mātes. Viņš uzrunāja meiteni, un izrādījās, ka tā viņa māsa.) Jūs jau zināt, ka es pašlaik atrodos uz tvaikoņa «Čiloje» Korala līcī, esmu tikko uztrūcies no miega. Mani pamodināja kuģa sirēna tieši tai brīdī, kad sapnī redzēju, kā pirmoreiz — tas bija tūkstoš deviņi simti divpadsmitajā gadā — ierados Čīlē. Tagad ir tūkstoš deviņi simti divdesmit pirmais gads, tātad kopš tā laika apritējuši deviņi gadi; man tagad divdesmit pieci gadi. Pieaudzis cilvēks, jūs teiksit. Tā tam vajadzētu būt, bet es tāds nejūtos un diez vai kādreiz pilnīgi izveidošos par cilvēku, kam ne ko pielikt, ne ko atņemt. Man vienmēr liekas — man kaut kā trūkst. Nezinu, vai būsit ievērojuši, ka ir tādi cilvēki, kam nekas nav vajadzīgs un kas atvaira jebkādu ietekmi, tie ir pilnīgi izveidojušies cilvēki, un, lai kur tie nonāktu — fabriku cehos, pārvalžu kantoros, kazarmās vai ministriju sēžu zālēs, tie vienmēr paliek tādi paši, kādi bijuši. Ar to negribu sacīt, ka šie cilvēki, kas jau no dzimšanas pilnīgi izveidojušies vai arī izveidojuši sevi reizi par visām reizēm, cilvēki, kas beiguši savu pilnveidošanu, kas nepakļaujas vairs nekādam iespaidam, būtu viduvēji, ievērības necienīgi. Daudzi no tiem izceļas gan ar labu, gan ar ļaunu ievirzi. Gadās, ka apvienojas saskanīgas īpašības un pasaulē pēkšņi rodas personības, kas savā ziņā ir pati pilnība. Ar mani tā nav — man daudz kā trūkst, es tveru visu, ko varu, un tāds esmu nevis tādēļ, ka vēlētos tāds būt, bet gan tādēļ, ka tāds esmu, — varbūt pēdīgi arī vēlēšos tāds palikt. Un ar to negribu teikt, ka pelnītu kaut kādā ziņā ievērību, nē, neizceļos ne ar labām, ne ļaunām īpašībām, nezinu arī, vai kādreiz piesaistīšu sev vērību ar siiecību uz ļauno vai labo. Kas gan to var zināt?

Šajos deviņos gados, kas pagājuši kopš tūkstoš deviņi simti divpadsmitā gada, bijuši daždažādi notikumi, tāpat kā iepriekšējos deviņos gados. Un diez ko nesīs nākamie deviņi gadi? Manā aizritējušajā deviņgadē bija pasaules karš, attīstījās jauna mākslas nozare — kinomāksla, vesela impērija — Krievijas impērija cieta sagrāvi, un tās vietā dzima republika — darbaļaužu valsts; cilvēki sāka pārraidīt savas sarunas pa gaisu, pilsētu satiksmē kā saimnieks valdīja auto un gaisa telpā — lidmašīna. Tomēr joprojām vēl ir nabadzība, dilonis, badā mirstoši bērni, dzīve graustos, izsitumu un vēdera tīfs, tiešāk izsakoties: utis un netīrība; bet kas to lai zina, vai nožēlojamajām parādībām un nabaga radījumiem nav kāda kopsakara ar lielajiem sasniegumiem — kinematogrāfu, automobili, aeroplāniem un radio, ar karu, impērijām un republikām. Protams, ir cilvēki, kas cīnās par nabadzīgo ļaužu labklājību, cenšas apkarot tuberkulozi, bērnu mirstību, graustus, utis un netīrību. Kaut daudz ir izveidojušos cilvēku, cīnītāji neatslābst savā cīniņā, tāpat kā nepaliek mierā pasaule; vienmēr atrodas cilvēki, kas cīnās, cīnās šķietami veltīgi, kaut gan drīz vien šādā vai tādā veidā tie tomēr panāk, ko gribējuši. Ir arī tādi, kas mirst, nekā nesasnieguši, un daudzi tiek nogalināti. Vienmēr atskan brīdinoši saucieni: «Ko tu tur iejaucies?» Jā, ko tu iejaucies? Bet tāpat arī var vaicāt: kam tu neiejaucies? Viss ir jāizveido, cilvēku ieskaitot, un kādam tas ir jādara, kaut arī to var veikt tikai pamazām un ar grūtībām. Ir cīņas sācēji, ir sekotāji. Un vienmēr visās nozarēs atrodas sekotāji — tirdzniecībā, mākslā, zinātnē, kara gājienos, sociālistisku, revolucionāru programmu īstenošanā, reliģisku doktrīnu sludināšanā. «Ko viņi neliekas mierā?» — tā kopš Poncija Pilāta 1 laikiem brēc tie, kas jau izveidojušies, kas domā (tas ir dabiski, ka šie cilvēki tā domā), ka viss jau novests līdz pilnībai, izveidots, tāpat kā viņi paši, un atliek tikai sēsties un baudīt ieguvumu augļus. Bet nemiera gari ir citādās domās un turpina darboties. Tie sajūt, ka paši nav izveidojušies, grib pilnveidot sevi un pasauli. Un kas gan par to, ka paies ilgs laiks, līdz kaut ko sasniegs? Lai! Vai esat paskaitījuši, cik gadsimtu pagāja, kamēr zemes virsū parādījās pirmā zaļā lapa?

Daudz labu cilvēku gan vienā, gan otrā pasaules malā tika iekļāvušies šai cīņā, bet gandrīz visi viņi darbojušies katrs par sevi, tāpat kā nav saskaņojuši savu darbību biologi un matemātiķi. Cīņa sākās iepriekšējā gadsimtā — ap tūkstoš astoņi simti četrdesmito gadu.

Kas pirmais izraisīja šo cīņu? Kāda tam nozīme? Sēkla krita auglīgā augsnē, un sējēji bija dažādi — gan tādi, kas aizrāvās naivā sajūsmā, gan tādi, ko vadīja noteikti principi, tiklab sapņotāji, kā reāli domājoši cilvēki, — ir saprāta cilvēki, ir romantiķi, ir dzejnieki, ir teroristi; cilvēki apvienojās pulciņos, šūniņās, federācijās, radīja pat internacionāli, un nav jāaizmirst tie cīnītāji, kas tālīnos zemes nostūros centās ieviest dzīvē kādu no sludinātajām idejām. Bija daudz jocīgu, daudz bēdīgu, daudz traģisku notikumu. Tie cilvēki, kas bija jau izveidojušies, reaģēja uz notikumiem tā, kā šādi vienmēr reaģē, un bija tādas vietas zemes virsū, kur asinis plūda straumēm un tās reizēm izgāja no krastiem. Nogalināja gan atklāti, gan slepus, nosita ar bumbām vai pakāra karaļus, prezidentus, prinčus, carus, strādniekus, rakstniekus, vīriešus, sievietes. Revolucionāri savukārt cīnījās savā starpā. Un šī cīņa nav rimusies — iekšējā cīņa un cīņa ar tiem, kas ir ārpus revolucionārās kustības. Cīņa vēl tikai sākusies; tā vienmēr ir — tikko sākusies.

Arī es iesaistījos cīņā. Rakstīju negantas proklamācijas un draudēju uzspridzināt ar dinamītu pilsētu, ja Čīles valdība neatbrīvos kādu anarhistu, kas bija namdaris un man draugs. Viņu neatbrīvoja, gluži otrādi, saņēma ciet vēl citus, tai skaitā arī mani, lai gan pazinu dinamītu tikai pēc nosaukuma un sarāvos pie katra stiprāka trokšņa. Nonācu cietumā, apaugu ar utīm un dabūju kašķi. Reiz Pirmajā Maijā nesu plakātu ar uzrakstu: «Armija — noziedznieku skola». Lai arī biju iekļāvies revolucionārajā kustībā un aizrāvos ar to, man krūtīs vēl brieda kaut kas cits, tomēr bija nepieciešama pieredze un laiks, lai tas varētu izpausties. Bez tam taču bija jāstrādā, jo vajadzēja ēst un dzīvot, un tā, klīzdams no vienas vietas uz citu, kur un kā pagadījās darbs, es nošķīros no revolucionārās kustības.

Es ieguvu draugus — visvisādus draugus, nevienam pasaulē nekad nebūs bijis tik daudz draugu kā man, dažiem no tiem bija viens vienīgs mērķis dzīvē: ēst, ģērbties un gulēt ar sievietēm — tiešām nerunāju tukšu, to sacīdams, — tie bija gan zagļi, gan vienkārši strādnieki un viens otrs arī īsts bandīts, kas spēj ķerties pie naža vai ielaist lodi ribās; tad man bija draugi sapņotāji, kas dzīvoja pusbadā, valkāja kankaru kankarus un gulēja ar sievietēm pa piecsimt gadiem reizi, tie darbojās tikai nākotnes labā, nevis materiālajā, bet garīgajā plāksnē, kā jau tādi, kas ceļ gaisa pilis; vēl man bija draugi, ko aizrāva kāda kaislība, ne jau seksuālas dabas — tiem bija gan arī tāda, — bet intelektuāla rakstura, pat ar noslieci uz mākslu; tie bija cilvēki, kas alka savas atklāsmes, vēlējās kļūt slaveni, pie tam tūlīt, uz vietas, nevis nākotnē: tie gribēja tapt par gleznotājiem, rakstniekiem, aktieriem, dramaturgiem. Šie mani draugi bija spējīgāki par pārējiem un iejūsmināja arī mani. Es negribēju kļūt par aktieri, kaut gan būlu varējis par tādu tapt, protams, par vāju aktieri. Bet es taču varēju būt suflieris, vārdu teicējs, kaut ko nopelnīt un, galvenais, ceļot — saprotiet — ceļot. Tāpat kā nevaru atbrīvoties no sajūtas, ka man kaut kā trūkst, tā man arī šķiet, ka ir kaut kas tāds, ko būtu vērts redzēt, — kāda upe, kalns, ezers, kāda vientuļa piekraste, taciņa, smalcīte. Kā lai atsakos visu to iepazīt, ja varu turp nokļūt? Un tā es pievienojos kādai diletantu trupai, kuras dalībnieki, sākot ar vadītāju un beidzot ar rekvizitoru, saņēma atalgojumā katrs zināmu procentu no paredzamajiem ienākumiem; nevienam gan nebija skaidrs, kas segs zaudējumus un vai tie vispār tiks segti. Reiz mums bija varena izrāde, un es dabūju četrus peso. Divus no šiem četriem tūlīt aizņēmās mans kolēģis dramaturgs, uzbruka man tikpat kā lielceļa laupītājs — viņam vajadzēja kaut cik naudas, lai apgādātu vecākiem ēdamo pusdienām. Līdz šai dienai viņš nav atdevis parādu, jo, kaut arī tapis slavens, joprojām ir vēl tikpat nabags, kāds bija toreiz, kad kritu viņam par upuri. Vēlāk iestājos kādā lielā profesionālā trupā, kur maksāja noteiktu algu, tādu noteiktu algu, kas bija visnenoteiktākā pasaulē un ko redzējām tikai tad, kad sacēlām lielu brēku, — nebija jau tā, ka uzņēmējs paturētu sev visu, bet vispār nebija nekā paturama. Tādā veidā esmu apceļojis visus mūsu zemes dienvidus, braukādams no viena ciemata uz otru, no vienas pilsētas uz otru, no teātra uz teātri. Negribu pieminēt, cik reižu mums nācies paslepus lavīties prom no mājvietām un viesnīcām, slapstoties, lai neierauga niknie viesnīcnieki. «A-ā, bet bagāža paliks man.» — «Kāda bagāža? Man ir tikai kaklasaite un divi pāri zeķu.» — «Krāpnieks! Es runāšu ar jūsu direktoru.» — <^To gan labāk nedariet. Viņš aizņemsies no jums naudu.» — «Bezgoži!» Tā tas bija. Taču man laimējās apskatīt visu Čīles dienviddaļu. Vai jūs zināt, kādas tur upes, ezeri, vulkāni, pielijuši meži, kanāli, glečeri? Negribu par tiem stāstīt. Tos vajag redzēt.

Tagad braucu no Puntaarenasas. Ceļoju uz Aizgādības valdes rēķina, jo skaitos slims ar tuberkulozi. Vīrietis, kas guļ uz apakšējās kojas, Blankas vīrs, skaitās vājprātīgs, lai gan viņš ar savu saprātu katru cirtīs pušu. Mūsu trupa izputēja. «Biļetēm naudas nav,» pasacīja uzņēmējs tik vienkārši, it kā pateiktu, ka rīt būs atkal diena. Nevarēja taču palikt Puntaarenasā. Un kādēļ lai tur paliktu? Draugi nokārtoja visu, un tā nu mēs braucam ar gala mērķi Valparaiso. Kādā nolūkā? Es jau teicu — veidoju sevi, palēnītiņām veidoju, bet nedomājiet, ka to daru pārliecībā sevi kādreiz pilnīgi izveidot. Ar jūsu atļauju izkāpšu tagad Koralā.

iii

Un, lai arī Aniseto vēl nebija izveidojies cilvēks, viņš nebūtu varējis apgalvot, ka viņam piemīt sevišķs jūtīgums, piemēram, tāds mimozas jūtīgums, ko iespaido pieskāriens, gandrīz vai skatiens; taču tanī vakarā, dažus mēnešus pēc ierašanās Puntaarenasā,' izrādes laikā viņam likās, it kā pār viņa labo vaigu kaut kas pārskrietu, aizslīdētu līdz deniņiem un tad lejup līdz kaklam, bezmaz līdz pašam plecam — vairāk no Aniseto nekas nebija redzams, — tad atkal tecētu augšup un apstātos uz vaiga. Viņš jau gribēja pārbraukt ar roku pār seju un pataustīt, kas tur rāpo, bet tūlīt saprata, ka tekalētājs nebija kukainis — ne smalkkājainais zirneklis, ne rupjais prusaks, nē, nē (tam nebija kāju), tas bija kaut kas cits. Taču pagriezt galvu un paskatīties Aniseto tai brīdī nevarēja: slimniekam klājās ļoti grūti, varbūt tuvojās sirdslēkme, kuru katru brīdi viņš varēja nomirt, vismaz krist nesamaņā. Slimajam trūka elpas, viņš bija ļoti bāls, gribēja kaut ko sacīt un nespēja, pagājās dažus soļus un apstājās, likās — asinis vairs neritēja viņa dzīslās; un vajadzēja pagaidīt, kad tās atsāks savu gaitu un slimais spēs izteikt kādu vārdu. Viņš bija vēl jauns cilvēks, gadus trīsdesmit piecus vecs, taču priekšlaikus novecojis, mati deniņos bija sirmi, varbūt mazliet par sirmu; sperot soli, viņš grīļojās. Tagad viņš sēdēja braucamajā krēslā; slimnieku kopēja, tā laikam bija viņa mīļākā, stāvēja viņam blakus, viņš centās kaut ko paskaidrot, bet tas iznāca tik saraustīti, ka viss kļuva vēl nesaprotamāks. Viņa māte, stalta kupla auguma dāma, labi ģērbusies, nodūrusi galvu, maigi glāstīja dēla roku un laikam raudāja; viņa saprata dēlu, bet viņas meitas, īstās raganas, gan ne — pie staba tādas vajadzētu siet, neko citu. Ārsts, iznesīgs vīrs ar augstu pieri, vēlīgi klausījās un teica dažus vārdus, lai uzmundrinātu slimo: viss nokārtošoties, nevajagot raizēties, veselības stāvoklis to neatļaujot. Slimnieku kopēja sačubināja slimajam spilvenus un pavilka zemāk segu pār slimā — šķiet, sava mīļākā kājām. Salt tās nedrīkstēja.

Nekā tāda saistoša nebija. Bet, lai arī nekā tāda nebija, Aniseto tomēr nevarēja atrauties no darba, nevarēja pagriezt galvu vai paskatīties uz to, ko gribēja redzēt. Ārsts bija nedzirdīgs ar kreiso ausi; jau priekš daudziem gadiem, karadienesta laikā, viņš pēc auss iekaisuma bija zaudējis dzirdi, bet pirms brīža Aniseto bija iztīrījis nedzirdīgās auss eistahija kanālu, no visa spēka izpūzdams to pa ausī iebāztu caurulīti; jā, un turklāt vēl ārsts bija viņa priekšniecība un tāds cilvēks, kas ātri spļāva ugunis: ja viņš ieraudzītu Aniseto izklaidīgi raugāmies apkārt, tūdaļ viņam pārmestu šo izklaidību, bet Aniseto negribēja dzirdēt pārmetumus ne no viena un nekad. Par laimi, slimnieks ar baltajiem deniņiem drīz vien strauji piespieda roku pie krūtīm, izlieca augumu kā loku, gribēja paslieties un atkrita atpakaļ — sirdslēkmē viņš bija zaudējis samaņu. Māte pacēla galvu un iekliedzās. Tas bija vienīgais, ko viņa varēja darīt. Slimnieku kopēja tūlīt metās pēc kādām zālēm, droši vien pēc šļirces, lai varētu sniegt palīdzību, bet puskurlais ārsts izmisis raudzījās uz Aniseto: ko tagad vajadzēja sacīt? Viņš reti kad zināja savu tekstu. Šai brīdī gan vislabāk bija būt mēmam kā zivij, darīt vienīgi to, ko ārsti, tiklab puskurli, kā dzirdīgi, «lara šādos gadījumos: taustīt slimā pulsu, pacelt slimajam acu plakstus un kaut ko vērīgi pētīt zem tiem vai arī izklausīt sirdi, ne jau ar kurlo ausi, tas neko nedotu, bet ar otru, ar dzirdīgo. Un šai mirklī, kad māte raudāja, slimnieku kopēja vilka šļircē šķidrumu no kādas ampulas un ārsts labprāt būtu laidies lapās, jo nezināja, kas viņam jārunā, lai gan viņam vispār nekas nebija jārunā, šai mirklī Aniseto pamanīja lappuses malā lielu burtu; šis «P» bija divreiz pasvītrots ar sarkanu zīmuli, Aniseto piespieda zvana pogu, nosuflēja vēl dažus vārdus un pagaidīja. Tagad viss bija gandrīz beidzies, un brītiņu vēlāk, kad Aniseto bija otrreiz nospiedis zvana pogu un priekškaru laida pār pirmo cēlienu, viņš pagrieza galvu.

Kāda sieviete skatījās uz viņu no durvīm kulišu labajā malā.

Lai gan priekškars jau bija aizsedzis skatuvi, Aniseto joprojām mulsi raudzījās uz šo durvju pusi. Zālē atskanēja aplausi, priekškaru atkal uzvilka: slimais, visai mundrs un smaidīgs, panācās līdz rampai un, tencinādams par aplausiem, klanījās publikai; slimnieku kopēja un māte bija nostājušās viņam pa labai rokai, kreisajā pusē (pa labi un pa kreisi, raugoties no skatuves) stāvēja puskurlais ārsts; tas arī klanījās, taču bez smaida, cenzdamies palikt neievērots. Atkal nolaidās priekškars, to uzvilka un nolaida vēl divas reizes. Tad parketā atskanēja soļu švīkoņa, un Aniseto, nodzēsis sufliera būdā lampiņu un iebāzis kabatā savu lugas teksta grāmatiņu (viņš nekad neatstāja to sufliera būdā, kāds jokupēteris varēja paķert vai paslēpt, un tad tik būtu īstās sprukas), nokāpa lejā orķestra telpā un aizkūpināja cigareti. Kādēļ sieviete skatījās uz viņu un, galvenais, tik neatlaidīgi? Sānu durvīs aiz kulisēm, no publikas acīm slēpti, vienmēr mēdza stāvēt aktieri un aktrises, tie vēroja, kas notiek uz skatuves, un dažreiz lūkojās arī uz viņa pusi. Tiem patika noskatīties, kā viņš rāvās, lai ikviens tēlotājs laikus pateiktu savu sakāmo, savu repliku, kā viņš uzsvērti izrunāja svarīgāko teikumu sākumu vai monologu pirmos vārdus, bet visvairāk tie uzjautrinājās par to, kā viņš suflēja direktoram, kas bija ne tikai puskurls, bet arī nekad nemācījās lomu, — Aniseto līda vai no ādas laukā, lai direktors laikus tiktu pie sava teksta; pielicis roku pie mutes kā ruporu, viņš suflēja ne tikai sevišķi skaidriem čukstiem, bet rādīja arīdzan ar acīm un gandrīz vai ar pirkstu, lai direktoram nebūtu šaubu par savu runājamo: «Jā, jums, jums tas jāsaka!» — «Vai jūsu māsa neteica, ka vakar sastapāmies zirgu skriešanās sacīkstēs?»

Direktors steidza izrunāt teikumu, lai tas neaizmirstos. Bet steigā viņam misējās:

«Vai jūsu māsa neteica, ka vakar sastapām zirgu, skriedami sacīkstēs?»

Direktors gan labi sadzirdēja repliku pirmos vārdus, bet ne tik labi pēdējos, reizēm viņš uztvēra tikai patskaņus un veidoja ar tiem, ko spēja; tā bija laime, ja iznāca jēdzīgi un dažreiz teikumi gadījās trāpīgi, bet reizēm izgāja pavisam greizi, un, pateicis lielākās aplamības, direktors sarka, mīņājās no vienas kājas uz otru un tik zvērojošiem skatieniem raudzījās uz suflieri, it kā tas būtu vainīgs, ka viņš sajaucis «sastapāmies» ar «sastapām zirgu» un «skriešanās» ar «skriedami». Ikreiz, kad vajadzēja spēlēt kādā jaunā lugā, kas direktoram bija sveša, viņš iesauca Aniseto pirms izrādes savā ģērbtuvē un piesacīja:

—   Dzi, Aniseto: ja gribi, aizmirsti par pārējiem, bet gādā par mani. Un tagad — izpūt man ausi.

Viņš bija trupas vadītājs-impresārijs. Ja turpretī uzveda kādu klasisku argentīniešu lugu, kurā viņš tēloja galveno lomu, ko labi prata vēl no savu skatuves gaitu sākuma, aizrādījumi bija pavisam citādi.

—    Aniseto, aizmirsti par mani un gādā par pārējiem. Nē, auss lai paliek, šodien nepūtīsim.

Klasiskās lugas direktors zināja no galvas, ne tikai savu lomu vien, bet visu personu lomas, zināja visas piezīmes, skatuves iekārtojumu, zināja, kā īsināt tekstu, kad sanāca maz skatītāju.

Taču šīs sievietes skatiens, šī ilgā nolūkošanās uz Aniseto, šī saspringtā skatīšanās — tā nebija tāda vērošana, kādai parasti nodevās tēlotāji. Tas bija citāds skatiens, tanī bija kaut kas vairāk par parastu ziņkāri. Sieviete bija raudzījušies uz Aniseto ilgu laiku, raudzījušies tā, kā mēdz skatīties, ja grib pievērst sev kāda cilvēka uzmanību, raudzījušies tikām, kamēr Aniseto nez kādēļ bija licies, ka skatiens (tas taču nevarēja pārvērsties par kaut ko ar rokām taustāmu) pārskrietu pār viņa seju, galvu, pleciem. Kādēļ?

Aniseto uzkāpa uz skatuves. Ar čībām kājās skatuves strādnieki stiepa dekorāciju daļas no vienas malas uz otru, un allaž niknais inspicients kliedza uz rekvizitoriem, kas nesa krēslus, dīvānu, atzveltnes krēslus, klavieres, vāzes ar ziediem un paklājus. Aniseto izgāja cauri visai šai burzmai un tuvojās kādas ģērbtuves durvīm. Viņš viegli pieklauvēja.

—    Iekšā, — atsaucās sievietes balss.

Blanka — tā bija viņas ģērbtuve — raudzījās spogulī un pašlaik beidza grimēties. Viņa bija slaida zilace zeltainiem matiem, īsta skaistule. Blanka tēloja vienu no slimā māsām.

—    Kas ir, Aniseto? Apsēdies.

Klusēdams viņš atsēdās. Sieviete labi pazina Aniseto, jaunekļa klātiene netraucēja. Blanka posās tālāk.

—    Kā apmeklēts?

—    Labi. Parkets gandrīz pilns.

Blanka pagriezās un tagad sēdēja viņam pretī, viņa mazliet pacēla kāju un pakārtoja zeķi, pavīdēja sprīdis ļoti baltas miesas. Blankai bija skaistas kājas, apaļīgas un labi veidotas. Aniseto zināja vairāk par viņas augumu, nekā ieraudzīja šai brīdī: viņš zināja, ka šis augums kaut kur — vai nu ap jostas vietu, gurniem, vai vēderu viz iesārti, it kā zem ādas vai drusciņ dziļāk slēptos un strāvotu cauri audiem kāds gaismas avots. Viņš nebija redzējis šo vizošo ādu, bet uz mirkli skatījis Blankas krūtis, kad, viņai noliecoties, bija pavērusies zaļā blūze, — Blanka nevalkāja krūšturi, un viņš nebija akls; tā viņš arī bija pamanījis mazas un daiļas krūtis sārti atvizam blūzes zaļganajā atblāzmā. Vienīgi tik daudz viņš bija redzējis no viņas auguma, ja neskaita to, kas bija atsegts visu acīm. Par sārto vizmu viņam pastāstīja kāda Blankas draudzene, kas to bija aprūpējusi pēc aborta.

—    Kur ir Rikardo?

—    Aizgāja uz kino, — atsaka Blanka. — Viņš jau šinī lugā nespēlē.

Aniseto klusē. Reiz viņš bija iemīlējies Blankā. Tagad viņam šādu jūtu pret to vairs nav nevis tādēļ, ka viņa mīlestība būtu atraidīta — nekad viņš nebija tai ieminējies par savu iemīlēšanos un, protams, nekad ari nespētu ieminēties, — bet gan tādēļ, ka bija aptvēris vai pratis sevi pārliecināt, ka nedrīkst viņu mīlēt un ne tāpēc, ka viņa nebija tā vērta, ne tāpēc, ka viņš nevarētu cerēt uz pretmīlestību — kā gan uz tādu varētu cerēt, ja pats par savu mīlu klusēja, — nē, iemesls bija cits, daudz nopietnāks un nepatīkams: Blanka bija drauga sieva, bet, būdama drauga sieva un divu bērnu — meitenes un zēna māte, nodarbojās ar prostitūciju, vēl ļaunāk — pats savām acīm Aniseto bija redzējis, ka viņa iemīlējās kādā vīrietī un ielaidās ar to mīlas dēkā, protams, visai īslaicīgā, kas beidzās ar grūtniecību, — ilga laika jau nevajag, lai tā notiktu. Tas izraisīja pilnīgu apvērsumu Aniseto ideālajās mīlas jūtās, saprotams, attieksmē uz Blanku. Viņš vēl spēja piedot to, ka Blanka nodevās prostitūcijai, lai varētu labi ģērbties un lai būtu no kā dzīvot, tas ir, lai būtu ko ēst, bet, ka viņa iemīlējās un ne par ko atdevās vīrietim, kurš ir nedomāja viņu precēt — tāda nolūka šim vīrietim nemaz nebija bijis, — tas Aniseto šķita nepiedodami — jo vairāk tādēļ, ka viņa nepārtrauca kopdzīvi ar vīru, kas, likās, tik daudz neuztraucās par to, ka viņa gulēja ar vīriešiem, kuri viņai par to maksāja — pa laulības laiku bija pie tā pieradis, jo zināja, ka viņa nodarbojas ar prostitūciju, — kā par to, ka viņa atdevās vīriešiem bez maksas, kā mēdz teikt, aiz mīlas un pēdīgi varētu no tā aiziet. Vai tas ir viens un tas pats, ja precēta sieviete, kas dzīvo ar savu vīru, guļ ar citu vīrieti par maksu vai atdodas tam aiz mīlestības? Blanka nekādas atšķirības nesaskatīja, kaut gan tāda varbūt pastāv, bet visā šī laulātā pāra dzīvē bija liels sajukums, kaut kas tāds, ko Aniseto laikam nekad nespēs noskaidrot, jo nekad jau neuzdrošināsies par to uzprasīt Blankai un kur nu vēl viņas vīram. Kāds draugs bija pastāstījis Aniseto, ka Blanka jau pirms kāzām vairs nav bijusi jaunava, turklāt aiz diviem iemesliem, lai gan būtu pieticis arī ar vienu: viņa bija piederējusi Rikardo (tas steidzināja kāzas ne tādēļ, ka bija gaidāms bērns, ne jau tādēļ — viņš Blanku patiešām mīlēja), bet, iekams atdevās nākamajam vīram, bija gulējusi ar citiem vīriešiem — tu mūžs, vēl ar cikiem! — ne aiz mīlas, kā ar savu nākamo vīru, bet vienkārši par maksu. Bet kādēļ un kā tas noticis? Drauga tālākais stāstījums šķita tīri neticams.

— Vecāki padarīja viņu par prostitūtu. Nebrīnies. Ir arī tādi vecāki. Redzi, dzīvo kāds vecis vai vīrs pusmūža gados, vai arī tāds, kam vēl nav gluži to gadu, nu, un pieder tam vai nu kāda īres māja, pārtikas bode, kāds veikaliņš, fabrika. Iepatīkas šim vīrietim meitene, kas dzīvo viņa mājā vai iepērkas viņa veikalā vai bodelē, vai arī strādā viņa fabrikā. Viņš grib meiteni iegūt, bet nezina, kā to panākt, ir vai nu stulbs, vai par vecu pielūdzēja lomai. Meitene ir jaunava un daiļa, tā nepievērstu viņam uzmanību, pat bītos no viņa, bet, kā rīkoties, lai meitene viņu ievērotu un nebītos, to viņš nezina. Tad, kā jau veikalnieks, viņš nāk ar piedāvājumu: tūkstoš peso, divtūkstoš, trīstūkstoš, vēl vairāk, drēbes, kurpes. Reizēm meitene pati pieņem piedāvājumu bez kādiem starpniekiem, bet, ja viņa nepiekrīt, ieinteresētais runā ar vecākiem. Daudziem cilvēkiem daži tūkstoši peso nozīmē veselu bagātību. Vecākiem piedāvājums pieņemams, un tie piespiež meiteni atdoties, bet citreiz arī pasaka: «Nē!» un «Ko jūs iedrošināties!»; gadās arī, ka meitene pati strupi noraida. Pēdējā gadījumā vecim paliek viņa nauda, un viņš gaida citu izdevību — citu meiteni. Laikam kaut kas līdzīgs bija noticis ar Blanku: vecāki bija ar mieru, viņa bija ar mieru, un pēdīgi smalkie tērpi, spodrā veļa, smaržas, peldes, ar rokām šūdinātie apavi, viss viņai bija tā iepaticies, ka pēc tam, kad vecis jau bija pārsātinājies un aiztaisīja naudas maku, viņa meklēja citus avotus, lai varētu iegādāties to, kas viņai patika. Tas nenācās grūti. Ļauni, varbūt arī labi bija tas, ka viņai radās vēlēšanās, kas zin kā un kad tā radās, katrā ziņā beidzot tāda viņai bija — kļūt par aktrisi. Aktrises labi ģērbjas, vismaz uz skatuves, un, kad laikrakstos ievieto to attēlus, publika tās apbrīno; kad tās labi tēlo, tām aplaudē, bet katra aktrise ir pārliecināta, ka tēlo labi, tām jābrauc turnejās, un Blankai šķita, ka tās rauš naudu riekšavām. Savā ziņā taisnība, bet, kā pats zini, ne visām aktrisēm vienādi veicas. Būt par aktrisi tātad nozīmēja iegūt kaut ko no tā, pēc kā

Blanka ilgojās, — bet kā kļūt par tādu? Nav grūti būt par prostitūtu. Nevajag sevišķas apmācības, visu devusi pati daba, piedāvā tikai dabas doto — un tomēr, kā jebkurā profesijā, arī prostitūtas ir gan labas, gan sliktas; tapt par aktrisi ir daudz grūtāk: vajadzīgs zināms izglītības minimums, vismaz jāprot pareizi runāt, brīvi kustēties, vajag labas stājas, jāprot ģērbties, un, ja grib kļūt par primadonnu vai tēlot jaunu sieviešu lomas, tad, protams, jābūt arī glītai. Blankai zināmā mērā visas šīs īpašības piemita, trūka vienīgi prakses. Uziet uz skatuves jau nav tas pats kā ieiet baznīcā. Blanka apprasījās vienā vietā, pameklējās otrā, kamēr pēdīgi iepazinās ar kādu pārdevēju, kam bija tāda pati rūpe kā viņai, kas dzīvoja tai pašā mājā, kur viņa, un darbojās kādā dramatiskā pulciņā. Blanka lūdza viņu turp aizvest, un paziņa to arī darīja ar lielāko prieku. Kad Blanka ieradās telpā, kur dramatiskais pulciņš «Proletāriešu zvaigzne» noturēja savu sociālas tendences lugu mēģinājumus, visi gluži apstulba, jo nekad tur nebija redzēta tik daiļa un smalki ģērbusies sieviete. Šī pulciņa aktrises bija trauku mazgātājas, šuvējas, zvērādu apstrādātājas, telefonistes, kasieres, strādnieku vai sīku ierēdņu sievas, un tās ģērbās, kā prata un spēja. Šeit Blanka iepazinās ar savu nākamo vīru, pulciņa pirmo mīlētāju, jaunu, izskatīgu cilvēku ar tādu pašu kultūras līmeni kā viņai, labāk teikt, kā lielākajai daļai pulciņa dalībnieku. Jauneklis aplidoja Blanku un arī bildināja. Viņa pieņēma bildinājumu. Tas taču saprotams, vai ne tā? Pēc dažiem mēnešiem viņi apprecējās, Blanka jau bija stāvoklī. Viņš strādāja par pārdevēju Franču tirdzniecības namā un saņēma algu, ar kuru tikko vilka dzīvību, taču tas nebija svarīgi: viņi mīlēja viens otru. Viņš aizveda Blanku uz savu istabeli nožēlojamā īres mājā, uz to pašu istabeli, kur viņa bija tapusi grūta un kur zem dēļu grīdas atradās kanalizācijas noteka, kas vadīja prom nezināmā virzienā visus kvartāla netīros ūdeņus; šeit ritēja viņu mīlas dienas. Viņi nevarēja ne sapņot par iesaistīšanos kādā profesionālā teātra trupā, abiem trūka vajadzīgo dotību — tādu viņiem nav arī pašlaik, lai gan viņi tagad darbojas šādā trupā: viņš neprot pareizi runāt (saka «patstāvīgs», kad jāsaka «pastāvīgs», un reiz kādā lugā — tolaik viņš vēl bija diletants — «viņam nav ambīcijas» vietā pateica «viņam nav amfībijas»), un viņa spēlē bez temperamenta, neizteiksmīgi, tā sakot, tikai pieklājīgi un tādēļ tēlo vienīgi otrās lomas, turklāt viņiem, īpaši viņam, nebija arī apģērba — smokinga, frakas, cilindra, vakara uzvalku, cepuru, tā visa, kas vajadzīgs teātrī. Divus mēnešus viņa izturēja. Pirmajā mēnesī vīrs atnesa mājās sešdesmit peso. Tas bija viss, kas palicis pāri no algas pēc diviem trim saņemtiem avansiem. Otrajā mēnesī bija ļaunāk: trīs peso un piecdesmit sentavo. Bet ko iesāksi ar trim peso un piecdesmit sentavo, ja tev ir sieva, jāmaksā par istabu un veselu mēnesi jāēd? Kurpes viņai bija nonēsātas, zeķes saplīsušas, nebija ne pilieniņa odekolona, ne arī pūdera, kur nu vēl lūpu krāsas, un, ja tā turpināsies, viņa drīz būs bez apaviem, bez krekla un viņas seja būs apvītuši kā apkaltuši desas šķēle. Blanka būtu varējusi izkārtot visu paklusām, vīram nezinot. Viņa to nespēja. Viņa mīlēja savu vīru, mīlēja mākslu, viņi joprojām darbojās tai pašā diletantu pulciņā, kas gan vienā, gan otrā vietā sarīkoja pa izrādei par labu kādai streikojošu strādnieku arodbiedrībai vai kādam apcietinātam vai slimam biedram. Tad viņa atklāja vīram daļu patiesības: pirms apprecēšanās viņa spēlējusi ģitāru un dziedājusi kādā solīdā atklātā namā un, tā kā nama turētāja bijusi viņai visai labvēlīga, varējusi kaut ko nopelnīt. Apmeklētāji bijuši ļoti devīgi. Vai viņš atļautu viņai atgriezties šai darbā? Tur bija jāpavada tikai īsas stundas — vakara cēliens, no pieciem līdz deviņiem. Nemāku tev teikt, kā Rikardo uzņēma šo priekšlikumu. Droši vien viņš noraidīja to, bet viņa droši vien neatlaidās. Viņai nebija kurpju, nebija zeķu, bet tās pāris kleitas, kas vēl palikušas, bija sezonai nepiemērotas vai arī nevalkājamas. Pienāks brīdis, kad viņa vairs nevarēs iziet no mājas. «Šo mēnesi tu man atnesi trīs peso un piecdesmit sentavo.» Tad viņš piekāpās, piekāpās pilnā pārliecībā, ka būs tā, kā viņa teica: spēlēs tur ģitāru un dziedās. Vakaros pulksten deviņos viņš gāja sievai pretī, un no turienes viņi abi devās uz mēģinājumiem Resistensijas Apavnieku arodbiedrības telpās. Viņa nopirka sev kurpes, zeķes, smaržas, nopirka arīdzan to, kas viņam bija vajadzīgs, un vajadzīgs viņam bija viss. Viņš bija pārmēram sajūsmināts. Tomēr šī sajūsma ātri vien pārgāja. Pienāca diena, kad viņš dabūja zināt patiesību. Blankā iemīlējās kāds ārsts, kas apmeklēja prieka namu, kur viņa darbojās, un, lai gan Blanka apzvērēja, ka ir precējusies un ļoti mīl savu vīru, nemaz neklausījās viņā. Blanka vairākkārt bija atteikusies no priekšlikuma dzīvot par draugaļu mediķa mājā, bet tas, nespēdams samierināties ar atraidījumu un domādams, ka Blanka stāsta niekus, viņai nezinot, aizgāja uz viņas dzīvokli. Viņš sastapās ar vīru. Kas norisinājās starp abiem vīriešiem? Nezinu, bet nabaga vīrs dabūja zināt visu, jo pārliecībā, ka Rikardo nav Blankas vīrs, bet tikai kāds savedējs, dakteris no pirmā brīža bez aplinkiem runāja skaidru valodu. Tā Rikardo vienlaikus dabūja zināt to, ka viņa sieva ir mauka, un arī to, ka tā viņu mīl. Divas patiesības vienā rāvienā. Viņš aizliedza Blankai atgriezties atklātajā namā, stingri aizliedza, bet viņa atsacījās paklausīt un ļāva viņam izvēlēties — vai nu samierināties ar viņas nodarbošanos, vai šķirties no viņas. «Trīs peso un piecdesmit sentavo.» Blanka atgriezās prieka namā, un viņš cieta klusu. Neba bez asarām un mokām, tomēr cieta klusu, vēl ļaunāk — aizgāja no darba. Mēdz teikt, ka mīla darot brīnumus, tā nu patiešām iznāca, bet pasarg dievs no šādiem brīnumiem. Taču Blanka bija stāvoklī, gaidīja pirmdzimto, — un ko lai iesāk ar trim peso un piecdesmit sentavo?

—    Bet, velns ar ārā, kā tu visu to dabūji zināt?

—    Vispirms no kādas prostitūtas. Mēs abi ar viņu reiz pārcilājām pagātnes notikumus, un viņa minēja namus, kuros bija darbojusies. Starp citiem nosauca arī to, kur Blanka, kā zināju, gāja spēlēt ģitāru un dziedāt, mēs visi draugi to zinājām un bijām arī pārliecināti, ka tā ir īstenība. Pastāstīju meičai, ka man draudzīgas attiecības ar Blanku, ar to, kas tur pa vakariem spēlē ģitāru un dzied, jā, vakara cēlienā. Viņai mute palika vaļā aiz pārsteiguma: «Spēlē ģitāru?» — «Jā, tā Blanka stāsta.» Tad prostitūta piemiedza aci un zinoši noteica: «Prot jau kādu citu spēli arī un laikam labāk nekā ģitāras. Rauš tur baltu naudu.» Es iebildu, ka viņa varbūt maldās, domā kādu citu sievieti, bet viņa minēja visādus sīkumus, pateica, piemēram, Blankas uzvārdu, ko nebiju nosaucis, attēloja tās izskatu, balsi, visu. Nekādu šaubu. Runa bija par Blanku. Man būtu vajadzējis klusēt, bet es nespēju. Es Blanku ļoti mīlēju. Kādudien, kad bijām vieni, pateicu viņai, kas man bija stāstīts. Viņa neko nenoliedza.

Aniseto iepazinās ar Blanku tad, kad viņas vīrs jau visu zināja un klusu ciešot panesa. Aniseto bija zināms tikai par ģitāras spēli un dziedāšanu, tas, ko Rikardo bija stāstījis. Viņam nenāca prātā šaubīties par dzirdēto, un viņš arī nešaubījās par to līdz tai reizei, kad laiciņu pēc iepazīšanās ar Blanku draugs viņam izstāstīja visu patiesību. Viņa mīlas jūtās, protams, notika apvērsums, labāk teikt, tās izgaisa. Kā lai viņš mīlētu Blanku, ja tā, dzīvojot ar vīru, atdevās vēl daudziem vīriešiem? Aniseto bija ļoti jauns un viņa uzskati par mīlu — visai cēli. Viņam trūka dzīves pieredzes, un tādēļ šķita, ka ir sadūries ar morāles problēmu: vai nevajadzēja pārtraukt saiešanos ar Rikardo un Blanku, ja tā nodarbojās ar prostitūciju un vīrs to pieļāva? Bet tad viņš pārlika: kā tas varētu skart viņu, un kāda viņam tur daļa? Vienīgi tik daudz, ka viņš mīl Blanku. Bet, ja viņš apspiestu šīs jūtas, kas nebūt nebija grūti, jo tā taču bija tāda bezmērķīga mīla, tīri platoniska mīla, tad jau viss pārējais viņam neko nenozīmēja. Bez tam laulātā pāra māja allaž bija atvērta daudziem viņa draugiem, tur pulcējās jaunekļi, kas bija kā viņa, tā arī Rikardo un Blankas draugi un darba biedri, pa vakariem un caurām naktīm tika runāts, lasīts un smiets. Aniseto dažreiz pavadīja Rikardo, kad viņš gāja pretī sievai uz zināmo namu. Viņa iznāca no turienes stalta, labi ģērbusies, sasmaržojusies, daiļa, un Aniseto bija pilnīgā nesapratnē, ko domāt, ko ne: svešu vīriešu rokas bija skāvušas Blanku, sveši vīrieši bija viņu glāstījuši, izģērbuši, ieguvuši viņu, maksājuši viņai par to, bet tagad, iznākusi ārā, viņa bija atkal tā pati sirsnīgā, priecīgā, biedriskā draudzene, maigā māte un sieva. Dziedi vai raudi, Aniseto, dari, ko gribi. Bet iedomājies, kā būtu, ja tavs tēvs dzīvotu un tavi draugi dabūtu zināt, ka viņš ir zaglis. Ko viņi darītu? Viņi būtu mazliet pārsteigti, tas ir skaidrs (mēs vienmēr esam pārsteigti, ja saskaramies ar kaut ko negaidītu), bet tavs tēvs taču nesāktu viņus aplaupīt, tu pats arī ne, jo tu jau neesi zaglis un turklāt esi viņu draugs, tava māja ir tīra un kārtīga, tur nenotiek ne ķildas, ne kaušanās, ne dzērumā rīkoti trači, tur nav nekā tāda, kas taviem draugiem varētu būt nepatīkams. Kādēļ tad lai viņi vairs nenāktu pie tevis, kādēļ lai viņi vairs nebūtu tev draugi? Un, otrkārt, tavi draugi taču ir vienkārši cilvēki, daži pavisam mazi ļautiņi. Tam pašam draugam, kurš pastāstīja, ka Blanka ar vīra ziņu ir prostitūta, tēvs taču ir iupatnieks, pie tam nevis atkritumu vācējs pilsētas dienestā ar noteiktu algu, bet Iupatnieks uz savu roku, viens no tiem, kas ielās, mēslu izgāztuvēs, visās malās, kur vien var, uzlasa papīrus, kaulus un atkritumus, kas šķiet derīgi kādai pārstrādāšanai, uzlasa lupatas, visu, kas izmests kā nederīgs. Viņš dzīvoja ar dēlu kādā Santjāgo priekšpilsētā, viņa māja pastāvīgi bija pilna lūžņu un dvakoja kā kloāka, bet šai kloākā Aniseto draugs kopā ar citiem draugiem lasīja, apspriedās, mēģināja lugas un reizēm dzēra tasīti tējas vai ēda šķīvi gaļas viras ar pupiņām — uz pavarda allaž bija šī siltā vira. Lupatnieks vienmēr bija uzmanīgs pret dēla draugiem, šī dēla, kas gribēja kļūt par aktieri un dramaturgu; lupatniekam bija dzidri zilas acis, viņa mati jau bija kļuvuši plāni, seja sagrumbojusies un tanī ieēdušies melnumi, tomēr varēja redzēt, ka gaišie mati kādreiz bijuši viļņaini, ka sejas āda bijusi maiga. Laikam viņš bijis skaistulis, jautrs, darbīgs, uzvarošs, īsts priekšpilsētas zēns, bet tagad bija vecs, dzīvoja kopā ar vienīgo dēlu, kas gribēja kļūt par skatuvnieku; sieva bija mirusi, viņš bija goda vīrs, bet nevarēja būt nekas vairāk kā lupatnieks, laime vēl, ka neatkarīgs lupatnieks.

«Apsēdieties, senjor,» viņš sacīja, «dzeriet tasīti tējas vai kafijas. Vai esat jau pusdienojis? Mums te ir tāda pupiņu vira …»

Savās bada dienās Aniseto bija glābies ar šo viru. Kāpēc tu nepārstāj apmeklēt šo māju — lupatnieku māju? Ja jau esi tik smalks … Blēņas! Iešu kā pie viņa, tā pie Blankas un Rikardo. Kaut tur arī mētājas veci papīri, kauli, lupatas un vēl sliktāki atkritumi. Kaut arī Blanka ir prostitūta! Viņa man ir kā māsa. Mans tēvs bija zaglis, notiesāts uz bezgala daudziem gadiem spaidu darbos, viņš nomira cietumā. Es viņu mīlēju,

mīlu vēl tagad. Viņš bija mans tēvs, un tēvs ir tikai viens, nekad man nebūs otra tēva. Dziedi vai raudi, dari, kā gribi, man viss vienalga!

«Pateicos, don Rafael, ja tas jūs neapgrūtina, ielejiet, lūdzu, tasīti tējas.»

«Ar lielāko prieku, senjor. Mums ir arī maizīte, pavisam siltiņa …»

Tas viss jau pagātnē. Pēc tam kad Blanka bija atmetusi ģitāras spēli un dziedāšanu un pievērsusies teātrim, viņai bija romāns ar kādu vīrieti. Viņas vīrs to zināja — liktenis bija nežēlīgs pret Rikardo: vienmēr viņš dabūja visu zināt, — viņi saplēsās. Viņš apmētāja sievu ar dubļiem, jo viņam bija daudz ko pārmest, un sieva zākāja viņu, jo viņai arīdzan bija ko pārmest, tomēr viņi neizšķīrās, un Aniseto joprojām palika viņu draugs. Otrs vīrietis aizgāja no viņu dzīves.

iv

Blanka vairs nespēja ilgāk paciest klusumu. Viņa jautāja:

—    Ko tu nerunā?

Blanka bija pieradusi, ka Aniseto klusē. Taču pienāca brīdis, kad šī klusēšana šķita nomācoša.

—    Tāpat vien.

Viņa tomēr nojauta, ka Aniseto kaut kas sakāms. Kam lai viņš uzticētos, ja ne viņai? Un viņš arī ierunājās:

—    Tā sieviete …

—    Kāda sieviete?

—    Virhinija.

Blanka pasmaidīja.

—          Kas ir ar Virhiniju? Runā taču, puis! Vārds no tevis vilkšus jāvelk!

—           Redzi, kamēr suflēju pirmo cēlienu, jutu, ka uz mani kāds skatās. Es nezināju, kas skatījās, kamēr nolaida priekškaru. Tā bija viņa. Viņa skatījās vienā laidā.

Blanka paraustīja plecus.

—    Nu, un kas tad ir? Nedrīkst uz tevi skatīties?

—    Man likās savādi, ka viņa tik ilgi skatījās.

Blanka piecēlās un otrreiz tuvojās spogulim, viņa pagrieza Aniseto muguru. Viņš raudzījās uz viņu spogulī.

—    Varbūt tu viņai patīc?

—    Kas? Es?

—    Jā, tu. Kādēļ lai tu nepatiktu?

Aniseto neticīgi pašūpoja galvu. Virhinija ir trupas pirmā komiķa sieva, bet tam alga četrreiz piecreiz lielāka nekā Aniseto, vienkāršam suflierim. Turklāt Virhinijas vīrs ir atzīts aktieris un patīk kolēģiem, vismaz dažiem. Viņš gan ir dzērājs un nesavaldīgs, bet ko Aniseto varētu dot un ar ko saistīt precētu sievieti, pat ja tās vīrs ir nesavaldīgs un dzērājs? Šai ziņā Aniseto nav nekādu ilūziju: viņš zina, ka ir trūcīgi ģērbies, ka ir neveikls jauneklis ar gļēvu sejas izteiksmi un nerunīgs. Kā gan viņš varētu likties pievilcīgs aktrisei, kuras vīrs tēlo pirmās lomas?

Blanka sašuta.

—    Tu taču esi tāds pats vīrietis kā visi citi un savā ziņā labāks nekā citi. Kāpēc tad kāda sieviete nevarētu tevī ieskatīties — tu taču zini, ka viņa nav laimīga ar savu vīru.

—    Jebkurš cits būtu viņai piemērotāks par mani.

—    Nē, jebkurš cits gan ne. Viņa ir glīta un var sev atļauties prieku izvēlēties.

Mazliet neapmierināts viņš klusēja. Viņam nebija vēl nekad bijis romāna, un doma, ka tāds varētu rasties ar precētu sievieti, nelikās patīkama. Reiz viņš gan iemīlējās precētā sievietē — Blankā, taču tas notika vismaz pirms gadiem pieciem, kad pats vēl bija tīrais bērns un visa iemīlēšanās diezgan muļķīga. Blanka nerimstas:

—    Es tevi pazīstu, Aniseto. Tu uzvedīsies kā stulbenis, nerunāsi ne vārda, ja tev gadīsies būt ar viņu divatā, un nabaga Virhinija paliks kaunā.

Šai brīdī atveras durvis, un tanīs parādās Virhinija. Melnā kleitā, ar micīti un baltu priekšautiņu. Viņa tēlo kalponi. Ļaunas mēles apgalvo — vīrs negribot, ka viņai dod lielākas lomas. Virhinijai piemīt humora dzirkstīte, un reizēm viņa sasmīdina publiku. Bet tad vīrs kļūst nikns, jo trupā ir tikai viens komiķis — viņš.

—    Tā šķita, ka te minēja manu vārdu, — teica Virhinija.

Aniseto paceļ galvu. Virhinija tagad stāv viņam blakus, un viņš var viņu labi apskatīt, jo ir daudz garāks par viņu: Virhinijai glīta, varbūt pat skaista seja, un tanī izceļas lielas, dziļi guļošas, tumši apēnotas, melnas, mirdzošas acis, skropstas ir garas un izskatās jo garākas tādēļ, ka stipri nosmiņķētas, katra skropstiņa atdalīta kā mazs stariņš. Melnīgsnējo vaigu ieskauj spoži, viļņaini, koši melni mati.

—    Jā, — pagriezdamās pret Aniseto, apstiprināja Blanka. — Mēs runājām par tevi. Aniseto brīnās, kāpēc tu uz viņu tik daudz skaties.

Aniseto gribējās zvelt Blankai tā, lai viņa matītu, un vēl viņam gribējās ar visu krēslu iegrimt zemē. Bet ne viņš zvēla, ne grima. Likās — kaklā kaut kas aizsprūda, viņš norija to un klusēja.

Atskan klauvējiens pie ģērbtuves durvīm.

—    Senjora Blanka, uz skatuvi.

Tas ir inspicients. Dzirdams trešais zvans, starpbrīdis beidzies.

—    Ar jūsu atļauju, — uzjautrinādamās par radušos situāciju, saka Blanka. — Sāksies otrais cēliens, un man jābūt uz skatuves. Atstāju jūs vienus. Uzvedieties labi rātni, jā?

Aniseto pieceļas. Viņam arī jāiet. Viņš raugās uz sievieti, viņam ir jāraugās uz to, un tā savukārt cieši ielūkojas vīrieša acīs. Jā, tā ir — šķiet sakām tās skatiens.

—    Piedodiet, Virhinij. Man ir jāiet.

Viņa neatbild, un viņš aiziet; iedams uzgrūžas kulisēm un klūp pret kādu krēslu. Vēl nekad neviena sieviete nav viņu tā uzlūkojusi, tik tuvu, ar tik atklātu skatienu. Līdz šim viņš bija tikai lakstojies ar kādu meiteni un pāris reižu gulējis ar prostitūtām, bet ne meitene, ne prostitūtas nebija viņā nekad tā noraudzījušās, ar tādu skatienu, kas šķita paužam, ka visi kavēkļi novērsti, ka visi ceļi vaļā; tā raugās cilvēks, kas no pirmā brīža apzinās to, kas var notikt, un vēlas, lai tas notiktu. Aniseto ir apmulsumā: vīrietim taču nākas ierosināt un lemt, nākt īstajā brīdī ar nopietnu priekšlikumu vai arī piedāvāt atlīdzību par to, ko vēlas iegūt.

Sievietei vienīgi jāsaka «jā» vai «nē». Bet šai gadījumā iznāk, it kā atbildēt vajadzēto Aniseto.

Nemiera pārņemts, viņš atgriezās pie sava darba un automātiski nosuflēja otro cēlienu, neskatīdamies uz skatuvi un atcerēdamies, ka ir suflieris, vienīgi tad, kad bija jārunā dakterim, kas notika paretam; visu laiku nodarbināja slimais, nesakarīgi runādams un ģībdams.

Aniseto ir pavisam nepiedzīvojis mīlestībā, fiziskās tuvības brīdi viņš atceras tikai kā notikušu faktu, un, galvenais, viņam nav ne mazākā priekšstata par to, kas noris starp vīrieti un sievieti pirms seksuālā akta. Tas viņam ir tikpat svešs kā Dreika jūras šaurums. Kā par postu, viņš vēl ir kautrīgs; nav tā, ka viņš neuzdrīkstētos darīt to, kas būtu nepieciešams, bet, kolīdz nāk saskarē ar otru cilvēku, vispirms vienmēr domā par reakciju, kādu viņa rīcība varētu izraisīt otrā cilvēkā, domā par to, vai šī rīcība nevarētu otram kaitēt un vai tā būtu vietā vai nevietā. Viņš zina, piemēram, ka nekad nevarētu ar varu iegūt sievieti, pat ne pieredzējušu sievieti, kur nu vēl nepiedzīvojušu meiteni, jaunavu, kam nav pieredzes, kas nezina, ko nozīmē fiziska tuvība, kam nav par to noteikta priekšstata. Aniseto jūt sevī kaut ko tādu, kas liedz darīt otram cilvēkam to, ko tas nevēlas, nezina vai neapjauš, kam otrs nepiekrīt vai ko apzināti nelūdz. Ar varu — ne. Likās, neesmu zaķpastala. Tāds es neesmu, taču citādi rīkoties nespēju. Nekad es nevarētu darīt kaut ko ar spēku, pretēji citu gribai, saprotams, tanīs gadījumos, kur mana rīcība skartu citus cilvēkus. Tātad tu esi gļēvulis. Sauciet par gļēvuli, ja ar šo vārdu var apzīmēt cilvēku, kas neiedrošinās darīt to, ko nespēj. Tādēļ es arī nekad nevarētu piekaut kādu, ne arī atņemt kādam naudas maku. Varbūt kādreiz to varēšu, bet pašlaik gan ne. Cilvēki dara mani kautrīgu, man bail no tā, kā tie reaģēs uz manu rīcību, dažreiz tie reaģē tik negaidīti, dažreiz tik uztraucoši un lielākoties — muļķīgi.

Otrā cēliena vidū Aniseto atkal sajuta, ka pār viņa vaigu kaut kas slīd: tās skatiens. Jā, tā stāvēja tur malā un skatījās. Viņš negribēja pacelt galvu un neparaudzījās uz to pusi pat tad, kad nolaida priekškaru. Viņam nebija nekā kopēja ar šo sievieti, viņš pat lāgā nepazina to, bija pirmoreiz redzējis pirms diviem trim mēnešiem, un nekad viņam nebija ienācis prātā uzlūkot svešo tā, kā uzlūko sievieti, ko iekārotu vai varētu iemīlēt. Vēl pirms mirkļa, pirms pusstundas tā bija Aniseto tikpat vienaldzīga kā kura katra nepazīstama sieviete, un viņš pieņēma — ko te runāt par pieņēmumu, — labāk teikt, viņš juta vai zināja, lai arī nemaz necentās zināt, ka bijis tai tikpat vienaldzīgs. Bet nu .. . Tās vīru viņš arī gandrīz nepazina. Trupa tikai nesen komplektēta, un Aniseto tanī iesaistījies pēdējā brīdī, īsi pēc savas atgriešanās no Puntaarenasas. Turklāt Aniseto lāgā nepatika šīs sievietes vīrs. Pirms dažām dienām Aniseto bija gadījies ieskatīties šī laulātā pāra dzīvē. Pedro bija pamanījis Aniseto tai brīdī, kad viņš gāja prom no direktora, kas bija licis pienākt viesnīcā. Pedro bija uzsaucis no sava numura:

—    Ei, Aniseto! Vai tu ej uz teātri?

—    Jā.

—    Uzgaidi brīdi, iesim reizē!

Pedro aicināja ienākt, un Aniseto iegāja pie viņiem. Nebija iemesla atteikt, tāpat kā nebija iemesla iegriezties, bet — aicināts ir aicināts. Saģērbusies jau uz iešanu, sieva stāvēja kaut kur malā un gaidīja, vīrs vēl bija bez žaketes un rakņājās pa visām atvilktnēm.

—   Klau, Virhinij, — nikni zibinādams acis, tūlīt arī ieteicās Pedro, — kur ir manas aproču pogas?

—    Atvilktnē, — viņa atbildēja nepakustēdamās.

—   Nevaru atrast. Kurā atvilktnē? — vaicāja vīrs, kam Virhinijas atbilde nebija neko devusi.

—    Kumodes atvilktnē.

Tikpat tukša atbilde. Sievas balss noskaņā bija jaušama kā apnicība, kā vēsums. Tas saērcināja vīru.

—    Kas tev uznācis, ko? — viņš iebļāvās, jo bija jau mazliet zaudējis savaldīšanos.

—    Nekas, man nekas nav uznācis.

Viņa nobāla, it kā atbilde prasītu pārliecīgu piepūli.

—   Sargies man atbildēt tādā veidā, — rēca Pedro, ar joni aizgrūzdams atvilktni.

—    Un kādā veidā tad tu gribi, lai tev atbildu? — bez izsmiekla, bet arī bez intereses atvaicāja sieva.

Nepiemērotāk atbildēt laikam nemaz nevarēja. Aniseto nojauta, ka tūlīt kaut kas notiks, kaut kas nepatīkams, bet viņš neiedrošinājās iet projām, pareizāk sakot, nevēlējās iet projām. Viņam gribējās zināt, kas notiks, kaut gan viņš nevarēja ne iedomāties, kas varētu notikt. Izdzirdis sievas vaicājumu, saērcinātais vīrs zaudēja to pacietības mazumiņu, kas viņam vēl bija palicis pēc nesekmīgās pogu meklēšanas. Viņš metās uz priekšu, aiz niknuma viņa acis savilkās pavisam šauriņas, rokas drebēja. Viņš sagrāba sievu aiz matiem un purināja tās galvu. Kādu brīdi sieva izskatījās kā marionete.

—   Es tev rādīšu man tā atbildēt, draņķe, — viņš kliedza.

—    Laid mani vaļā, — viņa šņukstēja.

Vīrs atvēzēja labo roku, likās — viņš gāzīs sievai

pa ausi, bet sist tomēr neiesita. Nolaida roku, palaida sievu vaļā un pagrūda to.

—    Brauc uz elli!

Viņš pašāvās garām Aniseto un meklēja atkal savas zelta aproču pogas. Turpat tās bija, tai pašā atvilktnē, ko pirms brīža ar tādu niknumu bija aizgrūdis ciet. Viņš sāka knibināties, likdams pogas aprocēs. Elpoja sēkdams. Tad paskatījās uz Aniseto.

—   Atvaino, — viņš teica, — bet es pazīstu savus ļaudis.

Viņš runāja kā tāds kaprālis. Aniseto neko neatbildēja. Tā nebija pirmā reize, ka viņš redzēja vīru sitam sievu, kaut gan šoreiz patiesībā vīrs bija tikai rāvis sievu aiz matiem. Aniseto gribējās izdibināt, kādēļ. Virhinija nebija teikusi vīram neviena aizvainojoša vārda. Viņas tonis gan bija nepatīkams, šķita, ka viņa atbild nelabprāt, ar negribu un slēptu īgnumu, un droši vien tam bija savs iemesls, kāds slepens iemesls. Bet kāds gan? Pedro nebija zināms šis iemesls, jo viņš taču bija vaicājis, kādēļ sieva tā atbild, bet, ja Pedro šo iemeslu zināja, tad izlikās nezinām. Nekas nav tik sarežģīts un tik grūti izprotams kā ķildas laulāto starpā — tiklab tam, kas skatās no malas, kā arī pašiem ķildniekiem, — it sevišķi tad, ja kopdzīves pamati jau sašķobījušies. Iemesls ķildai nerodas pēkšņi, nē, tas jāmeklē daudz agrāk, dažreiz jau pirms nedēļas, dažreiz pirms gadiem, dažreiz jau pirmajā laulības dienā vai varbūt pat pirmā skūpsta brīdī, un tam, kas no malas noraugās nesaskaņās vai ķildā, ir tikpat grūti izdibināt iemeslu kā pateikt, cik sarkano asinsķermenīšu vienā kubikcentimetrā asins ir bākas sargam, kas šai brīdī kūpina savu pīpi Evaņģēlistu saliņā pie Magelāna jūras šauruma. Tātad Aniseto iemesla nezina un nezina arīdzan, kādu nostāju ieņemt domās. Kaut kas šai laulībā nav kārtībā. (Paskaties, kāds atklājums! Tavu asu prātu!)

Domādams par Virhiniju, Aniseto atcerējās šo gadījumu un vēl dažus agrākos no šī laulātā pāra dzīves, arī vīra izturēšanos — reiz tas bija iecirtis sievai pļauku viesnīcas ēdamzālē pusdienu laikā, — Aniseto kļuva žēl Virhinijas, un viņš juta viņai līdz. Tai pašā laikā viņš atskārta, ka žēlums un līdzjūtība nekam neder, nekam un nevienam. Bet ko gan Virhinija domāja iemantot un panākt, kad tik neatlaidīgi skatījās uz viņu? Tikpat labi viņa varēja arī noraudzīties dona Hosē de Sanmartina vai Garibaldi statujās. Ja pieņemtu pat, ka viņi viens otrā iemīlētos, tad cilvēkam ar tādu raksturu kā Aniseto un tik mazu pieredzi mīlestībā kā viņam varētu būt tikai viena iespēja: panākt, lai sieva atstāj vīru un nāk pie viņa. Aniseto pat domās atvairīja varbūtību, ka viņi varētu būt tikai mīlētāji, vīram neko nezinot, Virhinijai turpinot kopdzīvi ar vīru. Nē. Nekad viņš nevarētu ko tamlīdzīgu iedomāties un nekad tam nepiekristu, lai arī sieviete to lūgtu un lai cik izdevīgi būtu tā dzīvot. Saskare, kas viņam dažas reizes bijusi ar prostitūtām, ieviesusi viņā bailes no tā garīgās un fiziskās pamestības brīža, kas rodas, kad kopīgi liekas gultā vīrietis un sieviete, kam nav kopīgas dzīves — klients nepazīst prostitūtu, un tā nepazīst viņu, — katram ir sava dzīve, kurai nav nekādas attieksmes ar otra dzīvi, nav par ko runāt, ko viņi varētu sacīt viens otram. Kā tādi kopā sajūgti nesaderīgi zirgi (viens velk ratus ar maizi, otrs — arāja arklu). Un tad šie skūpsti, šie paviršie, bezjūtīgie, aukstie glāsti. «Neskūpsti man lūpas, man nepatīk.» Bet vai tad lūpas nav skūpstam? «Neskūpsti man krūtis.» Arī tās nedrīkst skūpstīt? Vai par lūpām un krūtīm jāmaksā vairāk nekā par pārējo? Dažreiz no lūpām pielīp sifiliss… Kad viņš nāca laukā no prostitūtu mitekļiem, viņam bija tāda sajūta, ka viņu kāds būtu aptraipījis vai pats būtu kādu aptraipījis un ka abiem būs ilgi jāmazgājas, lai dabūtu nost tos netīrumus, kuros savārtījušies par nieka maksu. Kaut gan ko var zināt? Varbūt būtu citādi, ja pavadītu kopā ar tādu sievieti visu nakti. Tad būtu vairāk laika panākt tuvību. Mēģināšu … Tev viņa šķiet glodene — bet kas tu šķieti viņai: kaimans, ērzelis, nīlzirgs, — auksta glodene, un uz gūžām viņai puni kā suņunaglas, laikam taisītas injekcijas un notikusi inficēšanās. Aniseto aizmetās uz ateju un izvēmās. Kad viņš atgriezās istabā, sieviete bija aizmigusi. Viņš savāca savas drānas, apģērbās un nosalis, mitru un netīru veļu mugurā un par dažiem peso tukšāku maku aizgāja. Vēderā viņam kurkstēja. Nu, ko tu teiksi tagad? Neveiksme. Nē, tā nav vis neveiksme. Cits, būdams kopā ar prostitūtu, izjūt saldkaisli, it kā viņa būtu Sulamite2 un viņš Zālamans3 . Es ne; neesmu Zālamans un nekad tas nebūšu. Varbūt visa vaina ir manī pašā. Tomēr ne; Aniseto apzinās, ka ir vīrietis, seksuāli normāls vīrietis, bet viņš ir citāda kaluma, ne ļaunāks, ne labāks par pārējiem, bet citāds, nevis tādēļ, ka grib tāds būt, bet tādēļ, ka tāds ir. Reiz viņš pavadīja kopā ar kādu prostitūtu veselu nakti istabā, kur otrā gultā gulēja vēl kāds pāris. Gultas bija gandrīz blakus. Otrs vīrietis, melnīgsnējs, pamazs un kalsns jauneklis ar sprogainiem matiem, darījās ar savu sievieti tā, it kā tie būtu vieni pasaulē un alkuši viens otra gadiem ilgi, tie kunkstēja, dūdoja, murmulēja, un vienu -brīdi likās — izvelsies uz grīdas. Toreiz bija vēl ļaunāk nekā citām reizēm un ļaunāk tādēļ, ka Aniseto bija kauns pašam no sevis. Kādēļ viņš nespēja darīt to pašu, ko otrs vīrietis? Nespēja — un viss.

Nekādu izgaistošu, steigā aizvadītu mīlas brīžu, tie atsauktu atmiņā prostitūciju. Sievietei, kuru es mīlētu, būtu jābūt vienīgi manai, un mana viņa būtu ne šad un tad, ne uz kādām stundām vai naktīm, bet mēnešiem un gadiem, un es skūpstītu viņu, kad, kā un kur man vislabāk patiktu, stundām ilgi, nemitīgi, nekas man nebūtu svešs vai aizliegts, es apmīļotu visu viņas augumu, apglāstītu to sprīdīti pa sprīdītim, nekad mums nebūtu jākautrējas no citiem, nekāds kaislē aizrāvies smurgulis nebūtu man blakus, un es zinātu, ko viņa domā, ko jūt un ko vēlas, kādēļ smejas, kādēļ raud, un es raudātu, smietos, justu un domātu kā viņa, un

viņa butu mana atkal un atkal, un viņa dzemdētu dēlu, un tas būtu mans dēls.

321

Viņš nezina, kā tas pēkšņi gadījās, ka skūpstījās ar Virhiniju. Droši vien ar Blankas palīdzību, viņa bija darījusi visu, lai tas notiktu, un Aniseto — jauneklis Aniseto Evija iepazina un tagad saprata, kas ir sievietes lūpas, lūpas, kuras ļaujas, kuras nepretojas, iepazina maigas, tīras, atdevīgas, valgas lūpas, ne tādas, kas vairās no skūpsta, kas, tikko pieskārušās, tūlīt atraujas, bet lūpas, kurās bez skaidrības un valgmes, saldmes un maiguma vēl ir daudz kas vairāk, kuras nav vairs lūpas vien, bet nezināmi dziļumi, kvēla aizrautība, kas liek miesai un garam atsaukties otra saucienam, otra kvēlei, piepildīt otra dziļās alkas, vīrieša dziļās alkas, lūpas, kuras pauž to, kas notiek un top ārpus tām, ko vienīgi tās spēj paust un pauž ne kuram katram, bet vienam vienīgam, tam vīrietim, ko sieviete mīl, un Aniseto to sajūt un uztver un savukārt atdod savas alkas, šīs viņa lielās alkas saplūst kopā vienā būtnē ar to, kas viņu mīl, ko viņš mīl un kam viņš var uzticēties. Bet Aniseto skūpstīja lūpas, vienīgi lūpas, jo pieskarties šīs sievietes augumam viņš neiedrošinājās, viņam pat likās — nedrīkstētu un nevajadzētu to darīt. Skūpsti satrauca viņu, tas tiesa, un tad viņam ienāca prātā Virhiniju iegūt, bet satraukums nekad nesasniedza pēdējo pakāpi, vai arī viņš spēja apvaldīt sevi un vairāk par skūpstiem neatļāvās. Un ja gadītos, ka Virhinija viņu atstumj? Viņam pietika ar to, ko viņam sniedza šīs lūpas, vēl vairāk nekā pietika, bija jau pārlieku daudz. Bet pēc ilgās skūpstīšanās — Blankas ģērbtuvē, viesnīcas istabā, kaut kādā klusā stūrī — viņam bieži ienāca prātā prostitūtas, vienīgā mēraukla, kas viņam noderēja salīdzinājumam, un viņš tad iedomājās, ka tās droši vien arī tāpat skūpstās — kādēļ lai to nedarītu? — ne jau ar visiem vīriešiem vai kuru katru, bet ar to, ko pazīst un mīl. Kādēļ tā jāskūpsta tevi, kas maksā tikai par gulēšanu, tevi, ko agrāk nekad nav redzējušas, par ko nekā nezina — ne kas tu esi, ne ko dari, ne kādas tev parašas, ne no kurienes nāc, varbūt tu slimo ar sifilisu, varbūt esi īsts cūka? Tās pārdzīvo to pašu, ko tu. Meitu mājas, kuras Aniseto bija apmeklējis, nebija piemērota vieta

abstraktām pārdomām. Tās bija vietas, kur gāja meklēt seksuālu baudu vai izklaidēšanos gan kalpi, gan kabatzagļi, gan policisti savā brīvajā laikā, gan pilsētas ielu slaucītāji vai atkritumu vācēji, gan kautuvju strādnieki — cilvēki, kuriem pašiem sava un savas vides tīrība nekā nenozīmē un kurus pieņēma sievietes, kas arī nav bijušas Higiēnas skolas audzēknes un kam tīrība būtu bijusi nebijusi, ja nevajadzētu kaut ko darīt netīrības novēršanai, jo netīrībai pa pēdām sekoja slimības. Vai tad tu nekad neesi slimojis ar kašķi? Žēl gan. Ja tu esi patriots, tad vismaz reizi vajadzēja ar to aplipt: tā taču nacionāla sērga. Starp citu, kaut vai reiz derētu ar to paslimot visiem cilvēkiem, bet it īpaši tiem, kas pie valdīšanas stūres. Tad viņi zinātu, kas labs, kas ļauns: runātu mazāk par tēvzemi un tās slaveno likteni, bet vairāk rūpētos par tautu, lai tā varētu izkļūt no netīrības. Kašķis ir tik negants, ka pielīp gandrīz vai no skatiena un izsauc tik brīnišķīgas izjūtas, kādas pat iedomāties nevar. Mazs, mazs kukainelis, pavisam mazītiņš, ar iesauku «arājs», kad vien var, pamanās, pakļūt tev zem ādas, šī ērce, tāpat kā uts, visos apstākļos jūtas labi un tur, tev gluži nemanot, uzar vadziņu — ievēro labi: vadziņu, tāpēc to arī sauc par arāju — un iedēj šai vadziņā vairākus desmitus oliņu. Pati prom neaiziet, paliek turpat vadziņas galā un gaida, kas notiks, vai arī dēj nākamo sēriju oliņu. Tomēr neiedomājies, ka vadziņa paliek vaļā, nē, tā aizaug ar ādu, tā ir kā tunelis bez izejas. Pienāk brīdis, kad izveidojas kāpuriņi. Ja tie paliktu uz vietas, būtu brīnišķīgi, bet tie nepaliek: būdami no dzimšanas arāji ar iemantotu refleksu, tie sāk strādāt tāpat, kā strādājis to priekštecis, — izgrauž uz visām pusēm caurumus vadziņas sienās, bet šie caurumi nav nekas cits kā ieeja simt jaunās vadziņās, kurās tie savukārt sadēj oliņas, jo šie arāji ir rosīgāki nekā to vārdabrāļi laukos — tiek arts un sēts vienlaikus. Tad uz ādas parādās pūslīši, pilni ar šķidrumu. Protams, tu jūti, ka tev kņud, piemēram, pirkstu starpās, tu paskaties un ieraugi tādu pūslīti vai divus pūslīšus, vai sešus, tu nezini, kas tas ir, — tu jau arī neesi bijis Higiēnas skolas йlиve4 , — tu kasi un pārplēs pūslīšus. Bet nu tu gan ko labu pastrādāji. Tu pieskaries ar roku savam augumam kādā

citā vietā un nemaz nezini, ka ar nagiem un pirkstu galiem pārnes desmitiem jaunu arāju, kas apmetas tanīs vietās, ko skāruši tavi pirksti. Šie jaunie arāji savukārt arī sāks strādāt. Četrās piecās dienās tev būs pūslīši starp roku un kāju pirkstiem, uz gurniem, uz sēžamvietas, uz sāniem, uz visiem mīkstumiem, uz vēdera. Vietām ādu klāj iesārti plankumi, ar šķidrumu pildītas pūtis, līdzīgas ekzēmai, un kreveles ceptas gaļas krāsā, bet zem šiem plankumiem, šīm pūtīm un krevelēm jūsmīgie arāji, pašu sulā kuldamies, raujas kā akorddarbu strādnieki, grauž jaunas vadziņas uz visām pusēm un rada tādu velnišķīgu niezi, ka var traks palikt, it īpaši naktīs, jo arājam, mīkstpēdiņam, patīk guļvietas siltums, kaut arī guli uz kailas zemes. Tu kasies ar abām rokām, saskrāpē ādu plankumu vietās, pārplēs pūslīšus, noplēs kreveles. Tu esi nezinātājs, nesaproti, ko dari, un, ja arī apjēgtu, tomēr nebeigtu kasīties, un naktīs, kamēr atdusies savā lažā, kas mudž no arājiem, jūti, ka tevi kāds mudina, ka tev kāds liek laist darbā rokas un nagus, tu sapņo, redzi, piemēram, murgainu sapni, ka tu kāp kalnā, ka esi apmaldījies, no visām pusēm ērkšķainas smalces ielenkts, un tev jālaužas cauri ar rokām, lai tiktu no tās laukā, jā, pārāk daudz krūmu ir apkārt, un tu neko neredzi, tev jāpašķir tie, lai saskatītu, kur atrodies, tu plēs šos brikšņus, kašā laukā no zemes akmeņus un svied prom, pašķīris zarus, lauzies cauri krūmājam, un to tu dari kasīdamies un atmosties, kasīdamies kā ārprātīgs, pirksti un nagi tev mirkst vienās asinīs un pretīgajā suslā … Taču kašķi ir viegli izārstēt: jāievēro vienīgi tīrība, galvenais, jāiet vannā, bieži jāmaina veļa. Bet vai tev ir vanna, katls ar verdošu ūdeni, duša, ziepes, dvielis, odekolons? Nav, un tādēļ tu ej uz slimnīcu — ja vispār ej, jo daudzi nodzīvo kašķaini visu mūžu, — un ārsts tev paraksta karstas sēra vannas, tās viņi sauc par sulfureto, un dzelteno, tauko Emeriha ziedi. Vannās tu ej slimnīcā. Kad tu ar savām pūtīm, plankumiem, krevelēm un pūslīšiem iegulies karstajā ūdenī, tad domā, ka nāve klāt. Arājs, karstuma mīlētājs, sāk strādāt ar tādu dedzību, kas, šķiet, vērtusies nevaldāmā trakumā, bet tu, ieķēries vannas malās, brēc, jo jūti, ka tev niez ne tikai āda, bet nieze

21 — 242 ķeras jau pie pašas sirds. Nieze kļūst tik šausmīga, ka tu jau aptver, ka nedrīksti vairs kasīties: ja to darīsi, nomirsi turpat uz vietas un mirdams vēl lūgsies ķieģeļa šķembas vai smilšpapīra gabala, jo paša nagi jau šķitīs pārāk maigi. Tu guli vannā un panes visu kā nevarīgs puiķelis, svīsti, šņāc, smejies, raudi, rūc, līdz beidzot izkāp no vannas, un slimokopējs, kas bija priecājies, redzēdams, kā tu lokies, — priecājies nevis kā bezsirdis, bet zinādams, ka šīs mocības nozīmē tev atpestīšanu no kašķa, šī kašķa, kas tev pielipis policijas iecirknī vai atklātā namā, kādā naktsmītnē vai tava paša gultā, kur to pārnesis kāds no taviem bērniem vai tava sieva, — ieziež tev miesu ar Emeriha ziedi. Arājs notiesāts uz nāvi. Tas nosmaks sērā.

Jā, atklātie nami nav vieta dziļām pārdomām, ne arī vieta kautrīgajiem, sapņotājiem un šaubu gariem. Kad ej uz turieni, tad esi gatavs uz visu un atstāj ārpusē aizspriedumus, kompleksus, kautrību un bailes. Ja to nespēj, tad labāk ej savā istabā un nododies vientulības priekiem.

v

Ziemas beigas Valparaiso. Te vienmēr, pūš dienvidvējš, vasarā tas ir stiprs, ziemā — auksts, bet pūš diendienā, un, kolīdz aprimst, sāk vējot ziemelis, kas gan ir silts, taču drēgns, nāk ar lietiem un saceļ lielus viļu ņus, kuri uzbango līdz pilsētas pirmajām avēnijām. Upes tad izkāpj no krastiem, kreiseri noenkurojas, bet tirdzniecības kuģi, spītēdami vētrai, dodas jūrā. Tā tas bijis sensenis, tā tas ir, kopš šinī piekrastē apmetušies cilvēki, un nav tev ko vērot šo ainu. Bet, redzi, tur parādās kāda sieviete. Aniseto bija dzīvojis šai ostā pirms daudziem gadiem, pārcietis šeit grūtus laikus, un te viņam reiz bijuši biedri, gan tādi, kas tagad pazuduši no viņa apvāršņa, gan tādi, kas neskata vairs nekādus apvāršņus, jo dilonis, nodevīgs dūriens, nabadzības posts, smags darbs vai cietums iedzinis tos kapā. Vējš brāzmo, un, tāpat kā agrāk, pār piekrasti lido un pa pludmali kāto garknābji, jūras kraukļi, pelikāni un pat gvanaji, kas atklīduši līdz šejienei, tādēļ ka Humbolta

straume, mainīdama savu virzienu, tos maldinājusi; tāpat kā agrāk, Haimes un Elmembriljo līcīšos iebraukušas zvejnieku laivas ar asariem, jūras zušiem, mencām un zāģazivīm, kas lēkā un pamazām beidzas nost laivu dziļumā; tāpat kā agrāk, ostas krodziņu priekšā stāv vīri — namdari, mehāniķi un krāsotāji, kas runājas un smēķē, gaidīdami, vai nepagadīsies darbiņš dokā, uz platdibenēm vai kāda kuģa, un brūni iedeguši eskadras jūrnieki tumšzilās uniformās, gan slaidi, gan pamazi, te kāpj uz kreisera, te nokāpj no tā, un, tāpat kā agrāk, lielie, divstāvīgie tramvaji brauc pa ielām līdztekus pludmalei, bet ne šķērsām pa pilsētu, jo nav vēl redzēts tramvajs-un kur nu vēl divstāvīgs, kas brauktu kalnup. Šim nolūkam ir trošu dzelzceļš. Jā, tagad sieviete ir klāt.

Aniseto sarunājas ar to, bet ļoti maz, jo viņu rīcībā nav daudz laika, tā tikko pietiek, lai skūpstītos, kas pašreiz šķiet pats svarīgākais, un tā viņi arī nesaka viens otram neko lielu, neko noteiktu, nekādus «es tevi mīlu», «vienmēr būšu tava», neko tamlīdzīgu. Viņi tikai ilgi, ilgi skūpstās un starp skūpstiem kā steigā pastāsta kaut ko viens otram. Vīrs viņu slepus aizvedis no mājas, viņa dzīvojusi kopā ar māti un māsām kādā pilsētiņā dienvidos, tur vienmēr lijis; viņām bijusi maza viesnīciņa, vajadzējis plēsties gan ar namsaimnieku, gan ar piegādātājiem; iebraucēji, kas pie viņām apmetušies, komivojažieri un otrās trešās šķiras aktieri, reizēm ietaisījuši lielākus parādus, nekā paši bijuši vērti. «Zāle laba, jā,» paskaidro trupas vadītājs, «taču, ja divdesmit dienas no vietas līst, kur rausi publiku, sanāk • ceturtā daļa parketa — paldies par to pašu!» Visi lietus mēteļos, un no lietussargiem tek vien — grīda pludot pludo.

21

323

Tad Pedro viņu apprecējis. Tolaik viņš arī bijis viens no šādiem aktieriem; vēlāk atklājušās viņa dotības, un viņš kļuvis pirmais komiķis, — uz skatuves tāds lāga puika un humora pilns, bet ikdienas dzīvē dzērājs un nesavaldīgs, sevišķi attiecībās ar sievu. Jaunībā bijis kurpnieks un spēlējis kādā dramatiskā pulciņā, tad viņam palaimējies iekļūt vienā no tām profesionālā teātra trupām, kam nav savu telpu ne Santjāgo, ne Valparaiso un kas tādēļ braukā pa provincēm, ziemā — pa

ziemeļu provincēm, vasarā — pa dienvidu, dažreiz aizklīst pat līdz Peru un vēl tālāk, uzved dziesmu spēles, joku lugas, komēdijas, drāmas, ko nu kuroreiz, spēj uzvest pat dziesmu spēli «Dūjas svētki» un «Spokus», jā, reiz šādas trupas sarīkojumā, noslēguma daļā — luga bijusi īsa, tikai divi cēlieni, — Aniseto bija dzirdējis kādu aktieri norunājam Fransuā Kopē «Kalēju dumpja» dramatisko monologu, pēc tam duetā ar sievu — tā gan tikai pīkstējusi kā kaķēns — nodziedam dažas jautras kuplejas un pēdīgi uzaicinām skatītājus uz boksa cīņu (kā jau boksa amatierim, viņam bijuši cimdi), bet, tā kā neviens nepieteicies, tad viņš nodemonstrējis vingrojumus ar lecamauklu un cīnījies pats ar savu ēnu. Piekrišana bijusi varena, un kolēģi izturējušies pret šo aktieri ar bijību, daži aiz cieņas pret viņa daudzpusību, daži aiz bailēm no viņa dūrēm.

Aniseto nevar lāgā iedomāties, kas notiks tālāk, — sākumā neviens to nezina, un viņam, tāpat kā visiem, tas arī neliekas necik svarīgi; interesanti ir iesākt romānu; kaut kas jau notiks, varbūt kaut kas tāds, kas izjauks visus plānus, ja vispār tādus esi kalis, taču — nāks laiks, nāks padoms. Uz to vismaz paļaujas jaunekļi un nepiedzīvojuši cilvēki. Aniseto nezina, kā rīkojas citi — viņš nespētu rīkoties kā citi varbūt galvenokārt tādēļ, ka tanī laikā nezināja, ka tā var (vēlāk zinās un darīs: var gulēt ar precētu sievieti, neprasot, lai tā atstāj vīru un savas mājas), — viņš nezina, kā rīkojas citi cilvēki, jo, kaut arī dažreiz romāni norisinājušies viņa un mīlētāju dzīvesbiedru acu priekšā, izskatās tā, ka neviens ne brīdi nepadomā par savas rīcības sekām, ne par grūtniecību, kas šķietami visnenozīmīgākais sarežģījums, ne arī par to, kā samezglojas attiecības, kad, kopā dzīvojot un reizēm kopā guļot, vīrs pēkšņi sajūt, ka to saista un valdzina cita sieviete, bet sieva — ka tā tiecas pēc cita vīrieša. Ko dara sieviete, kam ir mīļākais, kad vīrs, to nezinādams, tuvojas tai ar savām vīra tiesībām? Vai tā ļaujas vīram? Vai atstumj to? Vienu reizi tā varbūt var atteikt — man nāk miegs, esmu nevesela, — bet ne nedēļām un mēnešiem. Un kā rīkosies šīs sievietes mīļākais, kas arī ir precējies? Vai tas gulēs ir ar sievu, ir ar mīļāko? Un ko izjutīs sieva, kuras vīram būs mīļākā, kad pamanīs, ka vīrs apguļas tai blakus kā koka gabalam? Un ko izjutīs vīrietis… un tā tālāk. Šķiet, ka neviens par to nedomā, nevienu nenomoka ne sirdsapziņas pārmetumi, ne sarežģījumi, ne bailes, ne arī vajadzība melot un izlikties. Jā, ir kaut kas tāds, ko Aniseto nezina un ko viņam nākotnē diemžēl vajadzēs iepazīt.

Un tā Aniseto nav skaidra priekšstata par to, kas varētu notikt, bet viņš labi zina, ko nedarīs un ko nespēs darīt. Pagaidām viņš atstāj visu pašplūsmai. Skūpstīties ar Virhiniju ir jauki un aizraujoši, un vairāk viņš neatļaujas, neko neuzsāk, varbūt viņš cer, ka Virhinija, kas, nolūkodamās tovakar viņā ar tādu skatienu, visu iesāka, proti, bija ierosinātāja, paliks tāda arī joprojām. Šai pārliecībā viņš saskata zināmu jēgu: viņš ir brīvs, bet viņa — ne, un, tā kā saistīta ir sieviete, tad arī viņas ziņā būtu lemt, ko, kad un kā darīt. Protams, tas ir neparasti. Cilvēks ar pieredzi mīlestībā vaicātu: ko tie gaida? Aniseto nesaprastu, kas domāts ar šādu jautājumu, un nezinātu, ne ko darīt, ne ko iesākt. (Bet Virhinija gan saprastu, jo viņa zina, ko grib panākt: pirmkārt, viņa negrib mīļākā; ja viņa to gribētu, tad varētu sev izvēlēties labāku un likties ar to gultā; vīriešu, kas būtu ar mieru kļūt par mīļākiem, netrūkst, un daži ir pat visai pretimnākoši — tikai reizi atdodieties, es taču neprasu daudz, tas jau ir tikai mirklis, — un tad viņš noskurināsies un aizies, un nāks atkal citi, un tā vien, vesela virtene, nē, to gan ne. Blankai bijis daudz mīļāko, viņa atdevusies gan aiz mīlas, gan par naudu, — un ko viņa ieguvusi? Baudu gultā, vairākus abortus un vīra pļaukas. Virhinija negrib ļauties šāda veida dzīvei, bērnu viņai nav, viņa ir bezkaislīga un samierinājusies ar to, ka nav bērnu un ka viņa ir auksta, tāpat kā cilvēks samierinās ar plakano pēdu vai uz āru izaugušiem zobiem, taču gānīšanos, ņirgāšanos un pļaukas viņa negrib ciest, tās nav kā iedzimta kaite, no kuras nevar tikt vaļā, un vīrs arīdzan nav tāda kaite. Viņa jūtas nelaimīga un pazemota un grib atbrīvoties no vīra, kas viņai nozīmē nelaimi un pazemojumu. Bet viņa nespēj darīt to, ko gribētu, — aiziet no vīra un palikt viena, jo neprot nekāda darba un viņai būtu jāstrādā par kalponi vai jākļūst par prostitūtu — pasarg dievs no šī vārda vien. Un tomēr arī tas būtu labāk, kaut gan kāda tam nozīme, kas būtu labāk, kas ne — vīrs, kurš sit viņu, guļ ar viņu un ņirgājas, ka viņa auksta, saceltu veselu traci, ja viņa aizietu, un izsauktu policiju: «Sieva no manis aizgājusi, mans vārds ir…» — «A, tas ir tas komiķis, tāds lāga puika, — ejam, zēni, meklējam rokā viņa sievu.» Tad tie sadzītu viņai pēdas un atdotu īpašniekam. «Ak mājā gan, ko-o?» Viņš ir ļoti asprātīgs, un visi viņu pazīst, bet viņa nav asprātīga, un neviens viņu nepazīst. Ja turpretim viņa aizietu ar kādu vīrieti pēc savas izvēles, piemēram, ar Aniseto, tad viņai būtu patvērums, palīgs un aizstāvis. Ir gan tiesa, ka Aniseto pelna nožēlojami maz, taču Virhinijai tas nav svarīgi, viņa zina, kas ir cīņa par dzīvi, kaut gan nepazīst līksmu cīņu tā labā, ko mīl, bet nelaimīgu, kad cīnās ne par ko vai tāda cilvēka labā, kurš atmaksā ar izsmieklu un pļaukām. Viņa noraugās uz Aniseto no durvīm sānu kulisēs: ne viņš ir glīts, ne labi ģērbies — svārki un bikses viņam pirkti no vecu lietu uzpircējā, — viņš nav arī asprātīgs, bet kaut kas tomēr viņā ir, vismaz viņš Virhinijai nozīmē cerības, viņai, kam to nav.) Virhinijai ir teikšana un būs līdz tam brīdim, kad, jau kļuvusi brīva, gulēdama blakus Aniseto, sacīs: «Kādēļ tu neņem mani…» — jo Aniseto — atbrīvotājs Aniseto nav spējīgs atļauties ko vairāk bez aicinājuma. Tolaik Aniseto vēl nezināja, ka viņa izturēšanās ir neparasta, ka īsts vīrietis varbūt nekad tā neizturētos. Taču viņa atturība bija dabiska, jo viņu vadīja nevis domas, bet jūtas, un reizēm vai pat allaž nebija pasakāms, kur sākas domas un kur beidzas jūtas. Bez tam viņš jau arī nespēj citādi domāt: viņam trūkst pieredzes, kas ļauj spriest un rīkoties noteikti, pēc iegūtiem atzinuņriem. Bez pieredzes būdams, viņš nevar arī just un domāt par to, ko nav piedzīvojis, jo pieredze ir tā, kas izraisa šīs jūtas un domas, reizēm labas, reizēm ļaunas. Dzīvē katrā ziņā nekā nedabū par velti: jo vērtīgākas dzīves balvas, jo grūtāk tās iegūstamas, un, kaut ziedoti ilgi gadi, reizēm pat vesels mūžs, var tomēr palikt tukšā. Dažreiz Aniseto iešāvās prātā: kāpēc gan viss tā iekārtots? Tolaik viņš vēl nezināja, ka cilvēka dzīvē bieži nevar rast atbildes ne uz šo «kāpēc?», ne uz daudziem citiem. Kādreiz viņam vajadzēs to attapt, un šādā vai

Ifidā veidā viņš arī to attaps, gan tieši, gan aplinkām, licamāk gan, ka aplinkām kā visi cilvēki, jo mīlestība, dzimumattiecības, vīrieša un sievietes attieksmes ir kaut kas tāds, kas ir ārpus jebkādiem nosacījumiem, ikviens tās kārto, kā spēj, un labi vēl, ja reizēm spēj tās nokārtot; dažiem tas nekad neizdodas. Ir gluži tāpat kā ar maizes pelnīšanu, vismaz tad, ja nav nekā, ar ko dzīvi iesākt; nekā nebija arī Aniseto — ne amata, ne pavarda, ne naudas. Ar mīlestību ir ļaunāk: tur sākumā nevienam nekā nav, izņemot galveno — sava es, — visi iesāk, kā spēj, un visi pabeidz, kā spēj, ja vispār kaut ko spēj, un iznākumā gandrīz visi ir tikpat nožēlojami kā tad, kad sāka, un tiem nav nekā vairāk kā tas, ar ko sāka, — sava es. Ilgus gadus Aniseto cīnījās, lai iemācītos pelnīt maizi, lai dabūtu samaksu par savu darbu, lai saņemtu algu, lai viņam būtu pajumte, gulta, drēbes, jo nepietiek jau ar maizi vien. Viņš izmēģinājies dažādus amatus, neviena no tiem nav apguvis pilnībā, taču, jebkuru strādājot, spēj nopelnīt sev iztiku un iegādāties vismaz lietotus svārkus'un bikses. Tagad viņam būs jācīnās par sievieti, jāuzkrāj pieredze mīlestībā; mīlestība ir dzīves neatņemama daļa, tai ir pirmās nepieciešamības iedaba, bet, kā ikvienu nepieciešamību, to grūti apmierināt, vismaz pienācīgi apmierināt. Arī mīlestība ir jānopelna, gluži tāpat kā maize, ir jāpārvar šķēršļi, jāsaskaras ar policiju, likumiem, un Aniseto vajadzēs slēpties, bēguļot, varbūt pat cīnīties.

Trupas vadītājs, kam nebija ne jausmas par jaunekļa Aniseto Evijas nomaldiem, jo viņam pašam bija savējo gana, paziņoja, ka ansamblis drīzumā izbrauks uz Mendosu, jā, dosies uz Argentīnu.

vi

Tad trupā parādījās jaunas sejas: pirmais mīlētājs, divas otro lomu tēlotājas, otrais komiķis, raksturlomu tēlotājs, raksturlomu tēlotāja un divi jaunie mīlētāji — viens no tiem bija raksturlomu tēlotājas mīļākais un otrs izdaudzināts par tādu, no kura kļuva grūta

ikviena sieviete, ar ko viņu kopā saveda gadījums, tomēr uz viņa pastāvīgajām mīļākajām šis apgalvojums neattiecās, jo tās vai nu prata kaut kā izsargāties, vai arī satiksmē ar tām viņš pats bija piesardzīgs, nevis tik bezrūpīgs, kā guļot ar citām — kā precētām, tā neprecētām sievietēm; ja sieviete bija precēta, bez vainas vainīgais vīrs vaimanāja: «Mēs braucam turnejā, un tu esi cerībās! Ko mēs, meičiņ mīļā, tagad darīsim?» — neprecētajām bija pašām jātiek galā ar visu, un nega1 dījums parasti beidzās ar to, ka cietējas degunā iebāza hloroformā samērcētu vati. «Tūlīt beigšu, pacietieties, ļ Vēl drusku hloroforma!» Bet jaunais mīlētājs, iedves\ mas iekvēlināts, rakstīja vārsmas, kurās attēloja sevi * vai par Asīzes Fransisko un savu mīļāko par visšķīs] tāko jaunavu. «Jā, man pienākas divtūkstoš peso, nej bija viegli operēt.» Šī mīlētāja dēļ precētie aktieri, it : īpaši primadonnas vīrs un pirmo un otro jauno lomu tēlotāju vīri, stāvēja, tā teikt, bruņotā sardzē kā mēģi nājumos, tā izrāžu starpbrīžos; raksturlomu tēlotājām, kas parasti bija izblīdušas, jau gados un arī par gausu aši tveramiem mīlas brīžiem, mīlētājs netuvojās; neprecēto aktrišu mātes modri sargāja savas meitas, taču nespēja nosargāt tā kā vīri savas sievas. Vieglāk ir apmānīt māti nekā vīru.

Visu to redzot, Aniseto bija kā apžilbis. Kā šis vīrietis spēja savaldzināt visas sievietes, un ar ko viņš tās valdzināja? Glīts viņš ir, balss laba, un arī aktieris nav slikts. To nevar noliegt, turklāt viņš spēlē labākās lomas, ar to pārpilnām pietiek, lai pavestu sievieti, kura nezina, kas viņš par cilvēku, bet gandrīz visas sievietes, vismaz aktrises, zina, ar ko darīšana, zina, ka viņš gulējis ar vienu un otru un pametis likteņa varā, kad tā tapusi grūta, ka uzsācis jaunu dēku ar citu, pēc tam vēl ar kādu, ar daudzām, ka notikušas arī ļaunākas lietas. Vai šīs sievietes cer, ka viņš izturēsies pret viņām citādi? Vai pieņem, ka viņu izraisītās jūtas ir kaut kas cēlāks par lokalizētu un pārejošu kaisli? Ja viņas "lolo tādas cerības, tad ir vai nu stulbas, vai arī nevainīgas, taču Blanka nav ne muļķe, ne nevainīga, un arī Laura tāda nav, tomēr abas, neskaitot jau nemaz citas, tapa grūtas un taisīja abortus, bet mīlētājs uz viņām vairs ir nepaskatījās. Blankai bijis tik daudz mīļāko, kā klasiskai senlaiku heterai un mūsdienu prostitūtai, un Laura, lai arī viņai nav bijis vairāk kā viens mīļākais, varbūt divi, ir tikpat zinīga kā Blanka. Taču, ja viņām viss skaidrs, kāpēc tad atdodas? Vai viņas aizrauj tāda vara, kurai nespēj pretoties, kaut viņām ir pieredze un bailes no tā, kas var notikt? Un kas tā ir par varu?

— Viņas visas vienādas, — saka Blankas vīrs, kas nav aizmirsis notikušo, lai gan šai brīdī runā tā, it kā viņu šis jautājums interesētu tikai teorētiski.

Tomēr tā ir tikai tāda runāšana vien, ko, iztirzājot jautājumu no zinātniskā viedokļa, noraidītu kā nepamatotu atrunu. Arī Aniseto atvaira šo apgalvojumu, viņam liekas, ka te slēpjas kaut kas cits, ka tas nav vienīgais iemesls. Turklāt ar Rikardo muti runā cietušais, viņam sūrst brūce, un, pat ja tā sadzijusi, tomēr palikusi rēta.

Tā ir taisnība, ko pirms gadiem stāstījis Aniseto draugs Patrisio: te Puntaarenasā vējš ir tik negants, ka Aniseto nemaz nespēj novērtēt šī vēja spēku. Tad jau vējš, kas brāzmo Valparaiso, ir tikai mīlīga vēsma. Taču tas ir gandrīz tas pats vējš — dienvidvējš vai dienvidrietenis, tomēr šeit, tikko izlauzies no Antarktīdas plaušām, tas plosās ar īstas viesuļvētras niknumu, saliec gājējus deviņos līkumos, aizdzen no ielām ubagus — tie sasaltu ragā, stāvēdami ar izstieptu roku, — un neļauj naktī darboties zagļiem — tie dabūtu plaušu karsoni un būtu pagalam. Bet, tā kā šeit nav zagļu naktī, tad to nav arī dienā. Zaglis vai nu zog pastāvīgi, vai arī nezog nemaz — jebkurš kavēklis spēj izjaukt viņa nodomu. Aniseto daudzkārt bijis niknu vēju varā, kalnos tie tā brāzmo ja, ka elpu sita ciet, viņš zināja arī, kādi tie ir jūrā, piemēram, toreiz uz «Cilojes» klāja, kad pūta pretvējš: ierāvies kādā kaktiņā pie kopējās kajītes, Aniseto bija izstiepis vējā roku, bet tikpat kā sviesta tā tika atmesta atpakaļ, viņš bija mēģinājis virzīties uz priekšu, turēdamies pie margām, taču vējš, kura dēļ kuģis brauca uz pusi lēnāk — veselus septiņus mezglus lēnāk, bija ietriecis viņu kaktā ar tādu sparu, ka viņš neiedrošinājās vēlreiz spert soli uz klāja. Vējš var plosīties savā vaļā uz jūras vai kalnājā, bet, ja tas ārdās pa pilsētu, kur iedzīvotājiem diendienā un ikbrīd jāiet savās gaitās — uz darbu, iepirkties, ciemos, •kaut vai pastaigā, tad gan izved no pacietības. Cilvēks iet pa ielu, kas ved no ziemeļiem dienvidvirzienā, soļo, kur aizvējš, pa ietvi vakarpusē; pūš dienvidrietenis; kvartāls beidzas; gājējs ir ticis līdz stūrim, un jāiet pāri šķērsielai — ko tagad darīt? — šķērsiela paliek šķērsiela, bet, kā jebkurā šķērsielā, kas ved no austrumiem uz rietumiem, vējš pūš kā pa cauruli. Kā lai tagad tiek pāri? Ja ies taisni, nokļūs tanī stūrī, kas iešķērsu pretī, bet ne tanī, kas ir pa labi un kur vēlas nokļūt (vējš sagrābs ar tādu spēku, ka nespēs tam pretoties, tas ieguls mētelī kā laivas burā — te nekad neiet laukā bez mēteļa un uz ielas jau nekādi ne), tātad jāpārliek, kā rīkoties. Ahā! Stāvu tagad uz šī stūra — ja došos taisni, vējš mani aiznesīs pa diagonāli, bet, tā kā negribu zaudēt laiku, ne arī izdabāt vējam, tad — kas man būtu darāms? Sāniski sagriezies, eju tālāk uz priekšu, dodos uz ielas vidu tanī virzienā, no kura pūš vējš, ticis līdz vidum, strauji apsviežos un, joprojām sāniski sagriezies, soļoju uz stūri, kur gribu nokļūt. Diagonāles garums sadalīts divās daļās, un tādā veidā esmu atkarojis vējam to posmu, ko man būtu vajadzējis lieki nosoļot. Vai tu re, kas par smalku aplēsumu! Bet, ja nu ielas vidū vējš tomēr izjauc šādu plānu, tad jāgudro tālāk, kā tikt uz ietves, kur grib nokļūt. Neba vējam tik vien niķu: var gadīties, ka tas nelaiž laukā no mājas vai teātra, sviež atpakaļ telpā, nu tad, ja katrā ziņā grib tikt ārā, jāmanās pagriezties iesānis pretī vējam, saturot mēteļa stūrus un ieraujot galvu plecos.

Kādudien trupas vadītājs griezās pie Aniseto, kas Puntaarenasā vienlaikus pildīja ir sufliera, ir skatuves strādnieka pienākumus, ar šādiem vārdiem:

—    Mēs brauksim uz citu vietu un debitēsim tur ar to pašu lugu, ko izrādīsim šeit kā pēdējo. Vai tad mēs nevarētu pārvest kulises neizjaucot? Mēs ietaupītu daudz pūļu.

—   Tā ir lieliska doma, — apliecināja Aniseto un ari Varass, kurš bija tik kārns, ka ļaunas mēles melsa, viņam jāpiebāžot kabatas ar akmeņiem, ja ārā pūšot dienvidu vai dienvidvakaru vējš.

Tā bija tik lieliska doma, ka Magelāna šauruma piekrastē viņi atspērušies turēja kulises, tikpat kā bērni pūķi, kas raujas gaisā. Tanī naktī plosījās negants vējš, Aniseto nebija aizmidzis (viņš bija piecēlies, lai atvērtu logu, jo Varass, ar kuru mita vienā istabā, bija ieradies piedzēries, izvēmies uz grīdas, apvēmis sienas un gandrīz vai griestus), kad viņš izdzirda kliedzienus un blaukšķus un saprata, kas noticis: Blanka bija gulējusi ar neatvairāmo mīlētāju. Bet kā tas varēja notikt, kad, kur, kādēļ? Jebkura sieviete — primadonna, pirmo lomu tēlotāja, raksturlomu tēlotāja vai subrete būtu varējusi gulēt ar šo vīrieti, tikai ne Blanka, un tomēr Blanka bija to darījusi. Vai šis vīrietis prot kaut kā īpaši, psihiski, fiziski vai pat abējādi iespaidot sievietes, vai viņš dažām sievietēm liekas tik neatvairāmi pievilcīgs, ka tās aizmirst pieredzēto un nebaidās arī no tā, ka pēdīgi vajadzēs griezties pie kādas žēlīgas matronas pēc palīdzības? Un kur slēpjas šī pievilcība, vai tā ir tikpat kā ķīmisks reaktīvs, katalizators, kas satriec jebkādu pretestību, un iznākumā neizbēgami seko gulta, grūtniecība un viss tālākais? Tanī laikā Aniseto vēl nebija neko dzirdējis par hormonu nozīmi seksuālajā dzīvē, bet, ja arī būtu ko zinājis, tomēr nesaprastu, ka šie hormoni var būt varenāki par pieredzi, ka tie var aizdzīt bailes no grūtniecības, likt aizmirst apsmieklu un kaunu, kādā nonāk pamesta sieviete, un, galvenais, aizmirst ginekologa skrāpekli. Varbūt trūkst līdzsvara starp fiziskajām alkām un saprātu, kaut arī ir bailes no sekām un kauns no ļaudīm? Varbūt. Interesanti būtu sastapt sievieti, kam saprāts valda pār seksuālo kaisli, un savest to kopā ar šo vīrieti. Nez kas tad notiktu? Doma nav slikta, bet kā un kur atrast tādu sievieti? Būtu jāizsludina konkurss, bet vai varētu nojaust vai dabūt zināt, kas ir sieviete, kura ieradusies, vai tās dzīvē noteicošais ir dzīvnieciskais vai garīgais — pēc smaržas, skatiena, kustībām?

— Viņas visas ir ķēves, — atkal secina Blankas vīrs.

Viņam sāp tā pati brūce, un tālab viņa vārdi, lai cik atklāti, tomēr ir partejiski. Aniseto nav Rikardo ļaunās pieredzes, un tādēļ viņš nevar Blankas vīram piekrist. Tas ir skaidrs, ka Aniseto nespēj viņam neko pastāstīt par hormoniem, pirmkārt, viņš pats par tiem neko nezina, un, otrkārt, ja arī ko zinātu un gribētu paskaidrot, Rikardo, šis savus astoņdesmit kilogramus smagais vīrietis, kaut pats ir seksuālā hormona varā, sāktu smieties un sacītu: «Hormoni? Neesi muļķis. Viņas ir maukas un vairāk nekas.»

Grūti tikt šai jautājumā pie skaidrības, neatvairāmais mīlētājs laikam pats arī nespētu neko pastāstīt par šo dīvaino varu, varbūt viņš pats arī ir tikai šīs varas upuris, bet Aniseto jau ne tik nespētu kaut ko noskaidrot, jo viņa hormoni, šķiet, ir gluži citādi, platoniskas dabas vai arī viņa iekšējai apcerei pakļauti — tai iekšējai apcerei, kurai ir gan vienojošs, gan sadalošs spēks, ķura reizēm pārtrūkst un tomēr turpinās, jo apklust tikai tad, kad Aniseto apziņa nedarbojas. Aniseto spēj jebkurā brīdī pārtraukt iekšējo apceri un jebkurā brīdī to atkal atsākt, bet patiesībā iekšējā apcere ir noteicošā, tā ievelk Aniseto savos līkloču ceļos, iegremdē savās dzelmēs, aizved melnā tumsā, ierauj krācēs, ietin mijkrēslī, bet tikmēr citi cilvēki — un par to Aniseto nevar vien beigt brīnīties, — tādi cilvēki, kam varbūt pavisam citāda apcere — apcere par kaut ko konkrētu vai vispār nav nekādas apceres, paved sievietes, iedzīvojas naudā, tiek ievēlēti augstos amatos, pērk automašīnas, dibina rūpniecības un tirdzniecības sabiedrības un dzīvo ar vairākām pasēm — diplomātiskām, sevišķām un parastām, bet viņam, nabagam, nav nekādas pases, kaut pietiekami gadiņu apritējis, kopš viņš ieradies Čīlē; viņš ir dzimis Buenosairesā un tātad skaitās argentīnietis, bet viņa māte bija čīliete, un tas viņam dod tiesības už Čīles pavalstniecību. Kādā Čīles satversmes paragrāfā sacīts, — pa šiem gadiem viņš bija dabūjis to zināt, — ka ikviens Čīles pilsoņu pēcnācējs kļūst tās pilsonis, līdzko apmetas uz dzīvi Čīlē, taču kā lai to ieskaidro žandarmiem, kas pārbauda pases Kvevasā vai Karakolā? Jānēsā vienmēr līdz Čīles satversmes nolikums, un arī ar to nepietiktu, jo ikviens var to darīt — tiklab čīlieša, kā skota dēls. Žandarma pavēle ir draudīga: «Uzrādiet dokumentus!» Un ko teiktu žandarms ar saules nobrūnināto un kalnu vēju aprauto seju, ja ceļinieks nepasniegtu dokumentu ar zīmogiem, zīmogmarkām un parakstiem, bet atšķirtu kādu lappusi grāmatiņā un ar pirkstu parādītu: «Izlasiet, kas te sacīts.»

— Un kāpēc tu pa visiem šiem gadiem neesi izņēmis

pasi? — vaicā direktors, kam Aniseto uzticējis savas

raizes.

Viņš nav izņēmis pasi tādēļ, ka ir dezertieris, tādēļ, ka nav pildījis karaklausību Argentīnā, — bet kā gan būtu varējis to darīt, ja uzturējās Cīlē? Un viņš baidās, ka, tikko ieradīsies konsulātā, viņu aizturēs un iespundēs uz diviem gadiem Martina Garsijas salā, viņam stāstīts, ka turp sūtot dezertierus. Turklāt kā lai viņš pierāda, ka ir argentīnietis — vajadzīga dzimšanas apliecība, bet kur lai to dabū un pie kā lai griežas? Vecāki miruši, viņš nezina, kur mīt viņa brāļi, un nedaudzie paziņas, kas viņam bija Argentīnā, visi lielākoties zagļi, būs vai nu ietupināti, vai arī kaut kur slapstās, bet tie, kuri nav zagļi, ir anarhisti, akratiski noskaņoti, neatzīst ne tādas apliecības, ne pases un valdību jau nepavisam ne, — akratija nozīmē bezvaldību. Un Čīles pasi viņš nav izņēmis tādēļ, ka nebija skaidri pārliecināts par tiesībām uz pavalstniecību, un, ja ari viss būtu taisnība, kā minēts tanī satversmes pantā, — pie kā tad viņam bija griezties? Pie kāda advokāta, kāda tiesneša, pie policista vai republikas prezidenta? Likuma pantā nav sacīts, pie kā jāgriežas — arī tas viņam bija stāstīts, — un ikvienai no pieminētajām personām būtu viena un tā pati dziesmiņa: «Vispirms atnesiet savu dzimšanas apliecību un apliecību par to, ka jūsu māte bija Čīles pilsone.»

Un iznākums atkal būtu tas pats — nepieciešama apliecība, nepieciešamas divas apliecības, nevis vairs viena.

— Ko tad tu visus šos gadus esi darījis? — neatlaižas trupas vadītājs.

Ko darījis? Uz brīdi Aniseto pārņem vēlēšanās pārtraukt iekšējo apceri un pastāstīt vadītājam, kā viņam pa šo laiku gājis, bet viņš atturas. Ko viņš ir darījis!… To, ko ikviens cilvēks viņa apstākļos darījis un dara: rūpējies, lai nenomirtu badā, un, lai nenomirtu badā, strādājis gan šur, gan tur, gan šo, gan to, te bijis par krāsotāju, te par kalpu, te par krāvēju ostā, te par pauninieku, — būdams savas iekšējās apceres varā, viņš pa četrām dienām paguvis pārdot tikai trīs metrus kokvilnas auduma un ar lielām pūlēm izkaulējis sev nožēlojamu komisiju, — strādājis gadījuma darbus, lai neizsīktu pēdējie spēki, lai nenomirtu badā, — saprotat? Jā, lai nenomirtu badā, viņš bija klīdis no vienas pilsētas uz otru, vai nu tādēļ, ka vienā izbeidzās darbs un bija cerības to sameklēt otrā, kur labāk maksā, vai arī tādēļ, ka šinī pilsētā bija ļoti auksts un lija vienā līšanā, bet citā tik traki nelija un laiks siltāks. Kurš gan nebrauc uz Čīles dienvidiem vasarā, un kurš gan, ja vien var aizbraukt, paliek tur pa ziemu? Arī man tiesības to darīt, vai ne? Reiz dabūju zināt, ka nu kaut kādā peldvietā esot darbs krāsotājiem, sagrabināju pēdējos sentavo, cik nu strādnieka, cilvēkam to ir, un aizbraucu uz turieni, bet izrādījās, ka darbus uzsāks tikai pēc mēneša, — ko nu? Tā bija topoša jūras peldvieta, iedzīvotāju gandrīz nekādu, darba nekāda, nu gluži nekāda, un vienīgā iespēja sagādāt pārtiku bija ķert gliemežus un zivis, tās tad arī dūru ar žebērkli vai harpūnu, ko nu pratu sameistarot, un, elpu neatvilkdams, meklēju gliemežus; no jēlajām zivīm un gliemežiem tad arī pārtiku; vajadzēja kājām doties atpakaļ uz Santjāgo, nosoļot simt kilometrus, iztikt trīs dienas gandrīz bez ēšanas, gulēt zem klajas debess; mans un mana ceļabiedra apsegs — runāju par svārkiem un biksēm, nedomā, ka mums bija kāda sega — rītam austot, bija rasā izmircis, — tīrā dzeja, ko? Vai esi kādreiz cēlies ziemā sešos no rīta, lai, aprijis maizes ņuku un piestrēbis melnu, karstu suslu, jau septiņos būtu darbnīcā un ar spaini kodīga sodas ūdens vienā rokā un pumeka gabalu otrā, kreklos izmeties, līstu zem vecām mašīnām, kur, aukstajam ūdenim tekot pa delnu līdz elkonim, no elkoņa pilot uz kājām un vēdera, uzkrājoties cirkšņos, kasītu nost veco krāsu no mašīnu apakšas, rautos cauru dienu un, septiņos vakarā darbu beidzis, slapjš līdz ādai, sodas saēstām, uzblīdušām rokām un izredzēm atkārtot to pašu programmu nākamajā dienā tumsā dotos mājup, un tā diendienā, un vai esi pavadījis naktis nomodā, sargādams Valparaiso līcī uz kāda kuģeļa mantību, par kuru tev, nolādēts, nav ne mazākās daļas, vai esi bijis grāvracis, līkājies par locītāju spiestuvē, vai esi sities kā varēdams, lai nenosprāgtu badā? Visu to un vēl daudz ko citu Aniseto darījis pa šiem gadiem, un, ja tu domā, ka viņam bijis laiks vai izdevība rakstīt kādām augstprātīgām personām, lai atsūta tādu un tādu apliecību, kādas šīm personām varbūt pašām nav, tad tas ir tādēļ, ka nepazīsti dzīvi un nezini, kas tur var sanākt. Tik tiešām, bez pārspīlējuma — čīlietis ir īsts ciešulis. Jā, īsts ciešulis — ieskaties tikai statistikas skaitļos, tad redzēsi, cik Čīlē ir diloņslimo, un sapratīsi, kāds cietējs ir čīlietis.

Bet Aniseto nevajadzēja visu to stāstīt vadītājam, kas bija lāga cilvēks: viņš izkārtoja tā, ka viss personāls iebrauca Argentīnā ar kolektīvu pasi, un tā arī Aniseto ielavījās savā dzimtajā zemē gluži tāpat, kā vējainā dienā Puntaarenasā bija lavijies no brāzmām, iedams pāri šķērsielai.

VII

Aniseto pazīst Mendosu. Pirms daudziem gadiem, iebraucis no Buenosairesas, viņš te bija uzturējies un atceras, ka reiz novakarē, klīzdams pa pilsētu un meklēdams darbu, bija apstājies un vērojis kādu vīru, kas ar tumšzilu krāsu klājis mūra pamatni. Aniseto neredzēja vīrieša seju, tikai tā muguru un galvu: tas bija pazems, padrukns, apmēram gadus trīsdesmit vecs, melnīgsnējs vīrs — pavīdēja tā vaigs un ūsu gals. Kājās krāsotājam bija zābaki, sadriskātās bikses notrieptas ar krāsu, baltie svārki nebija tik saplēsti kā bikses, bet nošķiesti vēl vairāk nekā tās un zābaki, zem svārkiem bija pavilkts krekls. Vīrieša rokas bija vienos zilos traipos.. Blakus krāsotājam stāvēja pieslienamās kāpnes un pods, līdz malām pilns ar tumšzilu krāsu; vīrietis iemērca krāsā sareni, nostājās plati izplestām kājām un, zemu noliecies, vilka pa sienu ar to no vienas puses uz otru, cik tālu spēja aizsniegt, taču necik plašu laukumu ar krāsu nenoklāja. Tomēr tālāk roka nesniedza, un tas vīrieti acīm redzami kaitināja; šķita, ka tam gribējās ātri pabeigt darbu.

Aniseto nekad nebija redzējis cilvēku tā strādājam. Tā bija cīnīšanās ar mūri, ar sareni, ar krāsu, krāsas podu, telpu un laiku. Šis cīniņš mudināja Aniseto vērot svešo. Cīņa saista vīriešus, vismaz daudzus, un atbaida sievietes.

Vīrietis izslēj,ās, lai atvilktu elpu, un ieraudzīja Aniseto.

—    Ko gribi? — viņš vaicāja.

—    Ko es gribu? — smaidīdams atvaicāja Aniseto.

Vīrietis noskatīja Aniseto no galvas līdz kājām.

—    Vai skatījāties, kā es strādāju?

Jautājumā nebija pārmetuma.

—    Jā, skatījos.

Krāsotāja .augstā, izvelbtā piere bija notriepta ar krāsu un nosvīdusi. Viņš pārvilka pār to ar roku un nopurināja roku pret zemi — pašķīda gaišzili pilieniņi. Viņa parupjā, mazliet stūrainā seja pauda labsirdību. Acis bija tumšas.

—    Vai jūs arī esat krāsotājs? — jautāja vīrs.

—    Nē, krāsotājs neesmu, — atzinās Aniseto.

Šai brīdī viņš būtu vēlējies tas būt.

—           Gribu šodien to pabeigt, — norādīdams uz pamatni, teica vīrietis, — un šķiet, ka nepagūšu. Man iekšā arī vēl kas krāsojams.

Vīrietis pavēcināja roku uz mājas iekšpusi; tur bija maiznīca.

—    Vai jums nav darba? — tas jautāja.

Aniseto pasmaidīja, kā atvainodamies par savū dīkdienību.

—    Meklēju darbu.

—           Žēl, ka neesat krāsotājs, — nosūkstījās vīrietis. — Jūs varētu man palīdzēt.

Aniseto juta, ka šeit būtu izdevība strādāt. Viņš negribēja to zaudēt, lai cik niecīga tā būtu.

—           Liekas — krāsot nav visai grūti, — viņš iedrošinājās ieminēties.

Vīrietis uzmanīgi palūkojās viņā. Šķita, tas apsvēra to, ko Aniseto bija nule teicis.

—           Nē, — atbildēja, — grūti nav; ikviens var vitēt ar kaļķi sienas. Vajag tikai roku, ar ko turēt sareni. Pavisam prasts darbs. Bet tas jādara. Nevajag būt iedomīgam.

Vīrietis apklusa. Pēkšņi tas ātri ieprasījās:

—    Vai gribat man palīdzēt?

Te nu tā bija, šī izdevība. Aniseto nedrīkstēja laist garām neviena darba. Katrs darbs nozīmēja pajumti un maizi.

—    Ja vien mācētu, ar lielāko prieku.

Vīrietis nolieca galvu un izskatījās sarūgtināts.

—    Man bija pārinieks, darba biedrs, — stāstīja vīrietis, — tam apnika, un tas aizlaidās. Bija īsts kundziņš. Tam nepatika vitēt ar kaļķi, nepatika pat krāsot ar temperu — tā, ziniet, tāda krāsa, ko taisa no krīta un līmes un kas nebūt nav peļama, ja pašķidra, tad mazliet notek, bet ne jau tik stipri kā kaļķis, un tas manam biedram nebija pa prātam. Tas negribēja būt krāsotājs un notašķīties.

Vīrietis atkal paskatījās uz Aniseto un noprasīja:

—    Vai jums patiktu man palīdzēt?

—    Ja jūs mani pamācītu, — Aniseto tagad izteicās tiešāk.

Vīrietis norādīja uz sareni un krāsas podu.

—    Tur jau gandrīz nav ko mācīt, — viņš drošināja. — Iemērc tik sareni krāsā un, vienmērīgi izplādams krāsu, kārtīgi noklāj sienu. Iešu sameklēt otru podu un sareni. Uzgaidiet. Tūlīt nākšu.

Vīrietis iegāja mājā un iznesa krāsas podu un sareni. Dodams tos Aniseto, viņš pacēla roku un, pastiepis rādītājpirkstu, sacīja:

337

—     Redziet, visi darbi, pat tie grūtākie, sekmējas un izdodas labāk, ja tos veic ar zinātniski pārbaudītiem paņēmieniem. Kas tad šeit būtu darāms? Jānoklāj ar krīta krāsu kāds mūris, kam atlupis krāsojums. Labi, bet, tā kā tas nav smalks darbs un par to maz maksā, tad jāstrādā ātri. Kā to veikt? Krāsojot, cik ātri vien iespējams. Un kā var krāsot, cik ātri vien iespējams? Maksimāli izmantojot šai nolūkā visas esošās iespējas. Iegaumējiet labi: izpletiet kājas, cik plati spējat, pletiet, kamēr jūtat, ka tūlīt pārplīsīs biksītes, ja jums tādas ir, — vīrietis iestarpināja smiekliņu, — noliecieties, iebāziet sareni podā, bet tikai līdz tai vietai, kur sari beidzas, izvelciet, atspiediet sarus pret poda malu, lai notecinātu lieko krāsu, izstiepiet roku, cik taisni spējat, un sāciet krāsot: vispirms krāsojiet laukumu sev pretī, tad velciet sareni uz labo pusi, cik tālu varat aizsniegt, un tad pārejiet uz kreiso pusi, cik vien sniedz roka. Kad tālāk vairs nevarat piekļūt, pārlieciet sareni kreisajā rokā un vitējiet otrā pusē, — arī cik tālu vien spējat. Un tā vien uz priekšu, vienmērīgi nosedzot mūri

22 242

ar krāsu, tas ir pats galvenais. Ja esat kreilis, dariet visu otrādi, skaidrs? Tas ir zinātniski pārbaudīts paņēmiens: cilvēka iespēju izmantošana darba izpildē. Nu, paskatīsimies tagad, kā jums veiksies.

Aniseto novilka svārkus, uzlika tos uz kāpnīšu šķēršiem, paņēma sareni, izpleta kājas, noliecās tik zemu, ka viņa galva bija vienā līmenī ar pamatnes augšējo malu, iemērca sareni krāsā, nobraucīja to gar poda malu, izstiepa roku un sāka «zinātniski» krāsot. Iespiedis rokas sānos, vīrietis vēroja viņu, neteikdams ne vārda, un ierunājās tikai tad, kad Aniseto izkrita no rokas sarene tajā brīdī, ka viņš gribēja to pārlikt kreisajā rokā.

— Skaidrs, ka jums trūkst iemaņu, — krāsotājs sacīja. — Gan iestrādāsities. Turpiniet, tā ir labi. Jums tādas garas kājas un garas rokas, tās atsvērs pieredzes trūkumu. Pēc laiciņa rīkosities ar otu labāk nekā Rafaels.

22*

339

Vīrs atkal pasmēja savu mazo smiekliņu un pazuda. Aniseto palika viens pie nolupušā mūra un ar sareni rokā un krāsas podu blakus, pēc sava darba devēja padoma, centās, cik vien iespējams, izmantot savas fiziskās spējas. Tas nu gan bija jocīgs, šis viņa darba devējs. Divas trīs reizes tas pabāza galvu, lai pa gabalu paskatītos uz viņu, varbūt arī lai pārliecinātos, vai viņš vēl krāso. Varbūt tas baidījās, ka Aniseto apniks darbs un viņš aizies prom, pamezdams likteņa ziņā sareni, krāsu podu un kāpnītes. Aniseto pat nedomāja par aiziešanu. Viņam patika šis darbs, tāpat kā bija patikuši visi vai gandrīz visi darbi, ko viņš bija strādājis. Pirms ierašanās Mendosā un pēc tam, lcadBuenosairesā bija zudis ģimenes pavards — māte nomirusi, tēvs ieslodzīts un brāļi aizklīduši savu malu kurš, — Aniseto bija pārstaigājis kājām visu pampu un pie izdevības pabraucis gabaliņu ar vilcienu; viņš bija strādājis daudzās vietās, bet vienmēr īsu laiciņu, it kā viņu kāds steidzinātu ātrāk doties prom, lai nokļūtu noteiktā vietā; viņš bija strādājis gan par palīgu namdarim, gan mūrniekam, gan dzinis zemē taisnus stabus dzeloņstiepļu žogiem, gan racis pagrabus un taisījis nojumes no dzelzs skārda — šī skārda, kas rītos bija auksts kā ledus, bet ap pulksten trim pēcpusdienā karsts kā uguns. Aniseto nebijās nekāda darba, — ka tik būtu ko strādāt. Viņš juta darba prieku, strādāja ar patiku un vienmēr centās iespējami labi padarīt visu; kad viņš uzņēmās kādu darbu un viņam par to arī maksāja, tad uzskatīja par savu pienākumu padarīt to labi; ja darbs nepatika, viņš no tā atteicās. Turklāt katrā darbā viņš vienmēr prata saskatīt kaut ko jaunu un neparastu, allaž bija iespējams kaut ko mācīties. Strādādams viņš iepazinās ar dažādiem cilvēkiem, ar jaunekļiem un sirmgalvjiem, ar dusmu pūķiem un miermīlīgiem cilvēkiem, ar tīrīgiem un netīreļiem, ar visādiem. Kāds jauneklis katru vakaru pēc darba cēliena vedināja viņu uz tuvējo upi peldēties, tas iemācīja viņam pirmos peldēšanas paņēmienus. Jauneklim bija brīnišķīgi veidots augums, un Aniseto pēdīgi nāca uz domām, ka puisis to apzinās un tikai tādēļ sauc viņu sev līdz, lai viņš apbrīnotu tā skaistumu. Apģērbā puisis izskatījās prasts un nepievilcīgs, bet kails — kā jauns grieķu dievs: grieķu dievs, kas strādāja par mehāniķi. Kāds cits jautrs bezbēdis nepeldējās, valkāja drēbes, kam bija ielāps uz ielāpa, bet priecājās par visu — par gaisu, par nakti, par sauli un mēnesi, par vīriešiem, bērniem un sievietēm, par kokiem, par maizi, vīnu un sieru. Šis jauneklis vienmēr bija labā omā, pat tad, kad gāja pavisam bēdīgi. Viņam bija pelēkas acis un itālieša uzvārds, bet tik vien viņā arī bija no itālieša kā pelēkās acis un itālieša uzvārds: viņš bija īsts argentīnietis, tipiskākais argentīnietis visā Mendosas provincē. Vēlā vakarstundā, kad ciematu veikali un bodeles bija slēgti, viņš tikām dauzījās pie pārtikas veikala durvīm, kamēr kāds pienāca un uz vaicājumu: «Kas tur ir?» — atbildēja, lai atdara durvis pašam policijas inspektoram. Durvis tūdaļ atvērās, atskanēja smiekli, dažreiz arī lamas, taču Visente Airoli dabūja nopirkt ir maizi, ir sieru, un reizēm viņu vēl pacienāja ar malku vīna vai čičas. Sirodams kopā ar viņu, Aniseto pirmoreiz redzēja Viduskordiljeru augstās virsotnes. Viņi bija gājuši pa nakti, gājuši stundām ilgi pāri klajumam un noguruši, par slikto laiku nebēdādami, apmetušies nosnausties zem klajas debess, ietīdamies segā, kas bija zemes krāsā, gluži tāda pati kā zeme. Rītausmā, sastindzis no aukstuma un pavēris acis, Aniseto ieraudzīja pavisam tuvu — gandrīz virs pašas galvas paceļamies pret debesīm baltu, žilbinoši baltu milzeni, kura virsotni jau sārtoja pirmie saullēkta stari. Nebija šaubu, ka milzenis ir kalns, — kas cits tas varēja būt, — bet kas tas par kalnu? Visente paskaidroja:

—    Tas ir Tupungato, vecīt. Aiz šī kalna ir Cīle.

Čīle, viņa mātes dzimtene, zeme, uz kuru viņš, likās,

devās…

Izbeidzās krāsa, un, tā kā vīrietis nerādījās, Aniseto gāja iekšā to meklēt. Maiznīcā bija daudz eju un gaiteņu, daudz telpu, gan lielu, gan mazu. Kādā lielā telpā viņš ieraudzīja vairākus puskailus vīriešus: tie mīcīja maizi. Tur bija arī maizes krāsns. Viņš noraudzījās maizniekos: pārliekušies pār garu galdu, tie raiti strādāja, krūtīm cilājoties kustību ritmā un dvašai nosvelpjot te gari, te īsi.

Vīri mirka sviedros. Viens no maizniekiem ieprasījās:

—    Ko meklējat?

—    Krāsotāju, — atbildēja Aniseto.

—    Čīlietis strādā gaiteņa galā, — paskaidroja maiznieks, rādīdams viņam, kurp iet.

Aniseto devās norādītajā virzienā un atrada krāsotāju: te nu tas bija un rāvās ar vēl lielāku niknumu nekā pirmīt. To jau vairs nevarēja saukt par krāsošanu: nezinātniski viņš ķepēja krāsu uz sienas. Telpa bija maza un tumša, ar zemiem griestiem, laikam domāta pieliekamajam. Apmetums bija tā apdrupis, ka varēja jau redzēt dēļus un stiepļu režģi. Nebija iespējams vilkt ar sareni pār virsmu, kuras vispār nebija. Apakšā pie grīdas vīdēja peļu caurumi. Krāsotājs izslējās.

—Ko vajag? — viņš iesaucās, it'kā Aniseto būtu ieradies viņu traucēt. Sviedri viņam plūda straumītēm.

—    Man izbeigusies krāsa, — paskaidroja Aniseto, rādīdams tukšo trauku. Arī Aniseto seja bija nosvīdusi un notriepta.

Neteikdams ne vārda, vīrietis ielēja viņam krāsu. Varēja manīt, ka neērtā strādāšana un prastais darbs bija sabojājuši tam omu. Uz ielas tas vairs nerādījās. Acīm redzami krāsotājs uzticējās Aniseto, kam sirds tālab sila un roka cilājās vēl sparīgāk. Bija jau vakars, kad, sviedros izmircis, Aniseto pabeidza krāsot garo pamatni.

Viņš pameta uz to acis: nepavisam nebija peļamsjvlņa pirmais krāsojums. Tas likās gluds, un, krāsai nožūstot, tumšais zilums vairs neizskatījās tik biezs, bija dzidri zils un patīkams. Aniseto paņēma savus svārkus, kāpnītes, sareni un krāsu podu un iegāja maiznīcā. Arī vīrietis beidza strādāt.

—   Kas par velna darbu! — tas iesaucās, nobrauci dams ar delmu seju. — Darbs mūļiem!

Seja tam bija vienā krāsā, gan apšļākta pilieniņiem, gan notecējusi strūkliņām. Tā neizskatījās pēc sejas, bet pēc sienas, ko notriepis gražīgs krāsotājs. Viņi sanesa savas mantas kādā telpā un nomazgājās pie mazas ūdens tvertnes. Vēsais ūdens tīkami atsvaidzināja: tas uzkrājās māla trauka dobumā un no tā lēni un klusi plūda prom pa akmens noteci. Vīrietis nometa darba drēbes un apvilka citas — tīras, taču arī nabadzīgas. Tad sacīja:

—    Pagaidiet mani ārā. Iešu norēķināties.

Pēc brītiņa tas iznāca laukā. Vienā rokā viņš nesa ar kaut ko piebāztu papīra turzu.

—    Andiamo5 , — teica krāsotājs.

Tā balsī skanēja sarūgtinājums. Viņi gāja. Nosoļojuši divas trīs kvadras, viņi apsēdās apstādījumos uz sola. Tad krāsotājs atkal ierunājās. Balss noskaņa joprojām bija tā pati.

—    Esmu noplēsies trīs dienas, un paskat, ko saņēmu par to — trīs peso. Tāds ir prastais darbs, neko nevar nopelnīt.

Vīrietis atvēra roku: tanī bija trīs saņurcītas, kopā salipušas naudas zīmes.

—    Vēdera tiesa, ne vairāk. Ņemiet. Viens peso jums.

Aniseto paņēma naudu. Vīrietis sniedza pretī papīra

turzu un laipni sacīja:

—    Mielojieties, draugs.

Aniseto attaisīja turzu un paskatījās tanī: tā bija pilna visādām maizītēm, tur bija pat cepumi un kūkas. Viņš izvilka kādu maizīti, apaļu kā oliņu, tā saldi smaržoja, un viņš to apēda. Vīrietis arī kaut ko paņēma no turzas. Ēda abi. Kad viņi šķīrās, turza bija iztukšota, un tanī vakarā Aniseto nevarēja vairs neko ieēst: viņam vēderā bija vismaz kilograms maizes, cepumu un kūku.

Nākamajā dienā mazā gaismiņā viņi satikās maiznīcā, paņēma savus krāsu podus, sarenes un kāpnītes un aiznesa visu uz restorānu, kur vajadzēja krāsot; virtuvi. Sienas un griesti te bija taukaini un apkvēpuši. Darbs bija darāms steigā: vienpadsmitos sāka gatavot pusdienas, un līdz tam laikam sienām un griestiem vajadzēja būt nokasītiem un vienreiz nobalsinātiem, otrreiz varēja balsināt pēcpusdienā, — sākt trijos un pabeigt līdz septiņiem, kad virēji atkal nāks gatavot ēdienu. Tas bija restorāns, ko apmeklēja strādnieki un dzelzceļa kalpotāji.

Kamēr čīlietis gatavoja krāsu, Aniseto aizgāja nopirkt dažas loksnes smilšpapīra un sadabūja arī divus kociņus — ja ap tiem aptina smilšpapīru, varēja veicīgi strādāt. Kad Aniseto atgriezās, viss bija darba gatavībā. Viņi sadalīja smilšpapīru, sagatavoja skrāpjus un ķērās pie darba. Skrāpji slīdēja pār glumo tauku un kvēpu kārtu kā pa stiklu. Vajadzēja cieši piespiest skrāpi, lai dabūtu nost šo kārtu. Tomēr viņi paveica darbu, vienpadsmitos griesti un sienas bija nokasīti un nokaļķoti, un viņi paši, galīgi nosvīduši, gāja prom. Galvenais pavārs, kura priekšauts arī prasīt prasījās pēc skrāpja, piekodināja:

—    Nāciet atpakaļ pusdienot, zēni.

—      Nāksim, protams, nāksim, — viņi atbildēja vienā balsī.

Pusdienas un vakariņas bija pielīgtas klāt.

—   Pamielošu jūs uz goda.

Laiku līdz pusdienām viņi izmantoja, meklēdami jaunu darbu. Vīrietis klauvēja pie durvīm visās mājās, kur bija netīras sienas, durvis vai logi. Kāds iznāca un noprasīja:

—    Ko vajag?

Likās — namniekam bija aizdomas, ka viņi ir zagļi.

—    Vai jums būtu kas krāsojams?

Uzrunātais raudzījās pārsteigti.

—    Krāsojams? Kāpēc?

Vēl tikai trūka, lai tas uzprasītu:

«Vai mani gribat krāsot, vai?»

Droši vien tam šķita, ka, atskaitot varbūt pašu, visa māja mirdz un laistās. Krāsotājs ierunājās drūmā balsī, kādā mēdz runāt par pasaulīgās dzīves nīcību:

—          Mājas sienas visai netīras. Paraugieties uz šīm durvīm: krāsojums pavisam atlupis. Tām vispār vairs nav krāsas.

Ar savu lielo un cieto nagu krāsotājs aizķēra kādu saulē izčākstējušu krāsas pūslīti. Durvīs tagad baltoja mazs aplītis. Saimnieks iebrēcās:

—    Jūs nebojājiet krāsojumu! Paskat tik!

Ja mājas īpašnieks bija ar mieru likt krāsot mājas priekšpusi vai kādu istabu, tad stundas divas vilkās kaulēšanās par cenu, tas bija zemē nomests laiks.

Pievakarē, noteiktā stundā pabeiguši darbu, viņi atsēdās ēdamzālē netālu no lodziņa, pa kuru virēji nosmulētiem priekšautiem izsniedza viesu apkalpotājiem ēdienus un vēroja publiku, droši vien lādēdami sanākušos, kam laikam cita nekā nebija ko darīt kā nākt. šurp ēst. Pēc laiciņa galvenais pavārs iedeva viņiem abiem ēst un uzlika vēl otrreiz uz viņu šķīvjiem visu, ko viņi gribēja. Viņi rija kā lauvas. Saņēmuši samaksu par darbu, viņi aizgāja katrs uz savu pusi. Aniseto dabūja trīs peso. Darbs bija savus desmit peso vērts, bet tika atrēķināta materiālu vērtība. Gandrīz visu nakti Aniseto negulēja un tikai dzēra ūdeni, jo ēdiens bija bijis sāļš.

Pēc dažām dienām, kad Aniseto bija kļuvis krāsotāja pārinieks, viņam bija gods tapt par tā draugu un laiciņu vēlāk arī par istabas biedru. Sarunās daudz kas noskaidrojās. Aniseto jau zināja, ka krāsotājs ir čīlietis. Viņš dabūja zināt, ka tā vārds ir Fransisko Kabrera un ka tas jau vairākus gadus dzīvo Mendosā. Fransisko pazina Buenosairesu, taču šī pilsēta tam nepatika.

—    Tā ir pārāk liela, —Fransisko paskaidroja, — un lielās pilsētās dažkārt grūtāk dzīvot nekā mazās. Es, piemēram, esmu dabas mīļotājs, veģetārietis, tāds esmu principā, jo mans darbs ir tāds, kas neļauj ievērot tādu ēšanas režīmu, kādu es vēlētos. Jūs paši redzat, kā strādājam, raujamies melnās miesās, — un kā lai, tā strādājot, pārtiek no galviņsalātiem un kāpostlapām? Daži teorētiķi apgalvo, ka var strādāt vissmagāko darbu, daudz smagāku par manējo, un tomēr pārtikt tikai no dārzeņiem. Es to pārbaudīju, bet pat sareni nespēju vairs cilāt, nerunājot nemaz par kāpnēm. Varētu ēst olas, tās satur daudz barības vielu, bet ar ko tās pirksi? Tās ir pārāk dārgas, turklāt es tās lāgā nepanesu, man no tām, tāpat kā no piena, rodas caureja. Tātad man ir jāēd gaļa. Citādi es nevarētu strādāt, kristu no kājām aiz nespēka. Veģetārisms ir labs režīms tādiem cilvēkiem, kam nav jāpelna iztika ar smagu fizisku darbu, tas ir nākotnes cilvēka režīms. Salīdzinājumā ar Buenosairesu Mendosa ir maza pilsētiņa, tas skaidrs: paej desmit kvadras vai nu uz vienu, vai otru pusi, un jau esi laukos, starp vīnogulājiem, kas vasarā pilni ķekaru. Atliek tikai pastiept roku. Man patīk sauļoties, un es to varu darīt tikai tur, kur maz cilvēku, citādi mani apsmej un aizskar, un tas nav patīkami. Reiz mani sāka apmētāt ar akmeņiem, domāja, ka esmu prātā jucis. Kad es ierados no Čīles, biju kurpnieks, dāmu kurpnieks, smalks amatnieks, bet tas ir tāds darbs, kur jāsēž kā piekaltam cauru dienu tumšā kambarītī. Labāk būt par krāsotāju: strādāt svaigā gaisā un daudz kustēties. Tāpēc iemācījos krāsot.

Bija vēl otrs istabas biedrs — kāds melnīgsnējs, spēcīgs vidēja auguma vīrietis ar kupliem, koši melniem matiem un varen spalgu balsi; viņš bija ātras dabas, viegli aizkaitināms, tāpat kā Fransisko, čīlietis. Viņš mēdza pēkšņi, pavisam negaidot iedziedāties, pie tam tik skaļā balsī, ka vai sienas salīgojās; Fransisko un Aniseto labprāt būtu vēlējušies klausīties viņu no lielāka attāluma; viņa repertuārā bija operu ārijas un tautas dziesmas. Viņu sauca Luiss Alverto Romero, dzimis viņš bija Valparaiso.

Aniseto dabūja zināt, ka Fransisko citi saukā par Šopenhaueru. Ko tāda palama nozīmēja? Tad viņam paskaidroja: tā saucot vācu prātnieku, un Fransisko uzskatīja sevi par Šopenhauera mācekli vai vismaz šo prātnieku par savu skolotāju. Tomēr Fransisko gandrīz nekā nezināja par Šopenhaueru. Vienu vien tā grāmatu viņš bija lasījis un no tās paturējis prātā dažas idejas, pat ne idejas, dažus teikumus, kurus pastāvīgi atkārtoja un ar kuriem pēdīgi iemantoja iesauku. Iemīļotākais teiciens bija: «Sieviete ir dzīvnieks ar gariem matiem un īsu padomu.» Taču, lai gan Fransisko mētājās ar šo teicienu, arī Aniseto bija zināms, ka tam tīri labi patīk sievietes. Fransisko cienīja ne tikai Šopenhauera idejas, bet apbrīnoja arī tā parašas.

— Viņš nekad neskuvās, — apgalvoja Fransisko.

— Kad vaigi bija pārāk apauguši, aizdedzināja papīra gabalu un nosvilināja liekumu.

Otrs istabas biedrs ļoti sirsnīgi uzņēma Aniseto un kopīgi ar Fransisko sameistaroja savam jaunajam kaimiņam gultu no kastēm, trim četriem dēļiem un nez no kurienes izrautu cisu maišeli, tā ka Aniseto bija gulēšana kā lielkungam. Kad viņš jau bija nodzīvojis dažas dienas jaunajā sabiedrībā, veģetārietis pārēdās sacepumu — tauku un pēc čīliešu parauga krietni sapiparotu, taču gatavotu no mazvērtīgas gaļas; Fransisko sabojāja vēderu, un nākamajā dienā Aniseto ne tikai vienam vajadzēja tikt galā ar darbu, ko viņi bija uzņēmušies, bet vēl vakarā noteiktā stundā aiziet pie kādas senjoras Lolas un paziņot tai, ka Fransisko vajadzīga viņas palīdzība.

—    Pasaki, ka man sabojājies vēders un lai tā, lūdzama, atnāk un man palīdz, tā jau zina, kas tad der.

Aniseto aizgāja pie senjoras.

—    Kas viņam vainas? — vaicāja sieviete; viņa bija neizskatīga, bez uzacīm un skropstām, plāniem matiem un novītušu vaigu. *

—    Viņš saka — esot sasirdzis ar vēderu, — paziņoja Aniseto.

—    Kur viņš tagad dzīvo?

Aniseto pateica adresi.

—    Tad pasakiet viņam, ka, tiklīdz varēšu, aiziešu, varbūt jau pēc brītiņa.

Sarunādamies ar sievieti, Aniseto pētīja to: seja bija nepievilcīga, tāpat arī augums, bet tai bija ļoti balts un gluds kakls, un blūzes izgriezumā vīdēja apaļas un vēl jaunavīgas krūtis. To dobumiņā nemanīja arī sīkās krunciņas, kas vēsta par audu sarukumu un brieduma gadiem. Ja šī sievietīte viscaur bija tik glīta, tad jau varēja sekmīgi ārstēt ne vēdergraizes vien.

Senjora Lola ieradās brīdī, kad Aniseto vadīja Fransisko laukā no istabas; tas vilkās kā slims vērsis. Atnācēja un sasirgušais sasveicinājās ļoti kautrīgi, it kā būtu pasveši, un Fransisko vaidēdams pastāstīja, kas tam par vainu, kāda palīdzība vajadzīga.

—    Tu jau zini, kāda: pret samaitātu vidu.

—    Nogulies uz vēdera! — norīkoja Lola.

Aniseto skatījās: Fransisko nogūlās, uzrāva kreklu un atsedza jostas vietu. Sieviete krietni saberzēja rokas, pamasēja savus pirkstus, pāris reižu savilka tos un atkal atlaida un tad ar ciešu grābienu satvēra slimajam ādu jostas vietā, tās pirkstos izveidojās tāda kā desiņa. Šo tīstoklīti tā cieši saspieda un no visa spēka rāva uz savu pusi. Dīvaini notirkšķēja, it kā plēstu nost kaut ko cieši pielīmētu vai arī spēji rautu pušu plāksteri; slimais ieaurojas. Sieviete palaida vaļā tīstoklīti, brītiņu pagaidīja, atkārtoja paņēmienu vēlreiz un pēc tam — arī vēl trešo reizi.

— Tas ir dabas noslēpums, — viņa paskaidroja Aniseto, kas pa daļai neuzticīgi, pa daļai vīpsnādams nolūkojās viņas rīcībā. Kā gan šāda izdarība varēja līdzēt pret sapiparotu, mazvērtīgu gaļu, ar kuru Šopenhauers bija sev piestūķējis kuņģi?

Sieviete aizgāja, bet Fransisko nekustējās, gulēja uz vēdera un klusēja. Viņa acis domīgi vērās sienā.

Kad Aniseto palika divatā ar Luisu Alverto Romero, kam mēle šaudījās kā atspole, viņš dabūja dzirdēt, ka Lola esot karstasinīga spāniete, un viņas vīrs — katalonietis, strādājot par galveno pavāru, esot liels drukna auguma vīrišķis, neglīts no vaiga, un tam nelaimīgā kārtā gadījies uzņemt savā mājā par pansionāru Fransisko (varētu domāt, labāka pansionāra par veģetārieti neatrast — mazumiņu zaļumu, un viņš jau ir paēdis), jo šis veģetārietis, viens, divi, kamēr katalonietis strādājis nakts lokālā, licies gultā ar tā sievu. Katalonijas dēlam nav bijis ne mazāko aizdomu — vai ko tamlīdzīgu var gaidīt no veģetārieša? Bet kādā naktī, kad lokālā kaut kas atgadījies — vai nu apkalpotāji sākuši buntoties, vai arī izcēlies ugunsgrēks, — vīrs pārradies mājās neparastā stundā — tādā stundā, kad Fransisko un Lola nomidzī vai arī nomodā dusējuši viens otra apkampienos viņa gultā. Šopenhauers jau nav no drosminiekiem — šī prātnieka mācekļiem tādiem nav jābūt, — turklāt šai brīdī veģetārietis bijis kā pasaulē nācis, bet galvenais pavārs turpretī mētelī un ar cepuri galvā; tad nu Šopenhauers kā stirnu buks meties sāņus un tad savā istabā, pa roku galam paķerdams tikai svārkus, pārējais izslīdējis zemē. Apsedzis ar svārkiem, ko varēdams un kas bijis jāapsedz, viņš, trīcēdams no aukstūma, ieradies pie Luisa Alverto, kam pastāstījis par notikušo un lūdzis patvērumu. Ar Lolas starpniecību Fransisko vēlāk atdabūjis savas drēbes un darba rīkus: kāpnes, sarenes un pāris tukšu krāsu podu — špaktele gan bija gājusi zudumā, — taču katalonietis aizvainojuma neaizmirsa un, lai arī nebija meklējis Fransisko atriebšanās nolūkā, nedz sitis savu sievu, bet vienīgi to nolamājis, piedraudējis šķirties un atņemt bērnu (viņiem bija maza meitenīte), veģetārietis, sastapdams katalonieti kādudien uz ielas, pēc tā sejas izteiksmes noprata, ka tam ir liela vēlēšanās viņu piekaut, laižot darbā dūres un sperot vissāpīgākajās vietās.

—    Un tad nu reiz bija tīrie joki, — stāstīja Luiss Alverto Romero, — gājām ar Pančo6 pa ielu, pārspriezdami sociālus jautājumus vai par kaut ko strīdēdamies, to mēs bieži darām, jo viņš mēdz mani vilkt uz zoba, un pēkšņi Šopenhauers, neteicis ne vārda, laiž ļekas vaļā un pazūd. «Kas tad tam noticis?» nodomāju, bet, re, kas: Pančo bija pamanījis katalonieti nākam vai arī katalonietis ieraudzījis Pančo.

Tomēr viendien, kad Šopenhauers, pārlicis kāpnes pār plecu, ar krāsu podiem un sarenēm rokās gāja pa ielu, viņš, tikko apsities ap stūri, sadūrās ar Lolas vīru: nebija iespējams bēgt ar to nastu, ar ko bija apkrāvies, bet atstāt savu mantību — sauc, kā gribi: par kustamo vai nekustamo — uz ielas nevarēja. Tā nu viņš palika stāvam. Niknumā sašķobītu seju, katalonietis metās viņam virsū, sagrāba ar ķetnu Šopenhaueru aiz rīkles un, dūri kratīdams, rēca:

—    Nelieti tāds! Nositīšu uz vietas!

Neizlaizdams no rokām ne sarenes, ne krāsu podus, it kā cerētu, ka šis smagums viņam palīdzēs noturēties kājās, Šopenhauers norija siekalas, paskatījās uz katalonieti, paraustīja plecus un, paskumji smaidīdams, atbildēja:

—   Senjor, es esmu Šopenhauera māceklis, tātad pesimists. Būt? Nebūt? Man vienalga — dzīvot vai mirt.

Pavārs, gaidīdams atbildi, kura būtu iegansts laist darbā vai nu dūres, vai kājas, šos vārdus izdzirdīs, jutās atbruņots, viņš paskatījās uz Fransisko, palaida vaļā tā kaklu un, spēcīgi atgrūzdams veģetārieti, noteica:

—    Lasies, gļēvuli!

Šopenhauers nepakrita: kāpnītes palīdzēja noturēties līdzsvarā.

.. . Nākamajā dienā, atlabis no savas kaites, Šopenhauers atsāka parasto dzīvi, viņš bija sparīgs un nodomu pilns un ar Aniseto palīdzību gatavs krāsot jebkuru noplukušu sienu un balsināt jebkuru mūri.

Pēc vakariņām Luiss Alverto Romero un Fransisko Kabrera nebeidzami strīdējās, strīdējās par visu pasaulē, gan par to, ko pazina, gan arīdzan par to, kas tiem bija svešs, gan par abstraktiem, gan par konkrētiem jauta jumiem, par idejām un darbiem, par apaviem an dzīvi pie dabas krūts, par sēdvannām, gaļas sacepumiem un anarhismu. Krāsotājs zobojās, namdaris — skaitās. Fransisko bija izklaidīgs, bet viņš par to neuztraucās. Reiz pašā rīta agrumā Aniseto pamodās vai nu no pērkona grāviena, vai kliedziena un, uztrūcies sēdus, mirkšķināja acis, līdz maigajā mijkrēslī saskatīja Romero, kasīsajās biksītēs lēkāja pa istabu kā mežonīgā kara deja un vēcināja pa gaisu garās bikses. Romero auroja:

—    Tas ragulops uzvilcis manas bikses! Ko lai tagad iesaku?

—    Kas noticis? — neko neaptverdams, vaicāja Aniseto.

—    Kas noticis, kas noticis? — ierēcās namdaris. — Tas balbaks pusmiegā uzrāvis mugurā pirmo, kas gadījies pie rokas. Uzvilcis manas bikses!

Romero nosvieda zemē Fransisko bikses, mīdīja tās kājām un skraidīja pa istabu kā panteris.

—    Nu, ko lai dara, — nomierinoši, kaut gan pabailīgi ieteicās Aniseto, jo domāja, ka namdaris var vērsties arīdzan pret viņu. — Pamanīs, ka uzvilcis otra, un atdos.

—     Skaidrs, ka atdos! — kliedza Romero. — Vēl tikai trūka, ka neatdotu. Bet kādēļ man jāvelk kājās otra bikses? Turklāt jūs nemaz nezināt, kas par lietu: Pančo uzodis, ka tas katalonietis strādā tagad pa dienu un aiziet no mājas pašā rīta agrumā. Un mūsu dārgais? Ari ceļas agrītiņām un iet lūkot, vai nevarēs pačučēt kopā ar Lolu.

Aniseto, kam bija loģisks domāšanas veids, nevarēja saskatīt nekādas sakarības starp biksēm un Pančo nodomu: ja tam bija vēlēšanās gulēt ar Lolu, tad taču bikses, tiklab paša, kā otra, varēja būt tikai par apgrūtinājumu.

—    Un vai kāda nelaime, ja viņš aizgājis pie Lolas? — jautāja Aniseto.

—    Kā — nav nelaime? — draudīgi tuvodamies, viņu pārtrauca namdaris«. — Tā ir velna būšana. Vajag tikai katalonietim viņu vēlreiz pārsteigt gultā. Zināt, kas tad būs? Tas balbaks diegs kā pasaulē nācis, un es palikšu bez biksēm.

Pēdīgi viņš tomēr uzvilka Fransisko bikses un, aizcirzdams durvis un ārdīdamies kā pats nelabais, aizgāja. Kopš tās reizes viņš, gulēt iedams, vienmēr palika bikses zem matrača.

viii

Aniseto šo to iemācījās strādāt: vispirms balsināt, tad krāsot ar temperu, vēlāk arī ar eļļas krāsu: viņš zināja, cik vajag līmes, cik krīta, kā sajaukt berztās krāsas, cik vajag eļļas, cik šķīdinātāja. Neko neskaidrodams audzinošā nolūkā, Fransisko ar savu izturēšanos modināja jauneklī izpratni, ka proletārietim, fiziskā darba strādniekam, šim apspiestajam, beztiesīgajam tukšiniekam, kā Pančo izsacījās, tāpat kā ikvienam dzīvam radījumam, kas grib pastāvēt, jāprot izmantot un jāizmanto visi līdzekļi un iespējas pat tad, ja tas nebūtu pilnīgi likumīgi. Runa nav par naudas krāšanu un iedzīvošanos mantā, runa ir par maizes kumosu, — skaidrs? Var atteikties ņo daudz kā, var nelasīt grāmatas, var dzīvot bez sievietes, bet no ēšanas atteikties nevar. To, ko redzi mani dažkārt darām, drīkst atļauties vienu, otru, trešo reizi, bet ne vairāk, citādi var pārvērsties par zagli, tāpat kā sieviete, kas ielaižas ar vienu vīrieti, ar otru, trešo, tā turpinot,, top par staiguli. Taču lai tā dara, kā grib. Tev jādomā par sevi.

Fransisko uztvēra pasauli divējādi: iekšēji — drūmā nopietnībā, ārēji — ar rotaļīgu humoru. Šīs jūtas vadīja viņu dzīvē, taču tās netiecās dziļumos un nebija spēcīgas, tās bija tikai mērenas; Fransisko nebija radošs gars. Viņš gribēja vienīgi pastāvēt un, lai to panāktu, gan savā dzīvē, gan krāsotāja darbā izmantoja visas iespējas, kaut arī dažas nosodīja, par «zinātniskām» atzīdams vienīgi tās, kas bija dabas dotas, ļāva cilvēkam likt lietā dabas spēkus un paša prātu un spējas, nevis tās, kuras dažreiz apstākļu dēļ vajadzēja izlietot. Fransisko bija pavisam mazas prasības: lai tikai būtu paēdis, lai būtu ko vilkt mugurā un šad tad varētu pagulēt ar kādu sievieti vai nu savā, vai otra gultā, vai nu ar otra, vai paša sievu, bet kur nu viņam varēja būt sava sieva, ja viņš nevarēja tikt pat pie istabas un bija spiests dzīvot kopā ar kādu, kā pašlaik ar Luisu Alverto Romero, kas piktojās par to, ka Fransisko aiz pārskatīšanās uzvilcis tā bikses, kamēr viņam savukārt ausis krita ciet no operu ārijām un tautas dziesmām, ko Romero allaž rāva vaļā tik skaļā balsī, it kā baidītos, ka citādi to nevarēs labi sadzirdēt, un turklāt vēl garlaikoja viņu vai izsita no līdzsvara, klāstīdams atmiņas par kādreizējo lepno dzīvi; tā kā Fransisko pats nevarēja apņemt sievu, tad viņam bija jāmeklē citu sievas; prostitūtas viņam derdzās, bet ņemt draugaļu, kādu vientuļu sievieti, ienākumi neatļāva — tāda viņu varbūt ne par ko neturētu, — un tātad?

Fransisko ticēja daudz kam, piemēram, cilvēku brālībai — jautājums par paša vai otra sievu gan bija atvirzāms tālāk, tas skāra fizisku nepieciešamību — ticēja zinātnes attīstībai, cilvēces labākai nākotnei, un šī ticība visam cēlajam nebija pretrunīga viņa padrūmajai dzīves uztverei; no tās viedokļa viņš raudzījās tikai uz atsevišķu indivīdu, nevis uz cilvēku kā sociālu būtni. Viņš bija pārliecināts, ka nomirstot cilvēks zūd uz visiem laikiem, taču domāja, ka iznīcībai tas padots tikai kā atsevišķs indivīds, bet ne kā sociāla būtne: kad būšu miris, dzīvos citi cilvēki, neskaitāms daudzums vīriešu un sieviešu; to būs daudz vairāk nekā tagad, jo dzimstība pieaug ar katru dienu — tā teicis Maltuss7 , un es tam piekrītu, — taču secinājums, ka cilvēks ir mirstīga būtne, nenozīmē, ka tam jādzīvo postā, ka jāpastāv šķirām: vienai, kas pārēdas, otrai, — kas mirst badā, tik tiešām ne, un tādēļ vajag cīnīties, lai tā vairs nebūtu; nav arī jāatsakās no dzīves tāpēc, ka esi pesimists, Šopenhauers arī neatteicās — redz, pat skuvās ar degošu papīra gabalu, — un, ja cilvēkam ir tikai šī viena dzīve un otras nav, tādēļ ka nevar būt, ja savās iedomās radi otru, tad tiec ar to galā, kā zini, — un cilvēks neatsakās no šīs vienas vienīgās dzīves, bet pieņem to, atzīst pai jauku un mīl, tad kādēļ nedarīt visu iespējamo, lai nodzīvotu šo dzīvi labi? Kādēļ ciest badu un salt, atsacīties no visa, aizvadīt dienas skumjās un pamestībā? Esmu dzīvs, un, ja esmu dzīvs, tad man ir kādas tiesības, vismaz tiesības dzīvot: ja jums nepatīk, ka es dzīvoju, sitiet mani nost, bet es cīnīšos, darīšu visu, lai dzīvotu, cik labi vien iespējams, tāpat kā darāt jūs.

Šopenhauers, proti, Fransisko nekad nav turējis šādu runu, viņš nespēja runāt sakarīgi par savām jūtām un idejām; viņš nebija nekas vairāk kā vienkāršs krāsotājs, kaut kas viņu traucēja izteikt savas domas, varbūt nepietiekamā izglītība, varbūt kāds īpašs trūkums, bet varbūt arī vienkārši humora izjūta neļāva izpausties nopietnībai, ar kādu viņš dzīvi uztvēra pamatos, vai ari nopietnība tā savijās ar humoru, ka pagaisa ir tā, ir humors. Viņš mēdza izmest tikai pa atsevišķam teikumam, taču Aniseto, vērodams Fransisko un viņa dzīvi un uztverdams vienu otru viņa izteicienu, beidzot ieguva skaidru priekšstatu par tā cilvēka garīgo seju, kas viņam iemācīja pirmo amatu. Fransisko nebija nedz netikumu, nedz māniju; viņš bija ļoti tīrīgs, nekad nepalaida garām izdevību nomazgāties, un tā radās bieži, mazgājās aukstā ūdenī kā vasaru, tā ziemu un lepojās ar to. Ja kādreiz nebija darba, bet kabatā atradās lieks sentavo vai arī ja Fransisko šo allaž niecīgo ietaupījumu dēļ bija nolēmis pāris dienu nestrādāt — viņš dēvēja sevi ari par Lafarga8 — laiskuma apustuļa mācekli, — tad viņš aicināja Aniseto doties ārā no pilsētas, un viņi aizgāja līdz pašai pilsētas robežai rietumpusē, kur starp maziem pauguriņiem tecēja apūdeņošanas kanāli: tajos viņi peldējās; ja nebija auksts, abi klusēdami vai runādamies stundām ilgi sēdēja kaili, vingroja un pārtika no maizes, siera, vīnogām vai žāvētām vīģēm. Fransisko bija daudz draugu, gan strādnieki anarhisti, gan daži jauni inteliģenti; visievērojamākie no strādniekiem anarhistiem bija divi linotipisti: čīlietis Pruneda, spēcīgs un darbīgs cilvēks, kas organizēja arodbiedrības un kam bija vesels pulks bērnu, un kalsnais, padrūmais argentīnietis Laureti, kura vecāki bija ieceļojuši no Venēcijas; šim jauneklim bija skaista, apgarota seja, zaļas acis un gaiši, viļņaini mati; viņš iedeva Aniseto pirmās dzejoļu grāmatas un tā pavēra zagļa dēlam pasauli, par kādu tam līdz šim nebija ne jausmas; pie pirmās grupas piederēja arī katalonietis Palmada, pēc amata seglinieks, ko draugi bija iesaukuši par Inumano 9 nevis tādēļ, ka viņš tāds bija, bet tādēļ, ka, šādā veidā kropļodams, vienmēr nepareizi izrunāja spāniešu rakstnieka Migela de Unamuno vārdu; otrās — inteliģences grupas priekšgalā izvirzījās itālietis Kori, kam piemita nosliece uz žurnālistiku un kas vienmēr runāja par to, ka rakstīšot kādu artecoloI0 , vēl dzejnieks Salass, bohēmietis ar kuplu matu ērkuli, un zīmētājs Blazeti, kam bija tik skaista sejas krāsa kā jaukai vaska lellei un sliecība uz pārmērīgu žūpošanu.

Fransisko nekad nedabūja lielus darbus un, taisnības labad jāsaka, arī sevišķi pēc tiem netīkoja. Bija veltīgi pēc tiem dzīties, jo trūka rīcības kapitāla. Viņš dzīvoja no rokas mutē, ar vienas dienas peļņu pietika nākamajai dienai, bet pāri gandrīz nekad nekas nepalika. Salīdzis strādāt, viņš aiznesa uz darba vietu kāpnes, sarenes, veselu lērumu krāsu podu un savas darba drēbes, kuras klāja tik bieza krāsu kārta, ka, nostatītas stāvus, tās apkārt negāztos, itin kā iekšā būtu pats valkātājs. Fransisko tūlīt prasīja avansu. Darba devējs bija pārsteigts:

—    Ko-o?

—   Avansu, — atkārtoja Fransisko, uzsmaidīdams saimniekam tik mīlīgi, it kā gribētu to valdzināt.

—    Kādu avansu? Neesat vēl sākuši strādāt, bet jau prasāt naudu. Kam jums vajadzīga nauda?

Droši vien šim saimniekam šķita, ka nauda vajadzīga tikai viņam pašam.

—   Man nav rīcības kapitāla, — paskaidroja Fransisko, atpleta rokas un, rādīdams tukšās delnas, apliecināja savu nabadzību.

Saimniekā jau modās šaubas. Ja nu paņem naudu un aizlaižas?

—   Te paliek manas kāpnes un amata rīki, bez tam te vēl paliek mans biedrs … Tam taču ir lielāka vērtība nekā avansam, ko jums lūdzu. Redziet, man jānopērk tikai materiāli. Pēc maza laiciņa būšu atpakaļ.

Prasīto avansu Fransisko lielākoties saņēma, jo viņš

prata pārliecināt un atstāja patīkamu iespaidu, bet gadījās arī, ka saimnieks neparko nepiekāpās, tādās reizes meistars un palīgs klusēdami paņēma kāpnes, krāsu podus un sarenes un gāja prom neatvadoties un aizvainoti, jo noraidošā atbilde nozīmēja neuzticēšanos. Stāvēdams uz durvju sliekšņa, saimnieks arī klusēja, tam nebija nekā, ko teikt, tas noraudzījās, kā krāsotāji aiziet. Ko šis saimnieks domāja? Varbūt neko, bet varbūt tas vēsi pārlika, kā viss bija noritējis: atnākuši krāsotāji, runājuši ar viņu, viņš bija atbildējis, tie atkal runājuši, viņš atkal atbildējis, tad tie aizgājuši — un viss. Ja saimnieks izsniedza avansu, tad Fransisko tūdaļ nopirka materiālus, bet atlikumu paturēja,, jo nedrīkstēja taču aizmirst, ka vajadzēs ēdamā. Viņi strādāja ātri un reizēm pilnīgi pārsteidza saimnieku, padarīdami divās dienās tik, cik citi veselā nedēļā.

—    Kā? Va tad jūs jau esat pabeiguši?

—    Jā, saimniek. Darbs ir padarīts.

Gadījās, ka saimnieks par to priecājās un, uzslavēdams par veicīgo strādāšanu, iedeva krāsotājiem vēl dzeramnaudu, bet dažreiz saimniekam radās aizdomas, ka viņš samaksā par daudz vai arī ka krāsotāji pavirši strādājuši, un viņš ņēmās pārbaudīt, kas padarīts. Viss izrādījās kārtībā. Saimnieks vilka laukā no kabatas naudas maku, lēnītēm, pavisam lēnītēm noskaitīja naudas zīmes un nepateica atvadām ne vārda. Abi darba biedri gāja prom, taču viņiem nedeva miera nepatīkamā sajūta, ka saimnieks sarūgtināts un domā, ka viņi to piekrāpuši.

—    Tāda ir dzīve! — iesaucās Pančo. — Mēs strādājām ātri un apzinīgi, bet tam sakārnim tas nav pa prātam. Ja mēs būtu ķēpājušies uz dullo veselu mēnesi, tad tas aplaizītos aiz labsajūtas, ka cietušie esam mēs, turpretī tagad tam šķiet, ka ir pamatīgi apšmaukts. Tas ir buržuju garā: izmantot otru līdz pēdējam un priecāties pārliecībā, ka esi otru izmantojis.

Reizēm darba nebija. Tad Šopenhauera, Lafarga un deviņpadsmitā un divdesmitā gadsimta lielo dabas mīļotāju māceklis ķērās pie ārkārtējiem līdzekļiem. Pienāca nakts, vēders bija tukšs un kabatā — ne sentavo.

353

—    Redzi, — sacīja Pančo, — nu ir jādara kas ārkārtējs. Mēs jau varētu iet gulēt neēduši, bet aiziet gulēt

23 — 242

neēdušiem nozīmētu arī no rīta būt bez brokastīm, un tas jau nu ir par daudz. Nekāda veida atturībai nav jākļūst par paradumu. Es taču slinks neesmu, tu mani pazīsti, un tu arī raujies vai pušu, kad vajadzīgs. Tātad nav mūsu vaina, ka mums nav ne darba, ne naudas.

Viņi devās uz dzelzceļa stacijas pusi un nonāca pie kāda apgaismota veikala, kas, likās, bija tukšs. Cik Aniseto varēja saskatīt, tā laikam bija vecu lietu pārdotava vai bodele, kur var pārdot un pirkt visu, kas vajadzīgs: pulksteni, galdnieka āmuru, vesti, šūpuli vai zābaku pāri. Te pirka visu ko un pārdeva visu ko.

—    Pagaidi mani te ārā un brīdini, ja kāds nāk.

Aniseto izjuta pēkšņas bailes un lūkojās te uz vienu,

te otru pusi: pulkstenis bija deviņi vakarā, un apkārt neredzēja nevienas dzīvas radības. Fransisko iegāja veikalā, tā laikam bija galvenā telpa, un no tās viņš devās otrā — daudz mazākā telpā aiz kādas arkas. Fransisko bija mierīgs un nemaz neizskatījās nobijies. Aniseto redzēja, ka mazās telpas dziļumā aizvilkti parasti aizkari un to priekšā koka krēslā ar elkoņu atbalstiem atlaidies kalsns vīrietis; tam bija gara bārda, mugurā nosmulēts uzsvārcis un galvā melna atlasa benīte. Vīrietis bija noliecis galvu, un nevarēja saprast, vai tas guļ vai iegrimis pārdomās, vai tāpat vien aiz patikas pēta grīdu.

Divu soļu atstatumā no vīrieša Fransisko apstājās; vīrietis nepacēla galvu; tas bija aizsnaudies, un Aniseto redzēja, ka Pančo izstiepj roku, paņem kaut ko no tuvējā plaukta un pagriežas pret izeju. Tagad viņa soļi likās ašāki. Viņš iznāca uz ielas. Uzelpoja. Varbūt viņš bija kādu brīdi aizturējis elpu vai arī izcietis bailes.

—    Iesim> — viņš sacīja.

Balss skanēja kā parasti. Viņi pagājās līdz ielas stūrim. Aniseto neko nevaicāja. Viņš joprojām bija iztrūcies, nezināja, ko biedrs tur sažņaugtajā saujā, bet tas viņam arī bija puslīdz vienaldzīgi. Pati rīcība bija viņu satraukusi, nevis tas, ko ar šo rīcību iegūtu.

—    Iesim vēlreiz, — pavēlēja Fransisko. Aniseto paklausīja nelabprāt. Viņam likās bezjēdzīgi atgriezties tādā vietā, kur kaut ko nozadzis. Fransisko bija jau pie veikala durvīm, kad Aniseto, domādams, ka atkal jāstājas sardzē, virzījās uz skatloga pusi.

—   Ne jau tur, — nomurminaja draugs, — tagad nāc līdz.

Viņi iegāja veikalā. Ziņkāre uzveica bailes. Tāpat kā pirmāk, Fransisko mierīgi un droši gāja uz priekšu, apstājās pie aizmigušā vīra, taču tagad izstiepa roku un paplikšķināja pa gulētāja galvu. Tas salēcās sedeklī.

—   Sveiks, tautiet! Kā iet? Snaudiens nāk, ko? Labsvakars!

Viņiem pretī paslējās kalsna seja ar stipri līku kraukļa degunu un ļoti blāvām acīm, kas raudzījās mazliej: mulsi. Taču vīrs ātri attapās.

—    A, tautietis. Prieks redzēt! — viņš draudzīgi iesaucās. — Kāds vējš tevi šurp atpūtis?

Vīrietis palika sēžam. Galva viņam bija gandrīz kaila, viņš runāja lauzītā spāņu valodā, lieki mīkstinādams vārdu galotnes.

Fransisko atteica:

—    Man vajag drusku naudas, tautiet. Atnesu tev šito mantiņu.

Fransisko pavēra plaukstu un parādīja parastu sudraba vai niķeļa pulksteni gandrīz vai apakštasītes lielumā.

—    Pulkstenis? Ē, tautiet, man ir daudz pulksteņu. Apskaties!

Aniseto palūkojās apkārt: te bija vismaz savs pussimts pulksteņu, cits par citu parastāks. Viņa draugs būtu varējis paņemt veselu duci, bet bija paņēmis tikai vienu, to, kas pagadījies vairāk pa rokai.

Tirgošanās krietni ievilkās. Pēdīgi uzpircējs bija ar mieru dot divus peso par pulksteni, taču piesacīja Pančo, lai nākamreiz atnesot kaut ko vērtīgāku. Ar saviem līkajiem nagiem — tie bija gandrīz tikpat līki kā viņa deguns — krāmnieks izvilka divas naudas zīmes un sniedza tās Fransisko, saņemdams pretī pulksteni, ko nolika tai pašā vietā, kur tas pirms dažām minūtēm bija atradies.

—    Ardievu, tautiet. Liels paldies! Vai vīnogu šņapstiņš joprojām iet pie sirds, ko?

Uzpircēja zilās acis iespīdējās.

23*

355

—    Iet jau, iet. Bet iemetu tikai vakaros pa lāsītei. Tādēļ man ap šito laiku nāk miegs.

—   Kad tad domājat te krāsot? — noprasīja Pančo, rādīdams uz griestiem un sienām.

—    Pagaidām ne. Krāsojums vēl labs.

Sienas bija galīgi aplupušas. Kā tās vispār varētu nokrāsot. Plaukti sniedzās līdz griestiem, un uz tiem atradās neskaitāms daudzums dažādu priekšmetu. Kur tos liktu, ja vajadzētu krāsot? Galdi un letes savukārt bija apkrauti mantu kalniem. Vecs cilvēks nemaz netiktu galā ar visu šo līdumu, varbūt pat jauns arī ne.

Viņi gāja ārā. Tikko viņi bija uz ielas, Aniseto sāka smieties, tā atbrīvodamies no saspringuma, kādā bija atradies veselu ceturtdaļstundu. Pančo viņam piebalsoja. Viņi smējās, kamēr sāka birt asaras. Tad devās ēst.

Kad viņi nākamreiz gāja pie «tautieša», apciemojums izvērtās vēl aizraujošāks, lai gan nebija tik veiksmīgs; piktais dziedonis namdaris tolaik arī bija bez darba un piebiedrojās viņiem. Pametuši acis visapkārt un atstājuši Aniseto sardzē, Fransisko ar Luisu Alverto iegāja veikalā un turpat pie durvīm paķēra to, kas gadījās tuvumā: trīs pārus apavu; ātrumā viņi nebija paskatījušies, ko paņem, un nu atklājās, ka no visiem zābakiem nesanāca neviena pāra. Viņi atkrita uz ietves malas, kratīdamies smieklos, bet zābakus sameta kādā notekgrāvī, atpakaļ nest taču nevarēja. Draugi likās uz auss neēduši, bet nebeidza smieties, kamēr aizmiga.

Tomēr šādi Fransisko rīkojās vairāk joka pēc. Kad nebija naudas, viņš pārtika no augļiem, jo, kā pats sacīja, bija liels augļu ēdējs. Vīnogas Mendosā nebija nekādā vērtē, un mazos vīna dārzus nemaz neapsargāja, Draugi iekļuva tajos, pārlecot pāri vairākām kleķu sētām, kurās bija palikušas iepriekšējo apmeklētāju pēdas, un, izlaidušies garšļaukus starp vīnogulāju rindām, tikmēr ēda labāko šķirņu lielākās ogas, kamēr juta, ka saldā sula sāks tecēt vai pa ausīm laukā. Taču māneklis vien bija šis ēdamais. Pēc kādas stundas, kad viņi bija krietni atslogojuši pūšļus, draugus atkal sāka mocīt izsalkums un vajadzēja gudrot par sātīgāku ēdamo. Tad viņi atkal ķērās pie sarenēm, kāpnēm un krāsu podiem un klauvēja pie katras mājas, kur sienu, logu vai durvju krāsojums bija jau noplucis saulē, vējos un lietū.

Mendosā uzglabājušās vairs tikai atmiņas par Fransisko un Luisu Alverto. Pirmais apmeties Cīlē, un otrs pārcēlies uz dienvidiem. Vienīgi Aniseto tagad ir Mendosā, viņš ieradies šeit pēc deviņu gadu ilgas prombūtnes un iemīlējies kādā precētā sievietē. Trupa ar tās neatvairāmo mīlētāju, no kura top grūtas visas gadījuma mīļākās un kurš nerimst meklēt sev jaunas klientes, ar pakurlo direktoru, kas modri sargā pirmo aktrisi — savu sievu, kura pieder vai piederēs pie mīlētāja iespējamās klientūras, ar raksturlomu tēlotāju, kas jau gados, kupla miesās, smaidīga, noteikta un neizlaiž no acīm savu meitu, kurai neatvairāmā mīlētāja dēļ tomēr bija jātaisa aborts, ar vientiesīgo veco lomu tēlotāju, kurš nebraukā apkārt viens, bet kopā ar sievieti, ko paņēmis līdz no kādas viesnīcas — nebija zināms, vai viņa tur dzīvojusi vai arī kalpojusi tur par istabeni, — un grib kaut kādā veidā padarīt par aktrisi, ar inspicientu, kurš vienmēr nelabā omā un stāsta, ka esot ebreju barona Antafagostas mēbeļu veikala īpašnieka pēctecis, — šī trupa apceļo ar viesizrādēm pampas malu vai arī šķērso pampu, braukdama no Mendosas uz Sanhuanu, no Sanhuanas uz Kordovu, no Kordovas uz Rosario de Santafē, no Rosario uz Buenosairesu, cauri Riokvarto un Pergamino, Sannikolasai de 1os Arojosai un Laplatai. Šis vietvārdu uzskaitījums izklausās kā klaidoņa gaitu apraksts, bet patiesībā ir ceļojošu aktieru maršruts, lai gan tikpat labi varētu būt pauninieka sirojums, arodbiedrības sekretāra, politiķa, lopu uzpircēja vai blēža ceļš vai arī kāda dārglietu zagļa klaiņo jums, piemēram, tāda zagļa, kāds bija Aniseto Evija ar palamu Galisietis, jaunekļa Aniseto Evijas tēvs. Ja jaunais Aniseto būtu gaučo un pēddzinis, viņš varētu meklēt šeit, šajos ceļos, kas ved uz Buenosairesu vai no tās, sava tēva soļu pēdas, to soļu, kuri kļūst nemanāmi tanīs stundās, kad kaķiem acu zīlītes top platas. Taču ir skaidrs, ka viņš nekā neatrastu. Pampas tekās neviens nekādu pēdu nespēj atrast. «Vējš aizpūš, zāle pāraug!», runādams par pampu, saka indiānis, protams, viņš domā Argentīnas, nevis Cīles pampu, kur tā pavisam citāda — tur gan tāpat pūš vējš, bet zāle neaug. («Es dziedu pampai, drūmajai zemei, nolādētajai zemei, ko skāris posts, tai krāšņa rota nekad nav dota, un ziedonis košais nav zajumu jozts,» teicis kāds tagad jau miris čīliešu dzejnieks.) Argentīnas pampā cilvēku soļi satecējuši ciematos, mājās, pilsētās, dzelzceļos, muižās, kviešu druvās, maisa laukos un ganībās. Gan spānieši, itālieši, angļi, vācieši, gan arābi, dienvidslāvi un daudzu citu tautu pārstāvji krustām šķērsām pārstaigājuši šo zemi, strādājuši te, sirojuši, laupījuši, cīnījušies, uzcēluši ciematus, sējuši, tapuši bagāti vai kļuvuši nabagi, vairojušies un beiguši šeit savu dzīvi. Ko viņi vēl būtu varējuši te darīt? Vairāk gan neko. Daži cilvēki iegaumējuši pampas putnu nosaukumus, savākuši ziņas par putnu krāsu un balsīm, par pampas augiem un dzīvniekiem, sarakstījuši par to visu grāmatas un vēl mirdami atcerējušies pampas klusumu, plašumu un krāšņumu. Taču šo grāmatu apraksti pieder pagātnei, kad pampā, kurā tagad kūsāja dzīve, kādreiz tā sita vēl augstāku vilni, lai gan gluži citādā veidā. Pampa tad bija kā burvju valstība, noslēpumaina, teiksmaina mala. Diena tur bija gandrīz tikpat trauksmaina kā nakts, bet naktī, ugunskuriem blāzmojot, cilvēks ilgojās, kaut ataustu diena. Nevarēja attapt, uz ko vērst acis, un vislabāk bija raudzīties taisni uz priekšu, lai gan daudzi tādēļ vien dabūja galu, ka nelūkojās apkārt un neskatījās atpakaļ. Pampa bija nepazīstamu skaņu pilna zeme, tās nāca nezin no kurienes un plūda nezin uz kurieni, tā bija zeme, kur pēkšņi atskanēja kliedzieni, kur negaidot nošvīkstēja un nočabēja zāle, kur bija dzirdama strauju auļu dipoņa, šās zemes grīslājā slēpās pumas, kas bija pielāgojušās grīšļa krāsai, te līžņāja melnas un oranžas čūskas, pa šo zemi skrēja strausi un brieži, cilpoja zaķi un aulekšoja savvaļas zirgi, šī zeme deva patvērumu brīvajiem, policijas vajātajiem gaučo un mājvietas mežonīgajiem indiāņiem un visu turēja savā gūstā un līdz ar to arī pati sevi — pampa.

Mazotnē Aniseto bieži bija dzirdējis nostāstus par pampu, daudz kas viņam vēl bija palicis atmiņā, lai arī liela tiesa bērnības gados dzirdētā jau pagaisusi laika gaitā, kā viss paiet un pārveidojas, bet te nu kādā dienā — kādā vasaras dienā trupa ieradās Buenosairesā. Tava dzimtā pilsēta, Aniseto! «Buenosairesa, dzimtene skaistā, ar vareno pampu skatienu saista!» teicis kāds argentīniešu dzejnieks, kurš jau miris. Pati pilsēta man šķiet pazīstama, bet tajā daudz nepazīstamu ļaužu. Ak nē, arī pati pilsēta man nav pazīstama. Šeit, šai vietā, kādreiz bija purvs. Tā vairs nav… Tagad, kā redzu, te ir gāzētu ūdeņu iestāde. Tas mani nepārsteidz. Protams, šeit, tāpat kā pampā, nevienam pēdu nesadzīt. Reiz man te bija tuvinieki, bija pavards, savs kaktiņš, kur piemesties. Viss tagad zudis: cilvēki izklīduši, māju vairs nav. Tāpat kā pampā. Cilvēks ierodas, padzīvo un aiziet, no mājas paliek pāri krāsmatas, vai tā nozūd pavisam no zemes virsas, un bērnus, ko dāvājusi dzīve, tā pati dzīve atkal atņem. Sameklēt tagad šeit brāli būtu tikpat grūti kā sameklēt viņu sendienis plašajā teritorijā, kas stiepjas no Karmena de Patagonesas līdz Punta de Sanluisai, pa kuru siroja indiāņu ciltis — tevelči, rankeli, pevenči un pampasi. «A muchi mai vētīji. Marimari peni.» (Nu tad es aizeju, draugs. Dzīvo sveiks, brāl!)

Bet, ja šeit nav brāļu, tad tomēr ir draugi, pāris draugu, un pirmo Aniseto sastop to, ar ko bija iepazinies Čīlē Akonkagvas upes krastos, Valparaiso tuvumā. Vai atceries viņu? Patrisio Rejesu?

Kā tad lai viņa neatcerētos? Kā šodien Aniseto redz viņu sēžam upes krastmalas mitrajā zālē, aizrāvušos rotaļā ar diviem maziem bruņurupucīšiem. Viņš mudina tos virzīties uz priekšu, bakstīdams ar stibiņu.

—    Nu, kusties, kusties, vārgulīt.

—    Vai tie jūsu?

—    Mani.

Viņš nevalkāja parastas acenes, bet degunkniebi — reti gadās sastapt klaidoni ar acenēm, jo tam jau nepieciešama sevišķi laba redze. Turklāt viņš vēl nēsāja līdzi bruņurupučus.,

—    No kurienes nākdams?

Aniseto, kas tikko bija šķērsojis kalnāju, pagriezās un norādīja uz augstajām virsotnēm, lai nebūtu šaubu, no kurienes vedis viņa ceļš.

—    No Argentīnas.

—    No Argentīnas? … No Buenosairesas?

—    Esmu dzimis Buenosairesā, bet nāku no Mendosas.

—    Vai visu ceļu nācāt kājām?

—    Nē. Astoņdesmit kilometrus nobraucām par zaķi, paslēpušies vilcienā. Jūs jau laikam zināt, kā to dara?

—    Jā.

—    Nobraucām līdz Sanhonamariljo.

—    Tātad jūs neklaiņojat viens?

—    Pašlaik esmu viens.

—    Kur tad palika jūsu biedri?

—   Devās uz Santjāgo, šķīrāmies Losandesā. Man gribas nokļūt Valparaiso.

—   Es esmu valparaisietis. Bet kāpēc jūs gribat doties uz turieni?

—    Man gribētos redzēt jūru.

Tanī laikā Aniseto vēl nebija redzējis jūru. Viņš bija redzējis vienīgi upes, salīdzinājumā ar kurām Akonkagva bija kā strautiņš, tika redzējis varenas, lietavās pārplūdušas straumes, ne tādās vien kā Akonkagva, ko dzirdīja sniega ūdeņi. Viņa kājas vienmēr atcerēsies, cik mīksta bija smilts Paranā un Laplatā, tāpat tās nekad neaizmirsīs, kā svilināja aukstais ūdens Magelāna jūras šaurumā un cik silti tas glāstīja Čīles dienvidu ezeros.

Viņi sadraudzējās un kopīgi aizgāja uz Valparaiso, gribēja braukt ar kuģi uz ziemeļiem. Patrisio aizbrauca, Aniseto palika malā, jo nebija dokumentu. Viņu ierāva dumpī, sekoja cietums, slimība, bads, radās draugi —nabadzīgi, nožēlojami draugi un tomēr ne tik nožēlojami kā viņš pats, jo tiem taču bija tas, kā viņam trūka: pajumte kādā graustā, savs matracis, lai arī plāns kā naudas ripiņa, caurumaina sega un kaut kas, uz kā cilvēks, lai kā būtu no dzīves izstumts, varēja gulēt vai nomirt. Tad viņš iemanījās ar kaut kādiem paņēmieniem, ar niecīgu piepūli nopelnīt niecīgu iztiku. Viņš iepazinās ar filozofiju, nabadzības un dzīves filozofiju, ar trūkumcietēja dzīves filozofiju, varbūt tā ir cilvēku un dzīves filozofija vispār. Prātnieks un Kristjans arī pieder pie tiem, kas nozuduši no viņa redzes apvāršņa — no apvāršņa, kas cilvēkam ir vai nu plašs, vai arī šaurs, bet ar gadiem sarūk.

Viņi šķīrās uz Valparaiso vecā mola dzelzs kāpnēm.

—    Ardievu!

—    Kam vajag uz «Limarī», uz «Limarī»? — klaigāja laivinieki.

Kuģim labajā pusē piebrauca buksieris. Kaljao, Lalivertada, Buenaventura, Panama, Lagvaira, Kirasao, Barlovento salas.

—    Ardievu!

Tuvojās motorlaiva, kuras priekšgalā stāvēja kara flotes matrozis ar rokā paceltu ķeksi. Valparaiso, Elmembriljo līcis, Elelmendrals, Cietuma uzkalns, Kalagvala.

Un tagad Aniseto un viņa draugs Patrisio atkal sastapās uz Buenosairesas asfaltētās ietves. Patrisio joprojām valkāja degunkniebi un bija mazliet piebriedis.

—    Tavu prieku atkal redzēties! Pēc deviņiem gadiem … Vai atceraties?

Aniseto smaida un saka:

—    Es domāju, ka tu raujies pa Hudzona līci, medīdams kažokādu zvērus.

—   Tik tālu uz ziemeļiem netiku. Biju tikai Ņujorkā un Sanfrancisko. Un jūs?

«Un jūs» ir Patrisio parastais vaicājums.

—   Es neizkustējos no Čīles. Izbraukāju to no viena gala līdz otram. Kā tu zināji, ka esmu šeit?

Kādā vakarā, iedams prom no mēģinājuma, Aniseto bija ieraudzījis draugu pie teātra durvīm. Tur viņš stāvēja, un viņa degunkniebja stikli reižu reizēm iemirdzējās.

—    Lasīju trupas afišā: Suflieris — Aniseto Evija. Iedomājos: «Vai tas būtu viņš? Un kādēļ gan ne? Kādēļ Aniseto Evija nevarētu būt suflieris?» Un tā, lūk, esmu šeit. Kā iet?

Kā iet… Cilvēks pajautā, kā iet, un liekas, šie vārdi aptver visu — deviņus gadus, kas aizvadīti, klaiņojot no Akonkagvas krastiem līdz pat Ņujorkai ziemeļos un aizklīstot no šīs upes krastiem līdz Magelāna jūras šaurumam dienvidos, noieti vairāk nekā vienpadsmit tūkstoši kilometru — gandrīz vai zemes diametra garums. Kā iet… Cik dienu, cik nakšu, cik vientulības brīžu, cik darba?

Aniseto ir diezgan pārsteigts, kad Patrisio pastāsta, ka ir precējies un viņam divi bērni. Tātad arī klaidoņi apprecas. Kas tik viss nav noticis deviņos gados.

—     Ņujorkā un Sanfrancisko biju vairākkārt, reizēm ar to pašu kuģi, reizēm ar citu, iegriezos ari Santjāgo. Pēc pirmajiem diviem braucieniem izmeklējos jūs pa Valparaiso. Kur jūs bijāt tanī laikā?

Aniseto parausta plecus un pasmaida.

—    Vai nu tupēju cietumā, vai arī vācu atkritumus Elmembriljo līcī. Kas to lai zina? Varbūt biju aizbraucis uz Santjāgo vai uz dienvidiem. Arī es vairākkārt atgriezos Valparaiso. Biju Puntaarenasā, Valdivijā, Cilojē. Laiks nav zaudēts velti.

—    No Santjāgo es devos uz Mendosu, — turpina draugs, — un paliku tur kādu laiciņu. Tur es arī apprecējos, un tad atbraucām uz Buenosairesu. Veselu gadu nodzīvoju arī Laplatā. Es strādāju Singera firmā.

—    Vai tev laba vieta?

—    Man nekad nebūs labas vietas. Neprotu angliski un laikam nekad arī neiemācīšos. Esmu kasierītis, tādu daudz … Vai gribat iepazīties ar manējiem?

—    Ar lielāko prieku.

—   Nekas liels jau no tiem nav. Galvenais, ka tie ir mani.

Patrisio dzīvo tuvu centram kādā nožēlojamā īres mājā, gandrīz vai graustā; tur mitinās daudz cilvēku, un viņam ar sievu un bērniem — gadus divus trīs vecu puisīti un zīdaini meitenīti — ir tikai viena istaba. Draugam dzīvē nav necik veicies, viņš vēl .aizvien ir nabags, varbūt vēl nabagāks, nekā bija tad, kad klaiņoja pa ceļiem un braukāja pa jūrām, — toreiz viņam vismaz piederēja brīvība. Viņa sieva ir pieticīga, vienkārša, izskatās gandrīz pēc laucinieces un nav skaista. Viņa pazīst Aniseto pēc Patrisio nostāstiem. Zēnam ir tādas pašas acis kā tēvam, viņš ir mazs un apaļš. Meitenīte zīž krūti un smaida. Kaut istabas iekārta gaužām pieticīga, gandrīz vai nabadzīga, viss te ļoti spodrs un iedveš cienību. Un vēl te ož pēc piena un zīdaiņa autiņiem.

Aniseto uzkavējas īsu laiciņu un tad dodas prom. Mazais knauķis viņu pavada līdz kāpnēm; aiziedams Aniseto grib tam iedot dažus sentavo — daudziem tāds paradums, — bet puisēns uzlūko viņu ļoti nopietnām acīm un naudu neņem. Mazliet sakaunējies, juzdamies tā, it kā mazais būtu viņu norājis, Aniseto aiziet.

Vakarā izrādes starpbrīžos viņš pastāsta Virhinijai par sastapšanos un arīdzan to, kur un kad viņš iepazinies ar Patrisio.

—    Vai tu vari viņam uzticēties? — viņa vaicā.

—    Domāju gan, ka varu, — atbild Aniseto. — Kādēļ tu tā prasi?

—    Tāpat vien …

Taču Virhinija neprasa tāpat vien. Vienā mirklī viņa aptvērusi iespējas, ko sola šī Aniseto draudzība. Viņiem vajadzēs kaut kur piemesties, vajadzēs kāda drauga mājas, istabu, kur slēpties zināmu laiku. Viņi nolēmuši aizbēgt, pareizāk sakot, viņa būs tā, kas bēgs, atstās savu vīru un aizies ar Aniseto. Viņa ir gūstekne, un tātad viņa ir tā, kas grib tikt brīvībā. Kā visi cietumnieki, viņa par to vien domā.

—    Krāj naudu, — viņa bija teikusi Aniseto.

Taču Aniseto, lai kā pūlas, neko nespēj sakrāt. Viņiem abiem būs jāaiziet ar tukšām kabatām, ar simt vai divsimt peso pretī nezināmam liktenim. Aniseto nav lāga priekšstata par to, kas notiks, un tāda nav arī Virhinijai, bet viņa vismaz zina, ka aizies no vīra, un tas viņai ir galvenais.

Pēc dažām dienām Aniseto sastop šai pilsētā, kur bija dzimis un kur viņam šķita, ka neviena nepazīst, vēl kādu draugu. Tas ir no Valparaiso. Aniseto atceras to pēc sejas, bet aizmirsis tā vārdu.

—    Kā tevi sauc? — viņš vaicā, apstādinājis draugu.

Uzrunātais liekas mazliet aizvainots.

—    Nu, paklau! Tu nezini, kā mani sauc?

—    Nē. Tik ilgs laiks pagājis, kopš neesam redzējušies. Es zinu, ka biju ar tevi kopā Čīlē, Valparaiso, zinu, kas tu esi un ar ko nodarbojies, bet tavu vārdu esmu aizmirsis.

—    Galjardo, mīļais! Enrike Galjardo! Tev vāja atmiņa.

—    Kā tad — Enrike Galjardo! Tagad atceros.

Galjardo ir kvalificēts strādnieks, katlu kalējs, arodbiedrības darbonis un anarhists. Tanī laikā, kad Aniseto bija ar šo cilvēku pazinies, tas savu brīvo laiku, kā nu prazdams iedalīt, tika veltījis metalurgu arodbiedrībai un sievietēm. Valparaiso neviens nevarēja pateikt, kura no abām kaislībām viņam bija lielāka — darbs arodbiedrībā vai skaistais dzimums, un, lai tiktu pie skaidrības, būtu vajadzējis ar hronometru rokā izsekot Galjardo gaitām pēc darba laika, taču arī tad varētu kļūdīties minūtēs un stundās, jo kā varēja zināt, kurā brīdī Galjardo domā par arodbiedrību, kurā — par sievietēm. Tolaik viņš bija puiša cilvēks. Tagad Enrikem ir trīsdesmit pieci gadi, viņš ir vidēja auguma, smuidrs, ar mazliet sagumušiem pleciem, viņa brīvā stāja, mazliet salīkusi mugura un maķenīt uz priekšu izvirzītie ceļgali piešķir viņa augumam, no sāniem raugoties, negaidīti elegantu līniju. Galjardo seja gandrīz skaista, apgarota, pareizi veidota, āda gluda un svaiga. Viņam ir tādas ūsas, par kādām sapņo ikviens policists — garas, vienādas, zīdainas; neviens matiņš neskar lūpas, katrs ir tik garš, kādam tam jābūt, lai ūsas izskatītos glītas. Daudzi naudīgie modes āksti, kuri kopj savas ūsas ar kosmētiskiem līdzekļiem, lieto spīles un stundām ilgi noņemas, kamēr apcērp ūsu galiņus un pieglauž katru matiņu, kas stāv atšāvies un draud līst degunā, labprāt atdotu dažus gadiņus no savas dzīves par šī metalurga ūsām. Enrike tās pat nepieglauž. Varētu domāt, ka viņš piedzimis ar šīm ūsām, tāpat kā ar savu labi veidoto degunu vai savu dompilno un augsto pieri. Turklāt šis strādnieks, kurš nevalkā smalkas drānas, tomēr atstāj tādu iespaidu, ka būtu šūdinājis uzvalku pie pirmklasīga drēbnieka. Viss viņam piestāv, tāpat kā ūsas.

—    Ko tu dari Buenosairesā?

—    Dzīvoju te jau vairākus gadus. Un tu?

—    Braukāju ar kādu teātra trupu. Nupat kā ierados.

—    Un ko tu man labu pastāstīsi?

Aniseto ir daudz ko stāstīt, taču, kad tie apsēžas kafejnīcā, lai parunātos, viņš vispirms izstāsta draugam par savām sirdslietām. Kam par to klāstīt, ja ne šim draugam? Galjardo ir īstais cilvēks šādam nolūkam, un pa visu pilsētu Aniseto nesameklētu otra, uz kuru viņa romāns atstātu lielāku iespaidu un kurā tas izraisītu lielāku interesi. Galjardo smaida, viņa acis mirdz, liekas — viņš pats ir tas, kurš pēc dažām dienām bēgs prom ar kādu precētu sievieti.

— Draugs mīļais, tas taču ir lieliski!

Aniseto nezina, vai tas ir lieliski vai nav. Varbūt pēdīgi izrādīsies citādi, jo ne viss, kas notiek, ir lielisks. Viņš vienīgi zina, ka notiks tas, kas padomā, un ka viņš šai pasākumā piedalīsies; viņš to apsolījis. Varbūt viņš to arī vēlas, bet skaidri neaptver, vai vēlas to sevis vai Virhinijas labad, vai vēlas tādēļ, ka mīl Virhiniju, vai arī tādēļ, ka, pats to neapģizdams, ielaidies dēkā. Viņam nav intereses izdibināt, kā īsti ir, viņš negrib arī par to domāt: šis pasākums jāveic, un viņš ir gatavs piedalīties tā veikšanā. Turklāt šis pasākums viņu aizrauj: precēta sieviete atstās savu laulības ligzdu un sāks jaunu dzīvi ar viņu. Viņš nezina, kas notiks, varbūt iejauksies policija un viņiem, Virhinijai un Aniseto, vajadzēs slapstīties dienām vai pat mēnešiem ilgi, bēguļot no vienas vietas uz citu, tikpat kā sazvērniekiem vai zagļiem doties no viena pilsētas kvartāla uz citu, no Triumvirato uz Kabaljito, no Kabaljito uz Linjersu, no Linjersas uz Barakasu vai Laboku un turklāt bez naudas. Kā tas viss būs? Ak, gan jau kaut kā, lai būtu kā būdams! Un tā vajadzēs klīst naktīm un dienām, varbūt pat maskējoties, mirstot badā, ar bailēm liekoties gultā un ar bailēm mīlot vienam otru. Nav arī zināms, vai vīrs mierīgi piekāpsies un neko neuzsāks vai arī, atklājis visu, meklēs rokā Aniseto, nošaus vai liks ietupināt. Pa šiem pašiem pilsētas kvartāliem nakts stundās nedzirdamiem soļiem reiz gājis Aniseto Evija, slavenais dārglietu zaglis; tagad viņa dēls, kam nav tik vieglu soļu un kas ne ar ko nav slavens, arī zagsies pa šiem pilsētas kvartāliem ar sievieti, ko būs nolaupījis, gan ne tik drosmīgi laupīdams, kā savā laikā laupījis viņa tēvs, taču tikpat kaismīgi gribēdams paturēt nolaupīto un izglābties pats. Aniseto jau zina, ka vajag cīnīties, lai nopelnītu maizi, un zina arī to, ka vajadzēs cīnīties, lai iegūtu mīlestību, vismaz tiesības uz to, un, kaut gan daži vīrieši un dažas sievietes šīs tiesības, liekas, iegūst viegli, tā ir tikai šķietamība — daudz kas jāatdod, lai tās iegūtu, ir jācieš, jāmaina savs raksturs vai jāatsakās no savas gribas, no vienas otras vēlmes, daudz kas jāpārspriež, jāuzstāda prasības, jāpiekāpjas vai arī jāpaliek pie sava, reizēm jāpārdod sevi, jāpiecieš šis tas, jāpazemojas, jālūdz, reizumis ari jāraud, jāzaudē brīvība un turklāt bez pārliecības, ka zaudēto atsvērs kaut kas labāks. Un kas būs pēc tam? Labāk nedomā par to. Tev vajadzēs dot, lai varētu saņemt. Šķiet, ka tas, ko saņem, ir vērtīgāks par atdodamo; ļoti iespējams, ka tā būs, kaut gan iespējams arīdzan, ka tu kādudien vaimanāsi, jo būsi iemainījis kaut ko reālu pret mānu. Taču spēlē esi iesaistījies un atkāpties vairs nevari, nevari atvainoties, sacīt, ka esi pārskatījies vai pārdomājis un atsakies, — nē, tā rīkojas tikai gļēvuļi; piedalies spēlē un ceri, izspēlē savu kārti liktenim, bet tikmēr dari visu, ko spēj, lai tavas cerības piepildītos — atsvērtu to, ko esi atdevis. Ir jau gan pasaulē cilvēki, kā vīrieši, tā sievietes, kuri visu nokārto citādā veidā, kuri dod maz un saņem maz, bet tu jau nepiederi pie tādiem, šķiet, nespēj tāds būt, kaut gan var pienākt diena, ka tāds kļūsti. Tad tu varbūt pat leposies ar šo īpašību, lai gan tā būs tikai izlikšanās no tavas puses, būtībā, sevī, tu apzināsies, ka esi kļuvis sliktāks, nekā biji. Nepaļauj ies arī uz šķietamību. Kādreiz tai laikā, kad biji vēl nezinis mīlas jautājumos, — arī tagad neesi neko gudrāks, — tu apskaudi savu draugu Galjardo. «Cik tam bandītam daudz sieviešu!» tu toreiz domāji, jo tev nebija nevienas un arī tagad vēl nav nevienas, kaut gan dari visu iespējamo, lai viena būtu. Jā, Enrikem Galjardo bija daudz sieviešu; kā jau tāds, kas paradis iegūt, viņš tās prata paņemt viegli, tikpat viegli kā sarīkot streiku uzņēmumā, kurā strādāja, vai sasaukt mītiņu O' Higinsas laukumā Valparaiso pilsētā; tomēr nedomā, ka tas viss viņam neko nemaksāja, bija par velti kā paša ūsas, nē. Vai zini, ko tas viņam maksāja, ko viņš upurēja par to? Vai zini, cik reižu viņš sēdējis cietumā un ticis vajāts, cik reižu viņam vajadzējis aizvadīt savas sievietes pie žēlīgām matronām, cik reižu viņš izjutis sirdsapziņas pārmetumus un kaunu? Nedomā, ka viņš ir netikumīgs cilvēks. Viņam gan bija kāds netikums. Bet nu vairs nav. Pavaicā viņam pašam.

Protams, Aniseto to nevaicā, tomēr viņš dabū zināt. No Galjardo paša. Aniseto uztic draugam savas bēdas: viņam vajadzīga māja, kur apmesties, māja, kur paslēpties, jā, ne viņam pašam, bet sievietei.

Tad Enrike Galjardo stāsta par sevi. Ko stāstīt ir ari viņam.

—    Labprāt tev piedāvātu savu māju, bet to nevaru. Man gandrīz nav mājas. Pareizāk sakot, man ir māja, bet tā ir ļoti maza un bāztin piebāzta.

Viņš smaida un turpina klusinātā balsī:

—     Tu taču atceries, kāds es biju un kas es biju Valparaiso — proti, brunču mednieks. Ar to ir galā. Tagad esmu nopietns cilvēks. Atbraucu no Valparaiso ar kādu meiteni, nolaupīju viņu. Viņas tēvs bija atvaļināts karavīrs, pulkvedis vai majors, kaut kas tamlīdzīgs — gatavais zvērs. Viņi mitinājās blakus namam, kurā es dzīvoju pansijā. Kādudien mana saimniece pastāstīja par šiem kaimiņiem. «Tur ir kāda brīnišķīga meitene,» sacīja saimniece. «Ne pret vienu mājā tēvs neizturas tik slikti kā pret viņu. Vai gribat ar meiteni iepazīties?» Aiz ziņkāres piekritu. Uzgājām augšā saimnieces guļamistabā, no turienes varēju pa logu ieskatīties kaimiņmājas mazajā pagalmiņā, kur uz krēsla sēdēja kāda senjora, kas šķita jau gados un bija mazliet nevērīgi ģērbusies. «Tā ir kapteiņa sieva.» Tā kā nevienas meitenes neredzēju, gribēju jau iet prom, bet saimniece neatlaidās. «Pagaidiet brītiņu! Paslēpieties aiz aizkariem!» Saimniece atvēra logu un kaut ko uzsauca senjorai. Tā pacēla galvu no adīkļa un pavērās kaimiņienē skaidrām, dzidri zilām acīm. «Labdien! Kā klājas, kaimiņien?» viņa priecīgi iesaucās. «Labdien!» atņēma mana saimniece. «Un kā klājas jums? Skaista diena, vai ne?» — «Lieliska,» atbildēja senjora. «Saulīte staigā pa zemes virsu.» — «Kā tad iet jūsējiem?» — «Paldies, ļoti labi.» — «Vai pulkveža nav mājās?» — «Nē, viņš izgājis,» smaidīdama atbildēja senjora. Šai brīdī, vai nu padzirdusi balsis, vai tāpat vien, pagalmā iznāca meitene, kas man šķita kā eņģelis. Nekad nebiju redzējis tādu skaistuli. Stāvēju aiz aizkariem pavērtu muti. Saimniece man viegliņām piebikstīja, lai saistītu manu uzmanību. Tas nebija vajadzīgs. Jau tā es skatījos kā apburts: iemīlējos uz rāvienu un līdz ausīm. Saruna beidzās, saimniece aiztaisīja logu un man šo to paskaidroja. «Pazīstu viņas jau labu laiku,» viņa sacīja, «un reizēm viņām pakalpoju — nopērku, kas vajadzīgs, iemetu vēstules kastītē vai iedodu palasīt

žurnālus, kuri pienāk Luisam. Viņas dzīvo kā cietumā. Drīkst iziet uz ielas tikai kopā ar pulkvedi. Dēls mācās karaskolā un ir tikpat negants kā tēvs. Viņiem divas meitas: tā, ko jūs redzējāt, ir vecākā; jaunākā nodota klostera skolā.» — «Un kā sauc vecāko?» es vaicāju. «Gvakolda. Viņa ir brīnišķīga meitene. Vai jums viņa patīk?» Brīnišķīga … Tas nemaz nebija īstais vārds. Aizmirsu visas sievietes pasaulē un aizvadīju dienas, domādams, kā vislabāk iepazīties ar meiteni. Biju strādnieks, vēl tagad tas esmu, taču nopelnu labi; neesmu plencis, tolaik mans vienīgais netikums bija tas, ka pinos ar ļoti daudzām sievietēm. Visu apsvēris, neatradu iemesla, kāpēc es nevarētu censties iegūt šo meiteni. Gūstā esošais izlieto jebkuru līdzekli, lai tiktu brīvībā, jo vairāk vēl tad, ja šis līdzeklis nav negodīgs. Bet kā? Pat domās nevarēju pārkāpt pār viņu mājas slieksni. Pulkvedis uz vietas izlingotu mani ārā. Lūdzu savu saimnieci, lai tā man palīdz. Saimniece, jau padzīvojusi sieviete, bija vai nu apprecējusies, vai tāpat sametusies kopā ar kādu vīrieti, kas bija daudz jaunāks par viņu un slims ar krītamo kaiti. Viņa vārds bija Luiss, un viņš bija kāda mana biedra — anarhista un arodbiedrības darboņa brālis. Luiss nebija spējīgs strādāt, saimniece viņu uzturēja un apģērba, tā sakot, pilnīgi viņu apgādāja. Jauneklim — kaut gan viņam bija jau trīsdesmit gadi, viņš izskatījās pēc jaunekļa — trīs četras reizes dienā uznāca lēkme, dažreiz pat pie galda, kad ēdām; laimīgi viņi nebija ne viens, ne otrs. Viņš cita nekā nedarīja kā tikai lasīja žurnālus. Viņa izturējās pret slimo kā pret dēlu, kaut gan abi kopā gulēja, un viņš, lai arī bija pateicīgs par visu, ko no viņas saņēma, tomēr apzinājās savu stāvokli un jutās nelaimīgs. Viņi abi man palīdzēja. Kā jau tev sacīju, paslēpies aiz aizkariem, stundām ilgi lūkojos uz meiteni. Ko iesākt? Kādudien, kad biju jau nonācis izmisumā, sapratu, ka jābūt visai piesardzīgam, jo mazākā neuzmanība varēja visu sabojāt, — nolēmu sazināties ar meiteni, nosūtot vēstuli. Uzrakstīju uz zīmītes kādus trīs četrus teikumus, piesēju zīmīti pie ziedoša zariņa un iesviedu pagalmā tādā brīdī, kad meitene tur atradās "viena un manis neredzēja. Zariņš nokrita viņai blakus. Aizvēru logu un vēroju, kas notiks. Meitene

pacēla galvu un paskatījās uz logu; tad viņa paņēma nokritušo zariņu un pamanīja zīmīti. Tieši tai brīdī atskanēja mātes balss. Meitene sabāza visu priekšauta kabatā un atkal paskatījās uz augšu. Māte iznāca pagalmā, kaut ko viņai pateica un atkal iegāja iekšā. Tad meitene paslepus, uzgriezusi mājai muguru, izņēma no kabatas zīmīti un sāka lasīt. Brītiņu viņa stingi raudzījās tajā, varbūt vairākkārt pārlasīja. Neredzēju viņas seju un tāpēc nezināju, ko tā pauž. Kas tagad notiks? Kāds būs mans liktenis? Meitene piecēlās, iegāja dziļāk pagalmā un uzsvieda zariņu uz kādas mājas jumta, bet zīmīti iebāza kabatā. Sākumā nekā nesapratu. Kāpēc viņa aizmeta prom ziedošo zariņu? Bet tad nodomāju: tāpēc, lai citi to nepamanītu. Turpretī zīmīti viņa paturēja. To bija vieglāk noslēpt. Tomēr uz loga pusi viņa vairs neskatījās. Arī tam atradu izskaidrojumu: kāds ar viņu varēja būt izspēlējis joku. Paturot zīmīti, viņa sevi nedz kompromitēja, nedz pakļāva izsmieklam. Citādi būtu, ja viņa vēl lūkotos uz logu. Nu, bet ko es te tik daudz grabu. Tā es metu un metu viņai pagalmā ziedus un vēstules, sūtīju dzejoļus, skaistus teikumus prozā, prātulas un domu graudus, ko izrakstīju no dažādām grāmatām. Kādudien mana saimniece sarunājās ar meiteni pa logu; meitene vaicāja, kas es tāds esot. Pēc saimnieces vārdiem, es biju vai krievu kņazs. «Pasakiet viņam, ka gribu viņu redzēt,» teica meitene. Aizdrāzos pie laba friziera, liku apgriezt un izmazgāt matus, apcirpt ūsas, izmasēt seju. Tad nomazgājies karstā vannā, uzģērbu labākās drānas, kādas man bija (pie loga vien man vajadzēja viņai parādīties!), un gāju iepazīties. Nogaidīju, kamēr viņa paliek viena, ar blīkšķi atgrūdu logu un, cik vien varēju, izliecos ārā. Mēs saskatījāmies, sasmaidījāmies, sarādījāmies ar rokām, tad pametu viņai dažus gaisa skūpstus un aizvēru logu. Viņa palika raugāmies. Kāpu lejā, dziedādams «Bandiera rossa» «Avanti o popolo, alla riscossa, bandiera rossa, bandiera rossa…» 12 Pēc trīs mēnešiem viņa aizbēga no mājām un mēs atbraucām uz Argentīnu. Un te nu mēs dzīvojam. Man ir seši bērni…

369

Aniseto tagad pazīst arī šī drauga sievu un bērnus. Māja maza un šķiet kā bērnudārzs. Te ir gan astoņus

24 242

gadus vecs bērns, gan dažus mēnešus vecs zTdainltis, gan bērns, kas tikai vēl rāpo. Nav šaubu, kādreiz sieviete bijusi īsta skaistule. No šī skaistuma palikušas pēdas: laba sejas krāsa, maiga āda, kupli mati un skaistas acis. Bet augumā viņa izblīdusi, mati nekopti, apģērbs nekārtīgs, visapkārt tai mazuļi, netīras drāniņas, vadalas, zeķītes, kurpītes, šūpuļi, gultiņas, podiņi. Aniseto jūtas šeit sveši un neparasti, it kā būtu ielauzies šai mājā; nomākts, gandrīz vai skumjš viņš ātri atvadās. Ķā tas iespējams? Šis mežonis — šis iemīlējies mežonis pārvērtis meiteni par kaut ko līdzīgu govij. Viņš to sagandējis.

Vīrietis — jebkurš vīrietis spēj sagandēt visdaiļāko sievieti piecos vai desmit gados. Viņš spēj to sagandēt arī vienā naktī. Un reizēm arī viņš pats tiek sagandēts.

x

Draugu mājās viņi tātad apmesties nevarēja. Tur labprāt uzņemtu bērnus — četrus, sešus, astoņus vai pat desmit bērnus, bet pieaudzis vīrietis, kurš nav šo bērnu tēvs, būtu te tikpat nevietā kā pēkšņi parādījies valzirgs. Taču, ja arī Enrike Galjardo nebija vietas paša mājā, viņam netrūka ierosmes.

—    Neraizējies, — viņš apgalvoja. — Es tev sameklēšu pajumti.

Viņš to tiešām arī sameklēja. Pēc dažām dienām viņš iepazīstināja Aniseto ar melnīgsnēju, spēcīgi noaugušu, kalsnu vīrieti, kuram bija netīkama seja. Likās — šis vīrs var tiklab pakalpot, kā sagādāt nepatikšanas. Balss tam bija skarba un spalga. Aniseto sašļuka dūša. Vai tad tāds varētu būt otram palīdzīgs sirdslietu kārtošanā?

—     Iesim uz manu māju, — ierosināja svešais, kura uzvārdu un vārdu Aniseto nebija sadzirdējis, jo iepazīstoties svešais-to nebija nosaucis, bet tikai noņurdējis un nu vairāk pavēlēja nekā aicināja iet līdzi.

Viņi devās turp. Svešais dzīvoja tālu no pilsētas centra, kādā no tiem Floresas kvartāla vienādajiem divstāvu nameļiem, kuros mitinās pa divi ģimenēm — viena augšstāvā, otra apakšstāvā — un kuri, celti cieši

cits citam blakus, izveido veselu namu rindu; šai rindai slējās pretī otra tāda pati rinda, tā ka starp abām palika šaura ieliņa. Namiņu sētas pusē augstas sienas šķīra pagalmus. Pēdīgi viņi bija pie mērķa, uzkāpa otrajā stāvā, un svešais iepazīstināja ar savu sievu; viņa bija trausla un melnīgsnēja sieviete un tobrīd gludināja veļu; uz galda atradās vesels kalns gludināmā. Viņas galvu sedza balts lakatiņš, no kura spraucās laukā cieti, melni mati. Sieviete pārtrauca darbu un sasveicinājās ar atnācējiem, viņas roka, mīksta, silta un maziņa, šķita tāda kā kaķēna ķepiņa; tad viņa aicināja apsēsties. Viņa runāja bikli un laipni.

Kad viss bija pastāstīts, viņa atbildēja:

—    Jā. Mēs varam jums palīdzēt. Bērnu mums nav, un mēs dosim biedram to istabu, kurā pašlaik guļam. Paši iekārtosimies dzīvojamā istabā. Vienu gultu atstāsim jums.

Viņi norunāja maksu par pansiju un vienojās, ka Aniseto dos naudu, tiklīdz varēs. Vīrietis nebilda tikpat kā ne vārda. Aniseto iesāņus vēroja viņu: augstā piere bija nenoteikta apveida, jo no galvas vietām bija stipri nogājuši mati, seja un rokas saulē iedegušas gandrīz melnas. Viņš laikam nebija kvalificēts strādnieks, varbūt strādāja uz dzelzceļa, pie celtnēm vai ceļu būves. Viņa apģērbs bija nabadzīgs, bet viņš pats neglīts, rupjiem un cietiem vaibstiem, pat tumšās acis raudzījās ar nepatīkamu, asu, caururbjošu skatienu. Tāds cilvēks, ja to nepazina, varēja iedvest bailes, turpretī radīt drošības sajūtu, ja bija ar to draugos. Aniseto nojauta, ka nekad nevarēs sadraudzēties ar šo cilvēku un vēlāk varbūt atklāsies, ka viņi nespēj cienīt viens otru. Arī Virhinija palīdzēs tos šķirt.

Viņi atvadījās.

—    Kas viņš tāds ir? — vaicāja Aniseto, kad viņi abi iznāca uz ielas.

Galjardo iesāņus paskatījās viņā, bija manāms, ka viņš saprot drauga nemieru un šādu jautājumu jau gaidījis. Pasmaidījis viņš atteica:

24»

371

—    Viņš, zini, ir viens no tiem biedriem, ar kuriem esmu šeit iepazinies. Viņu sauc Benito Rosass. Viņam var uzticēties, kaut arī viņš nav patīkams. Viņš ir ļoti vardarbīgs. Ja tas būtu atkarīgs no viņa, tad sociālās

problēmas tiktu atrisinātas ar dunču palīdzību. Viņš piekrīt tam, ko sludina un atbalsta daži biedri: tiešai rīcībai. Zināmā mērā un piemērotā brīdī man pašam arī tāda rīcība šķiet pieņemama. Reizēm, liekas, lietderīgi laist darbā nazi vai lodi, nosvilināt kādu fabriku vai izdarīt sabotāžu kādā uzņēmumā, bet šāda rīcība, manuprāt, pieļaujama tikai tad, ja cīņa tuvojas beigām, vai arī tad, ja nav citas izejas. Taču tādi cilvēki kā Rosass tā nedomā, pēc to saprašanas vardarbība jālieto tūlīt. Tad nu gadās, ka daži no šiem nepacietīgajiem biedriem kļūst teroristi. Tu taču zini, ka tādi jau bijuši Francijā un tagad ir arī Spānijā. Tādi bija arī Cīlē; ar savu ačgārno rīcību tie visumā nav nekā cita panākuši kā vienīgi kaitējuši strādnieku kustībai… Kā man stāstīts, Rosass sēdējis cietumā Montē video pilsētā. Nezinu, par ko, bet krietni ilgi gan. Varbūt gribējis uz savu roku izraisīt sociālu revolūciju un kādu nolaidis no kājas. Bet kas tad tev? Tu esi tāds pats nabaga puisis kā es, nedomāju, ka viņš tevi uzskatīs par muižnieku. Turklāt tu taču aiziesi no turienes, tiklīdz būs iespējams. Vai tā nav?

Jā, tā ir gan. Tomēr pašlaik, šai brīdī, Aniseto jāsamierinās ar visu. Vardarbīgi cilvēki viņam nav nepatīkami; nav viņam arī bail no tādiem. Viņu vienīgi pārsteidz to rīcība. Viņam šķiet dīvaini, ka cilvēks var būt spējīgs pastrādāt varas darbus jebkurā brīdī, ka tas dzīvo pastāvīgā sasprindzinātībā, tas ir tikpat kā ne/rimtīgi ļauties jūsmai vai grūtsirdībai, tikpat kā būt slimam. Aniseto jūt, ka arī viņā pašā slēpjas tieksmes uz vardarbību, ka zināmos apstākļos arī viņš varētu pastrādāt varas darbu, taču viņš nespētu pēkšņi ne no šā, ne no tā uzbrukt otram, ne arī ilgstoši šādiem darbiem nodoties. Viņam bijuši daži nevaldāmas dabas draugi, bet viņš nekad nav varējis ar tiem saprasties. Vienmēr bijusi sajūta, ka viņu kaut kas šķir no tiem.

Virhinijai, protams, šīs Aniseto izjūtas nav zināmas; ja arī viņa par tām zinātu, tikpat nepievērstu uzmanību. Viņu nodarbina pavisam kaut kas cits — noteikta un steidzama rūpe. Viņa pieraksta adreses un gatavojas. Kad izrādes Buenosairesā beidzas un trupa uz veselu mēnesi dodas uz Montevideo, Virhinija aizbraukšanas priekšvakarā saka Aniseto:

—   Paklausies: kad mēs atgriezīsimies no Montevideo, turneja būs beigusies un impresārijs sāks kārtot pases atceļam uz Čīli. Daži aktieri brauks atpakaļ, daži paliks šeit. Mans vīrs nolēmis palikt. Tu taču paliksi tepat…

—    Mēs paliksim, — apstiprina Aniseto, un pēkšņi viņam ienāk prātā melnīgsnējais, kalsnais vīrietis.

—    Labi. Domāju pazust tai pašā dienā, kad atgriezīsimies, vai arī otrā dienā, līdzko būs iespējams. Nevarēšu tev to paziņot. Tiklīdz dabūsi zināt, ka esmu aizgājusi, meklē mani. Tev jābrīdina savi draugi. Nezinu, uz kura māju došos, bet meklē mani vispirms tuvākajā, pie tava drauga Patrisio. Norunāts?

Aniseto piekrīt, — kā lai viņš nepiekristu? Plāns viņam šķiet teicams, lai gan patiesībā citāda plāna arī nemaz nevarētu būt. Pašos sirds dziļumos Aniseto nav visai pārliecināts, ka nodomāto tiešām izdosies veikt. Viņš gandrīz netic tam. Tā nav, ka viņš nevēlētos, lai tā notiktu, varbūt viņš to vēlas, droši vien viņš to vēlas, taču brīžiem šķiet, ka tas viss, kam jānotiek, ir kaut kas ireāls. Aniseto atzīst vai sajūt, ka sievietei vajag daudz drosmes, lai bēgtu no vīra mājas, kur tā bieži mīt kā cietumniece, — sākumā labprātīgi, bet, gadiem aizritot, pret savu gribu un lielā neapmierinātībā. Turklāt tas ir noziegums pēc likuma — ja sieviete bēg no vīra mājas, to uzskata par ģimenes ārdītāju pat tad, ja vīrs ir gatavais nelietis. Taču Aniseto — jauneklis Aniseto, kaut arī nemaz vairs nav tik jauns un daudz ko zina par pasauli un ļaudīm, kaut pieredzējis vēl ko ļaunāku un bijis saskarē ar visdažādākajiem un dīvainākajiem cilvēkiem, tomēr vēl ļoti maz pazīst citus cilvēkus un varbūt nekad tos īsti neiepazīs. Viņš tikko apjauš pats sevi un arī ne pilnīgi, bet tas, ko citi dara, darījuši vai darīs, viņam vienmēr šķiet kaut kas neparedzēts vai ireāls. Un tā viņš, protams, arī nezina, vai spēs pastāvēt, saskaroties ar šo neparedzēto un ireālo. Zināmā mērā viņš tomēr paļaujas uz sevi, kaut arī ireālais un neparedzētais viņu mazliet nomāc.

Bet nu uz Montevideo! «Ikviena mala zemes virsū sveic mūs ar savu savdabību: ar saules svelmi Brazīlija, ar sudrabraktuvēm Peru, stalts slejas kalns Montevideo, Buenosairesa, dzimtene skaistā, ar vareno pampu skatienu saista, un pampā zaļo koks ombū,» — tā skandējis mirušais argentīniešu dzejnieks. Te nu ir tas kalns, par kuru čīlietis pasmīn, bolīvietis pasmejas, bet kuru buenosairesietis uzlūko ar zināmu cieņu. Montevideo pārsteidz Aniseto: kaut arī ūdens jūrā sāļš, pludmali apskalo viļņi mālu krāsā; pretstatā jūrai pilsēta izskatās balta, lai gan varbūt nemaz tik balta nav; Aniseto peldas un, ejot uz darbu vai pastaigājoties, apskata pilsētu, bet laika sprīdis, kas atlicis līdz izšķirošajam brīdim, aizvien vairāk saplok. Aniseto atskārš to it kā zemapziņā, viņam šķiet, ka viņā pašā kaut kas ietu mazumā, viņam pašam kaut kas tiktu atņemts. Kā gan kļūst aizvien mazāk? Aniseto to nezina. Laiks saplok cilvēka apziņā, ja tam zināms, ka pēc noteikta laika posma jānotiek kaut kam svarīgam, kaut kam tādam, par ko cilvēks nav drošs, kaut kam tādam, kam notikt reizumis negribētu ļaut, bet kam nespējam pretoties, kaut kam tādam, ko vēlamies un ko baidāmies. Mēs zinām, ka tas, kam jānotiek, prasīs no mums neparastu piepūli, bet nezinām, kāda būs paredzamā notikuma norise, zinām vienīgi to, kas no mums pašiem atkarīgs, ar ko paši piedalīsimies, kamēr par visu pārējo, par to, kas atkarīgs no citām būtnēm, no «citiem», mums gandrīz nav ne jausmas, un tādēļ no tā baidāmies. Mums nav zināmi jūtu un jutekļu elementi, kas tiks skarti vai nu dziļi, vai tikai no virspuses; mēs patiesi nezinām, vai ievainojums, kas radīsies vai ko mēs radīsim, būs dziļa brūce vai tikai skramba un vai tas, lai arī ieskrambā jums vien, neizraisīs reakciju ar nāvējošām sekām. Mēs nezinām nekā par otra cilvēka jūtīgumu. Zinām tikai to, kā otrs reaģē uz parastiem, kārtējiem, ikdienišķiem dzīves notikumiem. Kas būs, ja mēs pēkšņi iesitīsim otram sejā vai nolaupīsim tam ko tādu, kas tam dārgs vai arī nemaz nav dārgs, taču tam pieder (jo reizēm cienām lietas nevis to vērtīguma dēļ, bet vienkārši tāpēc, ka tās ir mūsu). Izšķirošais brīdis tuvojas, un nav zināms, kad tas būs klāt. Aniseto dziļi ievelk elpu un gaida.

— Vai gribi atgriezties Čīlē? — jautā direktors, kad viņi pēc turnejas atkal ieradušies Buenosairesā. — Mans pienākums gādāt, lai tu tiec atpakaļ.

Tagad šis brīdis ir pienācis. Ja Aniseto atbildēs ar «jā», visam beigas. Aniseto ir tikai morāli saistīts, šādu morālu saistību viens otrs spētu nepildīt un nejustu pie tam sevišķus sirdsapziņas pārmetumus. Aniseto varētu arī paildzināt saistības izpildi: «Redzi, mēs neesam sagatavojušies, mums nav naudas, pagaidīsim vēl kādu laiciņu,» — un pēc tam, kad abi būtu šķirti, jo viņš brauktu prom, bet viņa paliktu tepat, varētu viegli visu izbeigt vai arī viss pats no sevis izbeigtos; taču Aniseto negrib un nespēj tā rīkoties: pirmkārt, viņš devis vārdu, un, otrkārt, viņš vēlas visu iecerēto pārdzīvot. Reiz dzīvē jānāk šādam pārdzīvojumam, lai tas tad arī būtu šoreiz. Varbūt viss sagaidāmais aizrauj viņu tikai kā dēka, un viņš jūt sevī spēku mesties tajā.

—    Nē, don Hulio, es palieku šeit.

—   Vai gribi, lai dodu ieteikuma rakstu kādam teātra direktoram? Tu esi labs suflieris un tūlīt dabūsi darbu.

—    Nē, pateicos. Nedomāju strādāt teātrī.

Viņš parakstās par saņemto algu, parakstās, ka atsakās atgriezties Čīlē, un atvadās.

Direktors piebilst:

—    Kādu laiciņu palikšu Buenosairesā, nezinu gan, cik ilgi. Ja tev no manis kā ievajagas, tu viegli varēsi mani sameklēt.

—    Ļoti pateicos!

—    Ardievu, zēn!

—    Ardievu, don Hulio!

xi

Viņš iznāk no teātra. Roka cieši spiež tās nedaudzās naudas zīmes, kas viņam kabatā. Ir janvāra diena, saule svelmē. Pirmajā brīdī Aniseto nezina, kurp doties, un patiesībā viņam arī nav kurp doties. «Palicis ceļa vidū,» teiktu portenjo 13 ; Aniseto ir uz ielas, bez naudas, bez darba, un viņa draugi ir tikai mazliet bagātāki par viņu pašu; turklāt viņš gaida to, kas kuru katru brīdi notiks vai varbūt jau ir noticis pa to laiku, kamēr viņš neziņā stāv uz ietves, jūt plūstam garām pilsētas centra ļaužu straumi un nezina, ko nesīs nākotne. Neraizējies, Aniseto, tu jau daudzreiz esi bijis līdzīgos apstākļos: cik reižu jau? Aniseto neatminas vai arī negrib atminēties, vismaz šai brīdī ne. Kādēļ lai to darītu? Gan vienā, gan otrā malā aizvadīti nedrošības pilni gadi, mainīgi laiki, kad draudējis te bezdarbs, te bads, kad bijis jābaidās no policijas, no tā, ka aizturēs vai ievietos cietumā par ielaušanos, par zagtām dārglietām, kuras nav ne redzējis, vai arī saņems ciet par dezertēšanu. Kas vēl ļaunāks varētu notikt? Vai tad tev bail? Varbūt, bet varbūt arī ne, taču, lai būtu kā būdams, ne prātā nenāk atteikties no tā, kas pašlaik notiek. Aniseto apzinās, ka grūtā brīdī viņam nebūs nedz atbalsta, nedz aizstāvja, starp citu, tāda viņam nav bijis, kopš izjukusi viņu ģimene. Aniseto pašlaik mīt mēbelētā istabā, kura šodien vai rīt jāatstāj, lai tikpat kā izplatījumā dotos Buenosairesas plašumā. Lai! Nav ko raizēties. Tikai mieru. Uz priekšu! Jāmeklē darbs, suflieris viņš gan vairs nevarēs būt, teātros strādāt nevarēs: Virhinijas vīrs paliek Buenosairesā, viņš ir aktieris un, protams, arī turpmāk būs aktieris — neatsāks taču agrāko kurpnieka amatu, — tātad strādās teātros, bet dzīve teātros ir tikpat kā uz delnas, viņš drīz vien atrastu Aniseto un Virhiniju. Jāmeklē cits darbs. Reiz kāds draugs viņam teicis, ka viņš esot tāds, kas nekur nepazudīšot. Redzēsim, vai tā taisnība. Buenosairesa ir liela, Aniseto dzimis un audzis tās nomaļajos un klusajos kvartālos, kvartālos, kur dzīvo gan itālieši, gan spānieši un nenosakāmu tautību pārstāvji — strādnieki, kalpotāji, zagļi, bodnieciņi, ogļu, dārzeņu un zivju pārdevēji un krāmnieki, kas pērk un pārdod visu, ja vien cena nav augsta. Kurš viņu atradīs šai ļaužu jūrā? Un ir taču vēl piepilsēta, kur dzīvo tūkstošiem tādu pašu nepazīstamu cilvēku, kāds viņš. Jāpamet skatuves dēļi un jādodas uz Kabaljito, Floresas, Barakasas, Linjersas, Loma de Samoras, Ramosa Mehiasa, Palermo kvartāliem vai arī uz Čakaritas kvartālu, kura kapsētā guldīta māte.

Aniseto ir jauns; viņam tikai divdesmit septiņi gadi, viens gadiņš vairāk nekā toreiz, kad, braucot uz Valparaiso, atceļā no Puntaarenasas izkāpa malā pie Korala līča. Viņam spēks kaulos; bēdīgi tikai, ka viņš ar savu krietni apnēsāto apģērbu, lempīgo augumu un neglīto seju izskatās pa daļai pēc slaista vai pēc cilvēka, kam dzīvē, kā mēdz sacīt, nav nekādu prasību. Par ļaunu nāk arī viņa nemitīgais iekšējais monologs, kas vieš viņa sejā to atrautības izteiksmi, kāda ir klaidoņiem un garīgi slimajiem, bet Aniseto par to nekā nezina, lai gan, ja arī zinātu, varbūt neuztrauktos. Viņš taču ir vīrs ar trim amatiem: viņš ir suflieris, prot krāsotāja darbu un spēj krāsot it visu — gan balsināt mūri ar kaļķi, gan krāsot logu ietvarus ar eļļas krāsu, gan griestus ar temperu, — un vēl viņš ir linotipists, kā saka Argentīnā, jeb linogrāfs, kā saka Čīlē; tas ir labi apmaksāts darbs, viņš gan mazliet to piemirsis, nu, bet pa divi trīs dienām šis amats viņam atkal būs rokā. Un bez šiem amatiem viņš, tāpat kā jebkurš cilvēks, var strādāt katru darbu, vienalga kādu, ir uz zemes, ir uz ūdeņiem, un pašreiz uz upes var piekraut un izkraut kuģus, strādāt par namdara palīgu, ceļu darbos un uz dzelzceļa, var strādāt ikvienu darbu, lai tas būtu kāds būdams. Virhinija nedzīvos kā Semiramida 14 , bet badā viņa arī nemirs.

Nemanot Aniseto nonācis līdz Maija avēnijai. Viņš dodas pa šo ielu rietumvirzienā; netālu pie kādas ēkas, zem tās kāpnēm, kas ved uz teātra galeriju, jauns ebrejs tirgojas ar tabaku, viņš pārdod arī grāmatas un sapņo kļūt par izdevēju. «Knuts Hamsuns — tas tik ir varens rakstnieks!» Šis ebreju jauneklis, ar kuru viņu iepazīstināja Patrisio Rejess, ir draugos ar kādu jaunu spānieti, kurš vēlas tapt par literatūras kritiķi un strādā par linotipistu; tas varētu dot padomu un varbūt palīdzēt. Aniseto taču ir Buenosairesā, savā dzimtajā pilsētā, vai tad dzimtā pilsēta ļaus viņam nomirt badā — daudzus gan viņš redzējis te nomirstam ar diloni, un nekur visā plašajā pasaulē dilonis nav labi paēdušo slimība.

Ir jau novakars, un pa avēniju plūst aizvien vairāk ļaužu; lai izvairītos no gājējiem, viņam brīžam jāmetas sāņus kā toreadoram; birtin birst neparastas skaņas — vīlušies vai apbrīna pilni, draudīgi vai draudzīgi «a» un «e» vārdu galotnēs, Aniseto ausij tās šķiet gandrīz nepazīstamas skaņas, jo veselus desmit gadus to vietā vienmēr dzirdēts tikai «i» un «ai», ko varētu uzskatīt par tās valodas tīrajām galotnēm, kas skan spāniešu karaliskās pils priekštelpā vai uz skatuves, ja čīlieši tās lietotu gramatiski pareizi un nenoritu galotnēs vēl skaņu «s», tā radīdami izrunu, kas der Atakamas indiāņiem. Bet katrā vietā jau sava valoda un savā mājā ikviens var runāt, kā tam tīk; arī Aniseto atsāks lietot bērnības un pusaudža gadu valodu ar uzsvērtiem «a» un «e» vārdu galotnēs. Viņš jau nav nekāds valodnieks. Viņš ir vienīgi divdesmit septiņus gadus vecs vīrietis, kas meklē darbu un kam nedod miera, jā, patiesi nedod miera kāds jautājums (kas notiks? Vai tas būtu jau noticis?), un šis jautājums viņu nomoka tik loti, ka, klīzdams pa pūli, viņš jūtas kā pazudis. Pusaudzis viņš aizgāja no šejienes, kā vīrietis atgriežas. Kad viņš toreiz devās prom, viņu bija urdījusi doma — kā vilkt dzīvību, un tagad atgriežoties viņam atkal jālauza galva par to pašu — kā turpmāk vilkt dzīvību? Turklāt tagad ir Virhinija, kāda sieviete, kura šai pašā pilsētā, šai pašā stundā, kad Aniseto dodas pie ebreju jaunekļa, gultā atlaidusies, gaida, lai aiztecētu laiks. Liekas, viņa skaita minūtes un gandrīz vai sekundes: viena, divas, trīs, četras, daudzas, tām nemaz nav gala, jā, tām nav un nebūs gala, neskaiti, jo tās aizritēs arī tad, ja negribēsi. Vīrs guļ aizmidzis otrā gultā, guļ vienaldzīgs pret laika ritumu, kaut gan viņam pulksten septiņos jāierodas uz pārrunām. «Pacel mani sešos!» viņš bija teicis. Tagad ir pusseši. Viņš ļoti vēlu aizgāja gulēt un ir nogulējis gandrīz visu dienu — tāds brangs, seja spīd, tomēr draudīgi samākusies, vismaz sievai tā liekas. Sešos viņš piecelsies, noskūsies, ies vannā, nopūderēsies, apsmidzināsies ar odekolonu. «Padod drēbes!» Viņš apvilks labāko uzvalku, kā jau aktieris bez angažementa, kurš grib parakstīt līgumu. To uzvalku, kurš man bija «Nakts ugunīs», viņš bija teicis, tai lugā, kur viņš tēloja elegantu vecu uzdzīvotāju, to uzvalku, ko viņš valkājis vienīgi uz skatuves. Pusseši.

—   Sveicināts! Kā jums klājas? — Aniseto saka jaunajam ebrejam.

Tas ģērbies kā parasti. Viņa «uzvalks» ir vienkārši kokvilnas auduma svārki un bikses, tās varētu būt kašmira un ir krietni nolāpītas ceļgalos.

—    Sveiki! Kā jums iet? — atvaicā jaunais ebrejs.

—    Tāpat vien dzīvoju.

—    Vai tad paliksit Buenosairesā?

—    Esmu jau palicis; trupu likvidēja.

—    Kā tad jums patika Montevideo?

—    Labi, ļoti labi. Jauka pilsēta.

—    Un ko tagad domājat darīt?

—    Strādāt. Vai pie jums nav iegriezies Suleta?

Suleta ir jaunais spānietis, linotipists ar noslieci uz

literatūras kritiku.

—    Drīz vien būs klāt.

—    Es viņu uzgaidīšu.

—    Piedodiet, ka nepiedāvāju jums krēslu.

Te citādi nevar kā stāvēt kājās, turklāt tikai nedaudzi var saiet mazajā telpiņā.

—           Paldies, man tāpat ir labi. Vai esat saticis Patrisio Rejesu?

—           Nē, nu jau vairākas dienas viņš nav rādījies. Laikam šai mēnesī jānodod gada pārskats, un viņiem daudz darba. Kādēļ neejat viņu apmeklēt? Viņš tepat tuvumā strādā.

—    Nē, gribu labāk pagaidīt Suletu.

Šai brīdī Aniseto iešaujas prātā, ka jau veselu mēnesi kopš tā laika, kamēr trupa aizbraukusi uz Montevideo, viņš nav redzējis savus draugus un nav tiem ari rakstījis un ka nezina arī neko par Benito Rosasu, melnīgsnējo un kalsno vīru, tūlītējas rīcības piekritēju. Un ja nu tas iesaistījies kādā pasākumā pēc savas patikas, kādā paša ievadītā revolūcijā, un saņemts ciet, bet tā sieva pazudusi vai aizturēta? Aniseto iebraucis no rīta un vēl nekur nav paguvis aiziet (ko tad iesāks Virhinija?). Pulkstenis ir seši.

—    Pedro, pulkstenis seši.

—    M-m?

—    Seši.

Pedro apgriežas gultā, izstaipās, izberzē acis, palūkojas apkārt, atsēžas, kā pārdomās nodur galvu, tad atmet nost palagu un, rausdamies ārā no gultas, savelk uz augšu pidžamas bikses. Viņš dodas uz vannas istabu. Iedams sagrīļojas, jo nav vēl pilnīgi atžilbis no miega.

—    Noliec drēbes! Es jau teicu, kuras.

Virhinija izņem no drēbju skapja «Nakts uguņu» uzvalku un pārliek to pār krēslu, tad pieiet pie kumodes un izņem veļu. Spieķīti un kaklasaiti Pedro izvēlēsies pats. Ir pagājušas divas minūtes, kopš viņa rosās, bet

viņai šķiet, ka apritējusi jau vesela pusstunda. Laiks velkas gausi tādam, kas vēlas, lai tas skrietu ātri. Pedro sprauslo, stāvēdams zem dušas, un brauka savu apaļīgo vēderu. Viņš ir apmierināts: viņam, Buenosairesā nepazīstamam aktierim, tāds līgums paver plašas izredzes. Virhinija gaida: viņa nav apmierināta; aiz satraukuma viņai aizžņaudzas elpa. Tikko viņas vīrs būs nosoļojis vienu kvadru, viņa ies prom. Viņa zina, kurp dosies vīrs, un zina, kurp jāiet pašai. Viņa ies kājām, un viņai nebūs nekāda nesamā, ne somas, ne somiņas, viņa aizies ar to, kas mugurā, un viņai būs vēl mazāk mantības nekā Aniseto. Vīrs vienmēr paņēmis abu algas, un viņa drēbes tikko saiet divās milzu ceļasomās, bet Virhinijas — mazā koferītī. Protams, Pedro ir pirmo lomu tēlotājs — komiķis, un viņa tikai mazo lomiņu aktrise. Bez ceturkšņa septiņi. Pedro aiziet: zils uzvalks, salmu cepure, spieķis. Trūkst tikai vēl sarkanas neļķes atloka pogcaurumā. Virhinija noraugās no balkona, kā vīrs attālinās. Viņai ienāk prātā, ka redz to pēdējo reizi. Kad Pedro pagriežas ap stūri, viņa aizver balkona burvis. Reiz viņa bēgusi no mātes mājas; tagad viņa bēgs no vīra mājas. Gan jau Pedro iztiks bez viņas.

Aniseto atvadās no jaunā spānieša un iet uz mēbelētajām istabām. Viņi kopā ar linotipistu pusdienojuši, un tas solījis palīdzēt. Rivadavijas iela. Vajadzēs vēl pakavēties.

—    Vai zini ko? Virhinija pazudusi! — tie ir pirmie vārdi, ko viņš dzird, kad ierodas mēbelētajās istabās, kur apmetušies vairāki izjukušās teātra trupas aktieri.

—    Ko-o? — viņš iesaucas tik pārsteigti, it kā viņam būtu pastāstīts, ka izžuvusi Laplatas upe.

—    Pedro un impresārijs paziņojuši policijai.

—   Izmeklējušies visās slimnīcās un atklātajos namos.

Kādēļ tad atklātajos namos? Vai tad vīrs var domāt,

ka Virhinija aizbēgusi no viņa uz atklāto namu?

—   Gājuši uz ostu, lai pārliecinātos, vai viņa nebrauc prom.

—   Un vai nav zināms, kādēļ viņa aizgājusi? — jautā Aniseto, gribēdams uzzināt apstākļus.

—    Nē, viņa nav atstājusi ne raksta galiņa. Un nekā arī nav paņēmusi līdz, ne drēbes, ne naudu.

Aniseto asi iesmeldzās pakrūtē, viņš ieslēdzas savā istabā. Nomierinies, puis! Šī būs atkal viena no svarīgākajām naktīm tavā dzīvē, viena no tām naktīm, kad līdz ar tās iestāšanos sākas kaut kas jauns, un nav zināms, kā tas beigsies. «Diez kuram no tiem ienāca prātā ziņot policijai?» nomurmina Aniseto. Droši vien donam Hulio, trupas vadītājam. Aniseto staigā pa šauro istabiņu un gaida. Pēc laiciņa, kad viņš jau mazliet nomierinājies, viņš atver durvis un klausās: viss klusu. Aniseto iziet priekštelpā: tā tukša. Lēnām, cenzdamies netrokšņot, Aniseto aiziet līdz durvīm, kas ved uz ielu, un atver tās. Laukā nakts, tā gaida viņu. «Uz priekšu, nāc ārā!» Aniseto iziet laukā.

Arī Aniseto Evija ar palamu Galisietis mēdza šajā stundā doties uz ielas. Jo tā ir stunda, kad zagļi iziet savās nakts gaitās. Bet tā ir arī mīlētāju stunda.

OTRA DAĻA

Kaut gan nakts atļāva visu, nekas tomēr nenotika. Bija jau ļoti vēls, Aniseto stāvēja istabas vidū un gaidīja, lai apguļas Virhinija, kas jutās visai nogurusi. Vēl aizvien viņš bija satraukts, taču šobrīd vairāk apmulsis nekā satraukts. Viņš skatījās kaut kur prom, sākumā uz krēslu, tad uz sienu. Pie tās bija piespraustas dažas lapeles — no krāsainajiem attēliem raudzījās pretī puskailas sievietes. Aniseto atkal pievērsa skatienu krēslam. Jau apgūlusies, Virhinija sauca viņu.

—    Nāc! — viņa sacīja.

Viņš tuvojās gultai.

—    Apsēdies.

Virhinijas mati, tikpat melni kā acis, lieliem viļņiem bija izplūduši pār sniegbalto spilvenu. Viņa turēja rokas zem segas, bet virs baltum baltās palaga atloces vaiēja redzēt brūnus, apaļīgus un ļoti daiļus plecus. Puspavērtā sārtā mute uzsmaidīja viņam.

—    Vai tu esi ļoti piekusis?

Aniseto paraustīja plecus.

—    Nē.

Lēnītēm viņš atsēdās uz gultas malas. Sarta mute atkal uzsmaidīja viņam, viņš noliecās un skūpstīja to. Virhinijas lūpas pavērās vēl mazliet, it kā tiekdamās saņemt viņējās. Viņš bija atsēdies visai neērti, un Virhinija, to pamanījusi, atvirzījās uz gultas vidu. Tad viņš nogūlās viņai līdzās un atkal skūpstīja viņu, tagad ilgāk un iejūtīgāk.

Tā viņi arī palika nekustīgi guļam, iegrimuši skūpstā kā sarežģīta uzdevuma risināšanā.

Aniseto juta, ka sastapis tās pašas pazīstamās lūpas, siltās un saldās lūpas, kas vienlaikus ņem un dod, ir atdevīgas un valgas, nevis izvairīgas un saltas kā staiguļu mutes, kādas viņš bija pazinis agrāk. Jā, tās bija tās pašas lūpas, un, skūpstīdams tās, Aniseto iedomājās, ka šīs lūpas ir vienīgais, ko viņš pazīst Virhinijā, bet viss pārējais viņam svešs, ne tik vien viņas raksturs un paradumi — dažkārt tie var būt tādi, ka rada vienaldzību pat pret visjaukākajām lūpām, — svešs arī viņas augums un tāpat tas visintīmākais un visslēptākais, kas līdzīgi lūpām atbalso jūtas, kam jāatsaucas uz jūtām, bet kas var arī neatsaukties uz tām; var mīlēt sievieti mēnešiem un gadiem ilgi, var pazīt viņas muti, zobus, viņas lūpas, to valgmi un garšu, var pazīt tās skūpstus, saldākus par vīnu, un tomēr var neiepazīt pašu slēptāko un intīmāko viņā un vispār nekad to neiepazīt, jo ne vienmēr iemīlēšanās noved līdz lielākajai tuvībai, tāpat kā dažkārt tā nav mīlas izraisīta. Bet kas būtu darāms, lai rastu šo tuvību? To Aniseto nevarēja iedomāties, taču alktin alka tās; viņš gan arī apzinājās, ka pienāks reize, kad viņš kaut kādā veidā to panāks. Viņš zināja, ko sagaida vīrietis, apprecoties vai saistoties ar sievieti, tāpat to, ko, apprecoties vai saistoties ar vīrieti, sagaida sieviete. Tie kaunas atzīties, ka tos vada noteikta vēlme — tā ir viņu pašu lieta (gan visiem zināma), — bet nekaunas šo vēlmi piepildīt; gadās gan arī tādi cilvēki, kuri kaunas to darīt, varbūt visvairāk tie vīrieši un tās sievietes, kam trūkst pieredzes mīlas jautājumā vai kam šai ziņā bijusi ļauna pieredze; valda gan uzskats, ka sievietei līdz laulībām vispār jābūt bez pieredzes mīlestībā. Lai būtu kā būdams, iemīlējies vīrietis grib iegūt sievieti, bet mīloša sieviete — vīrieti, vīrietis grib, lai sieviete kļūtu tā sieva, bet sieviete, lai vīrietis — tās vīrs, proti, tie grib piederēt viens otram. Ir gadījumi, kad cilvēki apprecas bez šīs vēlēšanās, tikai aiz aprēķina, aizvainojuma, atriebības vai dīkdienības, bet šādiem iemesliem nav nekā kopēja ar tām jūtām, kas Aniseto atvedušas šai miteklī Buenosairesas nomalē. Viņam bija skaidrs, ko viņš gaida un vēlas: lai viņam, vīrietim, būtu sieviete, bet kā vīram — sieva; viņš izprata visu, kā tas bija jāizprot, bez izskaistinājumiem un liekiem vārdiem. Viņš arī zināja — bija lasījis dažās grāmatās, — ka mīlētāji ir nelaimīgi, ja nevar piepildīt šo vēlēšanos — piederēt viens otram. Mīlētāji varēja būt nelaimīgi vēl aiz citiem iemesliem, bet Aniseto zināja arīdzan, ka šie citi iemesli ir mazāk nozīmīgi kā neiespēja piederēt viens otram, kaut arī dažkārt fiziska tuvība, ja tā panākta neģēlīgi vai rupji, var būt cēlonis nelaimīgai dzīvei. Diemžēl Aniseto tikai teorētiski bija ļoti zinīgs mīlas jautājumos — par tādu sevi uzskata ikviens, kas salasījies daudz romānu un grāmatu par mīlestību, — bet īstenībā — pilnīgs nezinis. Viņam bija skaidrs, ka vispirms vajag iegūt sievieti, jā, ar to jāiesāk un tad jādomā par tālāko. To viņš gan zināja, — bet kā būtu jārīkojas? Vai tad var pēkšņi brutāli mesties virsū sievietes augumam, kaut arī tas valdzina tevi, vai var tā darīt, ja zini, ka tas nepieder vis tev, bet viņai un ka tev nav nekādu tiesību ņemt to, kas pieder otram, un turklāt vēl ir intīms, apslēpts, nezināms un dzīvo savu — tev vēl pavisam nezināmu dzīvi? Tu jau par to neesi maksājis un tātad nevari to prasīt. Tu esi viņu skūpstījis, jā, bet vai tas dod tev tiesības pēkšņi noraut viņai drēbes, skart viņu rokām un ienirt viņas augumā? Tā tu varēji rīkoties ar prostitūtām, lai arī pēc tam tevi vienmēr māca pretīguma sajūta, taču šī sieviete nav prostitūta, viņa ir godīga sieviete un vēl vairāk — tava sieva.

— Jau ļoti vēls. Man jāiet.

Pulksten četros no rīta Aniseto atvadījās un aizgāja. Virhinija palika domīga. Ko tas nozīmēja? Pēc viņas pieredzes Aniseto vajadzēja iegūt viņu pašā pirmajā brīdī, tad, kad, slēgtā kulbā izbraukuši cauri gandrīz visai pilsētai, viņi ieradās šai mājā, kur dzīvoja Benito Rosass, un palika vieni ierādītajā istabā. Tomēr tas nenotika. Aniseto vienīgi skūpstīja viņu, ne brīdi ne ar mazāko kustību neizrādīdams savu vēlēšanos iegūt viņu. Viņš pat nepieskārās viņai, viņa rokas neslīdēja pār viņas augumu. Virhinija spēja visu vēsi pārdomāt, jo bija auksta sieviete, tāda viņa bijusi kopš pirmās laulības nakts līdz pēdējai, bet, kāpēc, — pati nezina. Pedro bijis viņā iemīlējies, un viņu kopdzīves pirmajā laikā arī viņa bijusi iemīlējusies un ļoti vēlējusies gūt no Pedro vai no sevis pašas to, ko redzēja Pedro gūstam no viņas vai no sevis paša, Virhinija nezināja, kā vīrs to guva, un dažbrīd viņai šķita, ka pati ir tikai līdzeklis, lai Pedro iegūtu kāroto, tāpat kā Pedro varētu kļūt par šādu līdzekli viņai. Viņa nebija spējusi pārvarēt savu bezkaislīgumu, un viņai šķiet, ka nekad to nespēs, lai gan tas varētu notikt, jo ir sievietes,

kuras pārvēršas. Pedro bija ieguvis viņu ne tikai pirmajā brīdī pēc laulībām, bet jau dažus mēnešus pirms apprecēšanās, kad viņa aizbēga ar Pedro no mātes mājas. Turpretī Aniseto tā nedarīja. Vai tā būtu viņas vaina? Varbūt viņa neizturējās kā parasta sieviete, — bet kā gan izturas tā? Virhinija nav parasta sieviete un tātad nezina to, lai gan, protams, var iedomāties. Viņai nav tieksmju pēc fiziskas tuvības kā Aniseto, un tādēļ viņa var vēsi apsvērt visu. Virhinija panākusi, ko gribējusi: atbrīvojusies no vīra. Ar to viņai pietiek. Taču viņa nedomā, ka Aniseto būtu tikpat auksts kā pati; ja viņš tāds būtu, viņa neatrastos šeit, kaut gan — ko var zināt?

Trešajā naktī, kad Aniseto, aizgājis prom no mēbelētajām istabām, pirmoreiz palika kopā ar Virhiniju līdz rītam un, gandrīz pārzvīlis pāri viņas augumam, skūpstīja viņu, viņš pēkšņi pieplaka ar seju pie viņas kakla un, neteikdams ne vārda, ilgi palika nekustīgi guļam; Virhinija pabāza plaukstu zem viņa pieres, pacēla viņa galvu un, ieskatījusies acīs, vaicāja:

— Kas tev kait, Aniseto?

385

Nakts bija versmaina un Aniseto seja — sviedriem klāta. Spriegums bija pārmērīgs: bēgšana, bailes, atbildības sajūta un materiālās dabas rūpes, turklāt vēl varenā un noslēpumainā spēka uzplūds, kas lauzās uz āru un tika apvaldīts, tas viss bija līdz pēdējai iespējai sasprindzinājis Aniseto garu un miesu — līdzīgi pārlieku pārkarsētam tvaika katlam. Un tad naktslampiņas vai sveces vārajā gaismā — to Aniseto īsti neatceras — viņš samulsis, taču bez kautrēšanās atzinās Virhinijai, kas viņā noris. Viņam bijušas attiecības tikai ar prostitūtām, bet ar tām viss viegli, proti, par to, kā dēļ pie tām iet, nav jākaunas jo vairāk tāpēc, ka par to maksā, un tādēļ ir tiesības prasīt, kaut gan pašam nemaz nav jānopūlas, jo tās tūdaļ ņem iniciatīvu savās rokās. Taču, ja kāds gribēs šīs meičas noglāstīt vai noskūpstīt, tās neatļaus, vismaz Aniseto neatļāva, un pietika ar to, ka vienreiz liedza — otrreiz viņš vairs nemēģināja, — lūk, tādēļ viņš arī nezina un daudz vīriešu nezina, kā jāizturas pret sievu, kad pirmoreiz paliek ar viņu vienatnē, jo sieva taču neteiks: «Nu, labi žigli un lasies!» — tā klusē un gaida

25 — 242

ierosmi, bet Aniseto nesaprot, ko būt, ko darīt. .. Varbūt daudzi vīrieši nemaz nelauza galvu par to, bet viņš tā nespēj. Virhinija pasmaidīja un iečukstēja viņam ausī:

— Muļķīti tāds, ņem mani. Es taču esmu tava sieva, un tev nav jāgaida uzaicinājuma.

Tas notika trešajā naktī. Dažiem tas notiek pirmajā vai septītajā, vai divdesmitajā, bet dažreiz tas nenotiek nekad, taču, lai tas notiktu kad notikdams — pirmajā, ceturtajā vai sešdesmitajā naktī, pirmās naktis aizvien ir tās labākās, vēlākās tikai iepriekšējo atkārtojums, un vienu nakti no otras ikreiz šķir lielāks starplaiks nevis tādēļ, ka vīrietis un sieviete tā gribētu, bet gan tādēļ, ka ikviena enerģija tiecas izlādēties, un, ja to var, tad arī dara, noslīd līdz minimālajam līmenim un izzūd pilnīgi, neuzlādējoties ātrāk kā tikai tad, kad saņem jaunu uzpildi vai kad tās izlādes atvere ir noslēgta. Turklāt tu jau neesi nekāds spīdeklis, neesi ne Zelta Zivs S 15 , ne Aldebarans 16 , kas kvēlo kopš gadu tūkstošiem un miljoniem un var kvēlot vēl tikpat ilgi. Tu dzīvo nožēlojami niecīgu gadu skaitu — neviens nezina, cik ilgi, — un izzudīsi no dzīves, bet, ja tev izdosies piedzīvot sirmu vecumu, tad jau labu laiku pirms aiziešanas no dzīves tava enerģija būs pagaisusi, izšķiesta vai nu lieti, vai nevērtīgi un ļoti bieži neauglīgi, bez pacilātības, bez apgarotības, kas zudumu reizēm padara vērtīgu, — nu, kā tad lai tavs nabaga augums spētu izraisīt pēdējās naktīs tādu pašu kvēli kā pirmajās? Nē. Līdzīgi ir ar ciešanām: cilvēks var nomirt aiz sāpēm, tāpat kā dažreiz liekas — var nomirt aiz mīlas, bet tevī mīt kaut kas tāds, kas stāv nomodā pār tevi un meklē atvieglojumu tavām ciešanām, — tās izraud asarās, tās remdē, izstāstot, kādēļ un kā tu ciet, bet galvenais — laiks ir tas, kas dziedē visu. Protams, var gadīties, ka savās ciešanās nerodi nekur atvieglojuma, ka ar laiku tās kļūst vēl skaudrākas — jo ir kaut kas tāds, kas cīnās pret tevi, un tas reizēm stiprāks par to, kas cīnās tavā labā, — un tā var būt arī mīlestībā. Šādā gadījumā ar tevi ir beigas: vai nu zaudēsi prātu, šo pēdējo līdzekli cīņai par tevi, vai mirsi, jo nāve ir pēdējais līdzeklis cīņā pret tevi.

Taču Aniseto nedz zaudēja prātu, nedz nomira. Nak

tīs gan izšķiedās tikai viņa enerģija, jo nebija otras, kas izšķiestos kopīgi ar viņējo, taču Virhinijas bezkaislīgums, kas slēpās kaut kur viņas augumā, ja ari pārsteidza Aniseto, tad vismaz sākumā viņu neietekmēja, nedz arī šķita traucēklis. Viņš bija jauns un alku pilns, un šīs alkas ņēma virsroku pār jebkurām citām jūtām, bet, tā kā viņam tiūka pieredzes, jo prostitūtas jau arī bija izturējušās auksti pret viņu, tad Virhinijas vēsums viņam nelikās nekas neparasts — lai gan viņš nojauta, ka visas sievietes nav tādas, — un vismaz tikpat dabisks kā viņas melnās acis un apaļīgie pleci. Nebūtu viņa agrāk vairākus gadus piederējusi citam vīrietim, nebūtu viņa šī vīrieša — Pedro Martinesa apkampienos bijusi tikpat auksta kā Aniseto skāvienos, būtu neskarta apgūlusies šai šaurajā gultā, un viņš, Aniseto, būtu pirmais vīrietis, kas atklātu viņas bezkaislīgumu, varbūt tad viņš to izjustu sāpīgi. Taču Aniseto vainas šeit nebija, tāpat kā viņu nevarēja vainot paša salkumā. «Vaibūt ar laiku tapšu citāda,» sacīja Virhinija. Tomēr viņa to nespēja un laikam nespēs nekad.

II

Bija apritējuši trīs gadi un vēl tāds laiciņš, kad Aniseto atvadījās no Virhinijas Mendosas dzelzceļa stacijā.

—    Ardievu! Neuzkavējies šeit!

—   Nē. Braukšu, tiklīdz varēšu. Ardievu!

Viņš pagriežas un iet uz pilsētas pusi, un ar šo kustību noslēdzas pirmais cēliens kopējā dzīvē ar Virhiniju, labākais cēliens.

25*

387

Jau uz ielas dzirdams, kā elš starptautiskais vilciens, kas dodas uz kalnāju, uz Čīli. Aniseto nevar braukt kopā ar Virhiniju; viņš tagad pazīst mīlestību vai arī iedomājas to pazīstam, — Aniseto ir piebriedis, viņam ir pāris uzvalku un jauns reglāna griezuma mētelis — kas tas par griezumu, viņš gan īsti nezina, — liekas, visi valkā tādus pašus mēteļus, viņam arī ir tāds, tomēr pases gan nav un, kā rādās, nekad nebūs. Aniseto

negrib pieredzēt, ka žandarmi pie Čīles robežas viņu nelaiž pāri.

—    Viņam nav pases.

—    Sakās čīlietis esam.

—   Jā, bet laikam gan būs argentīnietis, runā kā īsts «čē» 17 .

Un, ja nu čīliešu žandarmi raida viņu atpakaļ, bet argentīniešu žandarmi aiztur vai apcietina un noņem pirkstu nospiedumus, tad atklāsies, ka viņš ir argentīnietis.

—    Dezertieris.

—    Bāz ķurķī!

—    Jūs nodos kara tiesai.

—   Divi gadiņi uz Martina Garsijas salas kā likts.

—   Vai tu redzēji, ko? Ir argentīnietis, bet grib uzdoties par čīlieti. Smalka būšana!

Viņam jādabū Čīles pase. Jāizgudro kāda pasaciņa un jāsameklē kāds paziņa, kas viņu aizved pie konsula, un tad konsuls izdos viņam apliecību, vienalga kādu, kas apmierinās žandarmu: pietiek tikai ar zīmogu, jebkuram ierēdnim tas ir zelta vērts. Jā, pagājuši trīs gadi, un šī ir otrā reize, kad viņš atgriežas Mendosā, varbūt viņš atgriezīsies arī vēl trešoreiz. Mendosa ir pilsēta, ar kuru saistīti zināmi pavērsieni viņa mūžā: pirmoreiz viņš šeit ieradās pavisam jauniņš un, pieaugdams un mācīdamies amatu, nodzīvoja te divus gadus; tad viņš devās uz Čīli un pēc deviņiem gadiem atkal ieraudzīja Mendosu — toreiz, kad brauca uz Buenosairesu, kur tika pie sievas un tā ieguva jaunu dzīves pieredzi. Tagad viņš trešoreiz ierodas Mendosā, un pašlaik viņam nav sevišķu raižu, lai gan kaut kāda rūpe var arī būt.

Atskaitot to, ka viņš pieņēmies svarā par dažiem kilogramiem un valkā pēc mēra šūdinātus uzvalkus, nekādu citu lielu pārmaiņu viņā nevar pamanīt. Kā lai pēc ārienes novērtē iekšējo izaugsmi, kā lai pasaka, vai tāda vispār bijusi? Cilvēkam gadskārtu gredzeni nav saskatāmi, kur nu vēl pasakāms, kādi tie. Viss slēpts cilvēka iekšienē. Nekustīgais koks stiepj stumbru stateniski augšup, sasniegdams tādu augstumu, kādu nevienam dzīvniekam nekad nesasniegt; zari savukārt ļauj kokam plesties līmeniski. Kustīgais dzīvnieks aug ne tik daudz augstumā kā platumā; cilvēkam, tiklab ar kustīgu, kā arī nekustīgu dzīves veidu, nav ne krietna augstuma, ne platuma: ne tas izaug tik augsts kā staltā karaliskā palma, ne arī tik plats kā bifelis, un, lai cilvēks būtu slaida vai zema auguma, kalsns vai pilnīgs, tā personiskā vērtība nav nosakāma tikai pēc ārienes, ne arī saskatāma uzšķēržot. Ne pēc gadskārtu gredzeniem, ne svara, ne vērā ņemamās virsmas un apjoma. Vienīgi tas, ko cilvēks domā, vai tas, ko viņš dara, var dot kaut kādu nojēgumu par viņu, kaut gan mēdz būt, ka pat inteliģents un visai jūtīgs cilvēks dara, saka vai domā to, kas nav saskaņā ar viņa inteliģenci un jūtīgumu, jo reizumis cilvēka rīcību vada tādi spēki, ko viņš nespēj pārvaldīt vai kas zināmā mērā ir pilnīgi neatkarīgi kā filtrējošie vīrusi vai pasāta vēji. Pat šķietami visgludākās, visspodrākās un visnevainojamākās virsmas, aplūkojot mikroskopā, atklāj skatienam poras un plaisas, kur nosēžas paši smalkākie puteklīši un mitruma ietekmē rada veselas sēnīšu kolonijas. Tāpat arī nav neviena molekulāra savienojuma, kuru nebūtu iespējams sagraut: pat visciešākie, visnoturīgākie, ar vislielāko kohēziju saistītie savienojumi var tikt sadalīti.

Tanī liktenīgajā vakarā, kad Virhinija aizbēga no viesnīcas, kalsnais, melnīgsnējais vīrietis, pie kura viņi apmetās, arī šķita ciets un nesatricināms. Šajā viņa viengabalainībā nejuta nekādu sīku plaisu, likās — viņš varētu gan būt rupjš, spētu ievainot vai nogalināt kādu, bet no viņa nevarētu gaidīt zemisku rīcību, proti, viņš nevarētu tāpat vien bez iemesla vai ar apslēptu nodomu sagraut Virhinijas paļāvību uz Aniseto, šo paļāvību, kas viņai bija nepieciešama. Tāpat kā pirmoreiz, viņš ceremoniāli un vēsi saņēma Aniseto, bija pieklājīgs un augstprātīgs. Brīžiem viņa galvas kustībās un skatienā pavīdēja draudīgs izaicinājums, it kā meža putnam, kā plēsonim ērglim vai vanagam ar saspringtu kaklu, nekustīgiem acu plakstiem un sirmu, spurainu matu cekulu galvvidū.

— Labvakar, — viņš teica sausām lūpām, bez smaida.

Piesardzības labad, lai viņu ar Virhiniju nepamanītu, Aniseto bija braucis slēgtā ormaņa kulbā cauri pilsētai un būtu vēlējies, lai viņus tagad sagaida ar smaidu. Taču smaids neatplauka, un Aniseto nevarēja to prasīt. Protams, tā jau bija milzīga laipnība, ka šis vīrietis uzņēma viņu, nepazīstamu cilvēku, savā mājā, par šo laipnību Aniseto vienmēr būs pateicīgs; taču cik grūti un cik aizvainojoši ir pieņemt laipnību no kāda, kas tevi nemīl un pat neciena, bet liek justies kā ubagam, cik smaga ir apziņa, ka nevari atteikties no šādas labvēlības.

Virhiniju gandrīz nevarēja redzēt aiz Aniseto muguras. Tad Aniseto iepazīstināja.

— Mana sieva, — viņš sacīja.

Pirms stundām piecām šī sieviete vēl mita sava vīra mājās, istabā, ko tā apdzīvoja kopīgi ar vīru; tagad turpretī tā ir Aniseto sieva, lai gan viņš vēl nav tās vīrs. Iepazīstinot viņam tomēr vajadzēja to dēvēt par savu sievu. Varbūt Virhinijas skaistums pārsteidza Rosasu, viņš k|uva tāds kā laipnāks, un Aniseto mazliet nomierinājās.

Visas šīs ainas ataust Aniseto atmiņā, kamēr viņš so|o no Mendosas dzelzceļa stacijas uz viesnīcu, kurā apmeties. Patrisio Rejess, kura mājās Virhinija pēc aizbēgšanas atrada pirmo patvērumu, bija uzņēmis Aniseto pavisam citādi, uzņēmis tā, it kā viņš būtu kļuvis šaha čempions Maskavā vai pārpeldējis Magelāna jūras šaurumu. Patrisio nebūt nebija verdzisks izdabātājs, to Aniseto zināja. Patrisio izturējās citādi nekā Rosass nevis tādēļ vien, ka viņu raksturi bija dažādi, bet gan tādēļ, ka pazina un cienīja Aniseto, turpretī Benito Rosass nedz viņu pazina, nedz cienīja un arī nekad nepazīs un necienīs, un tanīs dienās Aniseto daudzkārt bija karsti vēlējies, kaut no šī vīrieša nekas nebūtu jāpieņem. No rūgtajām atmiņām viņam sūrst sirds, un viņš vēlētos, kaut tā nebūtu. Bet nekas vairs nav grozāms, un vēl mazāk tas bija grozāms tanī tālajā naktī. Ar šo sūrmi sirdī Aniseto dodas prom no Argentīnas, bet varbūt viņu nomāc arī vēl kaut kas cits.

Pirmajā naktī viņš četros no rīta bija atvadījies no Virhinijas un izgājis no istabas, lai dotos prom. Viņam vajadzēja iet uz mēbelētajām istabām, lai pārgulētu tur. Citādi uz viņu varēja krist aizdomas. Starp citu, viņš nemaz nebija drošs, vai viņu tur jau negaida policija. Vajadzēja tikai kādai no sievietēm, kuras zina ja par bēgšanu, kaut ko izpļāpāt, un viņš nokļūtu Galvenaja policijas pārvaldē, kur tad atklātos, kas nolaupījis Virbiniju.

—   Tas ir Galisieša dēls. Mums ir viņa pirkstu nospiedumi.

Kad Aniseto, lodādams starp veļas gabaliem, ko bija izkārusi Benito Rosasa sieva Serafina, spraucās laukā no mazās verandiņas, viņš izdzirda aiz muguras soļus. Satrūcies viņš apsitās apkārt. Viņam tuvojās kāds cilvēks: tas bija Benito Rosass, kurš, viņu pazinis, nepatīkami iesmējās. Rosass bija pamanījis viņa izbīli, tolaik Aniseto no visa kā trūkās.

—    Atvainosiet, — izdzirdu troksni un nodomāju, ka te kāds iezadzies. Biju aizmirsis, ka jūs šeit esat. Kāpēc tad ejat prom?

Aniseto paskaidroja iemeslu.

—    Ak tā, tad man skaidrs.

Tveices dēļ vīrietis bija izmeties gandrīz kails.

—    Nu tad — arlabunakt! Ko tā pētījat?

Vīrietis atkal iesmējās. Aniseto skatiens kavējās pie Rosasa labās rokas.

—   Jā, tas ir mans biedrs, tāds pats melns kā es. To arī sauc Benito.

Rosass pacēla roku, un vājā gaismiņā uzzibsnīja duncis, īss, melns, tvirts.

Mēbelētajās istabās policija negaidīja. Draudzenes bija klusējušas, un tā Aniseto vismaz policijas dēļ varēja mierīgi gulēt. Protams, netrūka vēl citu jautājumu, par ko lauzīt galvu, — galvenais, kur ņemt naudu. Viņš nevarēja un arī negribēja ilgāku laiku palikt pie Benito Rosasa. Par laimi, tā sieva donja Serafina bija patīkama, un Aniseto lāgiem iedomājās, ka viņai varbūt ir nēģeru asiņu piejaukums, kaut gan, spriežot pēc ārienes, viņas dzīslās drīzāk varēja ritēt indiāņu asinis — saulē izkaltuša un skarba indiāņa asinis, jo, lai gan nevarēja teikt, ka donja Serafina būtu skarba, — gluži otrādi, viņa bija maiga, laipna, uzmanīga un izpalīdzīga, — tad melna nu gan, tik melna, it kā stepes spožā, dedzinošā, nežēlīgā saule būtu viņu svelmējusi, un šķita, ka šai sievietei, kam ap galvu apsiets balts lakatiņš pēc pampas indiāņu parašas, kam seja neglīta, kā izdrāzta no cieta, melna koka, augums necils un balstiņa bikla, ir vienalga, kas noris apkārt, it kā viss notiekošais būtu vēl labākais no tā, kas var notikt, un daudz labāks par bijušo, protams, arī pašas un vīra dzīvē, it īpaši tajos gados, kad, izciezdams sodu par kādu varas darbu, vīrs bija sēdējis cietumā, un viņai, tādai nožēlojamai, pazemīgai sievietei ar neglītu, melnu seju, vajadzējis vienai tikt galā ar gludekļiem, gludināmo galdu, baltveļas groziem un visu citu, kas sekoja pa pēdām vīra sodam, — ar vientulību, skumjām un rūgto apziņu, ka vīrs sēž cietumā, bet no šī vīra — Aniseto toreiz tā iedomājās un arī vēl tagad ir tais pašās domās — viņai arī nekāda liela prieka nebija, tāpat kā nebija nedz laba padoma, nedz īsta atbalsta, viņš bija vienkāršs, nekvalificēts melnstrādnieks, strādāja tikai trīs četrus mēnešus gadā, nesatika ar priekšstrādniekiem, nevienā darbā nevarēja noturēties, toties skurba tās varenības apziņā, ko varbūt radīja doma, ka, apbruņojies ar savu Benito — melno, īso un tvirto dunci, viņš pats izraisīs revolūciju.

—   Beidz nu čalināt un pasaki senjorai Rosai, ka aizsūtu viņai to veļu, kura viņai steidzami vajadzīga. Tur pienākas sešpadsmit peso. Neaizmirsti paprasīt naudu. Jo tu jau …

Pārtraukts apcerējumā par proletariāta nākotni, neatkarīgais revolucionārs Benito Rosass pasmaidīja, atsedzot lielus, ar dzeltenu zobakmeni klātus zobus, un paņēma tīrās veļas nastu, taču pirms aiziešanas vēl paskaidroja Virhinijai, ka viņa sievai neesot nekādas izpratnes attiecīgos jautājumos: tā esot būtne, kura nespējot iztēloties, kas var notikt nākamajā nedēļā vai tuvākajās divās nedēļās.

—    Jā, — gludinādama atteica donja Serafina un pacēla melno vaigu, — par nākotni neko nezinu, bet neaizmirsti, ka zinu daudz ko par pagātni. Ej nu vien mierīgs!

Benito Rosasam bija tāds ieskats, ka donja Serafina, lai arī ne gluži atpalikusi būtne, tomēr nav spējīga bez īpaša iemesla ļauties iztēlei, brīvam lidojumam, kā saka argentīnieši, bet neatkarīgi no šī ieskata viņš donju Serafinu tomēr cienīja, ja ne citādi, tad vismaz kā savu sievu, kā pašaizliedzīgu dzīvesbiedri, kurai turklāt bija pateicīgs par visu, ko tā darījusi viņa labā, un tādēļ arī donja Serafina varēja apieties ar viņu kā māte ar nevaldāmu trakgalvi dēlu. Aniseto reiz vaicāja sev, vai viņam būtu drosme pateikt Benito Rosasam kaut ko tādu, ko sacīja donja Serafina. Bet kas zin, varbūt Benito atģida, ka sievai vispār ir tiesības tā runāt ar viņu, jo, nebijis šādu tiesību, nezin kur viņa to aiztriektu.

—    Paliec nu klusu! Tāds kā prātu izkūkojis! Neaizmirsti paņemt tos sešpadsmit peso! Un neej pa sauli, izkusīs vēl pēdējās smadzeņu paliekas.

Dažreiz, kad donja Serafina deva padomus Virhinijai, pamācīdama, kas viņai un Aniseto darāms, proti, jāstrādā, jākrāj nauda un jānopērk mājiņa ar zemes stūrīti, kur varētu turēt vistas un pīles un iestādīt augļu kokus, Benito dzēlīgi iebilda, ka tie esot buržuju ideāli, bet sieva, neizlaizdama no rokas gludekli, mazliet nicīgi un paskarbi noteica:

—    Un tu? Ko tad tu esi panācis ar saviem revolucionāra ideāliem? Pat darba tev nav. Aniseto ir strādīgs puisis, un Virhinija būs laimīga ar viņu.

Taču Benito Rosass neticēja nekādai laimei un šādai sīkai ģimenes laimei jau nu nepavisam ne.

—    Tad ta laime! Aniseto ir teātra cilvēks. Tas viņš ir. Viņa nepagūs ne attapties, kad šis jau būs pametis viņu. Lai man nestāsta! Ir jau zināms, kādi tie kumēdiņu rādītāji: tiem patīk mētāties apkārt. Šodien te un rītu tur — pazib tik un jau izčibējis!

Donju Seralinu pārņēma sašutums.

—    Kā tu vari sacīt kaut ko tādu meičai, kas nupat apprecējusies! Bezsirdis tāds! Aniseto nav nekāds kumēdiņu rādītājs, viņam ir amats. Un Virhinija ir laba meitene. Nu, saki viens cilvēks, kādēļ lai viņi abi nebūtu laimīgi!

Virhinija, kas bija pasākusi siet ap galvu lakatiņu vai baltas drānas strēmeli, tāpat kā donja Serafina, smaidīja. Blakus nožēlojamajai, ciešanu izvagotajai veļas mazgātājas sejai, kuru uzskatot reizēm ienāca prātā mumificētās indiāņu galviņas 18 , Virhinijas vaigs bija kā atplaucis rozes zieds. Virhinija palīdzēja mazgāt un gludināt veļu, donja Serafina viņu labi ieredzēja un turklāt vēl apbrīnoja viņas skaistumu.

— Neļaunojieties uz Benito! Viņš ir tāds pustraks, bet citādi labs cilvēks.

Aniseto tikai pa ausu galam bija kaut ko padzirdējis par Benito Rosasa nostāju pret viņu, jo pats tas viņam nekad neko tādu neteica, kas liktu noprast, ko Rosass par viņu domā un pret viņu jūt. Vēlāk gan Aniseto visu dabūja zināt — šo to pastāstīja Virhinija, un šo to viņš izlobīja no Benito pusvārdiem.

Tanī laikā, kad Aniseto un Virhinija apdzīvoja kopīgi ar Patrisio Rejesu un tā ģimeni mājiņu, ko bija noīrējuši Buenosairesas piepilsētas dienvidos, viņus kādudien bija apmeklējis Benito Rosass, kas toreiz atkal bija bez darba. Tas bija noticis darbdienā, kad nedz Aniseto, nedz Patrisio nav mājās. Benito bija paciemojies dažas stundas, parunādamies ar sievietēm un apbrīnodams māju un mazo dārziņu, kur auga pupas, ko Aniseto cītīgi sargāja no skudrām, un atradās daži sprosti ar lieliem, baltiem trušiem, kam bija sarkanīgas acis un paradums nokost savus mazuļus. Aniseto vēl tagad nezina, kā šie truši te bija uzradušies, viņš neatcerējās, ka būtu tos pircis, arī Patrisio to nekādā ziņā nebija darījis, jo tā peļņa jau neatļāva nopirkt pat kaķi. Varbūt tos bija atstājis namnieks, tāpat kā pupas un milzīgu, dzeltenu suni, kam atdeva nokostos trusēnus: suns ēda tos cienīgi lēni un ar tādu baudu, it kā tie būtu garneles majonēzē vai putu krējuma kūkas. Varbūt mājas īpašnieks bija atstājis te arī skudras — lielas, melnas skudras, kas izskatījās pēc sicīliešu laupītājiem un aprija it visu — visus zaļumus un sevišķi augļus, lai arī tie nebija ienākušies, — divās naktīs skudras varēja nograuzt kailu vīnogulāju: pa vienu stīgu tās rāpās augšup ciešā un bezgalīgā rindā, pa otru — atkal lejup, un katra skudra nesa uz muguras zaļu vīnogu. Apbrīnodams šādu darba un pārnēsāšanas izkārtojumu, Patrisio smējās, bet viņa biedrs bija sašutis. Tā bija pirmā reize Aniseto mūžā, kad viņam piederēja sava māja, savi vīnogulāji un piedevām vēl negribētie truši, taču beigu beigās skudras apēda ogas un truši nomaitāja savu pieaugumu. Nekad viņam nemieloties ar truša gaļu, jo tad būtu jāķeras pie lielajiem trušiem, kas nebija viņa īpašums, un nekad nebaudīt savas vīnogas, ir negatavas viņš tās nedabūs pagaršot! Kā tikt galā ar trušiem, viņš nezināja, neviens arī nekāda padoma nedeva, bet ar skudrām gan lieta skaidra: ja tās iznīdēs, mājas īpašniekam arī nebūs ko iebilst.

—   Nopērc ciānkāliju, — ieteica kāds darba biedrs, — un izkaisi mazliet ap skudru pūžņa aliņām.

Viņš nopirka ciānkāliju — aptiekās to pārdeva tikpat devīgi kā piparmētru tabletes, — izkaisīja mazumiņu ap kādu skudru pūzni un vēroja, kas notiks: pieskaroties indei, skudras tūlīt nobeidzās, tās vairs ir nepakustējās, it kā kaut kas stindzinošs būtu milzīgā ātrumā izskrējis pa to asinsrites ceļiem. Tiešām neticami. Kādā vakarā, kad vēl nebija satumsis, Aniseto ieraudzīja uz terases jaunu skudru pūzni, viņš atkal sakaisīja ap to mazliet ciānkālija un pats aizgāja vakariņot. Bija apritējusi kāda stunda, kad Patrisio Rejess, ejot uz savu guļamtelpu, pamanīja uz grīdas kaut ko dīvainu. Viņš paskatījās vērīgāk un ieraudzīja tumšu plankumu.

—    Aniseto! — iekliedzās Patrisio.

—    Kas noticis?

—    Skatieties!

Uz grīdas flīzēm rēgojās bezveidīgs uzkalns paprāva suņa lielumā. Aniseto uzrāva sērkociņu, un viņi ieraudzīja simtiem un varbūt tūkstošiem skudru, gan beigtu, gan tādu, kas vēl kustējās, varbūt tās saindēja cita citu un sakrita kaudzē pie skudru pūžņa. Aniseto aizskrēja uz virtuvi, atnesa petrolejas pudeli, aplaistīja uzkalnu un tad pielaida uguni. Skudras dega sprakšķēdamas, un brīdi vēlāk visi apkaimes iedzīvotāji varēja saost kairinošo smaržu, kāda rodas, kad cepeti cep ar visu ādu 19 . Aniseto cerēja, ka skudras nu būs nomaitātas, taču nekā — nākamajā dienā to atkal saradās tikpat daudz, un šķita, ka tās būtu tās pašas.

Pavadījis pāris stundu svaigā gaisā, Benito Rosass atvadījās; Virhinija iedeva viņam ciemkukuli donjai Serafinai un uzaicināja abus apmeklēt viņus tuvākajā laikā, varbūt kādu svētdienu, jo Aniseto strādāja pēc slīdošā grafika, tā ka viņam bija brīva tikai katra sestā svētdiena. Virhinija pastāstīja Aniseto par Rosasa apciemojumu, un viņš nosprieda, ka viss sāk iet uz labo pusi; viņš nezaudēja cerības, ka Benito pēdīgi vairs neuzskatīs viņu par skatuvnieku. Taču pēc dienām divām šīs cerības pagaisa: Virhinijai adresētā vēstulē, maz ievērodams pareizrakstību un teikumu uzbūvi, Benito Rosass paziņoja, ka nedz viņš, nedz donja Serafina neesot ubagi un ka viņš savukārt nespējot saprast, kālab viņa esot sūtījusi ciemkukuli ar ēdamlietām, jo viņi abi badā nemirstot, un viņš esot pārsteigts, ka Virhinija, kam viņu mājās dota pajumte un parādīta liela sirsnība, tā varot izturēties.

—    Dievs augstais, ko tad tu viņam iedevi? — izbijies vaicāja Aniseto, kam jau šķita, ka Virhinija iedevusi Benito kartupeļu mizas un dažus apgrauztus kaulus.

—    Iedevu dārzeņus, prāvu gabalu gaļas, banānus un persikus.

—    Bet kā tev ienāca prātā dot šādu kukuli?

—   Laipnības pēc, kā mēs Čīlē sakām. Es viņam pasniedzu, un viņš ar prieku paņēma.

Aniseto vairs nekā nesaprata. Pēc pāris dienām pienāca jauna vēstule no Benito, šoreiz adresēta Aniseto, bet patiesībā tā bija rēķins, sīks uzskaitījums, cik izdots katru dienu pa to laiku, kad Aniseto un Virhinija bija mituši Rosasa mājā, tāpat ari bija uzrādīts, cik un kādos datumos Aniseto maksājis par uzturu. Rēķins viņus satrieca. Aniseto un Virhinija bija parādā donjai Serafinai un tās vīram divpadsmit peso un četrdesmit sentavo Argentīnas naudā.

Protams, Benito bija taisnība, un parādu vajadzēja samaksāt. Grūtākais bija tikai tas, kā to izdarīt: Aniseto atteicās nest naudu, bet Virhinija nedrīkstēja to darīt, jo varēja nejauši sastapties ar vīru, kas atradās Buenosairesā, — nelaime jau nekad nenāk brēkdama. Smaidīgais Patrisio apņēmās visu nokārtot. Viņš nepazina Benito, — bet vai tad nu tas sāks plēsties ar svešu cilvēku? Protams, no Benito jau varēja visu sagaidīt, bet Patrisio bija labs diplomāts un turklāt prata labi aizstāvēties: viņš bija stiprs, un, lai gan mācēja piemīlīgi smaidīt, viņam nebija sveši arī visiedarbīgākie marķīza Kvinsberija20 paņēmieni. Aniseto pavadīja draugu un, kad līdz Benito mājai bija atlikušas vairs tikai dažas kvadras, iedeva Patrisio aploksni ar naudu un vēstuli, kurā vēlreiz bija izteikta viņa un Virhinijas pateicība un nožēla, ka pašiem nav iespējams vēstuli aiznest. Patrisio Rejess aizgāja. Mazliet nervozēdams, Aniseto gaidīja minūtes divdesmit, un tad arī viņa sūtnis atgriezās.

—    Nu, kā gāja?

—    Ļoti labi. Nodevu aploksni, viņš izņēma no tās naudu, pārskaitīja, tad skaļā balsī izlasīja vēstuli, lai arī senjora dzirdētu, un pateica man, ka viss kārtībā. Atvadījos un gāju prom.

Viņi devās atpakaļ.

—   Kāpēc šis vīrs tā izturas pret jums? — ziņkārīgi ieprasījās Patrisio.

—    Nezinu, — atteica Aniseto. — Nekad neesmu pārmijis ļauna vārda ar viņu, ne arī ar viņa sievu. Kad šķīrāmies no Rosasiem, sacīju viņam, ka būšu mūžam pateicīgs par parādīto viesmīlību. Lūdzu viņus apciemot mūs, teicu, ka palīdzēsim viņiem, cik spēsim, ja viņiem kādreiz ievajadzētos mūsu palīdzības.

—    Kāpēc jūs nenokārtojāt savu parādu?

—    Nemaz nezināju, ka esmu palicis parādā. Neko nepierakstīju, un, kad gājām prom, viņi apgalvoja, ka viss esot nokārtots.

Draugi iekāpa tramvajā.

—   Var būt divi iemesli, — pēc brītiņa ierunājās Patrisio.

—    Un proti?

—    Viens iemesls: šis vīrs domā, ka jūs esat uz viņu skatījies it kā no augšas, neesat gribējis būt viņa draugs.

—    Savā ziņā tas ir tiesa. No pirmā brīža nojautu, ka nespēšu būt ar viņu draugos. Mums nebija nekā kopēja, nevarēju saskatīt viņā nekā tāda, kas mani saistītu, un man nepatika ne viņš pats, ne viņa izturēšanās, viņā nav nekā smalka, it nekā. Tu taču viņu redzēji: viņš ir straujš, gandrīz vai gatavs tūlīt laist darbā dūres. Tas nu nebūtu tik svarīgi: tādi draugi man jau bijuši: vardarbīgi, kas tūdaļ izrēķinās, un tie bijuši pat ļaunāki par viņu, taču šie draugi mani pazina un cienīja. Bet Benito Rosass gan ne. Manuprāt, tieši viņš pats izturējās pret mani augstprātīgi, it kā es būtu kāds iznirelis, bet kas tad es par iznireli, un kur viņam radusies tāda doma? Nezinu. Varbūt viņš nosodīja mani, ka, aizbēgdams ar Virhiniju, esmu izšķīris to ar vīru? Varbūt.

—    Otrs iemesls — skaudība, viņš jūs apskauž.

—    Apskauž? Kādēļ lai viņš mani apskaustu?

—   Jums tagad laba dzīve, daiļa sieva.

Laba dzīve? Aniseto ceļas pussešos no rīta, mazgājas un ģērbjas tai pašā istabā, kur viņi mitinās, — vannas istabas viņiem nav, viņu istaba ir pašā mājas galā, uz virtuvi iziet sešdesmit centimetru plats lodziņš: ja nelīst — un tas ir ik pārdienas, — Aniseto ieiet virtuvē no pagalma puses, bet, ja līst — un tas arī notiek ik pārdienas, — tad, lai nesālītu, viņš lien virtuvē pa šo lodziņu — jābūt īstam akrobātam (ja saimnieks pats cēlis māju, tad taupījis līdz pēdējam, bet, ja pircis to gatavu un piebūvējis istabas, tad viņam aptrūcis naudas, lai ieliktu visas vajadzīgās durvis), — uzsilda un ēd brokastis, kuras Virhinija jau iepriekš sagatavo katru vakaru, paķer lietussargu, kas arī nolikts virtuvē, lai nebūtu otrreiz jālien istabā, — viņi abi laikus domā par visu, atver durvis un iziet pagalmā; vēl ir patumšs, un lietus gāž kā jau Buenosairesas provincē. Aniseto šķērso terasi, iziet cauri dārziņam, nonāk uz ielas, kas pārvērtusies strautā, un dodas uz dzelzceļa piestātni, bet ietve ir gluma kā šļūktavas un turklāt sētin nosēta krupjiem. Viņam jāsteidzas, sešos atiet vilciens, taču visu laiku jāuzmanās, lai nepaslīdētu un nenogāztos garšļaukus; kaut kā jātiek pāri ielām, kas ved no austrumiem uz rietumiem, lietus laikā ūdens pa tām plūst kā pa upēm — un kur tad vēl grand pērkons, plaiksnās rūsa, šaudās zibeņi, un reizēm gar pašu zemi noplīvo uguns strēles, — viņš gan nav redzējis šādas strēles, toties dzirdējis par tām: tās aizlokoties kā ugunīgas čūskas, lienot augšup pa mūriem, spraucoties mājās pa atslēgu caurumiem, šaujoties cauri telpām, saārdot tur visu un atstājot aiz sevis drupu kaudzes (šīs strēles laikam nesen parādījušās Argentīnā; agrāk, viņa bērnībā, tādu briesmu ļaudis nepazina)..Pa tiem deviņiem gadiem, ko Aniseto nodzīvojis Čīles vidienē, viņš pieradis pie sausa klimata un jūt, ka pērkoni un zibeņi, rūsas plaiksnīšanās

un pēdīgi vēl izdaudzinātās strēles smagi ietekmē viņa nervu sistēmu. Pienāk vilciens, un viņš iekāpj. Simtiem cilvēku, tāpat kā viņš, brauc ar šo desmit vai vairāk vagonu garo vilcienu, visiem vai gandrīz visiem braucējiem ir lietussargi, no kuriem ūdens tek kā pa krānu; te ir gan itālieši, gan spānieši, gan kreoli, kas cēlušies no spāniešiem, gan kreoli, kas cēlušies no itāliešiem (cits citu uzlūko greiziem skatieniem), te ir arābi un austrieši un šo tautību kreoli; kreoli, kuru vecāki ieceļojuši no daždažādām Eiropas un Āzijas malām, ir lepni uz savu senču dzimteni un tikpat lepni arī uz to, ka ir argentīnieši un ar katru dienu kļūst kvēlāki Argentīnas patrioti. Konstitusjonas piestātne. Čalojoša ļaužu straume izbrūk uz ielas; Aniseto iekāpj tramvajā, kas jau stāvgrūdām pilns ar tiem pašiem cilvēkiem, viņš brauc līdz Korjentesas ielai, izkāpj un bez piecām minūtēm septiņos ieiet spiestuvē, kur sagatavotas darbam stāv divdesmit piecas linotipa mašīnas, kuras, liekas, darbojas pastāvīgi. Gaiss ir smags, ne cirvi vien tādā pakārsi — svina, alvas un antimona iztvaikojumi sajaucas ar cilvēka miesas izgarojumiem, jo pirms stundām trim te svīduši divdesmit pieci linotipisti. Tie pāris ventilatori, kas te pakārti, kustina savus platos spārnus tik gausi, it kā nevēdinātu gaisu, bet maisītu krējuma saldējumu. Ir vasara, un saule svelmē, laiks kļūs vēl versmīgāks, būs trīsdesmit, trīsdesmit pieci, trīsdesmit deviņi grādi — kas tā par svīšanu, puiši, — sēdeklis atvilgst no sviedriem, un bikses pielīp pie krēsla, visi strādā, izmetušies kreklos, un darbu vadītājs Moto, izdalīdams pirmos laikrakstam saliekamos tekstus, piesmakušā balsī saka Aniseto: «Saliec man ievadrakstu! Tās ir tīrās blēņas, taču jāsaliek.» Šķiet, ka linotipisti ir tie paši cilvēki, kas brauca vilcienā un tramvajā, tie ir kreoli — kataloniešu, neapolitāņu, dženoviešu, grieķu, andalūziešu, galisiešu, ziemeļvāciešu un dienvidvāciešu, austrumpoļu un rietumpoļu, sicīliešu un libāniešu pēcteči. «Saa-loo-mē!» skaļi un dziedoši izkliedza šo vārdu kāds jauneklis tanī brīdī, kad Aniseto pirmoreiz vēra spiestuves durvis — jauneklis bija uzkāpis uz atkritumu ķerras, un tā krekls izskatījās sārts, jo tobrīd pār upi cēlās saule. Ievadrakstā stāstīts par Argentīnas

gaļas cenām Eiropas tirgos un par dzimtenes nākotni, jauki temati šai karstajā dienā, Moto ir taisnība — ievadraksts ir tīrās blēņas. Linotipists, kurš strādā pa kreisi no Aniseto, dzīvo tikai sieviešu un zīda veļas dēļ, viņš laikam cēlies no grieķiem un ir skaists, tāds varbūt bija Anakreonts, Dioniss vai Ganimeds, ja tie tiešām bijuši skaistuļi, varbūt tie bija īsti neglīteņi ar noļumušiem vēderiem; rītos, darbu sākdams, Aniseto dažreiz nolūkojas šai kaimiņā, kura profilā redz zināmu līdzību ar Oskaru Vaildu — lai gan šis Oskars Vailds izmeties kreklos un izskatās negulējis, — viņa biezā, atstieptā apakšlūpa atmetas pret zodu, īsās ūsiņas cirtojas, acis tumšas un lielas, mati tādi paši kā ūsas, un viss viņš balts un sārts savā zīda kreklā, zīda apakšbiksītēs, zīda zeķēs un baltajās darba biksēs, kuras, ja arī nav tīra zīda, tad vismaz ļoti līdzīga auduma; linotipists labajā pusē ir vēl pavisam jauns cilvēks ar ļoti spēcīgiem muskuļiem, gan drusku pastīvs, taču labi noaudzis — vīrieša skaistuma iemiesojums; pirms dažām dienām viņš apprecējies un no rītiem izskatās tāds, it kā nebūtu gulējis veselu nedēļu, viņš izmanto katru brīvu brīdi, lai nosnaustos; noslēdz tastatūru, uzguļas uz tās ar savām stiprajām rokām, noliec galvu un tūdaļ ieslīgst dziļā miegā, no kura viņu iztraucē smaidīgais darbu vadītājs: «Paskat, kas te par žūksnīti! Ņem tik ciet!» Darbu vadītājs pasniedz pārskatu par lopu pārdošanu Linjersas savāktuvēs: «Septiņas govis un četrpadsmit vērsēnu Arojo Delmedio, trīsdesmit septiņi vērši un divi buļļi Elasulā, simt piecdesmit aitu un divdesmit cūku Časkomusā…» Novilkumu korektors cēlies no Korjentesas provinces, runādams dzimtās puses izloksnē, tas bar kādu linotipistu, kurš ielaidis daudz kļūdu un uz pārmetumiem vienā laidā atbild: «Nu ko tur var darīt, ja tā gadījies.» Dienas vidū darbus uz laiciņu pārtrauc, pulksten divos pēcpusdienā daļa linotipistu beidz strādāt, bet daļa paliek, proti, tie, kam garā diena un jāstrādā līdz pieciem. Piekusis kā suns un nosvīdis kā govs Linjersas lopu savāktuvē, Aniseto pārnāk mājās, nomazgājas un steidz dārzā saskaitīt, cik pupu vēl palicis, kā arī aplūkot trušus, vīnogulājus un negausīgās skudras. Viņš paēd un ap deviņiem vakarā jau guļ kā nosists. Vai

tāda dzīve ir apskaužama? Un kāpēc lai Benito viņu apskaustu sievas dēļ? Vai tad Benito Rosasam pašam nav sievās? Tiesa, donja Serafina nav tik glīta kā Virhinija, bet varbūt viņā rit karstākas asinis, un droši vien tolaik, kad viņa bija jauna un apprecējās ar Benito, viņa bija pievilcīga tumšmate, tumšmate indiānietīte, jauna melnmatīte — gadi, darbs, ciešanas un trūkums, vīra cietuma laiks un pastāvīgās bailes, ka tas atkal pastrādās kādu varas darbu, gludeklis un gludināmais dēlis, netīrā veļa un veļļas baļļa — tas viss padarījis viņu neglītu, taču nav spējis atņemt skaistāko, kas viņā slēpjas: uzticību dzīvesbiedram un atsaucību pret visiem, kam tā nepieciešama. Nav šaubu, ka arī Benito Rosass un donja Serafina izbaudījuši medusmēnesi. Kādēļ Rosasam par to jāapskauž Aniseto, kurš nebūt nav tik apskaužams, jo saistījies ar precētu sievieti, turklāt aukstu? Nē, draugs mīļais, katram cilvēkam bijis vai būs savs medusmēnesis, un, ja tev tāda nav un nav arī bijis, vai tāpēc esmu vainīgs? Nekādā ziņā nevajag otru tādēļ apskaust.

— Protams, tā jau ir, — secina Patrisio, — bet, ja viņš neapskauž, tad nezinu gan, kur slēpjas vaina.

Pēc divām nedēļām Aniseto atkal dabū vēstuli no Benito Rosasa. Acīm redzami viņam patīk izteikties rakstiski. Šai vēstulē īsos vārdos paziņots, ka viņš saņēmis naudu, «ko jūs man atsūtījāt ar senjoru Rejesu, kamēr pats droši vien gaidījāt viņu aiz stūra». Aniseto tiešām mazliet sakaunas, taču viņš labāk pacieš kaunu nekā gājienu pie Rosasa.

Kad viņi pēc dažiem mēnešiem bija pārvākušies citā dzīvoklī, apmetušies uz dzīvi piepilsētā, kas atrodas tuvāk Buenosairesai, jaunais ebrejs pastāstīja Aniseto, ka viņa cigarešu pārdotavā iegriezies kāds vīrietis; viņš pastāstīja, kāds tas izskatījās, ka apprasījies par Aniseto un vēlējies dabūt tā jauno adresi, taču savu vārdu nav gribējis nosaukt. Jaunais ebrejs, kurš tikko bija izdevis pirmo grāmatu paredzamajā grāmatu virknē, savukārt bija aizmirsis jauno adresi. Un tā Benito Rosass viņiem vairs netika rakstījis.

401

Kavēdamies šais atmiņās, Aniseto ir nonācis līdz viesnīcai.

26 — 242

26*

403

Tā apritēja šie gadi, trīs gadi, bez sevišķām pārmaiņām, ziemā sala, vasarā svelmē ja, šodien pūta vējš no pampas, rit — ziemelis, parīt — dienvidaustrenis, lija lieti, plaiksnījās rūsa, grandīja pērkons, un bija jābaidās no zibens strēlēm, tā apritēja šie gadi, gan īrējot mājiņu, gan istabu, vienu gadu te, otru tur, trešo atkal citur, bet vienmēr dzīvei ritot starp itāliešiem, veselām itāliešu dzimtām, kur vecāki bija itālieši, bērni — itāliešu kreoli, visi nabadzīgi, labākajā gadījumā tiem piederēja no dēļiem un cinka plāksnēm uzcelta mājele vai vienkārša skārda būda; tā aiztecēja šie gadi — visrāmākajā plūsmā, kāda jebkad bijusi viņa dzīvē, jo viss pārējais laiks, atskaitot bērnību un zēna gadus, bija aizvadīts klaiņo jumos un baismās; no mājām viņš gāja uz darbu, no darba nāca mājās, vienā dārza stūrī sēja pupas, otrā — kādus tomātus, sūri karodams par saviem sējumiem ar šausmīgajām skudrām, ne jau vienmēr ar lielajām, melnajām, kas izskatījās kā sicīliešu laupītāji, otrā piepilsētas mājā vajadzēja cīnīties ar mazām un zeltainām kā angļu meitenītes — laikam ikviena piepilsētas nomale bija izvēlējusies citādas krāsas un citāda lieluma skudras, — un šīs te izrādījās tikpat gudras kā viņš pats: viņš iesēja tomātus un izraka tiem apkārt grāvīti, kurā vienmēr turēja ūdeni. Tam pāri netikt nevienai skudrai, ja nu vienīgi peldus, bet viņa grāmatās nebija rakstīts, ka skudras prastu peldēt. Taču skudras, kuras sākumā pie sējumiem nemanīja, bija klāt īstenā laikā, kad ceri jau pastiepušies desmit, piecpadsmit centimetru gari. Nelaimīgs un pārsteigts Aniseto vēroja, kas notiek: skudras nešķērsoja grāvīti, tām arī netrūka gudrības, skudras nāca pa zemes apakšu, pa tuneļiem, un nedēļas laikā vai vēl ātrāk mazais zemes laukumiņš bija atkal brīvs jaunai sējai. Aniseto atsacījās no cīņas — vieglāk taču nopirkt pārtiku nekā sadarboties ar veikala biedru, kas lauvas tiesu vienmēr paņem sev. Apritēja trīs gadi, un pa šiem gadiem Aniseto zināmā mērā iepazina laulības dzīvi, pareizāk sakot, kopdzīvi ar sievieti, kas taču ir viens un tas pats, viņš iepazina visai vienmuļu dzīvi: mīlējās, ēda, gulēja, strādāja. (Nez vai visas laulības dzīves vienādas ar savām sīkajām nelaimēm: tur ir mēnešreizes, netīra veļa, nagu griešana, kāju vainas, zobu sāpes — sāp dzeroklis, piepampis vaigs, — tur runā par ēdienu, gaļas virām, par svīšanu, par varžacīm, parādījušies izsitumi, iedzīvojies iesnās, piemeties bronhīts — nesmēķē tik daudz, — šādas nelaimītes piemeklē arī neprecētos, tāpat kā to dzīvē ienāk viss skaistais un cēlais, taču šīs sīkās nelaimes pārskrien gandrīz nemanīti, ja nav vīra un sievas attieksmju, bet, ja tās ir, tad parādās, jo bez šīm likstām laulība nevar būt, tā ka izvēlies — visu vai neko. Vai tad domāji, ka mīlestība ir kā rožu ziedlapas vai jauns mēness — dzidra, mirdzoša, zaigojoša, ka nebūs ne traipu, ne sviedru, ne satūkumu, ne iekaisušu dziedzeru? No kurienes tad esi radies? Vai no kādas Andalūzijas neļķes ziedkausa? Vai nemaz nezini, no kurienes un kā esi ieradies pasaulē?) Virhinijai nebija sevišķu rūpju, viņa tik dzīvoja un, kaut arī skaitīja lūgšanas līdz vēlai naktij, baznīcā nekad negāja. Aniseto radās aizdomas, ka viņa skaita lūgšanas tāpēc, lai nāktu miegs. Pa vairākiem teātra darbā pavadītiem gadiem Virhinijai bija kļuvis par paradumu iet gulēt krietni pāri pusnaktij, bet, tā kā Aniseto no rītiem cēlās pussešos vai sešos un, septiņu stundu garās darba dienas nokausēts, ap pusdesmitiem vakarā jau gulēja kā nosists, tad viņa, tāpēc ka varēja celties, kad gribēja, jo brokastis Aniseto uzsildīja sev pats un mājās pusdienot nenāca, vakaros jutās pamesta un ķērās pie rožukroņa — Aniseto nekad neizdibināja, kur viņa bija dabūjusi šo rožukroņi, kas pa dienu karājās kaut kur uz gultas gala. Skaidrs, ka Virhinija visādi pūlējās, lai Aniseto neaizmigtu, un stāstīja daudz dažādu nieku, bet viņš, noguruma uzveikts, klausījās visai nevērīgi. Ne tikai Virhinija, bet arī Aniseto ar interesi un uzjautrinādamies vēroja savu kaimiņu dzīvi — to parašas, runas veidu, ēdienus, tenkas, attieksmi pret darbu. Nez kādēļ kaimiņi lielākoties vienmēr bija itālieši vai itāliešu kreoli, un tikai vienā mājā, kur viņi īrēja divas istabas ar kopēju virtuvi: vienu istabu sev, otru Patrisio un tā ģimenei (Patrisio istaba atradās virs pagraba, kurš gandrīz līdz augšai bija pilns ar ūdeni; nekādi nebija izprotams, kam var noderēt ar ūdeni pildīts pagrabs; varbūt te domāts ierīkot varžu audzētavu, minēja draugs) — blakus mita kāds laulāts pāris; vīrs — spāniešu cilmes, bet sieva — slaida gaišmate ar sārtu un mazliet īgnu seju — cēlusies no itāliešiem. Vīrs bija maza auguma, melnīgsnējs, ar ļoti vīrišķīgu seju, smalkiem vaibstiem kā mauram un koptām, melnām ūsām. Viņš valkāja tumšas drānas un bija kluss, pievilcīgs un uzvedīgs cilvēks. Runāja viņš ļoti maigā, ausij patīkamā balsī, vārdi plūda vienmērīgi, ne pārāk klusi, taču arī ne spalgi. Patrisio apgalvoja, ka tā runājot īstie kreoli.

—   Itāliešu pēcnācēji taču arī ir kreoli, — gribēdams pārrunāt fonētiskus jautājumus, iebilda Aniseto.

—   Jā, bet itālieši ieradušies šeit vēlāk un itāliešu kreolu valodai ir īpaša intonācija. Spāniešu kreoli mituši te jau agrāk, un viņš ir viens no tiem. Tā, domājams, runājuši «Martinā Fjerro» apdziedātie gaučo.

Šķita, ka Patrisio ir taisnība, un Aniseto atturējās no pārrunām; viņš nespēja pierādīt pretējo, kaut gan būtu varējis pavaicāt draugam, kāda intonācija tad ir ebreju, arābu un vāciešu pēcnācēju valodai.

Šis kaimiņš vienmēr bija tīrīgs, kārtīgs, mierīgs; ap viņu pastāvīgi vēdīja viegla tabakas un degvīna smaka, bet nekad viņš netika redzēts piedzēris. Nav šaubu, viņš zināja savu mēru. Pēc kādas sarunas ar viņu Patrisio pastāstīja, ka viņu kaimiņš strādājot ostā, patiesībā gan viņš tikpat kā vienmēr dzīvoja mājās, uzturēdamies vai nu savā istabā, vai arī stāvēja, mierīgi smēķēdams, namdurvīs. Tātad arī darbā viņš zināja savu mēru. Viņa sieva turpretī strādāja daudz. Netālu atradās tēva maiznīca, kur tā strādāja par pārdevēju un kasieri; reizēm sieva atnāca uz mājām pamest aci uz vīru, ko atrada vai nu istabā, vai namdurvīs smēķējam. Bērnu viņiem nebija. Virhinijai un Aniseto šķita, ka šis pāris nedzīvo diez cik laimīgi, bet, kaut arī viņi dzirdēja un reizēm pat redzēja tos ķildojamies, pirmajā laikā nezināja nesaprašanās iemesla.

—    Viņa laikam dusmojas par to, ka viņš nestrādā, — atlaidies gultā blakus Virhinijai, klusiņām sacīja Aniseto. Kaimiņu istabā pašlaik runāja skarbās balsīs.

—   Nē, — apgalvoja Virhinija, — tāpēc viņi neplēšas.

—    Kāpēc tu domā, ka ne? Vai tu ko zini?

—          Esmu dzirdējusi, par ko viņi tā ņemas. Viņa ir greizsirdīga — tāpēc.

—    Greizsirdīga?

—    Vai tad tu neesi ievērojis, kā viņa skatās?

—    Vai tad greizsirdīgās kaut kā sevišķi skatās?

—           Nezinu, bet vakar viņa skaļi iebļāvās: «Man vienalga, vai tu strādā vai ne. Bet es neciešu, ka tu stāvi durvju priekšā, blenz uz sievietēm un bārsti tām komplimentus. Es tevi pazīstu.»

—    Tātad viņš ir donžuāns.

Virhinija paraustīja plecus.

—    Varbūt. Saku to, ko dzirdēju.

Sarunas risinājās klusi, ievilkās un tās pārtrauca dobji trokšņi un smaga elšana. Vai varbūt vīrs grasījās iet prom un viņa to nelaida, vai arī viņa gribēja sev ko nodarīt un viņš neļāva? Tad atskanēja apslāpētas raudas. Beigu beigās iestājās klusums.

—          Ko viņi tagad dara? — vaicāja Aniseto, kas nezināja, kā noris ķildas un plēšanās laulības dzīvē.

Virhinija smējās.

—    Muļķīt! Droši vien salabst.

Pēc kāda brītiņa sieva atkal bija maiznīcā, bet vīrs, kā parasti glīts un uzcirties, iznāca uzsmēķēt pie ārdurvīm vai arī gāja apmest kādu līkumu, lai iebaudītu kausiņu paragvajiešu vai argentīniešu degvīna.

—           Viņi nesatiek arī tādēļ, — tanī vakarā vēl piebilda Virhinija, — ka viņš negrib bērnu, bet viņa grib.

—           Tad nu gan ir varens vīrs, — to uzdzirdis, ieteicās Patrisio. — Sāku jau apskaust šito balbaku.

—          Liekas, tēvam itālietim daudz naudas, — piemetināja Patrisio sieva.

—          Jo labāk. Kam tad strādāt? Būtu cietsirdīgi kaut ko tādu prasīt.

Visu peļņu Aniseto atdeva Virhinijai un saņēma no viņas tikai kabatas naudu. Virhinijas pašapziņa augtin auga, jo viņas rokās nebija nekad bijis ne sentavo. Viņa nopirka sev drēbes, vispirms veļu, kuras viņai trūka, jo jaunajā dzīvē bija atnākusi ar sadilušām audekla bikšelēm, tādiem pašiem apakšsvārkiem un kreklu; tagad viņa iegādājās bieza, stipra zīda veļu,

ļoti lepojās ar to un rādīja savām agrākajām teātra biedrenēm, kad tās atnāca viņu apciemot.

—   Vai tu atceries, kāda man bija veļa? Paskaties, kāda man tagad!

Biedrenes kļuva mēmas aiz brīnumiem.

Virhinija nopirka zīda atgriezumus, lai Aniseto tiktu pie krekliem, un mudināja viņu, lai liek pašūt vai nopērk gatavu uzvalku. Aniseto paklausīja, un, tā rīkodamās, Virhinija drīz vien piebāza ar gultas veļu un apakšveļu tās nedaudzās atvilktnes, kas bija paredzētas šim nolūkam. Pusdienās viņa ēda vienīgi augļus un dārzeņus, bet vakaros kopā ar Aniseto pašas vārītu ēdienu — sīkus makaronus un gaļu, it īpaši gaļu, jo neko lielu gatavot neprata. Trijos gados Aniseto notiesāja veselus makaronu un klimpu kalnus un kilometriem ceptu krūtiņu. Taupības labad viņa pēdīgi nolēma dot vīram līdz pusdienas, sagatavodama šim nolūkam gaļu vai plāceņus, kuru būtu pieticis trim ēdējiem. Aniseto ēda, cik spēja, un pēc tam izdzēra dažas prāvas krūzes piena. Viņš piebrieda un vismaz fiziski, jutās labi, viņam bija prieks redzēt un just, kā atplaukst Virhinija — gluži kā dzīvnieciņš, kas dabū paēst un mierīgi izgulēties un kam nav jābaidās saimnieka kāju spērienu.

Tāda, no malas raugoties, bija Aniseto un arī Virhinijas dzīve, kvalificēta strādnieka un tā sievas dzīve. Aniseto, bez šaubām, nekādu tālāku nodomu nebija, tāpat kā Virhinijai. Viņai nebija lielu prasību, un, kaut arī, taupīgi dzīvodama, Virhinija bija paspējusi iekrāt drusku naudas, viņai nenāca ne prātā, ko par to varētu iegādāties. Naudu viņa glabāja zem matrača vai kādā apavu kārbā, un, kad viņa pastāstīja Aniseto, cik tas nopelnījis un cik viņa sakrājusi, Aniseto satrūkās.

—    Tik daudz naudas? Ko mēs ar to darīsim?

—    Man nav ne jausmas.

—    Un tu glabā to tāpat zem matrača?

—    Kur tad tu gribi, lai es to glabātu? Dzelzs skapja mums taču nav.

—    Padomāšu, kur to glabāt.

Aniseto aizgāja uz banku un noguldīja naudu. Iznākot no bankas, viņu pārņēma pretrunīgas izjūtas: viņš bija uzticējis šo diezgan sūri pelnīto naudu nepazīstamiem ļaudīm, bet tie savukārt bija izturējušies pret viņu tā, it kā pazītu kopš bērnības un zinātu, cik viņš cienījams, lai gan Aniseto tāds nebūt nebija. Vai viņi tāpat būtu izturējušies arī tad, ja viņš būtu ieradies ar kāpnītēm, krāsas podu un sareni, lai balsinātu kādu mūri? Nē. Vai drošības sajūta, kas tevi pārņēmusi, radusies tāpēc, ka esi noguldījis bankā uz sava vārda dažus tūkstošus peso? Nezinu, bet to gan varu teikt, ka tikpat drošs jutos, ieiedams bankā, kā no tās iznākdams, un drošs jutos arī vakar un aizvakar, kad vēl nezināju, ka varēšu noguldīt naudu. Ir cilvēki, kam daudz naudas, bet kas nejūtas drošāki par cīsiņu suņa zobos. Vai tad nauda rada cilvēkā drošības vai nedrošības izjūtu? Nē taču, viņš nosprieda. Dažreiz lielas pamestības un trūkuma brīžos drošības izjūta viņā bijusi vēl lielāka nekā pašlaik, kad viņam ir bankā nauda, sava māja, sijeva, zīda veļa, pēc mēra šūdināti uzvalki, paļāvība uz sevi, uz saviem miesas spēkiem, uz savu prātu. Nedrošības sajūta viņā rodas tad, kad viņš nāk saskarē ar cilvēkiem, kuri uzskata, ka nauda padara drošu.

Tāda bija viņa dzīve. Reizēm Aniseto tomēr juta, ka vienmēr tā nevar tāda palikt — nesatraukta, rāmi plūstoša, bez vajāšanām, bez trūkuma, bez cīņas, viņš juta, ka šāda dzīve ir pārejoša, ka jānāk kaut kam citam, kam īsti — to viņš nezināja, varbūt viņi atgriezīsies teātrī, atkal ceļos, viņu dzīve kļūs vieglāka, vismaz viņam vieglāka. Kas varētu notikt? To viņš nezināja; iespējams bija it viss. Nekādā ziņā viņš nevarēja sūdzēties par Virhiniju: ja arī viņai piemita trūkumi kā mīļākai, jo viņa bija auksta sieviete, toties mājasmāte viņa bija laba, piemīlīga un sprigana, it kā pateikties vien nespēdama cilvēkam, kurš atbrīvojis viņu no laulības cietuma. Aniseto trūka jebkādas iespējas salīdzināt Virhiniju ar citu sievieti, viņam nebija ne mazākā priekšstata par kaislīgu mīļāko. Tādēļ viņš šādām pārdomām parasti nenodevās, bet, kas zina, varbūt dažkārt to arī darīja, reizumis apsvērdams šādus un līdzīgus jautājumus, — sak, man ir kumeļādas zābaki, nez kādi būtu cūkādas, vai arī man mazliet apnikušas šīs rozes, nākamgad stādīšu neļķes, — varbūt uzpeldēja šādas gadījuma domas, nekontrolētas domas, kādas gandrīz vienmēr pavīd dīkos brīžos, un, kaut ierosina pārmaiņas, cilvēks tomēr samierinās ar jau esošajiem zābakiem un rozēm, lai gan bieži gadās arī, ka nolemjam apmainīt to, kas mums ir, pret kaut ko tādu, kas mums šķiet labāks vai tīkamāks. To var teikt tā vispār. Par savu sievu tā nerunājam, jo sievas nav ne zābaki, ne rozes, lai gan netrūkst dažu, kas tādas šķiet, tāpat kā sievietēm tādi var likties vīri, un labi vēl, ja tie šķiet rozes vai zābaki; var gadīties cilvēki, kas nav nedz rozes, nedz zābaki, bet kaut kas Jaunāks. Taču tas viss, šīs domas, kas var uzpeldēt Aniseto un citiem vīriešiem un Virhinijai un citām sievietēm, domas, kas reizēm var ierosināt apmainīt lūpu zīmuli «Uzticība» pret lūpu zīmuli «Laulības pārkāpums» vai krūšturi «Nirvāna» pret krūšturi «Izaicinājums», nav tūlīt īstenojamas, tās ir drīzāk slepenas domas, un var gadīties, ka šādu domu nemaz nav bijis vai arī ir bijušas pavisam citādas domas. Vairākus gadus, septiņus vai astoņus, Virhinija bija braukājusi apkārt kopā ar savu vīru Pedro, un, kaut arī viņu kopdzīve pēdējā laikā izvērtās nožēlojama, sākumā tā tāda nebija — ceļojumi pa Čīles dienvidiem un ziemeļiem — Lima, Kilo, Arekipa — ilgstoša uzturēšanās Santjāgo un Valparaiso, panākumi, kad Pedro bija ansambļa, vismaz visa vīriešu sastāva zvaigzne, tas viss uzglabājies atmiņās, kuras nevar izgaist. Lai gan Pedro bija nesavaldīgs un rupjš pret viņu, toties pilns humora, asprātības, jautras izdomas, un, kaut šis humors, asprātība un joki bija lēti, daudziem tie tomēr patika, un, ar tīksmi visu atcerēdamās, Virhinija stāstīja Aniseto par šiem jokiem, asprātībām un stiķiem. Kopdzīves laikā ar Pedro Virhinija bija mājojusi viesnīcās un vienmēr labās viesnīcās, jo Pedro bija pirmais komiķis un nevarēja apmesties kaut kur, bet šajās viesnīcās Virhinijai nevajadzēja strādāt nekādus mājas darbus, itin nekādus. Tā kā pārmaiņa, salīdzinot vienu dzīvi ar otru, bija milzīga. Protams, Virhiniju neviens vairs nekausta un neizsmej, turklāt viņas rokās ir nauda — visa, ko Aniseto nopelna; viņai ir zīda veļa, taču viņa dzīvo piepilsētā, kur mīt vienīgi itālieši, to bērni, mazbērni un pat mazmazbērni, un itāliešiem par teātri ir tikpat maz jēgas kā par romāņu valodām, un tad nu viņai jādara tas, ko viņa nekad, pat mājās pie mātes nav darījusi: jāvāra un jāpoš dzīvoklis, jāmazgā un jālāpa; viņas apvārsnis nesniedzas tālāk par tuvākajiem ciematiem, kuri tāpat pilni ar itāliešiem, un nākotne nesola nekā cita kā atkal to pašu gads gadā. Aniseto ir lāga cilvēks — strādīgs, ar labām parašām, viņš nemaz nav prasīgs, bet nav tomēr tāds, ar kādu sieviete varētu justies laimīga visu mūžu. Viņam trūkst iznesības, asprātības un joku, viņš ir kluss, gandrīz vai drūms un klusē tikpat kā vienmēr, bet, ja neklusē, tad lasa, tas ir tas pats, — ko viņš var tik daudz lasīt? Lasīšana ir kā turpinājums viņa iekšējam monologam. Virhinija nelasa nekā, pat laikrakstus un žurnālus ne, un Aniseto nevar ar viņu ne par ko citu runāt kā vienīgi par visu tiešo, proti, par ēdienu, darbu, drēbēm, māju, slimībām, kaimiņiem, par jautājumiem, kas viņai zināmi, viss pārējais viņai svešs, un reizēm Virhinija attop, ka aizbēgusi ar Aniseto nevis paša Aniseto dēļ, bet gan tādēļ, ka šādā veidā izdevies tikt vaļā no vīra, un, lai šo vēlēšanos piepildītu, viņa tad ari izšķīrusies par Aniseto kā piemērotāko no pārējiem vīriešiem savā apkaimē. Aniseto nebija tāds kā visi, tāds, kas prot strādāt tikai kādu noteiktu darbu: būt par aktieri vai suflieri, par skatuves strādnieku vai par pārdevēju veikalā un, ja aiziet no šī darba, tad vairs nezina, ko darīt, ko iesākt. Viņš nebija arī brunču mednieks, donžuāns, — taisni otrādi, Aniseto bija kautrīgs, gluži vai vienaldzīgs pret sievietēm. Ja arī Virhinija tā domāja un juta, tad tomēr neapzināti un negribēti, jo šādas domas vai jūtas, vai arī tās abas — ir taču domas, kas tikai šķiet jūtas, un atkal otrādi — uzpeld pēkšņi, kā iztrūcinādamas mūs, un liekas otra cilvēka domātas vai justas, tā cilvēka, kas mīt mūsos, un manāmas tikai retos brīžos, kad atslābusi apziņa, jo kas gan notiktu, ja šādas domas un jūtas uzpeldētu ikbrīd, vienlaikus ar mūsu apzinātām domām un jūtām — mūsu galvā tad varbūt rastos sajukums, un mums vajadzētu doties uz psihiatrisko slimnīcu, kur mēs aizvadītu laiku, vispirms runādami aplamības un pēc tam saprātīgu valodu, kas būtu pretmetā muļķībām, ko atkal runātu brīdi vēlāk, un beidzot šo viltīgo domu kādudien būtu tik daudz un tās kļūtu tik neatvairāmas, ka iznīcinātu, noslēptu vai izkliedētu tās domas un jūtas, kas šķiet patiesi mūsu pašu, un nu savukārt paslēptos, lai pēcāk uzpeldētu tādā pašā veidā kā tās otras un tādējādi negaidīti mainītu mūsu spriešanas spējas un mūs pašus.

Tā varēja gadīties Virhinijai un arī Aniseto, lai gan neviens no abiem nezināja, ko slepus un neapzināti katrs domā, vismazāk jau Virhinija, kas gluži nekā nezināja par Aniseto domām, jo, kad dažreiz, redzēdama, ka vīrs nelasa un ilgi jo ilgi klusē, ieprasījās: «Tu labu laiku klusē. Par ko tu domā?» — tad Aniseto, it kā būtu snaudis vagonā ceļa posmā no Buenosairesas līdz Laplatai un pamodies eskimosu vidū pie Jūkonas ietekas Beringa jūiā, iztrūcies atteica: «Ne par ko,» — vai arī pastāstīja viņai kaut ko tādu, kam nebija nekāda sakara ar to, pie kā tikko kavējušās viņa domas.

—    Vakar spiestuvē bija atnācis kāds draugs.

—    Kas tas tāds bija? Vai kāds aktieris?

—   Nē, namdaris.

—    Vai čīlietis?

—   Jā, čīlietis.

—    Kā viņu sauc?

—    Luiss Pardo. Viņš atbraucis ar «Pisagvu».

—    Ko viņš gribēja?

—    Neko. Apciemot mani.

—    Kas viņš tāds ir? Ko dara?

Bet Aniseto, kuram katrs vārds bija vilkšus jāizvelk, tāpat kā vientuļš pampas indiānis, nespēja atbildēt visu uzreiz.

—          Viņš? Es taču teicu, ka viņš ir namdaris, arodbiedrības darbinieks. Iepazinos ar viņu Valparaiso pilsētā. Tā kā viņš gan zina, ka dzīvoju Buenosairesā, gan zina, kur strādāju, tad bija nācis mani apciemot.

—    Ko viņš tev pastāstīja?

Ko varēja pastāstīt kāds arodbiedrības darbonis, pēc aroda namdaris?

—          Neko sevišķu. Runājām par dažiem draugiem, un viņš uzaicināja, lai aizejot pie viņa uz kuģa. Iedošot man drusku čīliešu pupiņu.

— Cik jauki!

Saruna pārtrūkst. Aniseto brītiņu nogaida, jo Virhinijai var ienākt prātā vēl kāds jautājums, viņa var, piemēram, pavaicāt, kas ir arodbiedrības darbinieks un kādēļ Luiss Pardo ir tas, ja var būt kaut kas cits, taču viņa vairs neko nejautā, un Aniseto atkal iegrimst domās, ja tās var saukt par domām — patiesībā gan viss, kas iešaujas prātā, ko perina smadzenes, ir domas, kas cits lai tas būtu, ja ne domas, te saprātīgas, te muļķīgas, — un Aniseto atkal iegrimst domās ne tādēļ, ka viņam būtu kaut kas noteikts prātojams vai viņš justos apmāts, nē, tā nav. Kādēļ lai tā būtu? Viņam ir mājas, sieva, darbs, mazumiņš naudas, viņš ir apmierināts, viņam nav raižu materiālajā ziņā. Viens gan tiesa, viņš pastāvīgi jūt savas sirds pukstus un visu, kas sirdī šķietami notiek: jūt, kā tā salecas, kā steidzīgi dauzās, spēji it kā apstājas, tomēr tas, lai arī reizēm liek padomāt, nenomāc viņu. Varbūt viņš jūt savu sirdi tādēļ, ka kļuvis pilnīgāks, varbūt arī tādēļ, ka nejaukais klimats atstāj iespaidu uz nerviem. Kāds ārsts konstatējis viņam miokardītu, bet Aniseto pārliecināts, ka ārsts to pasacījis tāpat vien, lai kaut ko pateiktu un varētu saņemt honorāru. Iespējams, ka viņam ir neiroze, proti, viņam pašam, nevis ārstam, kaut gan tikpat labi tā varētu būt arī ārstam. Noguris Aniseto tomēr nejūtas, viņš var noskriet pāris kvadru kā nieku un to arī dara, kad baidās nokavēt vilcienu vai kad sāk līt un nav līdzi lietussarga. Nē. Nekas nav viņu apmājis, viņam nav nekādas mānijas, gremdēšanās domās ir vienkārši paradums vai arī atbilst viņa gara sliecībai, un tas viss piemitis viņam vienmēr kā rokas un kājas.

Reizumis viņš atkal ir to pašu domu un jūtu varā kā toreiz, kad iztēlojās, ka viņam būs sieva pēc paša izvēles, viņa sieva, kuru viņš glāstīs un iegūs un kura dāvās dēlu, sieva, kura būs viņa dienām un naktīm, nevis sieviete uz kādu laiku un slepenībā, vīram neko nezinot. Tagad viņam bija sieva, kaut gan patiesībā ne paša izraudzīta, jo šī sieva bija piederējusi citam vīrietim, kas gadiem ilgi bija dzīvojis ar viņu, tāpat kā tagad Aniseto. Nu, un kas gan par to? Viņa taču tagad mīl tevi? Un vai tad ari tev nav bijušas citas sievietes? Nē, tādu nav bijis. Viņa ir mana pirmā sieviete, viņa ļauj man sevi glāstīt un ir mīļa, bet pati neatbild uz maniem glāstiem, kas zina, varbūt viņai pietiek laimes ar to, ja var sagādāt baudu man? Varbūt, — bet vai ar to ir gana? Aniseto atcerējās, ka reiz kāds draugs ar lielu pieredzi mīlestības jautājumos, viens no tiem, kurus dēvē par brunču medniekiem, viņam bija izteicies, ka atstājis mīļāko tādēļ vien, ka tā dusmojusies par viņa mīlas dēkām ar citām sievietēm, gan atdevusies viņam, taču pati nav bijusi kaislīga. «Kad biju viņu ieguvis, man šķita, ka esmu vienīgi aptraipījis viņu.» Turklāt Virhinija ir neauglīga, auksta un neauglīga. Bet Aniseto tā ilgojas, lai viņam būtu dēls! Virhinijai trūkst kaisles, un reizēm Aniseto drīzāk izjūt nekā aptver to, ka viņš ar Virhiniju gan apmierina kaut kādu nepieciešamību, fizisku nepieciešamību, bet otrā — šī nepasakāmā un nezināmā nepieciešamība salkst, kā salkusi. Ir jau tiesa, ka iegūtā apmierinātības sajūta iekšēji liek viņam justies kā labi nobriedušai, graudu pilnai vārpai, līdzsvarotai un tīrai, bet viņa domas un jūtas ar to nesamierinās, un viņam joprojām jāļaujas to varai, un lāgiem viņš to dara, kā slēpdamies pats no sevis, pārmezdams sev un kauninādams sevi, jo Virhinija, lai būtu kāda būdama, tomēr ir viņa sieva, viņš Virhiniju par tādu atzinis, tā nav viņas vaina, ka ir tāda, varbūt viņai pašai tas sāpīgi, un Aniseto vajag to saprast. Viņš to saprot, bet slepenās domas un jūtas aizvien uzbango. Vai viņā mājotu divas būtnes? Varbūt to ir pat trīs.

Ne tikai tas vien, bija vēl kas cits: plašums, zeme, upes, kalni, okeāns, stepes, meži, proti, Elčako vai Patagonija, augstienes Peru, Bolīvijas un Kolumbijas kalnājā, Ugunszeme, kur pirms dažiem gadiem, palicis parādā atbildi uz viņa vairākkārt sūtītajām vēstulēm, bija nomiris tēvs, tās bija Amazones un Atakamas tuksnešainās āres, viņš zināja, ka tas viss ir un ka tas viss ar savu klusumu, savu vientulību, savu lielo un skaisto plašumu, ar aukstumu vai tveici, ar valgmi vai sausumu, ar dzīvību vai nāvi it kā gaida viņu. Kad viņš varēs visu to iepazīt, to, kā viņam, liekas, trūkst, kas viņam ir kaut kas nepieciešams, daļa no paša, ko

kādudien būs jāuzņem sevī? Ņem visu, kas man pieder, un dod man vaļu un plašumu. Bet kas gan to var tev iedot, ja tu pats sev to nedod? Un kā var to iedot?

IV

To nevarēja ari Danjels, kam visa tā trūka un kas turklāt pēc tā neilgojās.

— Stāsti tagad tu.

Aniseto galvenajos vilcienos jau bija izstāstījis Danjelam par savu dzīvi kopš tā brīža, kad viņš, atgrie-' zies mājās un palicis viens, bija iedomājies, ka brāļi viņu pametuši, un pēc skumjas nakts nolēmis doties pasaulē. Vecākais brālis 2oau bija aizceļojis uz Brazīliju, bet Esekjels un Danjels, otrais un ceturtais brālis, izgājuši no rīta meklēt kādu darbu, vairs nepārnāca. Aniseto nebija spējis palikt viens. Apskraidījis māju, — pirms dažām dienām vēl ģimenes pavardu, gan zagļa ģimenes, tomēr pavardu, — kura tagad bija kļuvusi tikai par pajumti un vienīgā iekārta tajā bija matracis un divas segas, viņš bija atcerējies māti, nesen mirušo māti, atcerējies savu apcietināto tēvu, paņēmis vienu no segām (abas nebija gribējis ņemt, varēja atgriezties brāļi) un devies prom; stāstīja, kā mitis vienkāja zagļa Isaīasa mājā, kurš ar savas koka kājas dzelzs uzgali sitis sievu, suni, vistas un kādudien iedomājies belzt arī viņam, it kā ari viņš būtu vista, suns vai sieva; pastāstīja, kā viņš atmaksājis par šo spērienu, ar ķieģeļa gabalu iemezdams Isaīasam pa galvu, un kā bēdzis, pamezdams segu, kas nu kļuvusi vienkāja zagļa īpašums, kā vēlāk devies novākt kukurūzu, šuvis tur maisus, kā šķērsojis Pampu un nonācis Mendosā, kur iemācījies pirmo amatu, kā ceļojis uz Čīli, uz zemi, kurā nodzīvojis deviņus gadus un apguvis divus jaunus amatus, Aniseto stāstīja par savām slimībām, par klaiņojumiem, par to dzīves posmu, kas izbeidzās līdz ar viņa ierašanos Argentīnā, un arī par kopdzīvi ar Virhiniju.

Sēdēdami Maija avēnijas bārā pie galdiņiem ārā uz ietves, viņi dzēra alu un uzkoda Mardelplatas garneles. Pirms divām dienām, braukdams ar vilcienu uz

mājām un lasīdams kādu Balzaka romānu, Aniseto bija jutis, ka viņam kaut kas skraida pa seju; laikam kāda skudriņa, viņš bija nodomājis — tolaik viņš cīnījās ar melnajām briesmonēm — un pārbraucis ar roku pār vietu, kur jutis tekalēšanu, taču neko nesatvēris; bandīts Votrens sarunājās ar Lisjenu de Ribamprē un piedāvāja tam bagātību, teikdams, ka pats paturēšot varu. Kam bandītam vajadzīga vara? Daži bandīti dzenas pēc varas, tiklab gribēdami valdīt politikā, kā pār pilsētu nomalēm un lauku ārēm, un reizēm arī tiek pie tās, būt par bandītu — tā jau arī ir kaut kāda vara, lai gan drūma vara. Aniseto atkal juta, ka viņam kaut kas rāpo pa vaigu, viņš pacēla roku, bet tai pašā brīdī pazuda Votrens ar Lisjenu de Ribamprē un viņam ļoti skaidri uzausa atmiņā brīdis Valparaiso teātrī, kad Virhinija, stāvēdama sāndurvīs, tik neatlaidīgi lūkojās viņā, ka viņš bija pēdīgi sajutis sev pievērsto skatienu. Tātad, ja nav skudru, — tad uz viņu kāds skatās. Bet kas gan? Šai ceļa posmā viņam bija maz pazīstamu cilvēku, bet paziņas, itālieši un itāliešu bērni, kas dzīvoja tai pašā māju blokā, kur viņš, netērēs laiku, lai lūkotos viņā; Patrisio Rejesa Buenosairesā nebija, viņš atradās Sanhuānā, taču, ja arī nebūtu aizbraucis, viņš tā neskatītos uz Aniseto. Votrens runāja ar de Ribamprē Parīzes apkaimē, bet Aniseto vairs neklausījās viņā. Tātad kāds uz viņu skatījās, bet kas gan? Kam varēja būt par viņu sevišķa interese — neparasta, ārkārtēja interese, un kas gribēja sev piesaistīt Aniseto uzmanību, vai kas vismaz slepena iemesla dēļ uzlūkoja viņu ar tādu interesi? Vai kāda sieviete? Nē. Aniseto sēdēja ar muguru pret vilciena gaitu, tātad otrs sēdēja braukšanas virzienā. Tikai pretī sēžot, varēja raudzīties tik neatlaidīgi. Aniseto nodomāja, ka neviens taču nevarētu lūkoties tik cieši, ja, pagriezis galvu, skatītos iesāņus. Pēdīgi Aniseto pacēla acis: piecus sešus soļus atstatu sēdēja jauns cilvēks apmēram viņa gados un raudzījās uz viņu, acis nenovērsis. Aniseto pārlaida ašu skatienu svešajam: tas bija vidēja auguma, ne pārāk pilnīgs un, pēc apģērba spriežot, drīzāk ierēdnis nekā strādnieks; kājās spoži nospodrināti apavi, galvā cepure ar šaurām malām. Svešajam bija gaišas acis un sārtena seja. Kas viņš varētu būt? Aniseto nolieca galvu un sāka atkal skatīties grāmatā. Viņš uzdūrās kādai vietai, kur bija minēts Votrena vārds, bandīts joprojām runāja, bet pēkšņi Aniseto pirksti cieši satvēra grā,matu un kakls viņam aizžņaudzās: svešais viņam atgādināja kaut ko pazīstamu, — bet ko gan? Jā, māti. Aniseto atcerējās, ko bija piedzīvojis meistars Menaress. Vai tad svešais būtu … domās jautāja sev Aniseto un bija tuvu asarām. Viņš izslēja galvu, lai paskatītos, bet, ir acu nepacēlis, jau redzēja, ka svešais nāk tuvāk un apsēžas viņam pretī. Aniseto palūkojās uz to: nekādu šaubu, tas bija viens no viņa brāļiem, neviens cits kā Danjels, kas bija vislīdzīgāks mātei. Jaunais cilvēks atkal cieši pavērās viņā, kā atvainodamies pasmaidīja un tad aši ieprasījās:

—    Piedodiet. .. Vai jūs varbūt sauc Aniseto Evija?

Aniseto apstiprinādams pamāja ar galvu, aizvēra

grāmatu un nomurmināja:

—    Un jūs — un tu esi Danjels?

… Danjels pasmaidīja un, izdzēris alus glāzi, sāka stāstīt:

—    Pārnākuši ar Esekjelu mājās, tevis vairs neatradām. Redzējām, ka trūkst vienas segas, un nodomājām, ka tu tik drīz neatgriezīsies, vismaz tanī dienā ne. Nospriedām, ka būsi atradis kādu darbu. Tad mēs sameklējām namsaimnieku un pateicām, ka māju atbrīvojam … Kāpēc tu neatgriezies? Mēs lūdzām kādu kaimiņieni, lai pasaka tev, kur esam, ja tā redzētu tevi atkal atnākam.

—    Es atgriezos, — paskaidroja Aniseto, — bet neviena nesastapu, un neviens man neko neteica. Aizgāju uz māju arī tad, kad pārnācu pēc ražas novākšanas, bet tur jau dzīvoja citi. Bet jūs, kur tad jūs bijāt?

Pirms pāris dienām vilcienā viņi bija pārmijuši tikai dažus vārdus. Vilciens bija tuvojies miestam, kur dzīvoja Aniseto, un tā viņi bija paguvuši iedot viens otram tikai savu darba vietu adreses. Danjels sameklēja Aniseto spiestuvē.

—    Nezinu, vai tu atceries donu Ābelu.

Aniseto atcerējās viņu. Dons Ābels Garsija bija viņu tēva draugs, melnīgsnējs, patukls vīrietis ar cirtainiem matiem un lielām ūsām; tolaik viņam varēja būt gadu četrdesmit. Viņš ģērbās kārtīgi, valkāja acenes un žokejnīcu, brauca ar divriteni — pavisam labi saglabātu divriteni, kas spīdēja vien un kam bija liela spuldze. Laiku pa laikam dons Ābels ieradās viņus apciemot. Reti nopietns viņš apturēja divriteni pie durvīm, nokāpa no tā, atlaida vaļā saspraustos bikšu galus, pieklauvēja un lūdza atļauju ieiet ar visu velosipēdu. Kad viņš gāja prom, tad atkal sasprauda bikšu galus, uzlika žokejnīcu, uzkāpa uz divriteņa un atkal ļoti nopietns aizbrauca. Viņš izskatījās pēc nodokļu piedzinēja vai amatnieka speciālista, jo padusē viņam vienmēr bija iežmiegts portfelis. Kamēr zēni bija mazi. tie nezināja, vai dons Ābels ir tikai draugs vai arī zaglis, vai zagtu rotaslietu uzpircējs un varbūt tādēļ tam līdzi portfelis. Bet patiesi, — grūti bija ticēt, ka zaglis pārvietotos ar divriteni visu ļaužu un sevišķi slepenpolicistu acu priekšā, pie tam izturētos tik mierīgi un nopietni.

—    Jā, atceros. Kas noticis ar viņu?

—    Tanī dienā, kad mēs ar Esekjelu, darbu meklēdami, bijām izklaiņojušies pa malu malām, mājup atgriežoties, sastapām donu Ābelu. Kā parasti, viņš brauca ar divriteni. Mēs viņam pamājām, viņš mūs pazina un apturēja. Viņš nekā nebija dzirdējis par mammas nāvi un nezināja arīdzan, ka tētis bija … tur, kur bija. Mēs viņam visu izstāstījām, un viņš mūs aizveda uz savu māju un paēdināja; kad gribējām iet prom, viņš teica, lai paliekot pie viņa, nākamajā dienā varēšot iet pie tevis. Mēs palikām, nedomādami, ka tu, pamests viens, varētu doties prom. Kad otrā dienā pastāstījām donam Ābelam, ka esi pazudis, viņš sacīja, ka tanī mājā mēs vieni palikt nevarot un ka vislabāk būtu, ja mēs pārietu dzīvot pie viņa; viņš padomāšot, kā visu nokārtot. Un, tā kā nekādas izvēles nebija, mēs palikām.

—    Vai viņš bija precējies?

—    Bezbērnu atraitnis, dzīvoja kopā ar savu māsu donju Matildi, tā bija neprecējusies, mazliet vecāka par brāli, sieviete ar gaužām labu sirdi.

—    Saki man, vai dons Ābels bija …

—   Nedz bija, nedz ir. Dons Ābels ir zeltkalis un strādā mājās.

—    No kurienes viņš atbraucis?

—    Nu, tu taču varbūt atceries, ka viņš bija spānietis?

—    Jā.

—    Liekas, viņš ir no Santanderinas . .. Paklausies, mēs nezinājām, kādēļ tētis bija … tas, kas bija. Dons Ābels man pastāstīja.

—    Ko viņš tev pastāstīja?

—    Viņš iepazinis tēti Barselonā, kur abi strādājuši kādā zeltkaļa darbnīcā, viņš par meistaru, bet tētis — par palīgu. Reiz veikalā pazudusi rotaslieta — ļoti vērtīga rotaslieta, un veikala īpašnieks, francūzis, licis apcietināt visus meistarus un strādniekus. Drīz vien visi atkal palaisti vaļā, vienīgi tētis ne. Diemžēl viņš bija iepriekšējā dienā bez atļaujas paņēmis līdzi uz māju kādu gredzenu. Ieradies darbnīcā un izdzirdis, kas noticis, viņš pirmajā brīdī aizmirsis par gredzenu, bet vēlāk viņš vairs nepaguvis atlikt to atpakaļ. Tētis apzvērējis, ka paņēmis gredzenu, lai mājās strādātu, bet viņam neticējuši. Kādēļ viņš neesot par to ziņojis? Tas bija muļķīgi, ka viņš to netika darījis, bet tā nu bija noticis. Tētis nosēdējis kādu laiku cietumā, bet, iznācis no turienes, jau bija kļuvis tas, kas bija. Pa to laiku dons Ābels apmeties uz dzīvi Argentīnā. Šeit viņi abi sastapušies.

—    Jā … Un kas notika ar jums?

—    Dons Ābels mums vaicāja, vai gribot iet skolā. Mēs negribējām, ne Esekjels, ne es. Mēs vēlējāmies strādāt. Esekjels gribēja kļūt par mehāniķi, bet es izvēlējos zeltkaļa amatu. Mani mācīja dons Ābels. Kā jau tev aizvakar teicu, pēc gada Esekjels nomira. Ar plaušu karsoni.

Aniseto nopūtās.

—   Un kas notika ar Zoau?

Danjels paraustīja plecus.

417

—   Pa visiem šiem gadiem neesmu it neko dzirdējis par viņu. Vienmēr izlasu laikrakstos policijas ziņojumus, taču nekad neesmu pamanījis kaut ko tādu, kas liktu domāt, ka runa ir par Žoau. Vai nu viņš vēl

27 — 242

aizvien mīt Brazīlijā, vai arī tur miris. Kas to pateiks? Iespējams, ka viņš kādudien uzrodas, tāpat kā tu.

Danjels apklusa.

—   Vai tu pa šiem gadiem, — vaicāja Aniseto, — esi sastapis kādu no paziņām?

—   Nē. Esmu vienīgi redzējis to attēlus laikrakstos. Starp citu, nevēlos sastapt tos.

—    Kādēļ ne?

—    Kādēļ ne?! Kam man vajadzīgs tos sastapt? Labāk atcerēties nekā tos satikt. Atminies, tētim arīdzan netika būt kopā ar tiem, un viņš sastapās vienīgi tad, kad tas bija nepieciešams. Man tas nav nepieciešams, un domāju, tev arī ne. Vēl mazāk nepieciešams tas būs tiem vīriem, kaut gan dažiem būtu interesanti uzzināt, ka Galisieša dēls strādā dārglietu veikalā, vai ne? Turklāt šiem tas liktos dīvaini.

Danjels nosmējās. Metās tumšs. Tuvumā, rībinot zemi, aizdunēja apakšzemes vilciens. Gan klusēdami, gan runādamies pa kāpnēm augšup un lejup devās cilvēki — vieninieki, sievietes, laulāti pāri ar bērniem un ielas tirgotāji, kas klaigāja tik skaļi, it kā ieteiktu pirkšanai dārgakmeņus, nevis asmenīšus bārdas skūšanai vai garneles.

—   Un vai tev… — vaicāja Danjels, — vai tev kādreiz bijis kārdinājums kaut ko . ..

Aniseto nenoteikti noplātīja roku.

—    Neesmu bijis spējīgs to darīt. Reiz gandrīz nonāca tiktāl, bet man sametās tā bail, ka… nezinu, vairāk nekad neesmu bijis līdzīgā stāvoklī. Patiesībā to vienu reizi mani arī ar varītēm gribēja piespiest.

—    Kā tas gadījās?

—    Tas notika Valparaiso .. . Cik tagad pulkstenis? Bez ceturkšņa astoņi. Tad vēl laiks.. . Kāda kurpnieka anarhista mājā iepzinos ar vienu zagli. Tas ir savādi: līdzko izrunāju vārdu «zaglis», mani pārņem tāds kā nemiers; atceros, ka tētis arī bija zaglis…

—    Nerunā tik skaļi.

27*

419

—    Ko tu tik tramīgs … Tas cilvēks strādāja pie man pazīstamā kurpnieka. Arī prata šo amatu, ne jau ļoti labi, taču kaut cik palīdzēt spēja. Amatu bija iemācījies cietumā, no kurienes, slims būdams, nesen iznācis. Kāds cits bijušais zaglis — Mazais Ansjeta (ir ari bijušie zagļi, tāpat kā citos amatos «bijušie»), ari kurpnieks, strādāja pie mana paziņas, bija šo tur atvedis, lai tas pastrādātu, kamēr atlabst. Šo otro sauca Antonio Kavrera, un viņu pazina pēc iesaukas — Brucinātās Pekas, tas nozīmēja, ka viņam ir vai nu noplaucētas, vai apdedzinātas kājapakšas, kaut kas tamlīdzīgs. Kā visām iesaukām, arī šai bija savs izskaidrojums, un Antonio man pastāstīja, kā tā radusies: viņš bijis ieslodzīts cietumā Čīles ziemeļos, izlauzis mūrī caurumu un izbēdzis, vairāki cietumnieki izbēguši. Viņš un vēl divi devušies tuksnešainajā klajumā. Drānu bijis tik, cik mugurā, ēdamā tikai mazumiņš un kāds malks ūdens; pēc divi dienām nebijis vairs ne ko ēst, ne ko dzert. Viņi devušies uz ziemeļiem, bet otrā naktī uznākusi kamančaka — ļoti drēgna, ļoti bieza migla, un tālab viņi nomaldījušies. Rītausmā atģidušies, ka iet uz jūras pusi. Atkal mainījuši virzienu un pavērsušies uz ziemeļiem. Bet tad viens no tiem nolēmis griezties atpakaļ: labāk lai šo ietupinot nekā tas nomirstot aiz bada un slāpēm. Nu gājuši tālāk divatā. Tanī tuksnešainajā malā karstums dienā sasniedzis trīsdesmit līdz četrdesmit grādu virs nulles, bet naktī noslīdējis no desmit līdz divdesmit grādiem zem nulles. Viņi maz gulējuši un centušies turēties gar kalnāja malu, patālāk no ceļa. Aiz slāpēm vai beigušies nost, dzēruši no cepurēm savus mīzalus. Piektajā dienā ceļabiedrs pamanījis kalna pakājē lagūnu: tā bijusi mirāža. Antonio gribējis biedru aizturēt, bet tas piedraudējis viņu nogalēt, ja nelaidīšot iet turp. Kā aizgājis, tā arī pazudis. Pēc pāris dienām Antonio saņemts ciet uz ceļa, kur neapzināti bija nokāpis lejā. Gluži pusdzīvs. Atkal nokļuvis cietumā un savainoto, apdedzināto pēdu dēļ ievietots cietuma slimnīcā. Kad zābaki noplīsuši, viņš bija kailām kājām dienām ilgi gājis pa karstajām smiltīm un nokaitušajiem akmeņiem. Kādu laiku nemaz nevarējis paiet, bet, kad sācis staigāt, licis kājas tā, ka iesaukts par Brucinātām Pekām. Nu labi… Tanī naktī — nezinu, kādēļ, — kurpnieks anarhists un Antonio Kavrera bija saķildojušies. Ierados, kad ķilda gandrīz jau bija pierimusi, kad valodas jau risinājās tīri rāmā garā. Viņi stāvēja uz ietves pretī īres mājai, kurā dzīvoja kurpnieks un arī es.

Pēc kāda laiciņa, kad šiem apnika ķildoties — jo vairāk tādēļ, ka kurpnieks bija galīgi aizsmacis un tikai ar piepūli varēja saprast, ko viņš saka, Brucinātās Pekas kā secinādams noteica: «Labi, ja esi tā pārskaities uz mani, ej uz darbnīcu, atnes pāris nažeļu un padurstīsim viens otru.» Kurpnieks tā ieņirdzās, it kā viņu aicinātu mesties jūrā, kad viņš neprot peldēt, un, smagi sēkdams, izgrūda: «Vai domā, esmu stulbs, ko? Man jāatnes nazis, lai tev par prieku mani nogādātu morgā? Nē, paldies.» Tad zaglis nicinoši saviebās un atcirta: «Velns ar ārā, ja tu neesi spējīgs cīnīties ar mani, ko tad lien man virsū?» Antonio apsviedās un sāka kāpt lejup pa uzkalnu, tad vēlreiz pagriezās un nezin kādēļ pasauca mani: «Nāc, Aniseto!» Es sekoju. Varbūt tādēļ, ka viņš aizsoļoja viens, bet kurpnieks palika ar dažiem biedriem. Ilgu laiku mēs klīdām pa uzkalniem. Neatceros, ko visu sarunājām. Viņš bija tumšs cilvēciņš sārtenu un mazliet grubuļainu seju, it kā būtu slimojis ar bakām, ļoti retām ūsām kā indiāņu jauktenim. Viņš bija ilgi klejojis pa Čīles ziemeļiem un zināja daudz ko stāstīt; man patika klausīties. Man vienmēr paticis būt kopā ar cilvēkiem, kam bijusi raiba dzīve, lai arī tie nebūtu diez cik inteliģenti. Visvairāk mani saista tādi cilvēki, kas daudz ceļojuši, un it īpaši tādi, kas sirojuši kājām. Antonio man pastāstīja, ka vairākkārt šķērsojis tuksnešainos klajumus gan vienā, gan otrā virzienā. Pirmajā laikā bijis lielceļa laupītājs, un dzīve tam bijusi bīstama: ar karabīni rokā, ietinies apmetnī, sēdējis zirgam mugurā, sadursmēs ar policiju dūris un šāvis. Anarhistam kurpniekam tas bija zināms, un tādēļ viņš tovakar tik noraidoši izturējies pret iespēju pacīnīties ar dunčiem. Nokāpām lejā pilsētā, līdzenumā, kā šeit saka. Te viņš sāka mani izprašņāt par manu dzīvi un mani pašu. Pastāstīju visu, man nebija ko slēpt, un, kad beidzu savu stāstījumu, viņš sacīja, ka liekoties ļoti savādi, ja es, tāda tēva dēls, pelnot iztiku, apkrāvies ar kāpnītēm, sareni un krāsu podu. «Vai gribētu tapt par zagli? Varu apmācīt.» Atteicu, ka mani nevilina šāda doma un pietiek jau ar to, ka mans tēvs tāds bijis. Man likās — man nav arī vajadzīgo dotību. Tad viņš man noprasīja: «Labi, — bet kas tad būsit? Par kaut ko taču jākļūst.»

Man bija divdesmit gadi, un nevarēju iedomāties, ka es varētu būt kaut kas cits nekā krāsotājs. «Visu mūžu taču nepaliksit par krāsotāju. Tas ir cūcīgs darbs.» Kad bijām pārrunājuši gan šo, gan to, pateicu viņam, ka man patiktu mācīties — ko īsti, to vēl nezināju, vai nu par inženieri, vai par ārstu, vai žurnālistu — ka gribu kļūt par garīga darba strādnieku. «Kas tas tāds?» — «Tas ir cilvēks, kas strādā darbu, ko iemācījies augstskolās.» — «Labs ir,» secināja Antonio, «tātad kļūsit garīga darba zaglis.» — «Kā tas saprotams?» — «Ļoti vienkārši,» viņš atbildēja, «jūs iesit augstskolā, iemācīsities par garīga darba strādnieku un strādāsit tur, kur daudz naudas. Pasacīsit man, kur atrodas šī nauda un kā pie tās piekļūt, bet es naktī iešu, paņemšu, un tad dalīsim to uz pusēm.» Nosmējos. «Jā,» es viņam atteicu «bet, ja nu man gribas strādāt tādā vietā, kur nav naudas, piemēram, slimnīcā, ja es izmācos par ārstu?» Savukārt nosmējās viņš. «Nē,» viņš sacīja, noraidoši purinādams galvu, «kāpēc iesit strādāt tādā vietā, kur nav naudas? Tad jau nav vērts mācīties augstajā skolā … Bet, lai nu kā,» viņš piebilda, «labi būtu, ja jūs, iekams kļūstat par garīgā darba strādnieku, mazliet pamācītos zagt.» Bija jau vēls, un mēs devāmies mājup. Viņa naktsmītne atradās kaut kur netālu no tās ielas, pa kuru man bija jāiet uz mājām. Pa ceļam viņš man stāstīja, ka par zagli būt nav nemaz tik grūti, kā liekas. Skaidrs — vieni zagļi labāki, otri •— sliktāki, viss atkarīgs no veiklības, tāpat kā visos darbos. Vispirmām kārtām nevajag būt gļēvam, bet arī to iemācās. Man gribējās ieteikt viņam atmest zagšanu un strādāt labāk kurpnieka darbu, bet neiedrošinājos to pasacīt. Nojautu, ka viņa izpratnē būt par krāsotāju vai kurpnieku ir kaut kas zemāks nekā būt par zagli un ka kurpnieka vai krāsotāja amatu var strādāt tad, ja vārga veselība. Turklāt viņš bija savus piecpadsmit, divdesmit gadus vecāks par mani, un būtu smieklīgi, ja tāds puiķelis kā es dotu viņam šādus padomus. Pēkšņi viņš apstājās. Mēs bijām iznākuši uz kādas platas ielas, tur auga koki, un uz ietvēm krita lielas ēnas. Kā vispār šajā Valparaiso daļā — to sauca par Elalmendralu, — te pacēlās vienstāva vai divstāvu, lielākoties gan vienstāva mājeles, pieplakušas cita pie citas, daudzas no tām bija vienkāršas dēļu un kleķa būdas, visas diezgan nabadzīgas. «Redziet,» viņš teica, «jau labu laiku esmu nolūkojis kādu māju. Tanī dzīvo viens pats cilvēks, veca sieva, un viņas istaba ir pašā mājas dziļumā. Priekšistabas ir bāztin piebāztas ar istablietām, un tur jābūt arī galda piederumiem un drānām. Domāju, ka gājiens atmaksātos. Lūk, tā tur!» Viņš norādīja uz māju, izsliedams galvu un pastiepdams lūpas. Tā bija tāda pati vienstāva māja kā pārējās, varbūt drusciņ labāka, logi bija aizvērti, un pie tiem karājās mazi aizkariņi, ciet bija arī durvis. «Kā jums liekas?» Man nekas nevarēja likties, un es neatbildēju. «Taisīsim vienu provīti, ko? Zaudēt neko nevaram.» Man ienāca prātā kāds iebildums, un, tāpat kā atteiktu draugam, kas aicina uz lieku glāzi alus, es sacīju: «Ir jau ļoti vēls.» — «Jo labāk,» piebilda Antonio, «vecā gulēs ciešākā miegā.» Vairāk viņš neko nerunāja, tikai aplaida acis apkārt un, meklēdams kaut ko kabatās, tuvojās durvīm. Mirklīti pabijis pie tām, tūlīt atnāca atpakaļ pie manis koku paēnā. «Darīts.» Redzēju, ka durvis plaši atvērās, vai būt nakts vēsmas sakustinātas. Skatījos uz visām pusēm. Man šķita, ka Valparaiso iedzīvotāji noraugās uz mums, taču neviena nevarēju saredzēt. Izjutu kaut ko tādu, ko nespēju tev izskaidrot: bailes, pārsteigumu, ziņkāri, vēlēšanos iet sevis pēc — visu kopā. «Nu, ejiet taču,» sacīja Antonio, «ejiet iekšā. Es ķīķēšu.» Viņš vēl nebija beidzis runāt, kad es jau visu skatīju iztēlē: ieeju tumšā gaitenī, neko nevaru saredzēt, nezinu, kur atrodos, sērkociņa uzvilkt nedrīkstu, neiedrošinādamies izstiept rokas un lēni jo lēni sperdams soļus, eju kā rēgs no viena stūra uz otru, tūlīt arī paklūpu, un kaut kas nogāžas, kāds iekliedzas, iedegas gaisma, un baismīgs vīrs ar briesmīgu sitamo rokās iznāk no pirmās istabas un aizstājas man ceļā, bet tikmēr man aiz muguras nelabā balsī kliedz vecā, un, kliedzienus izdzirdusi, saskrien policija no visas pilsētas, atsteidzas pat ugunsdzēsēji, kas domā, ka kaut kur izcēlies ugunsgrēks.

Danjels smējās kratīdamies.

—    Labi, nu un kas tad notika?

—    Antonio pagrūda mani, — turpināja Aniseto.

— «Nu ejiet, ko stāvat?» Stāvēju kā pienaglots. Beidzot paspēru soli un tad vēl vienu, cerēdams, ka tūlīt notiks kaut kas tāds, kas neļaus man aiziet līdz tām nolādētajām durvīm, kuras, šķitās, aicināt aicināja mani iekšā. Šis kaut kas arī notika: uz stūra parādījās bariņš druknu, plecīgu vīru; pāris no tiem bija kreklos, pārmetuši svārkus pār roku. Antonio apstādināja mani. «Pagaidi, liekas, tie ir policisti.» — «Jā,» es atbildēju, «policisti gan.» Varbūt tie nebija policisti, bet mums vismaz tādi tie likās. Kvadras attālumā atradās Izmeklēšanas nodaļa, kur reiz jau biju nokļuvis un atgriezties nevēlējos. Pēc dažām minūtēm bijām noskrējuši vairākas kvadras un elsdami un smiedamies šķīrāmies… Tā beidzās mans vienīgais tāda veida piedzīvojums, kas bija norisis Brucināto Peku ierosmē. Tanī vakarā nācu pie atziņas, ka zagt var tikai tas, kam nav iztēles.

—    Un vai tu viņu pēc tam neesi saticis?

—    Anarhista darbnīcā viņš vairs neatgriezās. Pēc laiciņa viņš saziņā ar sargu kopā ar citiem ielauzās kādā dzelzs preču tirgotavā. Gadījās būt tur tuvumā, un viņš man uzdāvāja bārdas nazi, ko es pēc dažām minūtēm pārdevu. Tad Kavrera pazuda. Bet drīz vien dabūju dzirdēt, ka viņš apcietināts. Kādā tuvējā pilsētiņā bija aplaupīts dārglietu veikals, un zagļi bija nevis aizbēguši, bet ieslēgušies meitu mājā; tur tie saņemti ciet ar visām zagtajām mantām. Iztēles trūkuma dēļ — tā reizēm palīdz, bet reizēm kaitē.

Maz bija palicis pāri no Aniseto Evijas — tā sauktā Galisieša ģimenes: Aniseto un Danjels. Zoau joprojām bija bez vēsts pazudis, bet pats tēvs nezin no kā miris Ugunszemē. Nekad nevar zināt, ar ko nomirst zagļi.

Danjels dzīvoja četrus ciematus tālāk no tā, kur mita Aniseto. Viņš bija precējies, viņam bija bērns — meitenīte — un sieva, pēc viņa izteicieniem, — slimīga sieviete. Aniseto neiepazifiās nedz ar brāļameitu, nedz ar brāļasievu. Kaut kāda iemesla dēļ Danjels vienmēr izgudroja atrunas, lai Aniseto nevarētu ierasties viņa mājās, ne arī viņš pats apciemot Aniseto, un pēc pāris mēģinājumiem Aniseto par apciemojumiem vairs neieminējās. Brālis bija ļoti saltas dabas cilvēks. Viņš, protams, priecājās, ka sastapis Aniseto, bet pa visiem šiem gadiem tā bija pieradis pie domas, ka brāļu vairs nav, ka labāk pie šīs domas arī palika, Aniseto ar savu dzīvo iztēli iedomājās, ka viņa brāļasievai ir kāda nepatīkama slimība, proti, dilonis vai aknu kaite, ka viņa varbūt ir dzeltena vai citādi nepatīkama no vaiga, ka viņai varbūt ir ekzēma, viena no tām slimībām, kas ne tikai sagādā ciešanas slimajam, bet padara to arī atbaidošu citu acīs. Aniseto bija arī aizdomas, ka brālim nepatīk viņa kopdzīve ar sievieti, kura ir cita vīra sieva. Daudzos jautājumos Danjelam bija stingri uzskati, un pretēji Aniseto viņš bija aprobežots cilvēks, mīlēja dzīvot uz vietas, turklāt viņam Aniseto vēlēšanās apceļot pasauli likās neprāša vai dīkdieņa iedoma. Danjelam pietika ar to, ka ir zeltkalis un dzīvo Buenosairesā. Pēc kā lai vēl dzītos?

Aniseto jutās vīlies. Viņš bija daudz cerējis no sastapšanās ar kādu no brāļiem, bet ieguvis vienīgi pārliecību, ka brālis dzīvs. Sevi mierinādams, viņš iestāstīja, ka Danjels nekādi nav vainojams, ja tā iznācis, un ka arī viņa paša vainas te nebija. Divpadsmit vai vēl vairāk atšķirtības gadu un pavisam citāda dzīve bija izpostījusi ģimenes tuvību, kas viņus mazotnē un agrīnos pusaudža gados bija saistījusi; šo agrāko tuvību savukārt liedza atjaunot raksturu dažādība, pa daļai tos bija ietekmējusi dzīves pieredze un apstākļi. Danjels bija atturīgs, Aniseto gandrīz drūmi kluss, viens turējās savrup, otrs aiz cieņas pret seno tuvību neiedrošinājās lēkt pāri žogam, ko brālis bija uzcēlis sev apkārt. Aniseto bija noplēsis savu parasti tik blīvo žogu, lai ielaistu pie sevis Danjelu. Bet Danjels turējās atstatu. Un tā arī palika.

Visai skumja bija viņu atvadīšanās pēc dažiem mēnešiem.

— Kāpēc tu brauc prom? — vaicāja Danjels. — Te taču tava dzimtene. Kas tev par vajadzību doties prom? Tev ir labs darbs, un tu nopelni gandrīz vairāk par mani. Paliec, sakrāj naudu un nopērc māju.

Danjela priekšstats par Čīli pārsteidza Aniseto: brālis, iedomājās Čīli kā paugurainu klajumu, kur vietu vietām pa gabalam paceļas kāda māja.

Taču Aniseto bija nolēmis atgriezties Cīlē.

Viņi atvadījās vilcienā, kas veda viņus katru uz savu pusi. Aniseto zināja, ka kopš šī šķiršanās brīža palicis viens pasaulē, un viņam smeldza sirds. Danjels jau agrāk to bija zinājis, un tāpēc sirds viņam tik ļoti nesmeldza vai arī nesmeldza nemaz.

v

Tanī pašā dienā Čīles konsuls Mendosā izsniedza Aniseto vajadzīgo dokumentu, dažas rindiņas mašīnrakstā ar parakstu un zīmoga uzspiedumu.

—    Ar to tevi laidīs pāri.

Konsuls ir padzīvojis vīrietis, melnīgsnējs, maza auguma, ar smalkām manierēm. Viņš tic, šķietami tic vai arī izliekas, ka tic pasaciņai, ko Aniseto stāsta: ka viņam nav darba Argentīnā, ka viņš pazaudējis savus dokumentus, ka Valparaiso pilsētā viņam slima māte. Aniseto ir nepatīkami melot cilvēkam, kas viņam piedāvā krēslu, pacienā ar cigaretēm un runā ar viņu par Čīli, taču viņš spiests melot. Protams, Aniseto nezina, ka šis cilvēks dzird simtiem līdzīgu un vēl ļaunāku pasaciņu, daudz muļķīgāku un dramatiskāku, ka ir pie tām pieradis un tic tikai dažām vai pat nevienai.

—    Labi, dēls, došu tev to, ko lūdz.

Viņš iedod to, ko var dot un kas viņam neko nemaksā, — dažas rindiņas mašīnrakstā ar savu parakstu un zīmoga uzspiedumu. Gar visu garo robežu neatrast žandarma, kas iedrošinātos apšaubīt šī paraksta un zīmoga īstumu. Kā lai apšauba dokumentu, ko izdevis Čīles konsulāts? Gadgadā simtiem čīliešu strādnieku šķērso kalnāju. Viņi dodas strādāt pie vīnogu, kukurūzas, kviešu — vienalga kādas ražas novākšanas. Argentīnas nauda ir daudzkārt vērtīgāka par Čīles naudu, Argentīnā ir pārpilnām gaļas, un provincēs, kas pieslejas Cīlei, trūkst darba roku. Strādnieks, kas nav sevišķi kvalificēts, un vienkāršais laukstrādnieks Čīles saimniecībās pārtiek no tējas vai žerbas (mate), plāceņiem, pupiņām un dārzeņiem, tas neredz ne gaļas, ne piena, ja neraujas melnās miesās, un tādēļ, kaut arī mīl savu zemi, dodas pāri robežai, lai nostrādātu sezonu Argentīnā, sakrātu kādu mazumiņu un tad at-

\

grieztos Čīlē, kur reizēm pāris dienās uzdzīvē notriec savu sūro darba mēnešu peļņu. Taču nauda tiek notriekta pašu zemē, un tas šķietami attaisno šo neprātīgo rīcību. Čīlieši kājām iet uz Argentīnu un kājām nāk atpakaļ, un daudzi nomirst ceļā, it īpaši tie, kas iet pa vienam. Viņi spiesti slapstīties, jo viņiem nav dokumentu, viņu ceļš ved pa reti mītām takām, un tur, kalnu vientulībā, viens aplams solis, kritiens, kājas sastiepums, kaula lūzums vai arī sniegputenis, kas aizvelk pēdas, gandrīz vienmēr nozīmē nāvi.

Šim konsulam tas ir zināms, viņš stāsta par to Aniseto un izsniedz, ko viņš vēlas. Ja viņš atteiktu, jaunais un drošsirdīgais cilvēks būtu spiests kājām un slepus iet pāri robežai, bet nu jau ir aprīļa beigas un kalnos sācis snigt. Varbūt jaunais cilvēks viņam samelojis, bet var arīdzan būt, ka tas teicis taisnību. Kas to lai zina? Labāk lai būtu melīgs čīlietis nekā Galvaskausu ielejā nosalis čīlietis, un tā konsuls parakstās un uzspiež zīmogu.

—    Ņem, dēls, un lai tev labi klājas!

—   Ļoti pateicos, senjor.

Pēc pāris dienām, braucot pāri kalnājam, Aniseto vēro pa vilciena logu katru klinti un katru strautu, katru upi, bezdibeņus, mūļu takas, lielos ceļus. Pirms kādiem gadiem viņš te bijis, ne jāšus, ne arī braucis ar vilcienu, bet daudz klaiņojis kājām, un viss te viņam tikpat pazīstams kā paša rokas, ne tikai ainava, kas jau ir viņā pašā, bet arī iespaidi, ko tā izraisa dienu, nakti, novakarē, rītausmā, ziemu, vasaru. Viņš varētu kāpt laukā un doties uz jebkuru pusi, vai nu augšup, vai lejup. Viņš nekluptu, lai cik te akmeņu, nekristu, lai cik te bedrains pamats, viņš pat nepaslīdētu: tanī laikposmā, ko bija aizvadījis, šeit strādājot un staigājot pa kalniem, viņa kājas — pirksti, kājapakšas un visi muskuļi, kā slēptie, tā arī redzamie, viņa viduklis, rokas un acis it kā ieguvuši paši savu apziņu, kura šķietami darbojas neatkarīgi no otrās — viņa — Aniseto apziņas, viņa saprāta, un kura tiklab gaišā dienā, kā melnā naktī ļauj acīm saskatīt katru ēnu, katru grumbuli, bedri, akmens grēdu un ļauj augumam izjust, kā nostāties, kā pagriezties vai pieturēties, vai padoties, saspringt vai atlaisties un kā gatavoties nākamajam solim — vai lēkt vai saliekties. Nē, viņš nekristu, nekad nav kritis, pat tad ne, kad sniegs bija saledojis un sklids, kad melnajā bezmēness un bezzvaigžņu naktī pēkšņi pavērās viltīga bedre vai kāju pārsteidza negaidīts nobrukums, jo zem cietās pamatnes bija grauzusies kāda kalnu žurka vai neredzama apakšzemes straume. Jā, šeit viņam viss pazīstams, viņš ne vien redzējis visu, viņš ir dzīvojis šai vidē un tieši tādēļ jūtas te drošs garā un paļāvīgs saviem spēkiem. Aniseto patiktu būt visur tik drošam, gribētos būt visu pieredzējušam un uzņēmušam sevī, bet viņš apzinās, ka, lai gan daudz ko pieredzējis, dzīvē visa nepieredzēt, apzinās vēl vairāk — ka daudz ko un varbūt visvērtīgāko cilvēks nekad pilnībā neiegūst, kas zina, vai tādēļ, ka reizi par visām reizēm nespēj to dziļi pārdzīvot, jo tas atsedzas tikai pamazītēm vai arī sameklējams pa daļiņām daudzās vietās un daudzās būtnēs un lāgā nav zināms, kur to meklēt, vai arī nav pietiekami daudz laika šādai meklēšanai un atrašanai, it īpaši tad, ja apgūstama pieredze, kur vairs nav runa par attieksmēm starp organisko un neorganisko, piemēram, starp dzīvu būtni un kalnu sistēmu (kaut gan var arī būt, ka šī kalnu sistēma, šis kalnājs, nav absolūti neorganisks, nē — jo, kas gan ir šļūdoņi, upes, kuras dzimst no tiem, kas ir ezeru acis, kuras raugās no tādām vietām, kur nav redzams neviens avots un no sniegājiem šķir kilometru kilometri? Kas gan tas cits, ja ne orgāni? Un vulkāni? Kas tie tādi?), bet gan ir runa par attieksmēm starp organisko un organisko, ne jau augu, bet dzīvnieku valstī un ne tikai dzīvnieku valstī, bet starp cilvēkiem, starp vīrieti un sievieti, kur izšķīrēja loma nav vairs personībai vien, bet arīdzan orgāniem, kur viss atkarīgs no tā, kā palaimējas, jo nav nekāda galvojuma, ka orgāni būs savā vietā, būs nevainojami attīstīti un darbosies, — kas gan to var galvot, un no kā prasīsi šādu galvojumu? Un kur tad vēl apziņa, izjūtas un saprāts, kas daļēji atspoguļo šīs attieksmes un var izskaidrot visu vai padarīt visu neskaidru, ja tas tā būtu, un reizēm, kaut gan viss skaidrs, padarīt to neskaidru — un atkal otrādi. Jā, tas nav viegls jautājums, gluži pretēji — visgrūtākais. Tu nezini, ar ko esi nācis saskarē un ar ko nāksi saskarē. Tu iemīlies un saisties ar otru cilvēku, bet, lai cik laimīgs tu būtu, var gadīties, ka pa visu kopdzīves laiku iepazīsti tikai daļiņu no otra, un tev ir palaimējies, ja šī daļiņa atbilst tavai nervu, saprāta, dziedzeru, muskuļu un visai pārējai sistēmai, jo tu jau nevari ievietot laikrakstā sludinājumu: «Sevī iemīlējies vīrietis piedāvājas par vīru sevi dievinošai sievietei,» — vai arī: «Jaunai erotiķei vajadzīgs atbilstošs vīrs,» — nē taču. Un savukārt, iekams neesi saistījies ar otru, nemaz nezini, kāds ir un kāds būs tavas mīlas objekts, un tāpat arī īsti skaidri nezini, kāds esi pats; to atklāsi un dabūsi zināt tad, kad jau būs par vēlu: būsi apaugļojis savu sievu, vai tavs vīrs būs apaugļojis tevi, un nāks bērni, un šīs saites tevi turēs daudzus gadus, reizēm līdz pat nāvei vai līdz tam brīdim, kad atradīsi mīļāko, kas dažkārt vēl sliktāka par dzīvesbiedri. Nē, tā nav visai vilinoša nākotne, taču citādas nav. Varbūt ieteicams būtu rīkot kongresus, šodien vienu, rīt otru, parīt trešo, katru dienu, gan šur, gan tur, visās malās, un sasaukt komisijas, kas pētītu, kvalificētu, atlasītu un pēc psihiskām un fiziskām īpašībām un nervu sistēmas izveidotu grupas un apakšgrupas, nosacītu izturēšanos, noteiktu pārbaudījumus, pārlūkotu kontroles datus, nodarbotos ar statistiku,taisītu slēdzienus un izdalītu kartītes. Tā dara tirgotāji tirdzniecībā, pilsētu cēlāji — celtniecībā, ķirurgi — ķirurģijā, rūpnieki — attiecīgās rūpniecības nozarēs, juristi — likumdošanā. Kādēļ lai to nedarītu mīlestībā, kas dzīvai būtnei ir daudz svarīgāka par sīktirdzniecību, kanalizācijas sistēmu, skaistuma operācijām, gataviem apģērbiem un pasu likumiem?

Aniseto smaida. Jā, mīla nav kalnājs, kaut gan arī kalnājā var aiziet bojā. Vilciens tuvojas lielajam tunelim. Aniseto zina, ka dabūs to visu pieredzēt, ies cauri visiem neticamajiem mīlas sarežģījumiem, un viņš nojauš, ka no tiem var izkļūt tāds kā vizošs sudraba zobens vai arī kā sarūsējusi skārda bundža, kurā kāds iemīzis. Taču viņš nespēj izbēgt savam liktenim un nedarīs nekā, lai izbēgtu; tieši otrādi, viņam patiks izaicināt to, viņš būs spiests izaicināt, jo viņu iedrosminās tas, kas viņam pieder un kā viņam nav, tas, kas viņā slēpts, un arī tas, ko viņš nepazīst, — viss, pār ko viņš nespēj valdīt un pār ko arī negribētu valdīt.

Tanī brīdī, kad vilciens iebrauc tunelī, Aniseto atceras nedaudzos paziņas un draugus, kas paliek Argentīnā: Danjelu, kas joprojām būs zeltkalis un dzīvos Buenosairesā, nespēdams iedomāties, ka var dzīvot citā pilsētā un strādāt kādu citu darbu; Patrisio Rejesu, kas, palicis Sanhuānā, urbsies cauri grāmatu kalniem, sapņos par Sanfrancisko līci vai Navelbutas kalnāju un centīsies pārdot uz nomaksu šujmašīnas un laikus iekasēt rēķinus; katlu kalēju Galjardo, kam jau atkal būs pāris bērnu vairāk un kas vienmēr stāstīs par meiteni, kuru nolaupījis Valparaiso pilsētā, neaptverdams, ka šīs meitenes vairs nav, ka viņš ar savu mīlestību to pārvērtis tādā kā piena govī, tomēr joprojām mīl; viņš atceras ari Laureti, cilvēku, kurš atklāja viņam dzejas pasauli, dodams lasīt dzejoļu krājumus (Laureti ir ļoti salīcis un dzeltens, un Aniseto nojauš, ka tas, lai gan jauns, ilgi nedzīvos); mīlētāju Blanku, kas dzīvo Buenosairesā un domā, ka pēdīgi sastapusi vīrieti, kurš tai nepieciešams; atceras visus savus darba biedrus un pat kaimiņus. Visbeidzot viņš atceras Benito Rosasu un donju Serafinu: donju ar gludekli rokā un tās vīru, kas klāsta par sociālu vai paša izraisītu revolūciju, bet iznēsā tīras veļas saiņus un stiepj netīras veļas blāķus. Neviens nedzīvo tādu dzīvi, par kādu sapņo, un reizēm ir labāk, ka tas tā. Ko viņiem visiem nesīs nākotne? Un ko tā dos viņam pašam? Pēc dažām minūtēm parādīsies Čīles pirmās papeles. Aiz kalniem paliks Argentīna, kur viņš pavadījis trīs mīlas gadus, taču tādas mīlas, kas lika nojaust un saprast, ka ir vēl kāda cita — nezināma mīla, ka mīlestībā viņš ir tikai iesācējs. Vai viņš vēl kādreiz atgriezīsies Argentīnā?

TREŠA DAĻA

F īņs nebija varējis atgriezties, lai gan bija domājis par to; nebija spējis un nu jau vairs nespēs, vismaz pašlaik un tuvākajā nākotnē ne. Istabā ir gluži tumšs, vienīgais gaismas spīdumiņš nāk no ieslēgtā radiouztvērēja. Šai tumsā dzied vīrieša balss. Tā vairākreiz atkārto vārdus «is liberij»21 . Aniseto nezina, ko varētu nozīmēt šie vārdi, un tas viņam ari neliekas svarīgi. Pēkšņi mūzika un dziedātāja balss skan it kā skaudrā izmisumā, bet tas nav nomācošs izmisums, tanī saslejas spīts, varonīgi ciestas mokas. Varbūt šī izmisuma nemaz nav un «is liberij» nozīmē kādu muļķību, bet Aniseto nesaprot šos vārdus, ne arī spēj ko darīt, lai tos saprastu. Viņš klausās šajos «is liberij», un to spīvais kliedziens un skaņu kāpinājums padara viņa bēdas vēl smagākas. Viņš sēž pie radiouztvērēja un raud.

Ne jau šie vārdi un šis iedomātais sāpju kliedziens liek viņam raudāt. Viņš raudāja jau tad, kad vēl nebija sākusi skanēt mūzika un balss, un raudās tad, kad šīs skaņas apklusīs. Viņš bija cerējis, ka šais dienās mūzika viņu mierinās, taču, lai skaņas plūda kā plūzdamas, cēlās augšup vai dunēja dobji, zanēja liegi vai brāzmoja trauksmaini, iecerētais mierinājuma avots pārvērtās bēdu avotā. Aniseto ir jāraud, viņš nevar citādi, un viņš raud.

Nē, tā nav mūzika un vācu dziedonis, kas izraisa šīs asaras. Pirms trim dienām šai pašā istabā bija nomirusi viņa sieva — nevis Virhinija, kura vēl dzīva un no kuras viņš kopš gadiem jau šķīries, bet otra, tā, kuru viņš apprecēja, ar kuru viņam trīs bērni un kura aizgājusi kapā gandrīz vai pēkšņi. «Kāpēc?» viņš vaicā un reizēm, pats tā negribēdams, vaicā balsī. Būtu viņa spējusi runāt vai vismaz likt viņam just, ka ir dzīva, bet tikai kaut kur prom, ka nav aizgājusi uz mūžu, viņam nebūtu tik smagi; tomēr atbildi viņš nerod, pat sevī pašā ne, un pēkšņi, skanot citām skaņām — Baha koncertam divām vijolēm, Aniseto jūt, ka viņa raudas nav vairs raudas vien: tumsā plūst bēdu straume, un, liekas, tās ūdeņi nes māju, viņa trīs bērnus un viņa sievas augumu. Kādēļ šī mūzika, kura agrāk viņam nekā sevišķa nepauda, tagad tapusi par sēru dziesmu, ne lēnu, vienmuļu, nāvi vēstošu sēru dziesmu, bet mainīgu un dzīvu, kas steidz kā Straujupe un šķiet aicinām uz līksmu, raitu, gandrīz vai spārnotu soli pretī nāvei: «Trauc līdz! Jel pasteidzies! Nāc aši!» Aniseto nerod atbildi. Viņš skaidri apzinās, ka nebūs atbildes, ka tādas nav bijis un nebūs nevienam; neapzināti kaut kur dziļi dvēselē mājo cerība — bezjēdzīga cerība, kāda pastāv kopš tiem laikiem, kad nomira pirmais cilvēks un otrs to apraudāja, cerība, kas zūd ikvienam, kurš beidz raudāt, un aust tam, kas sāk liet asaras par to, kurš miris. Aniseto zina, ka ir dzīvs un staigā pa šo cieto zemi, bet sieva viņam mirusi un guļ zem šīs pašas cietās zemes, tāpat kā viņa vecāki, brālis Esekjels, daudzi draugi un daudzi cilvēki, kas nav bijuši ne viņa draugi, ne paziņas, kas nemaz nav zinājuši, ka viņš ir pasaulē, kam viņš nav bijis vajadzīgs nedz dzīvojot, nedz mirstot. Nevienam nebija atbildes, un, kad nāks viņa stunda, arī viņam tās nebūs. Aniseto raud. Bet kaut kā viņa apziņa tomēr modra, un viņš saprot, ka ar asarām un bēdām it kā apreibinās un ka lāgiem viņa ciešanu skurbums top par tādu kā ciešanu ielīksmi, dīvainu ielīksmi, varbūt tādēļ, ka var visnotaļ ļauties raudām, vai arī tādēļ, ka šīs raudas atvieglo sirdi.

Ne tikai istaba, visa māja iegrimusi klusumā un tumsā, un vienīgi viesistabā krīt gaismas atspulgs no virtuves, kur, noliekusies pār pannu, kastroļiem un netīriem šķīvjiem, laikam raud Estere un laikam arī Anna, kalpone, ko sieva bija pieņēmusi, kad piedzima pastarīte. Šeit ir raudu māja: mirusi saimniece.

Bērni guļ. Mazā — līdzās viņa gultai, abi lielākie — guļamistabā tepat blakus. Bērni nav nekā vaicājuši un nekādas atbildes negaida. Tiem vēl viss vienalga. Tanī dienā, kad Marija Luisa nomira, vecākā meitene, neaptverdama, par ko visi raud, arī raudāja, it kā tā vajadzētu; zēns un mazā bija dārzā uzrāpušies kādas ābeles zaros. Apsarkušām acīm, saraudātu seju, aizžņaugtu elpu un kaklu Aniseto gāja pēc bērniem. Mazie raudzījās viņā kā svešiniekā. Tupēja zaros gluži kā izbiedēti putnēni. Nākamajā dienā visi trīs bērneļi skraidīja pa māju, uzgavilēdami ikreiz, kad ieradās izsūtāmais ar jaunu vainagu; tie bija galvenokārt krizantēmu vainagi, visu mūžu Aniseto ienīdīs šīs krizantēmas: karstumā un bez ūdens tās tūlīt novīta, izplatīja šausmīgu smaku un izskatījās gandrīz pēc mūdžiem, svelmainā saulē kalstošiem beigtiem krupjiem.

Un vēl kaut kas nomāc Aniseto: lai viņš pūlas kā varēdams, tomēr nespēj atainot atmiņā sievas tēlu, un, liekas, tā mirusi ne tikai pati, bet mirusi arī viņā. Viņš redz to tādu, kāda tā gulēja šķirstā, — ar mazliet pavērtu muti un sarecējušu, dīvaini spilgtu asins svītriņu uz zoda, pie mutes labā kaktiņa. Bet tas arī ir viss, viņš nespēj atcerēties dzīvo Mariju Luisu, un tikai vēlāk uzausīs atmiņā tās tēls — te rokas ar bedrītēm un garajiem pirkstiem, te gaiši vizošie, gandrīz vai caurspīdīgie gurni, zeltainiem matiņiem klātais klēpis, acu zaļganā spulga, rieviņas uz vēdera; viņš atcerēsies viņas siltā auguma glāsaino ādu, smaržu, viņas maigo muti. Naktī, gultā gulēdams, viņš pēkšņi atkal jutīs jau aizmirsto sievas auguma smaržu. Vienīgi sapnī viņa atgriezīsies visa, bet tad būs nekustīga.

Nerimtīgais meklētājs Aniseto, cilvēks, kurš bija uzskatījis sevi par indivīdu, kas nekad nebūs pilnīgi izveidojies, jo allaž jutīs, ka tam kaut kā trūkst, šajos apritējušajos gados tomēr paspējis pārvērsties par cilvēku, kas var uzskatīt sevi par nobriedušu, par pilnveidotu, par tādu, kurš sasniedzis visu sasniedzamo, uzņēmis sevī visu, piesātinājis sevi uz mūžīgiem laikiem. Kā gan vēl varētu trūkt? Viņam bija mājas, bija sieva un bērni, viņš strādāja ar prieku un, kad sailgojās vientulības, klusuma un klejošanas, devās uz tuvējo kalnāju, kur viņu gaidīja vientuļas takas, klusi meži, plašas un dziļas ielejas, tāle — «vičuken», teiktu araukānis 22 , — viņš kāpa kalnos, kur nebija nekā cita kā vēja, kas brāzmoja pa aizām, te ieskriedams tanīs, te celdamies augšup no tām, kur nebija nekā cita kā straujteču, nekā cita kā putnu un ledāju ūdeņiem pārplūdušu varenu straumju, kur ziemā sniegs aizvilka visas takas un žilbinošais, baltais plašums grima aiz

vien lielākā klusumā un aizvien lielākā vientulībā, taču kādudien visa šī līdzsvarotība, šī drošības izjūta, šī apziņa, ka esi izveidojies un atliek vēl tikai kļūt vecam un nomirt — kā cita vēl varētu gaidīt? — pēkšņi izira un pazuda, un Aniseto bija tā, it kā atrastos viens kalnos, it kā būtu pazaudējis pēdas, putni aizlidojuši, tuvotos nakts, bet tā būtne, kas vairāk par visiem un par visu veidoja viņa mazo pasauli, atainojās vairs tikai gaistošās atmiņās. Protams, palika bērni, taču — kas gan ir bērni? Neizveidotas būtnes, ne tās zina, kas ir dzīve, ne kas nāve. Uzskatot bērnus, viņš jutās vēl vientuļāks. Vecākajai meitenei bija septiņi, zēnam — seši un mazajai — četri gadi. Kas gan ir septiņi, seši, četri gadiņi? Tādā vecumā prot tikai gulēt, ēst, raudāt, skraidīt, smieties. Varbūt tā bija laime, ka bērni vēl tik mazi; ja tie spētu apjaust, kas noticis vai kas varētu notikt, kad arī viņa vairs nebūtu, ko, mātei nomirstot, pats bija pieredzējis, māja kļūtu par elli. Tāda tā nav, vismaz bērniem ne, un Aniseto nezina, vai priecāties par to vai skumt vēl vairāk. Bet viņš vēl ir jauns, viņam tikai četrdesmit gadu, un, kaut viņš raud, tomēr zina, ka spēs visu pārvarēt, ka vajag visu pārvarēt. Viņa dzīve ir izpostīta. Tā jau nav pirmā reize. Viņš dzīvos šo izpostīto dzīvi. Citas viņam nav.

II

433

Jā, atgriezties viņš nespēja. Šajos divos gados, kopš bij a ieradies no Buenosairesas, viņš lāgiem bij a vēlēj ies braukt atpakaļ. Aniseto atcerējās kluso piepilsētu, ciematiņus, kur darbdienās gandrīz nemaz nebija ļaužu, jo vairums iedzīvotāju — vīrieši, sievietes un arī daudz bērnu ar pirmajiem vilcieniem devās uz galvaspilsētu un pārbrauca tikai pievakarē, un kur šķita tukšs arī atpūtas dienās: vīri strādāja pa mājām, pielaboja tās, kopa savus dārziņus, gāja uz futbola sacīkstēm vai arī, slēpdamies no policijas, spēlēja kārtis uz naudu, bet sievietes nodarbojās ar drēbju lāpīšanu, berza grīdas, kopa savu mājas soli vai kopās pašas, mazgāja matus un, ja vēlējās vai bija iespējams, gāja

28 242

vannā (dzīvokļi ar vannas istabām bija uz pirkstiem saskaitāmi); Aniseto atcerējās braucienus vilcienā kopā ar simtiem citu cilvēku, kuri, ieradušies Konstitusjonas piestātnē, izklīda pa pilsētu katrs uz savu pusi un kurus viņš, pēcpusdienā atgriežoties, atkal sastapa; ausīs vēl skanēja vilcienu pavadoņu un to palīgu balsis: katrā piestātnē, uz perona stāvēdami, tie nokliedza, kā sauc staciju un vietas, uz kurām no tās var nokļūt. Aniseto atcerējās kādu pavadoni, kas viņa izkāpšanas vietu bija nosaucis, nostājies pretī logam, pie kura viņš, ilgā naktsdarba nokausēts, snauda. Vai tā bija sagadīšanās? Varbūt, taču, kad tā bija noticis vairākkārt, Aniseto, izkāpis no vagona, paskatījās uz pavadoni, kas, vilcienam sākot kustēties, pieķērās pie kāpņu roktura, uzlēca uz tām, uzsmaidīja viņam un draudzīgi vai saprotoši pavēcināja ar roku. «Paldies, brāl!» bija nomurminājis Aniseto un, iedams prom no piestātnītes. nolēmis nākamajā dienā vai kādu citu dienu uzmeklēt vilciena pavadoni, lai parunātos un ar kaut ko pacienātu šo vīru. Taču .viņš to neizdarīja; nākamajā dienā atceļā uz māju miegs tā pievārēja viņu, ka viņš aizmiga, tikko atsēdies uz cietā otrās klases sola; Aniseto atcerējās ilgās pastaigas ar Patrisio Rejesu pa laukiem, kas reti kur bija apstrādāti, bet lielākoties purvaini vai arī nobērti atkritumiem, jo šos laukus izlietoja kā izgāztuves; atcerējās smaku — puvušas gaļas smaku, kas nāca no Riačvelo un liecināja, ka tuvumā atrodas saldētavas; atcerējās lietu un rūsu, pērkonu un zibeni un bailes no teiksmainajām zibšņu strēlēm.

Jā, viņš nespēja atgriezties. Viņa materiālie apstākļi bija kļuvuši sliktāki, un dzīvei vairs nebija rāmā plūduma; nebija arī vairs vientulības un klusās piepilsētas ar nepazīstamajiem ļaudīm. Aniseto un Virhinija atkal sāka strādāt teātrī.

«Vecais» piedāvāja algu, kas lepnas dzīves nesolīja, taču atbilda parastajai sufliera algai. Virhiniju pieņēma raksturlomām, otrās šķiras un gadījuma lomiņām; viņas alga bija maza. Bagāti viņi nekļūs, bet pēc bagātības jau arī netiecās. Ja katrs, kas strādāja, tā vien alktu kā kļūt par miljonāru, tad pasaulē vīlušos cilvēku būtu, ka biezs. Galvenais, lai naudas ir tik

daudz, ka var dzīvot, un, ja cilvēks dzīvo puslīdz labi, tad ir laimīgs.

Pat «vecais», proti, impresārijs, neko pārmērīgu no dzīves neprasīja. «Vecais» bija maza auguma, melnīgsnējs, pilnīgs un labdabīgs. Viņa āriene nebija ne ar ko pievilcīga, viņš neatstāja nekāda sevišķa iespaida, tomēr, ja gadījās ar viņu būt kopā, varēja nomanīt, ka viņā ir kaut kas patīkams. Runāja viņš maz un mierīgi, it bieži žargonā, lietodams dažādus refrēnus un pat metaforas, un viņa valoda varbūt skanētu īpatnēji, ja viņš ar to apgaismotu sarežģītus un nopietnus jautājumus, bet, tā kā tādi viņu neinteresēja, bija vienaldzīgi un viņš runāja tikai par pavisam vienkāršām un ikdienišķām lietām, tad viņa valoda, lai arī īpatnēji veidota, nelikās pievilcīga. Tā varbūt varēja uzjautrināt, bet vairāk gan valodnieku vai tautas garamantu vācēju.

—   Es uz ausīm nekad nesēžu, zelta vietā praula nepaķeršu, un, ja domājat, ka varat man pūst pīlītes, tad jums būs nošāvies greizi. Man patīk skaidra būšana un čiča ar apelsīniem. Stāstiet ko citu, nedreijājiet bumbiņas.

Viņam piemita kāda kaislība, labāk teikt, divas kaislības: tēvzemes vēsture un kārtis. No otrās viņš eksistēja, ar pirmo izklaidējās. Vēsturi viņš neaplūkoja no filozofijas viedokļa, nebija ne pozitīvists, ne materiālists, ne determinists, ne ideālists, un, ja viņam minētu Momzenu, Marksu, Herderu vai Feierbahu, viņš domātu, ka runa ir par vācu rūpniekiem, autoriepu ražotājiem. Laikam viņš lasīja tikai čīliešu vēsturnieku darbus. Viņa kaislība tomēr bija vēsture, gan ar īpatnēju pieeju.

—  Sāksim. Kam jādala? Pag, man priekšroka. Ar cik sākam? Bišķi par maz, draugs mīļais. Nu, kas tad te sanāk? Pa,pa,pa,pa! Cik kāršu vajag?

Klusums.

—    Nu, kā jums liekas?

—    Man liekas ļoti labi.

—    Man arī liekas ļoti labi.

—    Maksājiet bankā. Negudrojiet. Nav ko snaust.

—    Tātad jums liekas labi.

28*

435

—    Jā, šeptīte sanāks.

Felipem Utreram, caur un cauri īstam aktierim, bija pieņemams viss, kas saistījās ar teātri, un viņam, tāpat kā donam Emiljano, bija divas kaislības: kāršu spēle un teātris. No otrās viņš eksistēja, ar pirmo izklaidējās. Viņa dzīves ideāls bija dzert vermutu, strādāt tikai pa vakariem — spēlēt vakara izrādēs, jo dienas izrādes viņš ienīda, tūlīt pēc izrādes, lai ziema vai vasara, spēlēt pokeru, trumpot līdz pieciem vai sešiem rītā, pēc tam pagulēt ar sievu, apmīļot to, kā pats izteicās, tik vēlīgi, it kā rokā viņam būtu visi četri dūži, aizmigt un nogulēt līdz brokastīm, paēst gultā un, ja paredzēts mēģinājums, pienācīgā laikā uzcelties. Viņš tēloja visādas lomas — gan jaunekļus, gan večus, te krievu kņazus, te sarkanādaiņus, te augļotājus, te garīdzniekus, viņam bija viss viens, vai tēlot joku lugās vai drāmās, komēdijās, operetēs vai vodeviļās. Svarīgi tikai bija būt trupā, būt saistītam pie kāda teātra, ģērbties, grimēties, iet uz skatuves, runāt to, kas runājams, darīt to, kas darāms, turklāt iespējami labi, vienalga, vai teātrī tik vien kā divi skatītāji parterā un četri galerijā vai arī tas stāvgrūdām pilns. Viņš mīlēja savu darbu, citu viņš nekad nebija strādājis un nestrādās, bezdarba laikā viņš uzņēmās jebkuru lomu jebkurā teātrī pie jebkura impresārija, bija ar mieru spēlēt jebkurai publikai, braukt uz jebkuru pilsētu. Viņam bija vienalga, kur spēlē — Madridē vai kādā nožēlojamā Čīles provinces ligzdā. Lai tik veras priekškars! Lai tik viņu sauc uz skatuves! Eju! «Hei, kā jums klājas?» Viņš mācēja savas lomas vārds vārdā, un neviens nezināja, pa kuru laiku viņš paguva tās iemācīties, jo, kad nebija teātrī, tad vai nu spēlēja pokeru, vai gulēja; lomas viņš laikam iemācījās pēc dzirdes, klausīdamies suflierī mēģinājumu laikā, taču viņš varēja arī kurā katrā brīdī iet uz skatuves «uz zila gaisa», proti, nezinot ne vārdiņa no lomas, un suflierim nebija ar viņu jānomokās: viņš prata klausīties un glābās ar īpatnēju runas veidu, izteiksmīgi stiepdams teikumu beigas un iestarpinādams klusuma brīžus, kurus izmantoja suflieris, lai iečukstētu viņam ausīs nākamo teikumu vai pat nākamos divus teikumus. Tā kā viņš parasti tēloja komiskās lomas, šāds tēlošanas veids nevienu nepārsteidza, un Utrera nospēlēja lomu teicami. Viņš bija apmēram gadus četrdesmit vecs, vidēja, samērīga auguma ar sliecību uz slaidumu. Viņa sārtā seja bija gluda kā labi barotam, veselīgam bērnam, tīri neticami, ka tāds izskats varēja būt cilvēkam, kas jau divdesmit gadus pēc kārtas spēlē teātrī, pokeru un bakarā.

—    Lūdzu! Piepērciet! Jums priekšroka.

—    Nu, kā liekas?

—    Man liekas labi.

Kad trupa viesojās pilsētās, Utrera gāja spēlēt kārtis maz apmeklētos un klusos spēļu namos, kur nebija «haizivju», kas grib pievākt visu, blēdās vai arī izraisa ķildas, spēlē uz parāda vai aizņemas naudu; viņam nebija svarīgi, cik laimē — maz vai daudz, un viņš nekad nenospēlēja vairāk, nekā bija kabatā. Utreram patika pati spēle, tikās prātot, kā veiksies, solīt, atturēties, paspēlēt un atkal atgūt, bet derdzās mānīšanās, ko viņš uzskatīja par negodīgu, turpat vai rupju spēles paņēmienu.

Dons Emiljano uzstāja:

—    Vai jums liekas labi?

—    Man liekas ļoti labi.

•— Jūsu kārta.

—    Pasēju.

Dons Emiljano izklāstīja viņam savas domas par vēsturi. Nebūtu vajadzības rakstīt lugu, kas paustu jaunas idejas par iemesliem, kuri izraisījuši Neatkarības revolūciju23 , vai bargi vērstos pret spāņu kolonizatoriem, nekā tamlīdzīga, tādas lugas būtu «priekš kaķiem». Pirmkārt, nepieciešams kases gabals, otrkārt, vēl kaut kas, bet par to viņš klusēja.

—    Čīliešu teātrī biežāk runā par kukurūzas putru nekā par tēvzemes vēsturi. Protams, dažas lugas ir labas, bet tās vēl no apspiestības laikiem; jāraksta citādas lugas — ar patriotiskām runām, cīņām, šāvieniem un nošaušanu, ar nošaušanu uz skatuves publikas acu priekšā, nevis aiz priekškara. Man jāredz, lai ticētu, teicis Svētais Toms.24 Kā jums šķiet?

Felipe Utrera mazliet satrūkās un klusībā nosmējās. Viņš bija smalks aktieris, un doma, ka vajadzētu spēlēt lugās ar patriotiskām runām, cīņām, šaušanu, kliedzieniem un nošaušanu, viņu ir smīdināja, ir šausmināja.

Taču viņam nebija darba, un ikviens pasākums šķita labāks par izredzēm palikt Santjāgo ar klēpī saliktām rokām.

—   Jūs varētu vadīt režiju. Kā jums liekas?

Viņam tas likās labi.

—   Labi gan, man tas liekas ļoti labi, bet kurš būtu impresārijs?

Dons Emiljano pamazītēm atklāja savus nodomus. Klusībā viņš mazliet kaunējās; tā kaunas cilvēks, kas jūtas pārsteigts, notverot sevi pie domas, ka grasās pārvērst naudā — netīrā naudā to, ko citi izcīnījuši ar asinīm, asarām un reizumis pat ar savām dzīvībām, taču šo apslēpto kaunu atsvēra patiesais apbrīns, ko viņš juta pret tautas varoņiem, it sevišķi pret tiem, kuri bija nošauti un kuru varoņdarbus, ciešanas un šausmīgo galu viņš gribēja rādīt uz skatuves, taču ne vienīgi savtīgos nolūkos, kādā kases gabalā, bet kā cildenus paraugus audzināšanas nolūkā, jo tauta šķietami sāka aizmirst tos, kas atdevuši tai tēvzemi. Tomēr šo savu otro nolūku viņš slēpa tāpat kā savu kaunu. Kā lai viņš, kas pārtika no blēdībām pokera un bakarā spēlē, iekārtodams te vienu, te otru spēļu ellīti, kā lai viņš, ko vajāja likumi, kuri noliedz azarta spēles, un policijas un pilsētas valžu kukuļņēmāji, atzītos, ka viņam ir nodoms audzināt. Ko tāds cilvēks kā viņš varētu audzināt?

—   Dalu. Pērciet. Ak nevajag? Nevienas? Bankā septiņi. Aiziet! Senjori, braucam tālāk! Dalu. Pērciet. Pērciet un maksājiet bankā. Bankā seši. Vinniņš mans.

Kā viņš varētu audzināt, kaut tas būtu vienkāršāk nekā iet kājām? Bet, ja viņš nespēja audzināt, tad to spēja teātris, un tieši to dons Emiljano gribēja panākt, kaut arī šo nodomu aizēnoja otrs — nodoms pelnīt naudu. Bet arī šai otrajā nodomā slēpās kaut kas tāds, ko nevarēja uzreiz klāt vaļā: dons Emiljano gribēja būt impresārijs, — bet kur, vismaz kur Cīlē redzēts, ka spēļu elles saimnieks, blēdis kāršu spēlē, būtu teātra trupas impresārijs? Ko teiktu aktieri? Vai tie nebaidītos, ka pēc algas izmaksas viņš tos apstrādās, spēlēdams pokeru un bakarā ar iezīmētām kārtīm? Kā lai tie viņam uzticētos?

—           Ko jus teiktu, ja es butu impresārijs? — viņš pēdīgi ieprasījās.

Felipe, kas tanīs reizēs, kad bija bez darba, jutās kā pokera spēlētājs, kam rokā piecas nekam nederīgas kārtis, — pičanga, kā saka čīliešu spēlmaņi, — aši izšķīrās:

—    Vai jums ir nauda?

—    Tā kā būtu . . . Aplaistīsi puķīti, uzplauks ziediņi.

—    Vai jūs varētu izsniegt māksliniekiem avansu?

—    Varētu gan. Kad būs kam dot, zutenīti atmez-

glosim.

—           Bet nauda biļetēm? Nāk ziema, un vajadzēs braukt uz ziemeļiem. Pirmā vieta būtu Laserena. Ja tur neveiktos, vai jums būtu nauda braucienam uz otru vietu — uz Kopjapo?

—    No tās pašas vēršādas tiks ij kurpēm, ij siksnām.

—    Bet nauda dekorācijām, nauda kostīmiem?

—    Lai iet no tā paša cepeša!

—    Ļoti labi. Es aprunāšos.

—    Dalu. Cik jūs pērkat?

—    Brīdinu, ka varat palikt vienā kreklā.

—           Nav svarīgi, varu nospēlēt arī kreklu. To prieku varu sev atļauties. Nevajag baidītar bubuļiem, vienmēr būšu uz zaļa zara.

—    Darīts!

Felipe aprunājās ar vairākiem aktieriem bezdarbniekiem, un tie bija ar mieru doties vai nu uz ziemeļiem, vai dienvidiem ar ikvienu impresāriju, kas nav ietupināts un var izsniegt avansu un samaksāt ceļu līdz Laserenai. Tālāko rādīs nākotne, un par to tie ne velna nebēdāja.

Kāds rakstnieķelis zibens ātrumā uzrakstīja vairākas vēsturiskas lugas ar nošaušanu un slepkavībām publikas acu priekšā; tika pasūtītas dekorācijas, uzsāka mēģinājumus, un aprīļa vidū, kad «sunim jau bija pārkāpts», kā dons Emiljano izteicās, trupa devās uz ziemeļiem. «Lielais vēsturisko drāmu ansamblis. Impresārijs: Soto. Galvenajās lomās režisors Felipe Utrera.»

Spēļu ellīte tika iznomāta.

Мала mīļotā,

rakstu Tev no pelēkās un garlaicīgās Laserenas pilsētas. Domāju, ka esi jau atgriezusies Santjāgo un atsākusi parasto dzivi. Atrodos šeit turnejā ar kādu teātra trupu. Piedod man, ka neteicu Tev, ko biju nodomājis darīt. Atceries, ka pēdējā vakarā, kad bijām kopā, es Tev jautāju, ko Tu darītu, ja es dotos ceļojumā uz pāris mēnešiem. Tu man atbildēji, ka tūlīt aizmirstu mani. Tāpēc arī negribēju Tev nekā teikt. Ceru un paļaujos uz to, ka manis neaizmirsīsi. Piedod man un saproti, ka nevarēju citādi rīkoties. Pusotra mēneša biju bez darba un bez cerībām to sameklēt, un pa vasaras laiku gandrīz viss mans ietaupījums bija iztērēts; aizgāju no darba redakcijā, jo biju to galīgi apnicis. Šis gabaldarbs čīliešu laikrakstos mani kaitina, bet dabūt pašlaik vietu Santjāgo ir tikpat grūti kā atrast darbu vispār, vismaz man. Ko iesākt, ko neiesākt? Nevarēju mierīgi gaidīt, kamēr pienāk brīdis, kad man nav vairs ne sentavo kabatā un nekāda darba, tādēļ pieņēmu piedāvājumu strādāt teātrī, lai gan man ļoti negribējās un sirds smeldza, domājot par Tevi. Es vienmēr esmu domās pi'e Tevis, mīlu Tevi un jūtu, ka ar katru dienu Tu aizvien dziļāk iemājo manā sirdī. Visu manu turpmāko dzīvi apņems Tava mīlestība.

Marija Luisa, neaizmirsti mani un mīli mani! Piedod, ka neesmu bijis atklāts, bet bailes zaudēt Tevi uzveica vēlēšanos pateikt taisnību. Es spētu zvērēt un nepatiesi zvērēt, lai tikai Tu mīlētu un neaizmirstu mani. Palikšu šeit pāris mēnešu un ceru, ka pa to laiku apstākļi Santjāgo būs nokārtojušies.

Saprotu, ka Tev tiesības dusmoties uz mani un pieminēt mani ar ļaunu, bet piedod man un mīli mani; vienīgi apstākļu spiests, esmu aizbraucis prom, nevis tādēļ, ka nemīlētu Tevi no visas sirds.

Raksti man uz Kopjapo pastu — pēc pieprasījuma. Kad Tu raksti man — un es ceru, ka to darīsi, — nepārmet man. Tu nemaz nevari iedomāties, cik man pašam ir sāpīgi. Esi laba pret mani un… zini, ka es Tevi ļoti mīlu.

Tavs Aniseto

rv

Viņš zināja, ka mīlu nevar saņemt ne kā dāvanu, ne arī par velti kā gaisu un saules gaismu. Cilvēks var elpot, cik tam tīk, par to samaksu neprasa — kaut arī daudziem patiktu to darīt, — to neprasa arī par gaismu, ko pašlaik un vienmēr izstaro saule un ko cilvēks, nevērodams, vai tā viļņveidīga, korpuskulāra vai korpuskulāri viļņveidīga, izmanto, vienalga lai ko darītu vai arī tāpat vien, nedarīdams nekā. Gaiss un saules gaisma nav izjūtas, tās ir fiziskas dabas parādības. Taču bez gaisa un gaismas cilvēks nespēj dzīvot, un tikpat nepieciešamas kā šīs dabas veltes cilvēkam ir mīlestība. Līdzko cilvēku pārņem vēlēšanās iegūt savas mīlas objektu, šī pēc izcelsmes psihiskā parādība kļūst par tādu pašu nepieciešamību, kāda ir gaiss un gaisma. Bet mīlestību nevar ieelpot un izelpot kā gaisu vai baudīt kā saules gaismu — par velti, bez piepūles un bailēm būt pārāk izšķērdīgam, nē, to nevar. Tu jau neesi Trobriana salu iezemietis, neesi viens no šiem vientiesīgajiem dabasbērniem, kas domā vai domāja, ka jūra apaugļo sievietes, — šiem pārlieku laimīgajiem jābūt visiem apmirušiem vai jau saindētiem ar embrioloģijas kalpībā esošajiem preparātiem. Ha-ha! Nekā tamlīdzīga. Tu piederi pie kristīgo pasaules un zini, par ko ir runa, bet, ja nezini, tad tev tas būs jāiemācās vai arī, gribi vai negribi, tevi apmācīs, un, kaut gan esi gatavs darīt visu, lai iegūtu to, ko mīli, tu vēl nemaz neaptver, kas tev viss tādēļ būs jādara, pat pašam nevēloties. Varbūt tev vajadzēs raudāt, rāpot pa zemi, diedelēt, draudēt, izdēdēt vai uzblīst, melot vai nogalēt. Var arī būt, ka nevajadzēs darīt nekā tamlīdzīga un šādā gadījumā tevi varēs apsveikt: «Esiet sumināts, don Gudrgalvi! Jūs esat īsts dūzis.» Taču, kaut arī tu šai ziņā būtu dūzis, ne tevi apdzejos, ne par tevi rakstīs romānos vai vēsturē, ja nebūsi to citādi izpelnījies.

Jā, viņš visu to zināja un bija jau sācis veidoties par romāna varoni. Vispirms ar izlikšanos un meliem. Varbūt vēl sekos asaras, ceļos krišana, izdēdēšana un nogalēšana.

Viss sākās kādā rītā.

—    Vai tu brauksi uz centru? — vaicāja Virhinija.

—    Jā, braukšu, — atbildēja Aniseto.

—    Pagaidi brītiņu, brauksim reizē.

—    Labs ir, pagaidīšu.

Viņi dzīvo kādā namā, kurš kopā ar divdesmit vai vairākiem līdzīgiem namiem izveido ansambli, tā saukto cite25 , un patiesībā izskatās kā divstāvu pilsēta, kurā nami celti no nededzinātiem ķieģeļiem, koka un stieples un kura bāztin piebāzta ar vīriem, sievām, bērniem, suņiem, kaķiem un žurkām, kam uzdrošinās tuvoties tikai sevišķi neganti kaķi un suņi. Iznācis uz ielas, tramvaju gaidot, Aniseto atcerējās, ka tieši ap šādu laiku, ap pusdesmitiem no rīta, ar šo pašu tramvaju mēdz braukt uz centru Marija Luisa. Aniseto satraucās. Ko Marija Luisa domās, kad ieraudzīs viņu kopā ar Virhiniju? Viņam neatlika vairs laika ko izprātot: tramvajs pienāca un apstājās, un Aniseto pamanīja Mariju Luisu skatāmies uz viņu un smaidām aiz vagona loga. Aniseto gribējās likties prom, ko kājas nes, vai arī mesties zem tramvaja. Bet viņš savaldījās, sveicinādams izvaikstīti pasmaidīja, iekāpa tramvajā, nopirka biļetes un klupšus ieklupa vagonā, kūkumu uzmetis, it kā bikšu priekšā pēkšņi būtu iztrūkušas pogas vai pats pārvērties kuprainā kamielī. Savaldījies viņš atsēdās tieši pretī Marijai Luisai un uzsāka neparasti raitas valodas ar Virhiniju, te runādams lieti, te tukšu maldams, pēkšņi norūpējies par to, ka Virhinija grib viena pati doties turnejā ar kādu teātra trupu, te gauzdamies par māju, te par patēriņa preču cenām, kuras ar katru dienu cēlās un kuras, kaut arī republikas prezidenti un ministri bija solījuši tās pazemināt, šķietami nekad pazeminātas netiek. Ja viņš tagad būs mazrunīgs, nekādi nespēs paskaidrot, kāpēc nav apsēdies blakus Marijai Luisai, kas, izbrīnīta par viņa valodīgumu, mazliet ziņkāri noraudzījās viņā. Par laimi, vagons grabēja un nevarēja dzirdēt, ko runā. Brīžiem viņš paskatījās uz Mariju Luisu, redzēja, cik viņa jauka, un, teikdams Virhinijai, ka svarīgi dabūt labu veļas mazgātāju, domāja, ko paskaidrot Marijai Luisai pēcpusdienā, kad viņi atkal sastapsies. Tad būs pienācis brīdis melot, tāpat kā tagad no rīta — izlikties. Marija Luisa kāpa ārā no tramvaja un paskatījās uz viņu, tad izkāpa arī viņš ar Virhiniju, un nu jau Aniseto kļuva mazrunīgāks.

Viņš nebija stāstījis Marijai Luisai, ka viņam ir sieva. Viņš nebija uzskatījis par vajadzīgu to darīt. Kādēļ gan! Līdz šim rītam viņš bijis mierīgs tai ziņā, ka netika viņai melojis. Bet tagad, kad rīts pagājis, viņam vajadzēja izšķirties — vai nu pastāstīt patiesību, vai melot. Kas notiktu, ja viņš pastāstītu patiesību? «Redzi, neesmu tev teicis, ka man ir sieva un es dzīvoju ar viņu … Bet tā tas ir. Atļauj tev paskaidrot.» Viņš nepagūtu neko paskaidrot. Viņa aizietu dziļi jo dziļi aizvainota, un viņš, pēc tam nožēlodams, varētu rāpus rāpot viņai pakaļ pa visām pilsētām, un tomēr Marija Luisa vairs acis nepamestu uz viņu. Kāpēc vīrietis, kam ir sieva, iemīlas citā sievietē un panāk, lai šī otra iemīl arī viņu vai vismaz viņu uzklausa un pat atļauj sevi skūpstīt? Sasodīts, kāpēc vīrs nedzīvo mierīgi ar savu sievu? Jā, tā gan vajadzētu . . . «Nestāsti man neko.» Šķiroties viņa pat nepaskatītos uz viņu, it kā viņš būtu pēdējais riebeklis. «Nestāsti man neko.» Labāk melot, labāk izlikties, tikai ne dzirdēt šādus vārdus no viņas mutes. Aniseto bija daudz ko teikt viņai, un viņš bija pārliecināts, ka, uzklausījusi viņu, Marija Luisa pēdīgi saprastu viņu un izprastu to, kas noticis un notiek. Aniseto negribēja krāpt viņu, nekad to nedarīs, nekad viņš nemēģinās Mariju Luisu iegūt un pamest — viņš arī nebija spējīgs kaut ko tādu izdarīt, — un, ja viņš nebija stāstījis, ka viņam ir sieva, tad tikai tādēļ, ka sākumā nedz juta, nedz arī domāja, ka par to jārunā. Kas zina, kā viss var izvērsties, kādēļ lai klāstītu visai pasaulei, ja to nejautā: man ir sieva, un es ar viņu dzīvoju. «Kāda man tur daļa! Neesmu neko jautājusi.» Noģidis, ka iemīlas un ka Marija Luisa, iespējams, atbild uz viņa jūtām, Aniseto ienāca prātā, ka vajadzētu viņai visu pateikt, taču viņš iepazina viņas raksturu — lepnu, prasīgu un valdonīgu, protams, mīlas jautājumā. Atklāt visu nozīmētu — zaudēt visu. Viņa negribētu nedz uzklausīt, nedz ko vaicāt: ne — kāpēc, kad, kā, — ne — kādēļ tā darīji, ko darīsi tagad, — ne paskaidrojumus un solījumus, nē, viņa pārvērstos viscietākajā dimantā, visvientuļākajā un visaugstākajā klintī, un viņš paliktu kā iztukšots, ar sajūtu, ka ir zemcilvēks, ja vien zemcilvēks var nonākt tiktāl, ka jūtas iztukšots.

—   Kas tā bija par senjoru, kas šorīt brauca kopā ar tevi?

Aniseto atbildēja kā students, kam teicama atmiņa un kas no viena gala līdz otram izēdies cauri pārbaudījuma vielai:

—    Kāda kaimiņiene.

—    Ko tu tik daudz runāji ar viņu?

—    Viņa ir noraizējusies, prasīja man padomu.

—    Un proti?

—    Redzi… To mazliet pagrūti izstāstīt. Viņa ir apprecējusies ar kādu tipu, kurš strādā Čīles elektrības sabiedrībā, bet tas viņu pametis un atsakās uzturēt.

—    Kāpēc?

—   Viņa esot saslimusi ar kādu «iekšķīgu» kaiti, tā viņa stāsta.

Marija Luisa saminstinājās. Tad tomēr pajautāja:

—    Un kā tad tu vari viņai palīdzēt?

Aniseto paraustīja plecus.

—   Nekā. Bet viņa ir nelaimīga un griežas pēc padoma, kur vien iespējams. Viņa vaicāja, vai nezinot kādu ārstu un kādu advokātu. Ieteicu viņai iet Sanluisa hospitālī, kur ārstē šādas slimības, un apsolīju dot ieteikšanas vēstuli kādam draugam advokātam.

Aniseto meloja apbrīnojami viegli, taču meloja, vienīgi attiecinādams stāstījumu uz Virhiniju. Kaut kas tamlīdzīgs patiešām bija noticis: kāda kaimiņiene, pašai nezinot, kur un kad, — kā pati apgalvoja — bija saslimusi ar venerisku slimību un aplaidusi ar to savu vīru. Pārliecināts, ka sievai bijis sakars ar kādu taksometra šoferi, viņas tuvinieku draugu, vīrs sievu pametis. Viņai nu vajadzēja pierādīt, ka ar slimību var aplipt arī tad, ja nav dzimumattiecību, bet, tā kā pašas mājās viņa saslimt nevarēja, tad radās jautājums: kur tad šī slimība dabūta? Arī viņas vecāku mājā tas nebija varējis notikt. Tātad — kur? Par nelaimi, pirms laiciņa, kad vīrs strādājis naktsmaiņā un pati bijusi uz dzimšanas dienas svinībām savu vecāku mājās, viņa aizbraukusi līdz uz kādu piepilsētas krodziņu, kur, protams, bijusi spiesta iet uz ateju un tur apsēsties, — jo govs taču neesmu, vai ne? Nu, saprotams, senjora. Un, kā par nelaimi, starp viesiem, kas braukuši uz krodziņu, bijis arī taksometra vadītājs, valodīgs, patīkams cilvēks, pie tam labs dejotājs, kas mīlot pacienāt, esot taisni neaizstājams sabiedrībā, kā arī daudzu mīlas dēku varonis — «rūdīts tips», kā apgalvoja vīrs, kuram bija zobs uz šoferi, jo tas savā laikā tīkojis pēc viņa sievas rokas un arī pēc tam, kad viņi bija apprecējušies, nekad netika palaidis garām izdevību parādīt viņai uzmanību. Sieva raudāja un elsoja, apliecinādama savu bezvainību un piedāvādama vīram konfrontēšanu ar šoferi, bet vīrs, pēc dabas gļēvulis, atraidīja konfrontēšanu un, savās goda jūtās aizvainots, atteicies dot savai sievai kaut sentavo, pats raudādams aizgāja no mājas. Par laimi, viņiem nebija bērnu.

Par laimi, ari Marija Luisa bija pietiekami smalkjūtīga un nevaicāja, ar ko tieši saslimusi sieviete. Apzīmējums ar kādu «iekšķīgu» kaiti apvaldīja viņas ziņkāri un patiku taujāt. Marija Luisa bija pārliecināta, ka Aniseto, kas nemīlēja neko izskaistināt, skaidri un gaiši pateiktu viņai, par ko ir runa, un tad būtu jāsarkst. Dažā ziņā viņš bija mazliet mežonīgs.

Tātad viņš bija uzvarējis, kaut gan par šo uzvaru dabūja dārgi samaksāt. Pēc vairākiem gadiem, kad viņi jau bija apprecējušies un Marija Luisa, vēl vienmēr ļoti greizsirdīga un prasīga, iztaujāja Aniseto par vienu vai otru sievieti, vajadzēja tik kādai sievietei Aniseto tuvumā nošķaudīties, lai Marijai Luisai rastos aizdomas, — viņa neticēja Aniseto, kurš nekad vairs nebija melojis, bet nespēja sievu pārliecināt, ka neinteresējas ne par vienu citu sievieti. Viņš nevarēja pierādīt savu vārdu patiesību ne ar Hēgeļa dialektiku, ne ar Aristoteļa loģiku.

—    Es tev neticu.

—    Saku tev tīru un svētu patiesību.

—    Es tev neticu.

—    Tu man netici tādēļ, ka negribi man ticēt.

—    Es tev neticu.

Aniseto novaidējās, — trieka varēja ķert, nudien.

—    Kāda vella pēc tu man netici, Marija Luisa?

—         Es tev neticu. Un neticu tādēļ, ka tev atkal ir tāda pati sejas izteiksme kā toreiz, kad tu stāstīji pasaciņu par senjoru, kas slimoja ar «iekšķīgo» kaiti.

Un Aniseto nācās apslāpēt sašutumu un norīt aizvainojumu. Viņš bija melojis un pieķerts melos. Viņam vairs neticēs, kaut arī viņš runās taisnību.

.. . Viņš zināja, ka reiz vajadzēs visu izstāstīt, bet cerēja —. varbūt tiks cauri bez stāstīšanas. Ja viņš mierīgi, pa draugam izšķirsies ar Virhiniju, Marija Luisa tikai vēlāk dabūs zināt visu. Patiesībā tā arī iznāca — viņam nevajadzēja nekā stāstīt. Marijai Luisai pastāstīja citi.

Jā, nekā nedabū par velti.

V

—    Kas tā par meiteni?

Meitene liceja audzēknes formas tērpā stāvēja dažus soļus atstatu, viņa bija gadus septiņpadsmit veca, pamaza, mazlietiņ pilnīga, ar apaļīgu seju. Uz sānu celiņa pāršķirtie mati brīvi krita uz pleciem. Meitene izskatījās tāda kā sapīkusi, kā sasapņojusies. Viņa gaidīja savu draudzeni un stāvēja nosāņus.

—    Tā ir Marija Luisa, — paskaidroja draugs.

—    Kāda Marija Luisa? — neatlaidās Aniseto.

—    Marija Luisa Serrano, Elenas draudzene.

Elena bija tā meitene, ar kuru sarunājās viņa draugs. Meitenes vārds un uzvārds Aniseto nekā neizteica, un viņš vairs neko nevaicāja, taču kā meitenes stāvs, tā arī vārds iespiedās viņam atmiņā. Viņš vēl pāris reižu uzmeta tai acis; abas meitenes aizgāja. Viņas dzīvi sarunājās un skatījās atpakaļ.

—     Vai tad tu nepazīsti Mariju Luisu? — vaicāja draugs.

—    Tā, tik vārda pēc.

—    Žēl gan, būtu tevi iepazīstinājis.

Tas bija noticis pirms septiņiem gadiem. Pa šiem septiņiem gadiem Aniseto bija aizklīdis līdz Cilojes arhipelagam.

(Arhipelaga galvaspilsētā Ankudā bieži ir lietavas — nolīst četrtūkstoš milimetru gadā; trupas vadītājs bija izvēlējies pirmajai izrādei lugu, drāmu vai pat traģēdiju, kurā varēja spīdēt pats un ļaut spīdēt saviem aktieriem un kurā galvenais varonis, ko tēloja pats trupas vadītājs, pēc niknas vārdu maiņas ik pa piecpadsmit minūtēm gāzās gar zemi dažādu lēkmju dēļ; priekškara pacelšanas brīdī sāka līt lietus, un, tā kā skatuve bija bez paaugstinājuma — vienā līmenī ar skatītāju telpu, tad, lietus lāsēm sitoties pret skārda jumtu, publika nevarēja sadzirdēt, ko aktieri runā; taču, tā kā nebija redzēta neviena nopietna luga, kurā ik ceturtdaļstundu aktieri vienā krišanā kristu gar zemi, tad skatītāji, kaut arī uz skatuves kāds rūgti raudāja, sāka smieties, un, jo biežāk varonis valstījās pa grīdu, jo skaļāk smējās publika, kamēr pēdīgi režisors, to pamanījis, mazliet sašutis tuvojās rampai un, taurītē salicis rokas pie mutes, nikni uzkliedza: «Nesmejiet! Luga ir nopietna.» To dzirdot, čiloti26 satrūkās un vairs nesmējās, tikai daži paslepus joprojām to darīja, aizsegdami sejas ar samirkušajiem apmetņiem; režisors, būdams saprātīgs cilvēks un allaž gatavs izpatikt publikai, nākamajā vakarā izrādīja joku lugu, kurā visa trupa kūleniski ripeniski vēlās pa skatuvi, bet tieši tai brīdī, kad pacēlās priekškars, atkal uznāca lietus, vēl stiprāks nekā iepriekšējā vakarā, un skatītāji atkal nekā nedzirdēja, taču pēc aizrādījuma pa visu izrādes laiku sēdēja tik mierīgi kā mesā vai pie līķa vāķēšanas, kaut gan šī izrāde bija tāda, ka visi būtu varējuši izsmieties vēderus turēdami, jo aktieri vai plīsdami aiz smiekliem bija pārvērtuši skatuvi par īstu cirka arēnu.)

Atgriezies Santjāgo, Aniseto sāka strādāt kādā spiestuvē, kur sākumā locīja papīru, bet vēlāk izmācījās par linotipistu; pēc kāda laika viņš atkal iesaistījās kādā teātra trupā un atkal devās uz dienvidiem, šoreiz aizklīzdams līdz Puntaarenasai; atgriezies no turienes, viņš aizbrauca uz Argentīnu, kur sāka dzīvot kopā ar Virhiniju, un pēdīgi apmetās Santjāgo. Bija apritējuši septiņi gadi. Un nu Aniseto atkal ieraudzīja viņu. Tagad viņa bija daudz slaidāka, ņe vairs skuķēns, bet pieaugusi jaunava, un likās viņam dīvaina: viņa gandrīz nekā nerunāja un šķita nekustīga, it kā domās atrastos tālu prom; viņas bālā seja un varbūt tieši piere bija dzeltenīgi blāva; uznākot asai klepus

lēkmei, kas smacēja, meitenes seja kļuva sarkana. Kad lēkme pārgāja, viņa pamazītēm nomierinājās un atkal bija vienaldzīga un bāla. Pēc kāda brītiņa viņa tikpat klusa, kā stāvējusi, aizgāja. Aniseto raudzījās neizpratnē.

—    Kas meitenei kaiš? — viņš jautāja. ,

Elvira pasmaidīja.

—    Viņa ļoti skumst, — tā atbildēja.

—    Kāpēc? Vai kas noticis?

—    Jā, viņai nomiris līgavainis.

—    Vai tad viņa bija saderinājusies?

—     Viņa bija iemīlējusies kādā jauneklī, kas studēja inženierzinātnes.

—    Un tad …

—    Viņš saslima ar diloni un nomira.

—    Cik šausmīgi! Vai tepat Santjāgo?

—      Nē, viņš nomira kalnos, kur ārstējās sanatorijā. Pēc tam viņa saslima ar plaušu karsoni, un kopš tā laika viņa aizvien kāsē. Marija Luisa domā, ka viņai dilonis, bet klepus viņai droši vien tikai no astmas. Tas viss ļoti nomāc viņu.

Kaut arī meitene izskatījās tik klusa, vienaldzīga un bāla, kaut arī viņa bija grūtsirdīga, taču viņu bija patīkami uzlūkot; ne tikai viņas seju vien, kura nebūt nebija neglīta, bet arīdzan augumu, kas nebija nedz apaļīgs, nedz ar juteklīgām kustībām, tas nebija augums, kas piesolīja sevi visiem, bet it kā noslēdzies sevī, augums, kas piederēs vienam vienīgam. Aniseto, kurš tolaik lasīja bībeli, atcerējās Zālamana vārdus: «Tu esi viens aizslēgts dārzs, mana māsa, mana līgava, viens aizslēgts dārzs, viena aizzieģelēta aka.» Vienaldzības, klusēšanas, bāluma un varbūt arī kāda sejas vaibsta dēļ tagad jau pieaugušajai jaunavai bija mazliet līdzība ar ķīniešu elku.

Elvira pētīja Aniseto seju, lai redzētu, kādu iespaidu uz viņu atstājusi meitene.

—    Viņa ir simpātiska, vai ne?

Tas nebija īstais vārds, un viņš atbildēja ar smaidu, kas varēja nozīmēt gan «jā», gan «nē».

—    Nezinu.

449

Simpātiska? Lai arī ne gluži noteikti, viņš tomēr zināja, ko šis vārds nozīmē, un viņam šķita, ka vismaz pašreiz meitene nav simpātiska; viņa, likās, atvairīja katru tuvošanos, kas norāda uz simpātijām, un tanī pašā laikā, pati negribot, valdzināja. Aniseto saistīja šī pievilcības vara, kas bija negribēta, un šī noraidošā izturēšanās, kas bija gribēta, un viņš netika skaidrībā, kādas izjūtas bija viņu pārņēmušas. Viņš gandrīz neko nezināja par meiteni un, atkal viņu ieraugot, nebija uzreiz pazinis, kaut gan atcerējās vārdu un to reizi pirms septiņiem gadiem, kad bija redzējis viņu stāvam dažus soļus atstatu. Meitene bija pārvērtusies, un droši vien viņai arī Aniseto šķita citāds: tolaik viņa bija skuķēns un viņš — zēns, tagad abi bija pieauguši un viens otru viņi uzlūkos un vērtēs citādi nekā agrāk. Savā jaunībā, pirms desmit, divpadsmit gadiem, Aniseto bija iepazinis Santjāgo anarhistu pulciņos dažus izdēdējušus un dīvainus jaunekļus, kas interesējās par rakstniecību. Tie visi bija ļoti trūcīgi, daži kaut kur mācījās, citi nekur nemācījās un, strādādami par mācekļiem kādā darbnīcā, par kalpotājiem vai par ierēdņiem, tikko nopelnīja sev iztiku. Viņu interese par Kropotkina un Bakuņina idejām bija vairāk jūtu nekā prāta izraisīta, un Aniseto ar laiku saprata, ka viņi pieslejas strādniekiem anarhistiem, cerēdami justies to vidū labāk nekā starp citu novirzienu ļaudīm, kuri turklāt viņus nekādi nebūtu uzņēmuši savā sabiedrībā. Viens no šiem jaunekļiem vareni apdziedājis Luciferu, Harmodiju, Spartaku, Džordano Bruno un citus gan teiksmainus, gan vēsturiskus sacelšanās varoņus un protesta garus, un viņa vārsmas bija šķitušas kā lielgabalu dārdi jau izveidojušos cilvēku ausīm, bet kā debesu mūzika glāstījušas nākotnes sabiedrības cēlāju izturīgās bungādiņas. Šis dzejnieks, ko sauca par Danjelu, tāpat kā Aniseto brāli, studēja tieslietas un bija savāds cilvēks: no vienas puses, dzīves baudītājs vai topošs dzīves baudītājs, kas sapņoja par izsmalcinātiem ēdieniem, smalkām drānām un elegantām, skaistām sievietēm, no otras puses — nožēlojamo ļaužu aizstāvis. Viņa māte saskatīja viņā kaut ko līdzīgu ercenģelim, un arī viņa patēvs, kas bija tikpat labsirdīgs kā māte un pēc amata galdnieks, domāja, ka viņš ir sevišķa būtne, taču ne jau nākusi no debesīm, — galdnieks bija mazliet neticīgs. (Nav brīnums, ja bagātā

29 242 un varbūt izglītotā ģimenē piedzimst vai vēlāk izveidojas dzejnieks, tas ir tīri dabiski un nevienu nepārsteidz: tur ir nauda, un, ja sakām, ka tur ir nauda, tas nozīmē, ka ir ēdiens, gaisma, siltums, tīra veļa, grāmatas, vide, taču pie trūcīgas, reizēm gaužām trūcīgas ģimenes pavarda, kur nav vairāk naudas kā tik, lai nenomirtu badā, kur lāgiem nav ne ēdiena, ne siltuma, bet retumis vien tīra veļa un grāmatas, tur dzejnieka piedzimšana ir tāds pats brīnums kā Atakamas tuksnešainajā augstienē izaugusi karaliskā palma, un bagāto ģimeņu vecāki labpatikā noraugās uz dēlu dzejnieku, turpretī nabadzīgo ģimeņu vecāki noraugās tīri vai ar izbīli, turklāt vēl ar apbrīnu un gandrīz vai dievināšanu: no kādas zvaigznes nokritusi šī mirdzošā būtne?) Šī dzejnieka alkas panākt sacelšanos vareni izpaudās viņa vārsmās; savas dzīves baudītāja alkas viņš apmierināja, sapņodams par lieliem veikalu darījumiem, kurus uzsāka ar spēli hipodromos, taču, tā kā naudas viņam bija maz, tad parasti nāca laukā ar tukšu kabatu un izlūdzās no draugiem pa cigaretei vai kādu peso, ar ko nokļūt mājās. Kad viņi reiz pusnaktī klīda pa ielām, Danjels sacīja Aniseto:

—    Spēļu nami ir ienesīgs veikals, un brīnum jauki būtu ierīkot kādu spēļu elli, bet tādu elegantu, ērtu, nevis blusu pilnu ūķi.

—    Jā, — piekrita Aniseto, piesardzīgi likdams kājas, jo viņam bija cauri zābaki, — bet tad vajadzīgs liels kapitāls. Ne visi spēlmaņi ir zaudētāji.

—   Vispār zaudē visi, — iebilda dzejnieks, kam jau bija pieredze, — bet arī tos nedaudzos, kuri laimētu, mēs apstrādātu tā, ka tie izietu laukā bez sentavo.

—    Kādā veidā?

—   Piemēram, tā: blakus spēļu zālēm mēs ierīkotu deju grīdas, ar sievietēm, •— saproti? Un tur …

Danjels ar kustību norādīja, kā tiek iztukšotas kabatas. Kaut. gan kustība bija izteiksmīga, Aniseto, kurš slikto apavu dēļ bija sadrūmis, iebilda:

—   Bet ja nu kādam tipam nepatīk sievietes? Ir gadījumi, kad …

Dzejnieka seja pauda izbrīnu, it kā viņš nule būtu izdzirdis, ka atradies kāds, kam netīk elpot. Viņš gudroja, ko darīt.

—    Tādam patiks iedzert.

—    Kas to var zināt, — nomurmināja Aniseto. — Visādi dīvaiņi pasaulē. Pieņemsim, gadās tāds, kam nepatīk sievietes un kas ir atturībnieks. Kas tad notiktu? Tāds tips aizietu ar visu naudu.

Aniseto apgāja apkārt peļķei. Dzejnieks, ko bija satraukusi doma, ka varētu gadīties kāds tips, kas nedzer, kam nepatīk sievietes un kas aiziet ar visu naudu, uzreiz neatbildēja. Tad, it kā baidīdamies, ka nākamās spēļu elles apmeklētāji varētu sadzirdēt, viņš klusiņām sacīja:

—    Acīm redzami mums cits nekas neatliktu kā salīgt laupītājus. Tiklīdz tādi tipi izietu no spēļu nama un tiktu ap stūri, tā … ko?

Šoreiz viņa rokas kustība rādīja, kā grābj aiz spranda, un Aniseto tā likās ne visai piemērota tieslietu studentam.

Tikpat dedzīgi, kā Danjels gribēja ievadīt draugu nākotnē īstenojamos veikalu pasākumos, tikpat dedzīgi viņš gribēja arī ievadīt to rakstniecības noslēpumos. Rakstīt ir ļoti viegli, viņš apgalvoja. Vajag tikai skatīties un just. Pārējais nāks pats.

—    Bet pēc cik ilga laika? Vai tas nebūs tāds pats darījums kā ar spēļu ellēm? — ieminējās Aniseto.

—    Tu laikam zobojies, — atteica dzejnieks. — Vai tad, lai kļūtu par rakstnieku, vajadzīga nauda? Lai taptu par tādu, vajag vienīgi rakstīt.

Viņš deva dažus norādījumus:

—    Skaties — lūk, tur ir kurpnieks, tas ir, divi kurpnieki, turpat ir kāds bērns. Viens no kurpniekiem griež ādu zolei, otrs — taisa zābaku. Bērns te noraugās vīros, te skatās laukā uz ielu. Nupat brauc garām tramvajs. Aina izgaist. Tagad tu atkal redzi visu. Tev jāapraksta vīru un bērna sejas izteiksme, jāapraksta, kas atrodas uz sola, kādi rīki vīru rokās, tad tramvajs un tā rīboņa, — var gadīties, ka tramvajā brauc kāds, kas izraisa interesi — tanī pašā laikā vai arī pakāpeniski tev jāapraksta vide, cilvēku balsis un kādas tev pašam rodas izjūtas. Vai tu saproti?

—    Saprotu, — piekrita Aniseto. — Bet tā būtu, kad jāraksta proza. Bet ja nu jāraksta dzeja?

29*

451

—          Dzejoļus rakstīt ir vēl daudz vieglāk, — apliecināja

dzejnieks. — Tur nekādi sīkumi nav jāataino. Tur ar metaforu palīdzību jāparāda, kādas izjūtas tevī izraisa priekšmeti un cilvēki.

—    Kas tas ir — metafora?

—    Redzi… Kā lai tev to paskaidroju? Iedomājies, ka paiet garām kāda sieviete ar ļoti gaišiem matiem, slaida, līganu gaitu. Tu noskaties viņā. Kam viņa līdzīga? Tu domā, ka viņa izskatās pēc dzeltenās narcises. Tad nu tu nevis sīki notēlo viņas matu krāsu, stāvu un kustības, bet raksti, ka viņa ir dzeltenā narcise, un lasītājs sapratīs, par kāda veida sievieti ir runa. Tu raksti, piemēram, tā: «Dzeltenā narcise daiļā, ziemā uz ietves kas plauki.» Vai saproti?

Aniseto saprata un, nospriedis, ka daudz izdevīgāk būs rakstīt pantus nekā prozu, jo bija taču jāraksta mazāk, pēc pāris dienām aprakstīja vairākas telegrammu veidlapu baltās puses, dzejodams par rozēm, dzeltenām narcisēm, baltām narcisēm un citiem ziediem, gan magnolijām, gan vijolītēm, kas varēja noderēt sievietes auguma vai atsevišķu tā daļu salīdzinājumam, bet pēdīgi, tā kā viņam puķu nosaukumu vairs krājumā neb!ja un dažas sievietes ķermeņa daļas neatgādināja nevienu pazīstamu ziedu, pārtrauca rakstīšanu. Dzejniekam viņš tomēr pateica, ka rakstot dzejoļus, un šis draugs iepazīstināja viņu ar saviem draugiem un draudzenēm, apgalvodams, ka viņš ir dzejnieks ar nākotni, tā ka Aniseto dažu cilvēku, īpaši jaunu sieviešu un pat kādu vīriešu acīs kļuva nozīmīgs, un tas viņu pārsteidza. Viņam bija tie paši saplīsušie zābaki, tās pašas spīdīgās bikses, tie paši švārki ar pārāk īsām piedurknēm un tas pats sadilušais krekls, taču kāds bija pateicis, ka viņš ir dzejnieks ar nākotni, un līdz ar to viņš bija tapis gluži citāds, vismaz dažiem cilvēkiem, jo pats sev viņš palika tas, kas bija; Aniseto pazina tikai nedaudzas puķes, bet it nemaz nepazina sievietes. Varbūt pienāks reize, kad viņš pazīs vairāk puķu un kādu sievieti. Nevarēja zināt, kad tas būs.

Ar vienu no šīm sievietēm, kuras viņu toreiz bija ievērojušas, viņš tagad runā par Mariju Luisu, un viņa vērīgi pētī Aniseto seju, gribēdama noprast, kādu iespaidu uz viņu atstājusi meitene. Patiesībā viņam bijis jādomā par meitenes dzīves stāstu, te varēja rasties dzejolis: ar diloni mirušais līgavainis, slimā un skumjā meitene, vijolītes, neaizmirstules.

—    Nabaga meitene.

Elvīra nav skaista, bet visai pievilcīga, kaut gan viņa valdzina tikai platoniski, vismaz Aniseto. Elvīrai ir lielas acis un liela mute, patīkami aiziet pie viņas uz māju un ar viņu patērzēt. Aniseto viņa liekas visai jauka draudzene un varētu pat ļoti patikt kā sieviete, bet šķiet, ka Elvīrai nekad neviens nedrīkst tuvoties un noskūpstīt; viņa draugs nezina, kādēļ tā. Varbūt tas ir maldīgs uzskats, bet, lai tas būtu maldīgs vai pamatots, draugs tā ir izteicies, un Aniseto pat domās var tikai paspiest viņai roku vai draudzīgi uzsmaidīt. Elvīra vienkārši un brīvi uzņem viņu savā mājā, un viņi gari un plaši runā par visādiem jautājumiem — par Puntaarenasu, kur abi bijuši un redzējušies pirms gadiem, par cilvēkiem, kas tur dzīvojuši un miruši, par draugiem un draudzenēm, starp kurām ir Marija Luisa, kas Elvīrai ļoti mīļa. Viņa saka:

—    Vai mēs nevarētu kaut ko darīt viņas labā?

Aniseto nekas nenāk prātā. Ko gan varētu darīt?

Un ko viņš varētu darīt? Viņš strādā pie kāda laikraksta līdz diviem trim rītā, guļ līdz pusdienai, mazliet atpūšas, palasa, apmet kādu līkumu un ap pusseptiņiem vakarā atkal sēž pie sava linotipa, sastādīdams policijas ziņojumus vai rakstus, kuros runa par to, ka Čīlē neatliekami jāveicina ražošana. Pēc šī laikraksta redaktoru ieskata, valstī ražošanas apjoms samazinās ar katru dienu. Neviens nepateiks, no kā daudzi cilvēki dzīvo, un var gadīties, ka pārtikušajām šķirām vajadzēs ēdināt strādniecību.

—    Ko mēs viņas labā varētu darīt?

Elvīrai rodas kāda doma.

—    Vai jūs nevarētu aizrakstīt viņai?

—    Kas? Es?

—    Jā, jūs.

—    Aizrakstīt? Bet ko tad es varētu viņai rakstīt?

Aniseto iztrūkstas.

—   Es nezinu. Domāju, ka viss, ar ko varētu izklaidēt, nāktu viņai par labu. Aizrakstiet viņai bez paraksta vai ar kādu izdomātu vārdu, kaut ko, kas iešaujas prātā. Svarīgākais ir pārsteigt viņu, sapurināt, ieinteresēt par kaut ko, lai viņa tiktu vaļā no savas vienpatības.

Tā nav peļama doma, un to varētu uzskatīt par iejutīgu rīcību. Meitene nekā nezinās, viņi apspriedīsies par visu, kas notiek un vērā ņemams, varbūt Marija Luisa atmodīsies kā no miega, pietiks ar dažām Aniseto vēstulēm. Viņš ķeras pie rakstīšanas, izgatavo vairākus melnrakstus un kādunakt, pabeidzis darbu pie avīzes, aiziet līdz meitenes mājai un iebāž savu vēstuli pa durvju apakšu. Viņš rakstījis viņai par nakti, par kuģiem, kas dodas prom, un kuģiem, kas atgriežas, par gataviem granātāboliem, par ievainotām dūjām, par neļķēm un pāris vietās savā vēstulē pieminējis rozes. Kam tu nododies skumjām? Vēl nav aususi diena ar kaismīgām dziesmām, un pēc nakts, kurā tu kavējies, nāks ausma kā pēc ikvienas nakts. Iededz uguni, meiten, un gaidi dienu, klausīdamās, kā vējš zuzēdams skrien pār zāles stiebriem.

Tad viņš iet mājās un liekas gulēt. Viss izrādījies ļoti viegli.

vi

Vienmēr viegli ir sākt: vai nu tu paskaties, vai arī uz tevi paskatās, viņa ir jauna vai arī nav vairs tik jauna, viņas sejā vai augumā ir kaut kas pievilcīgs, viņai ir jautrs vai sērīgs vaigs, slaids vai pamazs augums (lai augums būtu kāds būdams, tev tas patīk, un tu nezini, kādēļ), viņa tev pasaka vienu vārdu un tu pasaki otru, viņa var tev atrakstīt kādu jocīgu vēstulīti un tu viņai atbildēt ar vēl jocīgāku, kādudien tu pārsteigts redzi, ka viņa tevī noraugās, un ievēro, ka viņas skatienam ir tāda neparasta izteiksme, vai arī tu esi tas, ko pamana neparasti noraugāmies, tad tu kaut kā mulsi pasmaidi vai arī tev kaut kā mulsi uzsmaida. Ko tas viss nozīmē? Neko. Ko tas var nozīmēt? Vai tad nevar uz tevi skatīties? Skaties, neuztraucies. Skaties, smaidi, runā, ej, nāc, atgriezies. «Viņa ir mājās, viņas nav mājās, viņa ir izgājusi, drīz būs mājās.» — «Vai jums patīk, kino?» — «Ak jā, Mērija

Pikforde un Duglass Fērbenkss.» — «Un ko jūs sakāt par Elizabeti Bergneri?» — «Ai nē, viņa man nepatīk.» — «Ko jūs lasāt?» — «Žanu Kristofu.» — «Tas ir jau mazliet novecojies darbs.» — «Vai tu esi sastapusi Aniseto?» — «Nē, un tu?» — «Vai tu esi bijis pie Marijas Luisas?» — «Es viņu reti redzu. Es taču strādāju pa naktīm …» — «Vai tu pēdīgi dabūji zināt, kas tev rakstījis tās vēstules?» — «Dabūju zināt, tas ir viņš. Elvīra man pateica, man jau pašai arī bija tāda nojauta. Cik dīvaini, vai ne? Cik īpatnēji! Kādēļ viņš man raksta?» Jā, kādēļ viņš raksta viņai? Aiz līdzjūtības, aiz simpātijas? «Man nepatīk, ka mani žēlo.» Viņa pētīja vēstules, tās bija bezpersoniskas. Šur tur tomēr pavīdēja pa teikumam, kam bija personiska nokrāsa, kas vismaz pauda, kā Aniseto viņu redz vai iztēlojas. «Ieskatījos jūsu istabā un redzēju jūs attupušos uz spilvena, jūs bijāt atliekusi augumu, vīdēja kailie papēži. Sniedzu jums roku, un mēs runājāmies. Jūsu seja bija dzeltenīgi bāla, ar drudžaini mirdzošām acīm un smalkām rieviņām, jūs izskatījāties slima. Redzot jūsu atpakaļ atliekto augumu un plāno vaigu, man šķita, ka esat daiļa ķīniešu elku dieviete. Dziļi un maigi jūs lūkojāties man acīs…»

Viņš idealizēja Mariju Luisu. Cilvēks idealizē tikai to, kas tam patīk, ko tas mīl vai cer iemīlēt. Vai tad Aniseto citādi būtu varējis viņai rakstīt? Tās nebija veikalnieciskas vēstules, ne ari vēstules, ar kurām paziņo kaut ko noteiktu un lietišķu — sak, mums iet labi, krustmāte Hulita nopirka vairākus tērpus un aizbrauca uz Eiropu, neaizmirsti atdot man lietussargu, ko tev aizdevu, — tās bija vēstules, kurās par neko vajadzēja uzrakstīt kaut ko derīgu, un to varēja, vienīgi visu idealizējot, kaut arī viņam nebija cita nodoma kā palīdzēt skumju nomāktajai meitenei; lai to panāktu, lai no zila gaisa varētu sagudrot, par ko rakstīt, Aniseto vajadzēja ilgi domāt par Mariju Luisu un iztēlē mēģināt pārveidot to kādā jaukā priekšmetā vai būtnē — daiļā ķīniešu elku dievietē, vīstošā rozē, ievainotā dūjā, tāpat viņam arī vajadzēja iedomāties to vienā vai otrā stāvoklī, runājam dzejiskus vārdus vai raugāmies dziļi un maigi. Viņš taču nevarēja iztēlot, ka viņa klibodama pielec kājās, runā muļķības un skatās viņā zvēriski nikni? Ko viņa tad teiktu? Un vai ar šādu tēlojumu varētu kādu mierināt? Turklāt Aniseto trūkst humora izjūtas, viņš nav arī dramatiķis, un nevar arī sacīt, ka viņš spētu izteikties liriski un ar ganu dziesmām. Neviens nezina, kādas ir viņa spējas, un mazāk par visiem to zina viņš pats, un tā viņš raksta meitenei šodien, raksta rīt un parīt vai pa četrām dienām reizi («Jūs esat kā lilija, kas šūpojas ezera viļņos»), un reiz kādā vakarā gadās, ka daiļā ķīniešu elku dieviete, roze ar nobirušajām ziedlapām un ievainotā dūja — viss vienā personā atrodas viņa apskāvienos, un viņš skūpsta to un jūt, ka šie skūpsti ir jauki, ka šī mīlestība ir saldāka par vīnu, ka viņas lūpas ir daudz jaukākas, nekā viņš jebkad būtu spējis iedomāties, kaut gan viņam par to nemaz nevajadzēja domāt, jo nebija jau paredzēts meiteni skūpstīt, bet gan mierināt. Ko tu, mežoni, esi izdarījis? Esmu viņu skūpstījis, nu un tad? Izrādījās gan, ka visā šai pasākumā piedalījies vēl kāds: Marija Luisa, kam arī bija iztēle, padzirdusi no Elvīras, ka vēstules viņai raksta Aniseto, bija sākusi idealizēt viņu, iztēlodamās, kā viņš, nabadziņš, krietni pāri pusnaktij iet pa ielām, kā paslepen tuvojas viņas mājai, iebāž vēstuli pa durvju apakšu un pazūd, izgaisdams ielās kā rēgs. Viņš bija dīvains cilvēks — kaut gan patiesībā viņā nebija nekā dīvaina, taču meitene viņu iztēlojās tādu, tāpat kā viņš iedomājās meiteni kā ievainotu dūju vai ķīniešu elku dievieti, — viņš bija cilvēks, kurš aizvakar atradās Santjāgo, vakar — Puntaarenasā, šodien — atkal Santjāgo, kurš drīz vien būs Buenosairesā un laiciņu vēlāk varbūt — Patagonijā vai Elčako; padrūms, kā no citas pasaules viņš laikam klīda apkārt prieka pēc, tāpat arī nezināma spēka mudināts; varbūt viņš bija kāds no Gorkija klaidoņiem vai arī Džeka Londona vai Konreda klaiņotājiem — cilvēks, kas daudz dzīvē redzējis, kas, likās, visu zināja un varēja stāstīt visneticamākos notikumus, cilvēks, kas bija strādājis visneparastākos darbus, taču viņa nevarēja iedomāties, ka tādus darbus varētu strādāt tētis, kurš vienmēr bijis tikai lauksaimnieks, un kur nu vēl māsas vīrs Santjāgo, kam piederēja slotu, slotiņu un sloteļu fabrika un kas savā mūžā tur vien bija darbojies. Jā. Aniseto nebija nekādas līdzības ne ar vīstošām rozēm, ne ar ievainotām dūjām. Aniseto nebija nekas līdzīgs, un neviens viņu par kaut ko tādu nevarētu uzskatīt, taču katra iztēle iet savus ceļus, un Marija Luisa, kas bija augusi ģimenē, kuras galva nekad netika attālinājies vairāk par simt kilometriem no savas mājas un četrdesmit gadus vai vēl vairāk nodzīvojis vienā un tai pašā provinces pilsētā un vienā un tai pašā pilsētas kvartālā, pēdīgi iztēlojās, ka Aniseto, šis naksnīgais cilvēks, bija kaut kas līdzīgs Odisejam vai Ahasveram, labāk gan Odisejam (Ahasvers radīja utaina un ļauna jūda priekšstatu), bet nekur nebija Penelopes, kas auzdama viņu gaidītu, un, kad OdisejsEvija apskāva un skūpstīja Mariju Luisu, viņa it nemaz nebija pārsteigta, — kādēļ lai būtu pārsteigta? Tas viņai pat bija pa prātam. Tā viņi burtin uzbūra savu mīlestību un solīti pa solītim saīsināja attālumu, kas šķīra skumjo meiteni un vientuļo vīru, Odiseju un koši sarkano rozi, Mariju Luisu Serrano un Aniseto Eviju, pamatskolas skolotāju un linotipistu. Kāpēc lai cilvēks būtu pārsteigts, ja notiek tas, ko, gandrīz neapzinoties, pats radījis?

Ja arī pašlaik notiekošais cilvēku nepārsteidz, nevar tomēr teikt, ka nekad un nekas to vairs nepārsteigs. Aniseto seja šķita sarūkam, kad Marija Luisa ieprasījās:

—   Vai tu atceries to senjoru, kas slimoja ar kādu «iekšķīgu» kaiti?

Aniseto bija gandrīz aizmirsis savus vienīgos melus Marijai Luisai.

—    Kādu senjoru?

Marija Luisa pasmaidīja mazliet vīpsnīgi.

—    Pagājušajā gadā kādu rītu ap vienpadsmitiem tu iekāpi tramvajā, ar kuru braucu arī es. Ar tevi kopā iekāpa kāda senjora. Vai atceries?

Viņa iesāņus palūkojās Aniseto un nožēloja, ka bija to vaicājusi: Aniseto seja sadrūma un ieduba kā mirējam. Viņš nomurmināja:

—    Jā, atceros. Kādēļ tu vaicā?

Marija Luisa negribēja viņu sāpināt, ne arī kaut ko izdibināt: nejauši viņa bija dabūjusi zināt, ka Aniseto ir vai ir bijusi kāda sieviete, ar kuru viņš dzīvojis vai dzīvo, un viņai radās aizdomas, ka šī sieviete ir tā, ar kuru kopā viņa pirms gada redzējusi Aniseto un kuru viņš bija nosaucis par savu raižu mākto kaimiņieni. Ja izrādītos, ka tā ir tā pati, tad Aniseto viņai melojis, un tas sarūgtinātu; varbūt viņš bija teicis taisnību, bet kā vienā, tā otrā gadījumā noskaidrot vajadzēja. Viņa neko nepārmetīs pat tad, ja Aniseto būs melojis. Marija Luisa bija jau dziļi iemīlējusi viņu, bija pārliecināta par Aniseto jūtām, un šobrīd viņai šķita vienalga, vai viņam pirms gada bijusi kāda sieviete vai pat tagad vēl ir. Viņa piederēs Aniseto vai nepiederēs nevienam. Viņas kaisle un mīla pārspēja visu. Bet, lai būtu šā vai tā, pavaicāt vajadzēja.

—    Vai tu atceries, ko man stāstīji par šo senjoru?

Aniseto balss atteicās klausīt. Rīkle bija gluži kā

ar smiltīm piebērta stabule. Taču viņš palocīja galvu.

—    Jā.

—    Redzi, es zināju, ka tev bijusi vai ir kāda sieviete un ka esi dzīvojis vai dzīvo ar to. Vai tā ir tā pati senjora?

Mēle Aniseto daudzmaz kustējās, bet balss joprojām bija kā aizžņaugta. Viņš atkal palocīja galvu, apliecinādams:

—    Tā pati.

—    Labi, pastāsti man par to.

Aniseto pagrieza galvu un pavērās viņā. «Vai tad tu gribi mani mocīt?» likās, vaicāja viņa acis. Bet viņa negribēja Aniseto mocīt.

—    Mans mīļais, es nedomāju mocīt tevi. Redzu, ka esi man melojis, un jūtos sarūgtināta, bet pašlaik tas nav svarīgi. Es tikai vēlos, lai nekas nestāvētu starp mums, lai starp mums nebūtu nekādu ēnu. Pastāsti, kas tev man sakāms.

Šie vārdi iedrošināja Aniseto, viņš jo dziļi atņēma elpu, likās, it kā tirpoņa noskrēja līdz pat kājapakšām, saspringumam atslābstot, kaklā kaut kas nokrakšķēja, viņš sakoncentrēja domas un, kad satraukums mazliet pierima, sāka stāstīt; Aniseto stāstīja labu laiku, ne tekoši, bet aizgūtnēm. Viņš vairs nejuta baiļu. Tikai mazliet kaunējās, bet tas nebija svarīgi. Vai viņš bija melojis vai teicis taisnību, bet ja viņam atkal vajadzētu melot — vienalga, Marija Luisa kļūs viņa sieva.

Bet, protams, runa nav par šiem meliem; tas ir kaut kas cits, ko Marija Luisa grib zināt. Labi, pastāstīšu. Čīle, teātra trupa, Valparaiso, Pedro Martiness, Blanka, Virhinija, — vai tu saproti? Argentīna, Buenosairesa, Patrisio Rejess, Benito Rosass, Enrike Galjardo, piepilsēta, itālieši, spiestuve, trīs gadi, — un klausīdamās Marija Luisa atcerējās, kādu bija iztēlojusies Aniseto, kā bija idealizējusi viņu, un skaidrāk nekā jebkad viņa saprot, ka Aniseto ir klaiņotājs, neizdibināma, varbūt pat nenosvērta rakstura cilvēks. Kādēļ viņš ir tāds, no kā mantojis savu nemieru? Aniseto to nezina. Ir cilvēki, kas nejūt vajadzības klaiņot. Tie veidojas vai nu ar iemantotu iedabu paši, vai arī ar citu palīdzību, gan tiekdamies plašumā, augdami no iekšienes uz āru, gan augdami tikai iekšēji, taču paliek uz vietas nekustīgi, kā aug koki, turpretī citi cilvēki aug un dzīvo kā putni, dodas vai nu īsos, vai tālos lidojumos, gribēdami redzēt un zināt to, kas notiek citās malās, vai arī vienkārši aiz vēlēšanās lidot, vai arī tādēļ, ka dzīve tiem liek to darīt, — kā tu domā, kāpēc ik gadus, kad dienvidos sākas pavasaris, no Ziemeļamerikas uz Dienvidameriku atlido zelta tārtiņi un šņībīši? To tu nezini, ne? Es arīdzan ne, un neviens to nezina.

—    Saproti mani: es nevarēju teikt viņai, lai viņa iet prom, pareizāk gan, negribēju viņai to sacīt. Varbūt man būtu vienalga, ja viņa pati aizietu, kaut gan ne, vienalga tomēr nebūtu, taču nekādā gadījumā es nedomātu, ka man tiesības viņu aizturēt.

—    Nesaprotu, kādēļ viņa tevi pameta.

—    Tur bija dažādi iemesli: es maz pelnīju, daudz mazāk nekā Argentīnā, viņai bija apnicis saimniekot pa māju, varbūt arī es pats viņai biju apnicis, un viņa manis vairs nemīlēja, ja vien vispār kādreiz bija mīlējusi.

—    Vai tad tu domā, ka viņa tevi nekad nav mīlējusi?

—    Ir cilvēki, kas precas vai saistās ar otru aiz aprēķina, nevis aiz mīlestības. Ja viņa būtu mani mīlējusi, tad nebūtu aizgājusi.

—    Bet, ja tu viņu mīlēji, kādēļ ļāvi aiziet?

—    Nebiju pārliecināts, ka viņu mīlu, taču, pat ja būtu pārliecināts, neaizturētu viņu. Nekad neaizturētu cilvēku, kas apzināti grib aiziet, — lai iet, kur grib un kur tam tīk.

—    Bet ja tu šo cilvēku mīlētu?

—    Neaizturētu pat tad, ja pašam būtu jāaiziet bojā.

—    Bet kādēļ viņai apnika dzīve ar tevi?

—    Argentīnā mēs dzīvojām vientuļi, noslēgti, ne pie mums kāds nāca, ne arī paši kur gājām. Šeit, Čīlē, viss bija citādi: te Virhinijai radi un draugi, un draudzenes, veci teātra biedri, ļaudis, kas brauc gan prom, gan atpakaļ, gan nāk, gan iet, daudz ko pieredz un daudz ko stāsta, sakravā ceļasomas un sēžas vilcienos un kuģos; te viņa saskārās ar visu, ko bija jau puslīdz aizmirsusi, bet kas viņu ļoti vilināja. Virhinija aizrāvās, sāka apmeklēt teātrus un vecos draugus, kamēr panāca, ka viņai piedāvā līgumu. Tad viņa man pateica, ka braukšot prom. Labi, es atteicu, brauc. Bet tu? Es ne, es negribēju braukt. Viņa aizbrauca. Ko es varēju viņai sacīt? Neba kāds. prieks redzēt mājās cilvēku, kam te nepatīk un kas tiecas prom. Un turklāt — Argentīnā viņa bija kopusi mājas soli, bet šeit nedarīja nekā. Kopš manas ierašanās Čīlē pie manis dzīvoja dzejnieka Visente Andrades māmuļa, tā aprūpēja saimniecību un negribēja, ka tai iet talkā. Arī šis apstāklis attālināja Virhiniju no mājām. Bezdarbība reizēm ir tīrais posts.

Tas ir bēdīgs stāsts — stāsts par to, kā izirst un izjūk dzīve, bet Aniseto jau pat neatklāj visu: viņš nevar pasacīt Marijai Luisai, ka Virhinija ir auksta un ka tāpēc tā var izšķirties no viņa uz nedēļām un mēnešiem, un ka viņš savukārt nespēj lūgties: «Paklau, nebrauc, — tu zini, ka man ir vajadzīga sieviete.» Nē, apkaunojoši būtu tā lūgties, un viņai vajadzētu pašai to saprast, katrai sievietei un katram vīrietim tas jāsaprot, bet, ja Virhinija, kam bijuši divi vīri un kas tātad visu zina, tomēr brauc prom, tad tas nozīmē: viņai ir vienalga, ka viņš paliek viens. Viņš nevar arī stāstīt Marijai Luisai, ka viņam šo braucienu dēļ, kas reizumis ilga divus vai trīs mēnešus, vajadzēja atkal iet pie prostitūtām; pret tām viņš vairs neizturējās tik kautrīgi un vairāk savaldījās, bet joprojām izjuta kaunu un nomāktību, kā arī bija pārliecināts, ka neiet pie tām patikas pēc, bet piespiedu kārtā, ka viņu turp ved iekāre, kura nepieļauj nekāda veida apsvērumus. Neesmu nekāds svētais un negribu tāds būt, bet, ja man ir sieva, — kādēļ man jāiet pie prostitūtām? Vai tad es guļu ar prostitūtām tādēļ, ka man nav sievas? Vai tas tā jāsaprot? Šķiet gan, ka tā: man nav sievas. Virhinija atgriezās pēc diviem vai trim mēnešiem un, tā kā bija auksta sieviete, nealka viņa glāstu, lai gan gulēja vienā gultā, un viņš — tāpēc ka bija ielaidies ar prostitūtām — ikreiz, kad Virhinija pārbrauca, aizvien vairāk izjuta, ka sieva kļūst sveša, jo bija ne vien auksta, bet neizturējās arī mīļi pret viņu; arī viņš netuvojās sievai, un tā viņi gulēja vienā gultā kā svešinieki, kas nekad viens otra nav redzējuši, bet kaut kāda iemesla — vai nu ūdensplūdu, vai zemestrīces dēļ guļ vienā guļvietā. «Ko lai dara? Vēl ļaunāk būtu gulēt zem klajas debess šādā aukstumā.» Un, ja tiem gadījās acumirklīgā kaisles uzliesmojumā nonākt līdz fiziskai tuvībai, tā vienmēr izvērtās par kaut ko gandrīz pazemojošu. Reizēm viņu pārņēma satraukums, bet, tāpat kā pirmajās naktīs, viņš nedz ko sacīja, nedz ko darīja; tomēr viņa šo satraukumu manīja.

— Kādēļ tu nepamīlē mani?

Tātad, ja esi badā, kādēļ neēd aukstu lēcu virumu? Varbūt tev labāk garšotu karsts, bet nav uguns. Nāc ēd aukstu, ko citu varu dot? Badā velns ēd mušas — saka paruna. Virhinija nesatrauca Aniseto, viņš nealka sievas tuvību, viņu tikai pārņēma satraukums, kā jau katru dzīvu cilvēku, un tā nu viņam tomēr vajadzēja baudīt šo auksto virumu, tāpat kā dažkārt jāēd sviestmaize ar lapu salātiem, kad gribētos ēst grauzdētu maizīti ar sieru. Kā pateiksi: es negribu, laid mani mierā, man nevajag tavu lēcu. Un tā viņam garīgi un seksuāli Virhinija kļuva tāla. (Viņa, protams, to apzinājās, bet viņai bija vienalga. Viņa bija vēl jauna un brīva, jo Pedro Martiness, ieradies Čīlē, piekrita dot viņai brīvību un oficiāli šķirties. Ja notiks tā, kā paredzēts, viņa varēs iekārtot savu dzīvi, kā vien vēlas. Virhinija bija pārliecināta, ka pašreizējos apstākļos Aniseto negribēs viņu precēt, kaut gan viņa varētu panākt, lai Aniseto to izdara. Aniseto bija līdzjūtīgs un vāja, gandrīz vai gļēva rakstura cilvēks; bet

Virhinija jau pati negribēja viņu. Palīdzēdams tikt prom no Pedro, Aniseto bija izdarījis pakalpojumu, un viņai par to vajadzēja būt pateicīgai un nepiespiest Aniseto apprecēt viņu. Aniseto bijis tikai līdzeklis, lai sasniegtu mērķi, bet, apprecoties ar viņu, beigu beigās varbūt vēl nekas prātīgs nesanāktu. Pašreizējos apstākļos tā arī būtu nelaimīga laulība, daudz nelaimīgāka par pirmo. Virhinija juta un skaidri redzēja, ka viņa Aniseto apnikusi — apnikusi aukstā, neauglīgā sieviete, kuras vienīgā pievilcība slēpās ārienē. Varbūt tas bija aplam, ka viņa šķīrās no Pedro, viņš bija Virhiniju apprecējis, un viņam bija pienākums paciest savu sievu. Iespējams, ka Pedro tādēļ arī bija sitis viņu.)

—    Kur viņa ir tagad?

—    Aizbrauca uz dienvidiem.

—   Bet kad tu pagājušajā gadā biji ar viņu kopā ziemeļos…

Aniseto balss tagad bija skaņa. Rīkle bija. brīva kā lielgabala stobrs, un viņš pārtrauca Mariju Luisu:

—    Meitenīt, nevaicā, lai tev stāstu kaut ko tādu, kas tev liktu nosarkt līdz ausīm. Jā, mēs bijām kopā, bet neprasi, kāpēc. Saproti, ka ir jautājumi, kurus nevaru tev atklāt. Pienāks brīdis, kad starp mums arī būs kaut kas tāds, par ko nevarēšu nevienam stāstīt un nepavisam ne jaunai meitenei.

Marija Luisa neuzstāja, lai stāsta, bet tas nebūt nenozīmēja, ka viņa bija vienis prātis ar Aniseto; viņa nojauta, ka ir jautājumi, par kuriem nevar runāt ar meiteni, bet šobrīd klusēšana šķita muļķīga — it īpaši tādēļ, ka šie jautājumi interesēja viņu, meiteni, vairāk nekā jebkuru precētu sievieti, jo skāra taču tieši viņu. Viņa vairs neko neprašņāja, proti, nosprieda pajautāt kādreiz vēlāk. Gan jau viņa dabūs zināt visu.

—    Tātad mans dārgais melojis.

Viņi sēdēja parkā uz sola. Bija vasara, ap astoņiem vakarā. Uz citiem soliem arī sēdēja pārīši; savas kaisles apmulsināti, lielākoties visi klusēja. Tikai daži runājās, par kaut ko vienodamies vai ķildodamies, vai, tāpat kā viņi abi, izskaidrodamies, vai gatavodamies kaut kādam vēlamam notikumam. Aniseto saņēma plaukstās Marijas Luisas seju un lūkojās viņā. Viņa reizē paskarbā un maigā balss drebēja:

— Niekkalbīte, — viņš murmināja, pieliekdamies tuvāk, — es teicu, ka jūs būsit mana un ka tas notiks, kaut man vajadzētu pastrādāt vislielākās nekrietnības. Negribu uzskaitīt, kādas, pašlaik nav īstais bridis, jo tagad es jūs skūpstīšu un skūpstīšu bezgala ilgi, mani toreizējie meli arī bija viena no šādām nekrietnībām. Varbūt nāksies piedzīvot citas — vēl ļaunākas, varbūt ari ne. Katrā ziņā mans skūpsts nav nekas nekrietns. Vai nu ir viss skaidrs?

VII

Cīņa tomēr turpinājās. Viņš jau zināja, ka tā būs: nekā nedabū par velti, par visu ir jācīnās; vienīgais, par ko necīnīsies, būs nāve. Virhinija uzņēma Aniseto paziņojumu kā pirmo lomu tēlotāja trešajā cēlienā.

—    Nē. Tu nedrīksti mani atstāt.

—    Tomēr. Es drīkstu tevi atstāt, Virhinij. Man nav nekā kopēja ar tevi. Esmu iemīlejies un gribu precēties.

—    Kas notiks ar mani?

—    Kas notika ar tevi pēdējā laikā? Tu brauci prom un atgriezies, kad patika. Tu pameti mani mēnešiem ilgi, un man vajadzēja gulēt ar prostitūtām. Turklāt es tev neesmu nepieciešams. Tu vari sev nopelnīt iztiku gandrīz vieglāk nekā es.

—    Tu man neteici, lai nebraucu.

—    Es biju tavs draugs, nevis tavs saimnieks. Ja tu gribēji braukt, nevārēju tevi atturēt. Tagad es gribu iet, neatturi mani.

Viņa nevarēja Aniseto atturēt un sāka raudāt, nokrita pie zemes, skaļi vaimanāja un vienā mirklī iemantoja tās senjoras līdzjūtību un simpātijas, kura dzīvoja kopā ar viņiem.

—    Kādēļ tu gribi viņu pamest, Aniseto?

—    Es jau viņai paskaidroju, donja Matilde: man nav nekā kopēja ar viņu, esmu iemīlējies, gribu precēties, gribu bērnus.

—    Bērnus, Aniseto? Kādēļ tu gribi bērnus?

Matildei nebija veicies ar saviem bērniem. Viens

no tiem, Visente Andrade, sens Aniseto draugs, ir

dzejnieks, viduvējs dzejnieks, dzīvo kādā dienvidu pilsētiņā, strādā laikraksta redakcijā un tikko nopelna sev iztiku. Otrs, neizdevies gleznotājs, ir zīmēšanas skolotājs kādā Čīles vidienes provincē — vīnkopības rajonā, un ar skolotāja algu tur pietiek vienīgi dzeršanai. «Sula kļūst ar katru dienu dārgāka,» viņš apgalvo. Ne vjens, ne otrs dēls mātei nepalīdz.

—    Vai tu neredzi, kā man izgājis ar maniem abiem dēliem?

—    Nezinu, kā ies man, donja Matilde, bet es gribu, lai man būtu dēli.

—    Jā, bet kā tu vari viņu pamest…

—    Vai tagad jūs viņu aizstāvat? Vai atceraties, ko mēs runājām par viņu? Līdz vakardienai jūs viņu neaizstāvējāt.

—    Tev taisnība, dēliņ, bet tagad man žēl viņas. Redzi, kā viņa raud …

Raud . . . Aniseto baidījās no šīm asarām. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka tās ir ierocis, varbūt pat slazds, kas noder Virhinijai, lai viņu aizturētu. Kādēļ? Kādēļ viņa neļauj iet prom? Nekad abiem nekā kopēja nav bijis ne seksuālā, ne garīgā ziņā, ne jūtu dzīvē; bērnu viņiem nav, un, ja arī Virhinija visu laiku, kamēr viņi dzīvoja Buenosairesā, nenoliedzami bija laba mājasmāte, tad arī Aniseto tajos gados bija labs vīrs: viņš bija aizvedis viņu no Pedro Martinesa; viņa taču tikai to vien bija gribējusi panākt un šim nolūkam izraudzījusies Aniseto, un viņš bija Virhinijai devis to, ko viņa līdz tam laikam netika pazinusi: mieru un cieņu. Un, kad abi ieradās Čīlē, tad ne jau viņš pirmais aizgāja no mājām, par iemeslu minēdams apnikumu un naudas trūkumu; nē, tas nebija viņš, un Aniseto apzinājās, ka savu iespēju robežās darījis, ko varējis, lai draudzenei būtu viss, kas pienākas. Bet Virhinija bija aizbraukusi, un viņam vajadzēja iet pie prostitūtām; tas reizē ar visu pārējo izgaisināja to tuvības mazumiņu, kas vēl bija saglabājies starp viņiem, un tad parādījās šī meitene, kņru viņš bija redzējis pirms septiņiem gadiem mazliet sapīkušu un aizsapņojušos; tagad tā bija noskumusi, jo līgavainis nomiris ar diloni; Aniseto gribēja palīdzēt meitenei un iemīlējās viņā, viņš juta, ka šī meitene, šī sieviete,

kas tikai mazlietiņ vien piederēja viņam, tomēr bija viņa un ka nekad neviens cilvēks nav bijis viņam tuvāks par šo meiteni, izņemot varbūt vecākus, galvenokārt māti. Vai tad visā mūžā vēl bijis kāds tuvāks par šo meiteni? Vairākas dienas, kamēr Virhinija, pie zemes krizdama, raudāja, izraisīdama viņā apjukumu un sāpinādama donjas Matildes sirdi, viņš staigāja pamāju un klīda pa ielām kā sprostā iedzīts dzīvnieks. Protams, Aniseto varēja toreiz, kad Marija Luisa viņam jautāja par Virhiniju, pateikt: «Marija Luisa, piedod man, es nevaru tevi precēt,» — bet, runājot par Virhiniju, viņam nebija nekā ko zaudēt, taisni otrādi, viņš varēja tikai iegūt, tagad turpretī viņš zaudētu visu, ne tikai Mariju Luisu, viņam nebūtu arī vairs savas dzīves. Kas notiktu, ja viņš atteiktos no Marijas Luisas? Kā viņš turpmāk dzīvotu kopā ar Virhiniju? Viņš būtu tuvojies apsolītajai zemei, redzējis un skāris to, un viņam būtu jāatgriežas savā smilšainajā un akmeņainajā zemes stūrī. Seksuālā ziņā Virhinija viņam nozīmētu to pašu, ko kamie]a mātīte, un atkal nāktos gulēt ar prostitūtām. Vai to var paciest, vai var apzināti pakļauties šādai pašmocībai, viņš taču nav ērzelis, kam viss vienalga? Ja es Virhiniju mīlētu, man būtu vienalga, kāda viņa, bet es nevaru viņu vairs ne mīlēt, ne iekārot. Turklāt viņa nav nedz veca, nedz neizskatīga, bet vēl jauna un glīta un, ja grib, var dabūt vīru pēc patikas; Virhinija prot strādāt, šeit viņai ir tuvinieki, un visi viņu mīl.

465

Vēl kaut kas kavēja Aniseto aiziet, kaut kas stiprāks par visu, — un šis kaut kas bija līdzjūtība. Kādēļ radās līdzjūtība? Viņš pārdomāja un nāca pie atziņas, ka tā ir bezjēdzība, Virhinijas asaru izraisīta līdzjūtība; ja viņš atteiktos no Marijas Luisas, Virhinija vairs neraudātu, bet, lai arī neraudātu, tomēr neko neiemantotu, jo Aniseto vienmēr viņai paliktu svešs. Vai viņa neatskārta, kas tad notiktu? Viņš zaudētu visu. Aniseto juta, ka nonācis strupceļā un viņu kā nomācoši mūri sagrābj izmisums. Ja viņš neko nedarīs, tad arī paliks šeit, uz mūžu notiesāts veltīgai dzīvei. Viņš savā darba vietā izlūdzās atvaļinājumu, paņēma līdzi mazliet veļas, iedeva senjorai Matildei naudu un pieteica neuztraukties, ja dažas dienas nepārnākšot.

30 — 242

—    Kā jums liekas?

Tas nebija dons Emiljano Soto, kurš teica šos vārdus, — tas bija ķirurgs.

—     Rentgena uzņēmums ir mazliet miglains. Taču domāju, ka varētu būt žultspūšļa iekaisums. Atvērsim vēdera dobumu, izpētīsim visu un tai pašā reizē izgriezīsim aklo zarnu.

Pēc astoņām dienām Aniseto Evija novājējis, trīcošām kājām iznāca no slimnīcas. Viņam bija sasaitēts vēders, un viņš gāja ļoti piesardzīgi. Brūce bija vairāk nekā divdesmit centimetrus gara, viņš noģība, kad ķirurgs atļāva paskatīties uz to, un bažījās, ka, sperot neuzmanīgi soli vai paslīdot, vajadzēs iekliegties. Uzmanīgi, skatīdamies, kur liek kāju, viņš devās lejup pa kāpnēm un atradās ūz ielas. Pavēries uz abām pusēm, pārgāja pāri braucamajam ceļam un iekāpa tramvajā. Tad atkal izkāpa un pārsēdās citā tramvajā; pabraucis izkāpa arī no tā un gāja kādu puskvadru kājām, kamēr nonāca pie mājas, kur kāds draugs bija sameklējis viņam mēbelētu istabu. Iegājis tur, viņš tūlīt atgūlās. Un atgūlies tūlīt pagriezās pret sienu un sāka raudāt. Aniseto nezināja, kādēļ raud, tikai raudāja.

Pēc divām dienām, Aniseto aicināta, viņu apraudzīt ieradās donja Matilde. Viņa bija sašutusi, ka viņš nebija neko teicis par slimnīcu.

—    Būtu atnesusi tev ēdamo. Slimnīcās tik slikti ēdina.

—    Neraizējieties. Esmu ēdis vēl sliktāk. Pastāstiet man kaut ko. Vai Virhinija ir mājās?

—    Virhinija?

—    Jā.

—    Nē, viņa aizgāja piom.

—    Aizgāja prom?

—    Jā. Kad pateicu, ka esi aizgājis un es nezinu, kur atrodies, viņa mitējās raudāt. Nākamajā dienā viņa savāca savas drēbes un devās prom.

—    Vai viņa nekā neteica?

—     Viņa sacīja, ka braukšot turnejā ar kādu trupu un mājās vairs neatgriezīšoties. Tu varot darīt, ko gribot.

—    Un vairāk nekā viņa neteica?

—    Vairāk nekā …

Donja Matilde gribēja vēl ko piebilst, bet neiedrošinājās.

—    Vai tu zini, ka …

—    Ko tad?

—    Gribu tev ko pastāstīt. Varbūt tas tevi interese. Vakar vakarā sastapu Gutjerresu, to aktieri, kuru tu pazīsti, kurš dzīvo netālu no mūsu mājas. Viņš gāja kopā ar sievu un apprasījās par tevi. Viņi mani tā izprašņāja, ka nācās visu izstāstīt. Es viņiem sacīju, ka pēc manas nojautas tu vēl neesi pilnīgi izlēmis, ko darīt, un varbūt vēl piekāpsies, — un zini, ko Gutjerress man pateica? «Pasakiet Aniseto, lai viņš nepiekāpjas. Virhinijai jau ir cits mierinātājs. Pēdējā turnejā viņa brauca jau tikpat kā Lorenso Garsijas sieva. Mēs arī bijām tai trupā un visu redzējām.»

Iestājās klusums. Dzirdot šos vārdus, Aniseto jutās kā cietumnieks, kam uzgāž spaini auksta ūdens un vienlaikus paziņo, ka tiek atbrīvots. Tātad viņš, Aniseto Evija, pēdīgi vēl kjuvis ragnesis… Bet kādēļ viņa raudāja, krita gar zemi, sacīja pārmetumus? Nē, Aniseto, tu nekad lāgā neizpratīsi citu cilvēku … Lai kā, beidzot tu esi brīvs.

30*

467

Otrā rītā piecēlies, viņš jutās labi un viegli. Pēc dažām dienām Aniseto aizgāja no mēbelētās istabas; agrā rītā viņš devās no savas mājas uz darbu.

VIII

— Draugs, nestāsti man nekā, nestāsti, ka tu kādudien tur, kur dzīvo vai dzīvoji, iemīlējies kādā meitenē un ka šī meitene tev pateica, ka tu esi vienīgais vīrietis, kam viņa, vai nu apprecas, vai neapprecas — kā tu gribi, mans mīļotais, — varētu un gribētu piederēt, un ka tu, negribēdams iegūt viņu uz vienu nakti vai vienu nedēļu, jo nevarēji pat pieļaut domu, ka tev pietiktu ar nakti vai nedēļu, varbūt tev vajadzētu gadsimtu — apprecies vai dzīvo tāpat, kā tu gribi, mans mīļotais, — un tu nebiji cilvēks, kas domā par nākotni, nē, tu juties kā bifelis vai alnis, kas spēj šķērsot jebkuru pļavu, lai tur būtu cik augsta zāle, traukties

jebkurā kalnā, lai tas būtu cik stāvs, un tu gribēji iegūt no savas mīlestības un viņas mīlestības visu, ko tā varētu dot: smieklus, asaras, kliedzienus, vaidus, veldzi, asinis un bērnus; tu atņēmi viņai jaunavību tā, kā saudzīgākais dārznieks atver pumpuru, lai redzētu, kādā krāsā būs zieds un vai tam jau pirms uzziedēšanas ir vēl neviena neapjausta smarža, un dziļajā un tumšajā mīlas naktī tu pārgāji viņā un viņa tevī, un ar to brīdi tu sajuti, ka starp tevi un viņu mūžam pastāvēs kāds noslēpums, kas nebūs vārdiem izsakāms, jo tas jau nav vārdu, bet čukstu dvests, un tomēr ir noslēpums, kas saista tevi ar viņu un viņu ar tevi.

Mājās ieradās kāda sieviete. Aniseto to pazina; tā bija jauna, melnīgsnēja, maza un drukna, bet, lai gan Aniseto zināja, ka tā ir kalpone — māj strādniece, kā saka čīlietis, kalpones stāvokli gan šis apzīmējums neatviegloja, taču neizklausījās tik nožēlojams, — Aniseto tomēr nezināja, ko nozīmē kalpone, viņš nekā nejēdza no kalponēm, nekad viņam tādu nebija bijis, ne arī prātā nācis, ka tāda varētu būt.

Viņš ierunājās, ka meičai varbūt vajadzētu ēst kopā ar viņiem, — kā lai tā ēd viena virtuvē? Bet Marija Luisa tam nepiekrita.

—    Bet kādēļ ne?

—   Viņa negribēs. Viņa nav tā radusi, kaunēsies un neēdīs nemaz.

Aniseto neuzstāja. Līdz šim viņš nebija sastapis cilvēka, kurš nebūtu varējis vai gribējis ēst kopā ar viņu pie viena galda. Viņam šķita, ka pats, lai būtu cik trūcīgs būdams, spētu ēst pie viena galda ar jebkuru cilvēku bez kaunēšanās vai kautrēšanās: runa taču bija par ēšanu. Protams, restorāna oficiante, kam jāiznēsā šķīvji, nevar sēsties pie galda kopā ar apmeklētājiem — taču nevis tādēļ, ka viņa nebūtu cienīga vai kautrētos to darīt, bet gan tādēļ, ka apmeklētāji paliktu bez ēdiena, ja viņa apsēstos pie galda; ja viņa varētu, tad arī to darītu, bet darba dēļ tas nebija iespējams. Turpretī viņu kalpone, kam šī iespēja bija, to neizmantoja.

Kā Vecās derības Estere, tā arī šī Estere bija bārene. Viņas tēvs, kalnāja mūļudzinējs, kādudien bija uzsēdies mugurā savam mūlim, uzsvilpis mūļu baram, pavicinājis ar roku sievai un abām meitiņām, kas, rančo durvīs stāvēdamas, nolūkojās viņa aizjāšanā, un pazudis kalnos ceļā uz Riokolorādo, Hunkalu, Valjedekalaverasu, Karakolesu un pēc tam pāri kalnu grēdai. Kā viņš aizjāja, tā pazuda, un nekad neviens nedabūja zināt, ne kur palicis viņš, ne kur viņa mūļi, un pēc neilga laika pazuda arī viņa sieva, taču nevis kalnājā, meklējot savu vīru, bet mazajā ciemata kapsētiņā, meklējot mūžīgo mieru; un tā meitenītes palika vienas un pamestas kalnu rančo; vienai bija astoņi gadi, otrai — seši. Ar savām apaļajām, brūnajām roķelēm viņas prata strādāt visus darbus: cept maizi, gatavot ēdienu, mazgāt, gludināt, šūt, art, sēt, un, ja liktu, viņas būtu uzcēlušas arī tādu pašu rančo, kādā dzīvoja; tas, protams, nebija viņu rančo, un no tā viņām bija jāiet projām, — jo kā lai viņas vienas tur dzīvotu? Bet kurp lai viņas dotos? Donja Karmela, Marijas Luisas māte, paņēma mazāko pie sevis, iemācīja viņai visu, ko vien spēja iemācīt, tikai ne lasīt un rakstīt, un Estere gadus divdesmit mīcīja maizi, slaucīja grīdas, klāja gultas, audzināja bērnus, kas piedzima, palīdzēja apraudāt un apbedīt mirušos, rotaļājās ar Mariju Luisu un tās māsu un darīja visu bez skubināšanas; neviens viņai nekad neteica: «Tagad padari to, tūlīt pat padari.» Nē, tas nebija jāsaka, viņa visu zināja pati.

Noraugoties Esterē, Aniseto nodomāja, ka tādas laikam bijušas senlaiku sievietes, kas vērpdamas, auzdamas, jaudamas maizi no kukurūzas miltiem, mīcīdamas mālus un dzemdēdamas bērnus, stiprinājušas inku valsts varenību, bet vēlāk kā iekarotāju piegulētājas un piegulētāju meitas vērpdamas, auzdamas, mīcīdamas maizi no kviešu miltiem un dzemdēdamas bērnus metisus, palīdzējušas spāniešiem un spāņu kreoliem strādāt un vairot iedzīvotāju skaitu Peru un Čīles ielejās, un arī tad, kad kolonizatoru vairs nebija, joprojām vārīja, auda, lāpīja, kopa māju, pārdeva augļus dzelzceļa piestātnēs, reizēm gāja uz cietumu aiznest vīram vai dēlam viru un joprojām dzemdēja dēlus, ai, tik daudz dēlu, neskaitāmi daudz dēlu.

— Kāpēc viņa atbraukusi dzīvot pie mums?

—   Viņa ļoti mīl mani un apgalvo, ka tu viņai esot visai simpātisks.

Varbūt Estere noģida, ka Aniseto, kaut arī bija apprecējis viņas saimnieces meitu, ir viņai radniecīgs cilvēks. Tā nu viņa bija ieradusies, — šuva, mazgāja, spodrināja, sakopa istabas, nenogurstoši strādādama visus darbus un joprojām neprazdama ne lasīt, ne rakstīt.

—     Nestāsti man arī par to brīdi, kad sieva kādudien pateica, ka ir cerībās, un tev, kam nekad nebija bijis bērnu, lai gan tu gribēji tos, likās, it kā viņa tevi apdāvinātu vai pēkšņi noskūpstītu uz lūpām, bet tu, cilvēks bez jebkādas pieredzes, skaidri neaptvēri, ko tas nozīmē, cik laika, gādības, nemiera, ciešanu vajag, lai bērns nāktu pasaulē, un nestāsti, ka tu, kaut nezaudēji miera, tomēr iztrūkies, jo dienas jo vairāk iztrūkies, kad tu reizēm pieskāries sievas vēderam — «Vai viņš kustas?» — «Jā, stipri!» — un zem tavas rokas šai klēpī, ko tu tā mīli, šai siltajā, baltajā, apaļajā un pieblīdušajā klēpī mita kaut kas satraucošs, nedzirdams, neredzams, kas ar katru dienu straujāk un neatlaidīgāk sāka kustēties un grozīties savā tumšajā valstībā, siltā, biezā un dzidrā valgmē, tikpat kā sēklas dīglis, kas grib pārplēst savu čaulu, līdz pēdīgi kādu rītu tev tika zvanīts uz darba vietu: «Nāciet drīz, jūsu senjorai sākušās stipras sāpes.» Un tad tu meties skriešus, baidīdamies aiziet par vēlu, bet vēl bija par agru, sieva mocījās visu dienu un sagaidīja nakti, ziemas nakti, un tu nezināji, ko darīt, jo nespēji palīdzēt, tu klimti pa māju, tad paņēmi slotu un slaucīji grīdu, un pēkšņi tev sākās vēdergiaizes, un sievietes nāca iekšā un gāja ārā — istabas vidū ar zilu liesmu omulīgi kurējās krāsns, — arī tu staigāji iekšā un ārā, neizlaizdams no rokām slotu, un tad tu devies uz klozetu, — kādēļ gan vajadzēja piemesties vēdergraizēm? Kur noliku slotu? Cik pulkstenis? Četri, jā, četri no rīta, un pēkšņi, it kā tevi kāds sauktu, tu iegāji guļamistabā; tur bija četri cilvēki — trīs sievietes un tu, bet nākamajā mirklī jau pieci; kāda nepazīstama balss, kāda jauna balss, pirms tam istabā nebijuša cilvēka balss ieskanējās visu ausīs, — tā bija tavas meitas balss, un tu pameti slotu, aizmirsi vēdergraizes, tu piegāji tuvāk bērnam, un tev lija asaras; melnas actiņas raudzījās tevī no paladziņa krokām, un šķita, ka tās raugās no pašas mūžības …

Un Estere, kam, tāpat kā bībeles Esterei, nekad nebija bijis un nebūs bērnu, jo nekad tā nav pazinusi un nepazīs vīrieti, atšķirībā no Mardahaja brāļameitas Esteres, kura tapa par Aatkserksa, Kserksa vai Dārejalauleni — tanī laikā valdniekiem varēja būt vārdu, cik vien patika, — paņēma meitenīti, kopa to un audzināja, tāpat kā bija kopusi un audzinājusi citus bērnus, viņa mazgāja, slaucīja, vārīja un šuva, vienmēr klusa, smaidoša, labsirdīga, neteikdama, ko dara, un negaidīdama pavēles, tikai iesānis nolūkodamās savā agrākajā rotaļu biedrenē, kas tagad bija kļuvusi par saimnieci, kura arī, gandrīz ne vārda nebilzdama vai ļoti maz ko runādama, ar skatienu, vaibstu vai balss noskaņu vien bija noteicēja pār jauno saimnieku, kurš, tāpat kā Estere, vienmēr kaut ko strādāja vai vismaz lasīja un ļāva sievai būt noteicējai, it kā viņam būtu vienalga, kā viņa rīkojas, un pilnīgi pietiktu ar to vien, ka ir kopā ar viņu, var ar kaut ko nodarboties: iesēt pupas, iekārtot lecekti tomātiem, nokrāsot loga ietvaru vai kādu sienu, izlabot atslēgu vai iegrimt grāmatā; nākamajā gadā Estere saņēma no saimnieces rokām puisīti un pēc diviem gadiem vēl vienu meitenīti. «Manuprāt, jāpieņem kāda meiča, kas palīdz Esterei un aprūpē maziņo; man liekas, tas būtu jādara gan.» Estere saprata, ka viņas saimnieki ir nabadzīgi, tikpat nabadzīgi kā citi ierēdņi un pamatskolu skolotāji, — bet kas gan par to? Estere nekad nebija kalpojusi pie bagātniekiem, un viņai varbūt arī patika, ka saimnieki ir nabadzīgi, un viendien viņa pasacīja mājasmātei, ka tagad, kad viņiem ir otra meitenīte un grūtības ar naudu, viņa neņemšot ļaunā, ja viņai mazliet pazemināšot algu. «Kas tev nāk prātā, Ester!» — «Vēlāk jūs man algu atkal pieliksit.» — «Nē, nē, nekādā ziņā. Gan jau mēs iekārtosimies.» (Trūcīgie domā, ka iekārtosies, bet tas nekad nenotiek.) Un tā ritēja viņu dzīve, te viņi dzīvoja savās mājās, te aizbrauca paciemoties pie svaines vai pie sievas vecākiem, un viņus pavadīja Estere, pieskatīdama bērniņus, katlus un matračus, neaizmirsdama, ceļā dodoties, vēl pēdējā brīdī apdzēst pavardā uguni un vēlāk, pārbraucot mājās, to tūdaļ atkal iekurt, un tā visi strādāja, bet bērni smējās, lēkāja, raudāja, gulēja, slimoja. Tāda bija viņu dzīve.

— Jā, nestāsti man to visu, es to zinu un zinu arīdzan vēl daudz ko citu: ka tev līdz ar bērnu ierašanos pasaulē un pieaugošo mīlestību uz tiem pieauga arī bailes no trūkuma. «Ko es iesākšu, ja vēl kādi piedzims?» tu ^prātoji. Cenas pamazām cēlās, likās, tās paaugstinās jau kopš pasaules sākuma, un ar tavu algu un sievas algu tikko pietika vai arī nepietika dzīvei, un tev vajadzēja aizņemties no drauga vai no kasītes, pirkt uz nomaksu drēbes, istablietas, traukus, un tad tu, rūgtuma pārņemts, klusībā nolēmi vairs neatļauties ģimenes pieaugumu, vairs neradīt bērnus, taču gadījās, ka tava kaisle reizēm bija lielāka par bailēm no nabadzības, un pēc šāda kaisles brīža, kad tevi atkal sagrāba bailes no trūkuma, tev bija jāved sava sieva uz kādu ūķi un jāpiedzīvo, ka tas, kas tev ir svēts noslēpums, tiek atsegts, tikpat kā apgānīts, — tā pilsētas aptīrītājs parasti izmēž kloāku; jā, drīz vien tu viņu aizvedi, un viņa raudāja, un tu aizgāji kā salauzts, juzdams, ka tevī kaut kas ir izpostīts, tu nevarēji pateikt, kas īsti, bet saprati, ka tas ir kaut kas ļoti dārgs. Nē, nē, nestāsti man. Es to zinu. Tas ir neskaitāmu ģimeņu stāsts, intīmas un nožēlojamas lappuses kādas civilizācijas vēsturē.

Tāpat nestāsti man, ka viendien, kad domāji, ka par spīti visam tomēr tiksi uz zaļa zara, viņa nomira.

ix

Jā, viņa nomira. Vairākas dienas Aniseto bez mitas klimta pa māju un ielām, arī darbs viņu nespēja mierināt, viņš bija, tā sacīt, kā šķīstīšanas ugunīs nokļuvusi dvēsele; tā varbūt toreiz pirms daudziem gadiem bija juties viņa tēvs, palikdams atraitnis ar četriem dēliem. Aniseto nevarēja pasaukt savus bērnus un pateikt tiem, kā bija teicis tēvs: «Mūsu mammas vairs nav. Zaudēt māti vispār ir nelaime, bet man vairāk nekā nelaime. Jūs zināt, kādēļ. Es vairs nevarēšu darīt to, ko līdz šim: man ir saistītas rokas un kājas, jālūko apmesties kaut kur citur, tikai es vēl nezinu, kurp mēs varētu doties. Posts, ka man nav naudas. Buenosairesā mani pazīst, un mierīgas dzīves šeit nebūs. Nezinu, ko darīšu, bet gan izdomāšu. Tikmēr mums kaut kā jāizsitas. Es ceru, ka jūs visi man palīdzēsit, cik spēsit.» Nē, viņš nevarēja tā pateikt saviem bērniem, kuri pat neaptvēra, ka māte mirusi; bet, ja Aniseto trūka naudas un sievas nāve arīdzan bija nelaime, tik izmisīgā stāvoklī kā tēvs viņš tomēr nebija; tiesa, viņu gaidīja dienas, kas solīja ne vien dvēseles ciešanas, bet arī materiālas grūtības, taču viņam nebūs kā savā laikā tēvam jāiet zagt, un neviens viņam neliegs strādāt to darbu, ko viņš jau strādā pāris gadu. Aniseto pašlaik ir korektors kādā izdevniecībā, varbūt viņam vajadzētu pameklēt vēl kādu darbu, ņemt darbu līdzi uz mājām vai strādāt naktīs uz pusslodzi par linotipistu (viņam patika šis darbs un patika arī mašīna, tik viegla, tik klusa, — mašīna, kura it kā darbojas cilvēka saprāta ritmā ar kāpinājumu un atslābumu, ne tikai paša autora, bet arī tā cilvēka, kas, pie mašīnas apsēdies, veikliem pirkstiem šķietami pārnes uz tās taustiņiem otra cilvēka domas, cilvēka, kurš tobrīd atrodas kaut kur tālu, — ja tas ir žurnālists, tad kaut ko steidzīgi rediģē, ja rakstnieks, zinātnieks vai vēsturnieks — lēnā garā risina jaunas domas, vai nu nesvarīgas un pārejošas vai derīgas un mūžīgas, ko mašīna savāks ar matricēm un liknis transportkamaniņās nogādās lej ratā, no kura pēc mirkļa nāks ārā rindas, ko ikviens, kurš prot lasīt, varēs novērtēt; Aniseto nepatika darbs laikrakstu spiestuvēs, kur viss vai gandrīz viss, ko linotipists saliek, ir iznīkstošs vai muļķīgs, turpretī viņu ļoti saistīja darbs grāmatu spiestuvēs, kur, lai arī šodien jāsaliek simtiem lappušu diplomātisku vai patriotisku runu, tirdzniecības un lauksaimniecības sabiedrību gada pārskatu vai paziņojumu par valsts budžeta izlietošanu un sadalīšanu, rīt var atelpot, saliekot kādu romānu, ziņojumu par atklājumu zinātnē vai ģeogrāfijā vai arī kādu grāmatu par cilvēka cīņu pašam ar sevi vai elementiem), jā, viņš varēs strādāt ārpus darba laika jebkuru no šiem darbiem un vēl citus un ar šo papildu darbu un Esteres palīdzību — tā, šķitās, bija gatava kalpot viņam līdz nāves stundai, aprakt viņu kapā un tūlīt pat

atkal atgriezties mājās un strādāt tālāk visu, kas nepieciešams, — tad viņš varbūt samierinātos ar zaudēto, kaut gan tikai ar to, ko zaudējis materiālajā ziņā, jo to — otru zaudējumu, likās, nekas nevarēja atsvērt.

… Varbūt šī balss bija meklējusi viņu vairākas dienas, zvanīdama gan uz vienu, gan otru vietu, zvanīdama uz turieni, kur bija kāda cerība reiz sastapt viņu, bet nekad vairs neatgriezdamās tur, kur saņēma noraidošu atbildi. Santjāgo nav pārāk liela pilsēta, te nav daudz izdevniecību un laikrakstu spiestuvju, vārds Evija arī reti sastopams; balss bija aizsmakusi, un Aniseto tā likās savāda.

—    Hallo!

—    Klausos.

—    Vai tas esi tu, Aniseto?

—    Jā, es.

—    Uh! Beidzot! Dienām tevi meklēju.

Tātad kāds meklēja viņu, taču pirmajā brīdī Aniseto nezināja, kas runā. Starp citu, balss šķita nepazīstama un it kā atskanēja no telpas, kurā maz gaisa, turklāt ir tumšs un mitrs. Aniseto tomēr attapa, ka runā sieviete.

—    Kā tev klājas?

—    Nu, tā.

—    Es saprotu.

Balss likās apslāpstam vai attālināmies tumsā. No kurienes tā runāja? Aniseto bija neziņā un gaidīja atkal to atskanam.

—           Es saprotu. Esmu to pašu pārdzīvojusi, — sacīja balss, kad tā, vēl vairāk piesmakusi, atkal atgriezās.

—    Kas tev atgadījies?

—          Tas pats, kas tev. Pirms trim mēnešiem nomira mans vīrs.

—    Ak tā.

—    Jā. Vai tu to nezināji?

—    Nē, nekā nezināju. Kā sauca tavu vīru?

—    Eljass Gonsaless. Nositās autokatastrofā.

Mirušā vārds Aniseto nekā neizteica.

—    Tas ir šausmīgi, — viņš sacīja, lai kaut ko teiktu.

Nezināmā balss brīdi klusēja.

Tad tā ierunājās jau daudz skaidrāk:

—    Paklausies .,.

—    Jā?

—    Man aizdomas, ka tu nezini, ar ko runā.

Aniseto negribēja ilgāk turpināt sarunu, būdams neziņā, kas ir runātāja.

—    Piedod, bet es tiešām nezinu.

—    Ar tevi runā Sesilija, — sacīja balss.

—    Sesilija?

Cik Sesiliju viņš pazinis? Vai viņš pazinis kādu Sesiliju?

—    Jā, Sesilija Ojarsabala.

Šķita, no tumsas iznira sievietes tēls.

—    Vai tu atceries? — pabailīgi jautāja balss.

—          Jā, atbildēja Aniseto. — Sesilija Ojarsabala… Kā lai neatceros?

Viņa atmiņā atainojās šmauga vidēja auguma sieviete ar melniem matiem. Viņš redzēja to it kā pret koku fonu, tā stāvēja patālu un piespiesti smaidīja.

—           Sesilija Ojarsabala, — atkārtoja Aniseto. — Skaidrs. Bet paklausies, — viņš pēkšņi sacīja.

—    Nu?

—          Atceros tevi ļoti labi, bet tev tāda savāda balss. Man tā liekas pasveša.

—          Esmu slima, — sacīja balss. — Man kaut kāda vaina kaklā. Bez tam negribu stipri runāt.

—    Kāpēc?

Balss šķita pārejam dudināšanā:

—          Mana krustmāte un dēls guļ. Negribu, ka tie pamostas. Kad tu atnāksi mani apciemot?

—    Nezinu, — atbildēja Aniseto.

—    Atnāc, kad vien tev iznāk.

—    Labi. Un kur tu dzīvo?

Sieviete pateica adresi.

—    Pieraksti to.

—    Labi.

Bet viņš nepierakstīja un otrā dienā vairs neatcerējās sarunu. Viņam nebija, nekā ko runāt ar Sesiliju Ojarsabalu un nekāda iemesla viņu apciemot. Viņam labāk patika dzīvot vientuļam mājās, kavēties atmiņās par savu sievu un lasīt nekā bezjēdzīgi iet kaut kur viesos. Pirms gadiem desmit, tai laikā, kad Virhinija bija pametusi viņu vienu, viņš kādas draudzenes mājā bija iepazinies ar šo meiteni (tagad atraitni) un mazliet padraudzējies ar viņu, pat vairāk — bija lakstojies ap viņu. Meitene Aniseto diezgan labi patika: viņas āda bija balta kā piens, tādēļ jo vairāk izcēlās koši melnie mati, viņai bija biezas, valgas lūpas, viņš meiteni bija pat noskūpstījis, bet viņa — Aniseto nezināja, kāpēc, — bija izturējusies vienaldzīgi un vēsi, varbūt viņai nebija paticis, ka skūpsta, vai arī viņa vairījās no jebkādas tuvības. Tad Aniseto vairs nezvanīja viņai, un abi nesatikās, taču reiz, kad, sastopoties Mākslas skolā, kur Sesilija mācījās zīmēt, bet Aniseto gāja apmeklēt kādu gleznotāju tā darbnīcā, meitene vaicāja, kāpēc viņš tā pazudis, Aniseto pateica viņai taisnību:

—           Man likās, ka esi vienaldzīga, auksta, ka tev alga viena — būt ar mani kopā vai nebūt.

—          Saki labāk, ka es tev likos aušīga vai muļķīga, — mazliet aizkaitināti noteica meitene.

—          Zini, domā, kā gribi, bet man bija tāds iespaids, un tādēļ tev vairs nezvanīju.

Un viņi šķīrās, un visus šos desmit gadus viens par otru nekā nezināja. Kādēļ lai viņš tagad atkal ietu to sastapt, apmeklēt? Turklāt Aniseto nejuta nekādas vajadzības zvanīt kādai sievietei vai apmeklēt to — vienalga, vai tā būtu auksta vai dedzīga, muļķe vai gudra. Taču balss piezvanīja atkal.

—    Hallo!

—    Hallo! Jā, Aniseto.

—    Nu, tu neatnāci mani apciemot.

—    Kas runā?

Balss nebija tāda pati, tā bija mazliet skaidrāka, lai gan joprojām likās nākam no tumsas.

—    Sesilija.

—    A, Sesilija. Jā. Kā klājas?

—    Mazliet labāk. Un tev?

—    Var iztikt.

—    Kad tu atnāksi mani apciemot?

—    Zini, es tā uzreiz nevaru pateikt.

—    Atnāc, neesi tāds tiepša. Vai tu atceries adresi?

—    Kāda bija adrese?

—    Vai nepierakstīji?

—    Pierakstīju, bet neatceros, kur, — viņš meloja.

Viņa pateica otrreiz adresi, un tagad Aniseto to pierakstīja.

—    Kad tu gribētu, lai es aizeju?

—    Nāc jebkuru vakaru pēc maltītes. Vai tu atnāksi?

—    Jā, aiziešu.

—    Tu esi mīļš. Ardievu!

Viņas āda bija tikpat balta kā agrāk, mati izskatījās vel melnāki, lūpas vēl valgākas, varbūt tās bija kļuvušas pat biezākas. Tumšās acis neatlaidīgi raudzījās viņā.

—   Tu apsēdies tik tālu. Nāc drusciņ tuvāk. Kāpēc tu neatsēsties uz gultas?

Bet viņam labāk patika sēdēt uz krēsla. Nebija ne redzams, ne jūtams,-ka vēl kāds būtu dzīvoklī, tik vien bija gaismas kā no blāvās naktslampiņas. Sesilija bija apgūlusies. Aniseto jutās neērti, un pirmajā brīdī, kad kalpone pa tumsu ielaida viņu, pateikdama, ka senjora esot jau gultā, viņš gribēja iet prom. Bet Sesilija, izdzirdusi, ka viņš atnācis, sauca:

—    Nāc iekšā, nebaidies!

Viņam nebija bail, pasaulē maz bija kaut kā tāda, no kā jābaidās, bet daudz kā tāda, kas lika justies neērti, un pašlaik viņš arī tā jutās. Viņš tomēr apsēdās, kaut gan uz pašas krēsla maliņas, gatavs celties un iet prom, tiklīdz būs izdevība.

—    Tu nemaz neesi pārvērties, — viņa sacīja.

—   Tu gan tagad izskaties daudz labāk, — Aniseto teica.

Jā, nav šaubu, viņa izskatījās labāk, bija vairāk nobriedusi, varbūt pat tapusi glītāka. Sesilija bija nopūderējusies un nule nokrāsojusi lūpas: krāsa bija svaiga, koša.

—   Tā nu ir, ka mēs esam palikuši atraitņi, — viņa sacīja.

Augšpus elkoņiem kailās rokas viņa turēja virs palaga, grozīdama pirkstos zeltītu pūdera kārbu. Tad viņa sāka stāstīt par savu vīru, kas nodarbojies ar auto tirdzniecību, mīlējis ātri braukt un sadūries ar otru tādu pašu ātrbraucēju, kurš traucies ar nepārslēgtām ugunīm. Beigās šis otrs ticis cauri ar, lūzumiem, bet viņas vīrs nosities. Nē, viņai nebija daudz naudas, parādi gan palikuši. Viņai vajadzēs kaut ko strādāt. Vecākiem liela ģimene, un, lai gan tēvs bija zemju īpašnieks, neko lielu palīdzēt nevarēja. Tu zini, ka čīliešu lauksaimnieki visādi sitas, kamēr dzīvi, un nomirst bagāti.

—    Un kā tad bija ar tavu sievu, ar ko viņa nomira?

Valodas risinājās gluži kā klīnikas apspriedē, un

Aniseto īsi pastāstīja par savas sievas slimību un nāvi. Runādams viņš lūkojās uz Sesiliju, kas joprojām rotaļājās ar pūdera kārbu un skatījās uz savām rokām. Aniseto gandrīz nemanot, viņa bija pagriezusi lampas abažūru un tagad gulēja tieši gaismā, tā ka skaidri izcēlās viņas stāvs, sīki iezīmējoties auguma līnijām; pat pret savu gribu Aniseto bija jāredz, ka šeit guļ sieviete un tai labs augums, un šis augums, bez šaubām, bija silts, dažās vietās jūtami siltāks nekā pārējās un ne tikai silts, bet arī maigs, iespējams pat, ka patīkams; krūtis izaicinoši vīdēja zem plānā krekla, un rokas, kuras tikai līdz elkoņiem sedza gaiši zila vilnas jaciņa, bija skaistas, pilnīgas, ļoti baltas; uz tvirtā, pagarā, saspringtā kakla jauki balstījās melnā galviņa. Sesilijai viena vecāmāte bija itāliete, un varbūt no tās viņa bija mantojusi savu balto ādu un melnos matus. Taču Aniseto novērtēja visu ar lietpratīgu, nevis ar ieinteresētu skatienu. Necik sen bija mirusi viņa sieva, viņš vēl bija gaužām noskumis, nedz viņa prāts, nedz rokas netiecās pēc citas sievietes. Viņš jutās kā salauzts, un neviens, kas tāds ir, nav spējīgs jebko uzsākt.

Pēc brītiņa, kad sarunas par nāves gadījumiem bija izsmeltas un pārrunāts, ko viņi katrs darījuši vai varētu darīt, valodas apsīka. Aniseto nebija veikls runātājs, un apziņa, ka šī sieviete guļ gultā, bet viņam nav nekā liela, ko teikt, jo vairāk tādēļ, ka viņa atlaidusies gultā, turklāt tumšā un klusā māja mudināja iet prom. Viņš piecēlās.

—    Tu aizej? — smaidīdama vaicāja Sesilija.

—    Jā, domāju, ka ir jau vēls.

—    Ir tikai vienpadsmit. Paliec vēl brītiņu.

—    Nē. Man agri jāceļas, un es dzīvoju ļoti tālu.

—    Nu labi.

Viņš piegāja pie Sesilijas un sniedza roku atvadām.

—    Ardievu, — viņš sacīja.

—    Ardievu, — atteica viņa, satverdama Aniseto roku un neatlaizdama to. — Kad tu atkal atnāksi?

—    Nezinu. Tuvākajās dienās.

—   Nu nepazūdi. Esmu tik vientuļa. Ceru, ka rit varēšu jau celties.

Viņa paspieda Aniseto roku un, vilkdama klāt pie sevis, sacīja:

—    Noskūpsti mani.

Viņš noliecās un gribēja noskūpstīt Sesilijas vaigu, bet viņa pagrieza galvu un sniedza pretī lūpas. Viņš noskūpstīja lūpas, valgās un sarkanās lūpas, bet aši, it kā būtu pieskāries tikai vaigam, tad izslējās taisni. Smaidīdama viņa sacīja:

—   Ai, kāds tu esi ledus gabals. Vai atceries, ka reiz man sacīji — es esot auksta un muļķīga sieviete?

—    Jā, — viņš atbildēja.

Aniseto paspieda viņai roku un gāja prom. Viņš bija neapmierināts ir pats ar sevi, ir ar viņu. Kāda velna pēc viņš bija gājis Sesiliju apciemot, un kāpēc viņa tik neatlaidīgi tika viņu aicinājusi? Arā bija silta nakts. Čīles vidienes ielejās jau bija sācies pavasaris.

x

Laikam ritot, viņš sāka just, ka neatkarīgi no paša gribas un bez jebkādas piepūles viņa būtnes dziļumos kaut kas briest un grasās lauzties uz āru, — tas nevis tiecās plašumā, bet kāpa augšup, it kā virzītos no kājām uz galvu, varbūt tā kāpj augšup sula koka zaros, pat visaugstākajos, kāpj vienmērīgi, vienlīdz augsti, ar vienādu un varenu spēku, kas ir neredzams kā ikviens spēks, un viņš, pat ja būtu gribējis, nespētu ar to cīnīties: izmisīgas bēdas un asaras, pirmo stundu un nedēļu ciešanas apņēma viņu kā jūras migla, šķitās viņa dabiskais stāvoklis, tāds stāvoklis, kādā viņam vajadzētu palikt līdz nāves stundai, viņš izjuta ciešanu tīksmi un nekādu iemeslu dēļ negribēja to zaudēt, Aniseto gribēja palikt šai sapnī, apmātībā, sēru un nāves apdvestajā mierā, kur it kā vīdēja Marijas Luisas tēls; taču viņa spēks neatturami pieauga un pieauga, un nekas viņā nepalika neaizskarts, neizkustināts, nemainīts. Droši vien tas bija tas pats spēks, kas bija palīdzējis turēties kājās visu mūžu, tas spēks, ko juta cīnāmies savā labā, lai arī nebija lūdzis sev palīgā, spēks, kas izzuda, ja to uzveica kaut kas varenāks — slimība, nelaime, bailes, lai gan varbūt tas nemaz neizzuda, tikai brīdi nogaidīja vai arī nemaz negaidīja, bet slepus cīnījās viņā, ikvienā viņa būtnes šūniņā. Bet kur gan rodas šis spēks, kur tas viņā mīt?

Aniseto to nezina un nekad nezinās, tāpat kā neviens to nezina. Vai Sesilija būtu kaut kādi atraisījusi šo spēku? Nē, tam nav nekādas sakarības ar šo sievieti. Šis spēks ir neatkarīgs no paša un citiem, neatkarīgs no jebkura vīrieša, no jebkuras sievietes; kamēr Aniseto piemīt šis spēks, viņš dzīvos un, kad tā vairs nebūs, sakritīs pīšļos, un to pašu pieredzēs ikviens, lai būtu kas būdams. Starp citu, Aniseto vairs negāja pie Sesilijas. Varbūt Sesilija bija gribējusi viņam palīdzēt, palīdzēt izkļūt no tā stāvokļa, kādā viņš atradās un no kāda negribēja izkļūt, bet vēlāk pret savu gribu tika izrauts; varbūt arī Sesilija pati gribēja mainīt savus dzīves apstākļus un domāja, ka Aniseto sniegs viņai palīdzīgu roku, taču tā nenotika. Patiesībā bija daudz skumjāk, palīdzēt viens otram viņi nepalīdzēja, gadījās brīdis, kad viņi šķita iegrimstam vēl dziļāk savā nomāktībā, un tādēļ Aniseto pie Sesilijas negāja: viņš nespēja iemīlēt viņu, nespēja iemīlēt nevienu sievieti, vismaz tanī laikā ne, un pēc redzēšanās ar sievieti, kam nebija vēlējies, ne ari vēlējās tuvoties, jo tolaik vienkārši nespēja to vēlēties, jutās nevis atspirdzis, bet vēl vairāk salauzts. Reiz — nu jau pagājis labs laiks, — viņam vajadzēja samierināties ar aukstām lēcām, bet tolaik viņš bija izsalcis un tās ēda, tagad viņam nebija izsalkuma un nebija arī ēdiena, ko viņš gribētu baudīt, lai cik silts, cik piparots, cik barojošs tas būtu. Varbūt viņa dzīvē vēl nāks kaut kas, varbūt arī nekā vairs nebūs, bet visam vajadzētu notikt vai nenotikt dabiski, bez viņa vai kāda cita iejaukšanās. Steidzināt kaut ko — nozīmētu visu sabojāt.

Lai nu kā, kaut kas tomēr kļuva skaidrs Aniseto: daudz pūlēties nevajag, lai sieviete atdotos, un, kā likās, bieži vien pūlējās nevis vīrietis, bet sieviete pati. Protams, šeit nebija runas par mīlestību — par jūsmošanu, iemīlēšanos, par gaidām, sapņošanu, idealizēšanu, nē, te viss norisa īsi un ātri, kaut arī varbūt ne vienmēr šādas attiecības tikpat ātri izbeidzās. (Aniseto nebija pietiekamas pieredzes, viņš gan zināja no citu nostāstiem, kā viss lielākoties notiek, tomēr kādēļ lai viņš patvaļīgi spriestu par to, kādēļ lai noliegtu, ka šādas ātri nodibinātas attiecības, kaut sākušās kā nelādzīgs mēģinājums vai ari atvieto jums tam, ko dēvē par mīlu, var pārvērsties ilgstošās attieksmēs cilvēku starpā kaut kādu viņu īpašību vai arī iekšēju vai ārēju apstākļu dēļ; var taču būt, ka cilvēki ļaujas šīm ātri radītajām, pareizāk sakot, ātri izbeigtajām attiecībām, cerībā uz šādu pārvēršanās iespēju, un kādēļ lai viņš, tikko attapis, ka pastāv šāds citiem jau sensenis zināms mīlas vai dzimumdzīves veids, iedomātos par to spriedelēt? Vai tad nav zināms, ka pasaule pilna visādu izsalkušo un šie izsalkušie dara un darīs visu, ko spēs, lai apmierinātu savu salkumu?)

Pavasaris joprojām tuvojās no ziemeļiem. Jau ziedēja smaržīgās akācijas, un pat karkolēni, Kastīlijas akāciju pēdējie paveidi, pleta savus smaržīgos, dzeltenīgos zarus pār laukumiem un parkiem. Kolibri atkal atgriezās dienvidos, un dūju bari devās uz kalnāju, kur klinšu iedobēs, tāpat kā ik gadus, nodevās mīlestībai — arī ātrai, bez jūsmošanas, sapņiem un cerībām. Kam tas dūjām vajadzīgs? Vienīgi cilvēkam ir šīs izjūtas, un, kaut arī tās piešķir cildenumu, daudzos gadījumos sarūgtina, šķir, liek izsamist. Taču cilvēks piedzimst ar šīm izjūtām, ar tām viņam jādzīvo, bet, ja izdodas atbrīvoties no tām vai arī tās zaudēt, tad cilvēks noģied, ka tam, ko ieguvis laika ziņā, trūkst dziļuma. Visu nevar iegūt.

Kas zina, varbūt Aniseto arī pienācis šāds brīdis. Daudzus gadus viņa mīlas dzīvē viss bija skaidrs. Viņš nevar apgalvot, ka vienmēr būtu bijis laimīgs, ka nav bijis nomāktības vai paguruma brīžu, ka nekad nebūtu jutis vēlēšanos būt atkal brīvs, nē, to viņš nevar apgalvot, bet ne jau par to runa, runa ir par mīlas dzīvi, par viņa dzimumdzīvi: viņš bijis uzticīgs, viņš nespēja būt neuzticīgs, un šī uzticība kā sudraba zobens mirdz atcerē par apritējušajiem gadiem. Taču varbūt pienācis brīdis, ka viņa mīlas dzīvei jākļūst par piegānītu un iedauzītu skārda bundžu. Jā, viss ir iespējams, — tas, kas var atgadīties ar otru cilvēku, var atgadīties arī ar viņu. Viņš jau iegriezies šajā ceļā un nezina, vai kādreiz spēs apstāties un vai apstāsies.

CETURTA DAĻA

SEN sen, kopš ar viņu iepazinos, bet, manuprāt, tādā izbraukumā, kurā piedalās vēl citi, var aicināt arī pasvešu paziņu. Turklāt viņš ir brīvs cilvēks. Pludmalē mēs atšķīrāmies no pārējiem vai arī pārējie atšķīrās no mums, un viņš mani uzaicināja pastaigāties. Nonācām līdz kādai vietai, kur neredzēja nekā cita kā vien dažus ēzeļus. Aniseto teica, ka tie diez vai nebūšot iznākuši no jūras. Viņš izstiepās smiltīs un aicināja mani darīt to pašu. Bet es atsēdos uz klints. Man bija mazliet bail, es viņu tikko pazinu un domāju: «Ko es darīšu, ja viņš man pieskarsies?» Viņš man nepieskārās. Viņš aizvēra acis, aizsedza seju ar roku un it kā pazuda. Man šķita, ka esmu palikusi viena, un, kad man apnika kā muļķei raudzīties apkārt uz jūru, klintīm un ēzeļiem, teicu viņam, ka varbūt derētu iet atpakaļ; mūs meklēs, jo jāēd pusdienas. Viņš uzrausās kājās, pasniedza man roku un piecēla mani kā spalviņu. Domāju, ka viņš mani apskaus. Viņš mani neapskāva. Biju mazliet vīlusies: man patīk, ka vismaz kaut cik ievēro mani, bet viņš to nedarīja, un es jutos, it kā būtu viena no ēzeļiem, kas te klimta. Es mazliet pajokojos, gribēdama viņu iekairināt, bet viņš nelikās par mani zinis. Pēc pusdienām, kad sēdējām pludmalē pretī viesnīcai, viņš klusēja. Kas ar viņu notiek? Vai viņš sapīcis? «Jūtos ļoti labi. Domāju dziļas domas.» — «Par ko tad?» — «Par neko un par visu.» — «Jūs domājat par kādu sievieti?» — «Nē, ne par vienu.» Pēcpusdienā atceļā mums sabojājās autobuss, un mēs paņēmām taksometru. Pārējie sēdēja aizmugurē, bet es starp viņu un šoferi. Un tagad, blakus esot, cieši piespiedos pie viņa. Gribēju, lai viņš mani ievēro. Brauciena laikā jutu viņa lūpas pāris reižu pieskārāmies maniem matiem. Tātad viņš ievēroja gan mani. Un tādēļ, ka tā notika, man tagad jāuztic papīram savs otrais vērtējums .,. Nav šaubu, esmu uzvedusies muļķīgi. Kādēļ neļāvu, lai viņš izturas kā vēlas, vai nu klusē, vai runā, vai nu iet, vai paliek? Man viņš necik nepatika, lai gan mazliet vilināja. Pēc dažām dienām viņš tomēr noskūpstīja mani, pie tam kā vēl! Iespējams, ka, joprojām viņa vienaldzības aizkaitināta, neapzināti biju izaicinājusi viņu. Bet nu gribējās viņu atvairīt, un es sacīju: «Mums nevajadzēja to darīt.» — «Ko tad mēs esam darījuši?» viņš vaicāja. «Skūpstījušies.» — «Mēs — skūpstījušies?» — «Jā, vai tad tu nezini?» Viņš teica, ka man esot taisnība, un atkal sāka mani skūpstīt, tā ka vairs nekā neapjēdzu. Nezināju, ne ko viņam sacīt, ne arī spēju ko sacīt, un tā mēs tik skūpstījāmies. Kad viņš mani satvēra, nespēja vairs palaist vaļā. (Tu taču gribēji, lai es izturos citādi, vai ne?) Vairākas dienas viss bija labi, kaut gan varbūt nemaz nebija labi. Viss sāka vērsties uz ļauno pusi ar to brīdi, kad viņš mani bildināja, aizveda uz savu māju un es iepazinos ar viņa bērniem. īstie čigānēni. Manuprāt, tādi izskatās visu atraitņu bērni, it sevišķi tie tādi liekas varbūtējām pamātēm. Viņa māja man šķita šausmīga, bez aizkariņiem, bez portjerām, ar salasītām, gadījuma pirkuma istablietām. Protams, es viņam atsacīju: «Es vēl negribu tik ātri precēties.» Tad es pirmoreiz visu apsvēru un redzēju, ka man ne sabiedriskā stāvokļa ziņā, ne arī garīgās saprašanās ziņā nav nekā kopēja ar viņu. Viņš ir neaptēsts cilvēks, nācis no vienkāršas tautas, manuprāt, viņš ir bijis daudz kas, varbūt pat zaglis. Tomēr viņā ir kaut kāda apskaidrība un smalkums, kaut kāds smalkums, ko nespēju īsti labi aprakstīt. No vienas puses, viņš man šķiet svešs, no otras puses, pazīstamāks par pazīstamu. Man gandrīz kauns to sacīt: viņš ir vīrietis, kas mani atmodina. Kad esmu viena ar viņu un viņš mani apskauj, skūpsta un man pieskaras, es vairs nezinu, kas ar mani notiek, nezinu, vai sēžu, vai stāvu, vai atrodos guļus. Bet viņam ir nejauks raksturs. Viņš ir cilvēks, kas dzīvo it kā pats sev un pats sevī, cilvēks, kas domā par kaut ko tādu, kas interesē vienīgi viņu, kam šķietami nav nekā kopēja ar pārējiem. Kad viņš mitējas mani skūpstīt, es vēl kaut kādi jūtos vienota ar viņu, bet tūdaļ arī manu, ka viņš ir tālu no manis un es arī esmu tāla viņam. Kurš te vainīgs?

Manuprāt, Aniseto. Jūtu, ka viņa iekšējā pasaule, viņa dziļākais es, ir neizdibināms, nezinu, kas atrodas aiz žoga, ko viņš uzcēlis sev apkārt. Man patiktos, ka es tur būtu, bet domāju, ka manis tur nav. Domāju ari, ka jebkurā brīdī, kaut vai mokas ciezdams, viņš spētu atteikties no manis. Nezinu, vai pārspīlēju, tā teikdama. Kad viņš tā aiziet no manis un ieraujas pats sevī, tad nenovēršami arī es attālinos no viņa. Ja viņš, pēc tam kad mani apmīļojis, runātu ar mani, paglaimotu man, apbrīnotu mani, vismaz izliktos mani apbrīnojam, kā dara citi vīrieši, tad tā nebūtu. Bet tas nenotiek, un lāgiem man šķiet, ka viņš alkst manis un izjūt mani tikai fiziski un ka viss mans pārējais es — es pati esmu viņam vienaldzīga, ka viņam vienalga, kas man patīk, par ko domāju, par ko interesējos, par ko prātoju. Un, ja tiešām ir tā, kā man liekas, tad kāda būtu mana dzīve, apprecoties ar viņu? Viņa iekšējā pasaule man būtu sveša, un tuvības ar viņa bērniem arī nebūtu, jo tie droši vien vēl atceras savu māti. «Kāpēc tu nerunā ar mani?» reizēm vaicāju viņam. «Kam tev vajadzīgi vārdi? Vai tad tu nezini, ka es tevi mīlu? Kā tev vēl vajag?» — «Mums, sievietēm, vajag vārdu.» — «Kādēļ?» — «Nezinu, varbūt tādēļ, -lai varētu balstīties uz tiem.» Viņš smejas. «Vai tu esi redzējusi tādu cilvēku, kurš balstītos uz vārdiem? Ja gribi, atbalsties uz mani, tas būs daudz drošāk…» Savu pirmo vērtējumu es beidzu ar vārdiem: «Ko lai daru ar šo cilvēku?» Tagad vaicāju sev: «Ko šis cilvēks darīs ar mani?» Tik tiešām to nezinu. Nekad nebūtu ticējusi, ka tik viegli pakļaušos, ne arī, ka tā aizraušos, ka darīšu visu, ko viņš grib. Vakar saplēsāmies, bet nupat viņš man atsūtījis hiacinti. «Jaukais, zilais hiacintes zieds — tu, kas esi noliecies pār dvēseli manu,» saka Neruda. Starp citu, Neruda esot tapis komunists. Tā tik vēl trūka … Un ar šo pabeidzu savu otro vērtējumu. Vai būs vēl kāds trešais? Lielas skaidrības pagaidām nav. Kaut ko es gaidu, nezinu, ko. Dievs kungs, kā tas viss beigsies?

n

Aniseto zina, ka viss reiz beigsies, viņš tikai nezina un nevar iedomāties, kad un kā tas notiks — vai pēkšņi vai pamazītēm, viņš nezina arī, vai pats tad būs tāds kā šobrīd — spēka pilns kā audējs dienas vidū pie savām stellēm, vai būs jau paguris kā audējs pēcpusdienā, vai arī kritīs no kājām, tāpat kā tas pēc garā darba cēliena. Ar laiku Aniseto ir ticis tiktāl, ka ne vien izjūt savas domas, bet, liekas, redz tās. Istabā, tumsā, klusumā viņam šķiet, ka domas darbojas kā aužamās stelles, kā stelles, kas šķietami auž no kreisās malas uz labo, bet nekad ne no priekšpuses atpakaļ, auž līmeniskā virzienā un vienmēr ar dažādiem audiem vai dažādiem metiem. Ja meti cieši nostiepti, stellēm smaga gaita un tās tikko kust; ir brīži, kad tās apstājas; varētu domāt, tās pārbauda to, ko auž, kaut gan nebūt nedara to; ja meti nav cieši nostiepti, stelles strādā bez lielas piepūles, un reizumis šķiet, ka audu un metu nemaz nav, ir tikai savrupi diegi, līmeniski un nītīs ievērti diegi, tik savrupi, ka domu saiva gandrīz nespēj tos apvienot. Lai audi un meti būtu kādi būdami, stipri vai nestipri, audums aizslīd, attālinās, un, ja cilvēks, kā palaikam, nav uzmanīgs, tas nemaz nezina, ko stelles noaudušas, ne arī to, kā tās noaudušas. Taču atpakaļgaitas nav, nevar uzlasīt diegus un pārbaudīt tos, tie saskatāmi vienīgi tad, ja stellēs ir rupji meti (kaut gan ne vienmēr tas, kas vairāk izceļas, ir svarīgākais; gadās, ka noklīst smalciņi, ļoti jauku krāsu un izcila labuma diedziņi, reizēm tie atkal pavīd, bet ir tik saraustīti un kļuvuši tik bezkrāsaini, ka tos var tikko pazīt). Audums slīd uz priekšu, un domas aužas uz tā apmales, uz tuvākās malas, jo otra jau ir tumsā, nez kur un vai tā vispār kaut kur beidzas; var saredzēt un novērtēt tikai apmali, tuvāko malu. Reizumis šī apmale nav taisna; posmiem tā zobota vai līkumota, bet reti kad ar pārāk lieliem izliekumiem vai pārāk lieliem ieliekumiem, tie gandrīz pastāvīgi vienādi.

Stelles auž vienmērīgā ritumā, un Aniseto apzinās, ka vajadzētu ievērot vai atcerēties, cik tālu mala ir ieliekusies vai izliekusies, lai varētu izsekot, kā veidojas daudz lielāks izliekums vai ieliekums nekā parasti, jo šiem diviem momentiem un vēl tiem, kad stellēs ir rupji meti vai smalciņi diegi, jābūt visnozīmīgākajiem; taču visai reti Aniseto un vispār cilvēki pamana to, kas notiek. Viņi atjēdzas tikai tad, kad ieliekums vai izliekums jau sācies .Lāgu lāgiem uz auduma, lai tas būtu blīvs vai rets, vai arī uz tā malas, taisnās vai zobotās apmales, parādās raksti, kas ataino priekšmetus un cilvēkus, kokus, mājas, kalnus, liedagus, kādu upi, kādu vīrieti, sievieti, bērnu, visus baltmelnos attēlos (kas zina, varbūt gleznotāji redz visu krāsainu — katra iecienītā dzeltenā, sarkanā, zilā vai zaļā krāsā), un domās iegrimušā cilvēka skatiens — šis iekšējais skatiens noraugās tajos un nezina, vai ir izcēlis tos no kādas nezināmas dzīles vai arī tie uzradušies paši un tiem ir sava neatkarīga dzīve, pašiem savs spēks, kas tos bīda augšup un pēc tam atkal dzen lejup vai iesāņus, kamēr tie pazūd skatienam. Reizēm kāda doma, kāda izjūta, kāds stāvs vai attēls neatkāpjas, ir kaut kas tāds, kas paliek uz vietas vai aiziet, lai atgrieztos, iet un nāk; tas neatlaižas; ir grūti atbrīvoties no tā; tam ir pašam sava dzīve, un tam var būt arī vēl otra, tā, ko cilvēks, varbūt pats negribēdams, tam piešķīris, un, kaut cilvēks arī gribētu tikt vaļā no šī tēla vai domas un no tā, kas viņam ar tiem kopējs un ko tie ar sevi pauž, tas nespēj to, jo kurš gan spētu aizdzīt mīlētas būtnes tēlu vai arī attēlu, pie kā saistās dziļa interese. Protams, ir cilvēki, kas to spēj, bet tikpat noteikti var arī sacīt, ka dažiem no šiem cilvēkiem gadās pavadīt kādu laiku vai beigt savu dzīvi nervu slimnieku vai garā slimo iestādēs.

(Bet kur tad vēl ir sapnis — audums, kam stelles met pašas metus un ko auž, kā pašas grib, — kad cilvēks gan ir klāt un tomēr nav klāt, kad tas ir guļošs liecinieks, — tad stelles sasien diegus, kas bija satrūkuši, kas nebija ievēroti vai šķitās pazuduši, ataino tēlus, kuri aizslīdējuši garām nepamanīti, pa pusei redzēti vai gandrīz nemaz neredzēti, sasaista tos pēc patikas, atveido, kā grib, savāc visu vienkop vai atdala visu, loģisko un absurdo, taisno un greizo, pārveido un pārstata cilvēku īpašības un cilvēkus pašus, liek vieniem darīt to, ko vajadzēja darīt otriem, vai arī liek darīt kaut ko pavisam otrādi, un tad viss iet ačgārni, un reizēm parādās jau mirušu cilvēku tēli, starp tiem ir Marija Luisa, un Aniseto redz tos kā dzīvus, taču stāvam nekustīgi, ar drūmu vai skumju izteiksmi bālajā vaigā. «Kam tu nāc? Es domāju, ka tu esi mirusi. Es mīlu citu sievieti. Tu man nekad netiki rakstījusi.» — «Nespēju aiziet prom,» saka tālās acis — kaut kas viņus šķir; un reizēm spēji, kā no kanalizācijas atveres vai senlaiku kapenēm, no kaut kādas tumšas un šausmīgas dzīles cilvēkā pašā izlec vai izrāpo drausmīgi rēgi, tie ir pelēki, glumi un neganti stipri, spēj izurbties cauri visam, nav pakļauti gravitācijas likumam un četrām dimensijām, tiem ir pašiem savi likumi un izmēri, un tu nevari tiem izbēgt: tie mācas virsū, tu nespēj pakliegt, neviens tev nenāk palīgā. Audējs ir aizmidzis, un stelles pamestas savā vaļā, tās nevalda pār sevi un pār audumu, ko auž.)

Šai gadījumā ir runa par kaut ko citu, par apmātību. Uz blīvā auduma iezīmējas un paliek kādas sievietes tēls.

Paguris gūstīt šo tēlu un, kā vienmēr, neguvis iecerēto, Aniseto izbāž labo roku no segas, izstiepj to uz naktsgaldiņa pusi un kaut ko meklē: meklē pulksteni, kas arī iet tumsā, savukārt nekā neiegūdams; Aniseto paņem pulksteni, skatās tanī, bet nevar saredzēt, cik tas rāda, jo istabā ir ļoti tumšs. Viņš noliek to atpakaļ un tausta pa marmora virsu, kamēr atrod lampiņu un nospiež slēdzi: pulkstenis ir astoņi. Viņš noliek to atpakaļ un nodzēš gaismu. Skatiens ir ietvēris to pašu, ko vienmēr: drēbju skapi ar lielo spoguli, durvis uz vannas istabu, durvis uz gaiteni, dīvānu, drānas; Aniseto paņem cigareti un sērkociņus; lai aizsmēķētu, viņam jāizvelk no segas apakšas arī otra roka, bet tas prasa laiku un pārdomas. Vajadzētu nopirkt automātiskas šķiltavas, vismaz šādām reizēm, bet, kad viņš nav tādā stāvoklī kā pašreiz, tad aizmirst par šķiltavām, turklāt viņš arī nav pārliecināts, ka tās vienmēr darbojas: te izbeidzas benzīns, te nodilst krams, te izdeg deglis. Istabā ļoti auksts, un Aniseto zem apsega ir kails. Viņš tomēr saņemas, izvelk otru roku un ātri aizdedzina cigareti. Ievelk dūmu, atstāj cigareti starp lūpām un pabāž rokas zem segas. Deguns viņam nosalis, viņš jūtas pazemots, ka jāsalst. Bet ne tādēļ vien.

Viņam blakus ir sieviete, kāda cita sieviete, kāda nekustīga sieviete, ne tā, kas redzama audumā, kas te parādās, te pazūd, te atgriežas; sieviete viņam blakus ir nekustīga, tik nekustīga, ka šķiet aizmigusi, lai gan neguļ: nosalušu seju, atvērtām acīm tā raugās tumsā un jūt, kā vērpjas domas. Sievietes domu audumā parādās Aniseto tēls. Tā jūt pie saviem labajiem sāniem viņa silto augumu, tāpat kā Aniseto mana tās augumu pie saviem kreisajiem sāniem. Ja viņš atvērtu roku, kas šai brīdī atrodas apmēram sievietes gūžu augstumā, viņš varētu pieskarties tās ādai, stingrajai, pūciņām klātajai ādai, ļoti siltajai ādai, tā šķiet pārmērīgi silta nevis tādēļ, ka sievietei būtu drudzis, bet tādēļ, ka tik liela atšķirība starp istabas gaisu un silto gaisu zem gultas drānām. Tomēr sieviete, vismaz šobrīd, negrib, ka viņš vai vispār kāds tai pieskartos. Turklāt pirms brīža viņš jau to skāris.

—    Cik ir pulkstenis? — jautā sieviete, un pēc balss var nojaust, ka viņa grasās celties.

—    Astoņi, — atbild Aniseto, izņemdams no mutes cigaretes galu un meklēdams tumsā vietu, kur nolikt.

Pulkstenis ir astoņi vakarā. Ziema.

«Ko tu man stāsti tik daudz par to sievieti?» viņa bija vaicājusi. «Kas man daļas gar viņu?»

Jā, Aniseto atskārš — gan ne vienmēr, — ka viņš pārāk daudz stāsta tai par otru sievieti. Patiesībā viņš nespēj klusēt, kaut gan apņemas: «Nav ko runāt par to. Kas viņai par daļu?» Taču ir kaut kas stiprāks par Aniseto, un šis «kaut kas» piespiež viņu pēkšņi, negaidīti, ne aiz cietsirdības vai patikas, bet gandrīz ar smagu sirdi stāstīt to, kas noris starp viņu un otru sievieti, viņš dara to varbūt pat kaunēdamies, jo atklāj kādu no savām vājībām, vēl vairāk nekā vājību, parāda savā ziņā garīgu nabadzību, čūlojošu vāti, ko vajadzētu slēpt, bet viņš neko neslēpj, tāpat neko neslēpa kāds draugs, kurš viņam pastāstīja, ka esot aplipis ar apkaunojošu slimību, un vaicāja, vai viņš gribētu redzēt čūlu, kāda atvērusies. Slimais nevar mitēties runāt vai nu par savu kaiti, vai par kādu citu kaiti, kam ir kas kopējs ar viņējo, vai, ja arī nav nekā kopēja, atkal pēkšņi vērš sarunu par to kaiti, ar kuru sirgst.

Sievietei, kura guļ blakus Aniseto, gluži vienalga, ko dara tās drauga otra sieviete nevis tādēļ, ka tai citi cilvēki būtu vienaldzīgi, bet gan tādēļ, ka gana savu rūpju, un turklāt tā zina, kas to interesē un kas ne, kas jādara un kas nav jādara, ko tā grib un ko negrib, tā zina visu: nekad neviens vīrietis un neviena sieviete nekļūdīsies tās vainas dēļ, nekad tānesarunās aplamības, vienmēr pateiks to, kas jāsaka, pateiks visnepārprotamākajā veidā, un vīrietim un sievietei, jebkuram vīrietim, jebkurai sievietei, pat visneinteliģentākajam vīrietim un visstulbākajai sievietei tūdaļ viss būs skaidrs. Šai sievietei nav ne jāmelo, ne jāizliekas, tā nejūt vajadzības to darīt, tai ne vien nav vajadzības to darīt, bet tas arī nepatīk, tai nav jāsaka tas, ko nedomā, tai nav iemesla to darīt. Šāda sieviete ir īsts dārgums, jā, — bet kam tad tā ir dārgums? Kam tiek kāds labums no tās? Diemžēl vienīgi pašai, tā nu ir. Un tomēr dažiem vīriešiem saskare ar šādām sievietēm šķiet nepanesama, tiem liekas, ka tās pārāk ierobežo, ka tās ir kā skaitļošanas mašīnas vai tiesas lēmums: nepieļauj -nevienas kļūdas, visu apsver, visu labi sakārto. Ko ar tādu pārrunāsi? Šai sievietei nav vīra — domā Aniseto — un laikam nekad nav bijis, jo viņa nav nekā stāstījusi par vīru, viņai nav bijis vīra, domā Aniseto, bet mīļākie gan būs bijuši, gan šeit, gan tur, visās malās, viņa taču dzīvojusi arī Ekvadorā vai Peru, un nebūtu brīnums, ja izrādītos, ka viņa bijusi staigule. Iepazīstoties ar to, Aniseto tāds iespaids gan radās. Četras stundas pēc iepazīšanās viņš jau gulēja ar to, nepielicis ne mazāko pūļu, lai to panāktu, bet notika tas tūlīt pēc kopēja mielasta ar viņa draugiem un tās draudzenēm, cilvēkiem, kas steigšus steidza nodoties kaislei vai nu iepriekš norunājuši, vai nenorunājuši par maksu, jo ir prostitūtas, kas noprasa, cik maksās, vai arī pasaka, cik jāmaksā, ja vīrietis tieši par to neieminas vai kaulējas, aplēsdams sava naudas maka biezumu, — tāpat kā ir prostitūtas, kas iepriekš neprasa nekā, kaut gan tas nenozīmē, ka tām nekas nav vajadzīgs vai ka pēdīgi tās nepalūgs vai pat nepieprasīs samaksāt, jo cilvēks jau nedzīvo no maizes vien, kur nu vēl sieviete, vismaz zināmas sievietes, kam pasaulē, šķiet, paredzēts mazāk maizes nekā citām.

Šī sieviete nelūdza nekā ne iepriekš, ne ari vēlāk, viņiem nebija nekādas norunas, ne līguma, ne protokola, ne plйbiscita, un, kad viņš aizejot vaicāja, cik jāmaksā, tā neatbildēja, it kā viņš būtu prasījis, cikos Siriuss šķērso Santjāgo meridiānu (iespējams, ka tā nezināja, ne kas ir Siriuss, ne kas meridiāns, ne arī kādēļ Siriusam jāšķērso šis meridiāns). Viņš savukārt neiedrošinājās nolikt naudu uz naktsgaldiņa, jo — cik lai viņš atstātu, ja viņi nebija gulējuši kā klients ar prostitūtu, bet kā vīrietis ar sievieti? Tieci nu gudrs! Pēc apstākļiem spriežot, šai sievietei nevarēja nolikt trīssimt vai četrsimt peso, tas būtu pārāk maz, viņam vajadzētu atstāt daudz vairāk, tādu summu, kādu viņš diemžēl samaksāt nevarēja. Un turklāt, ja tā būtu gribējusi sevišķi augstu maksu, tad jau to vajadzēja skaidri pateikt iepriekš.

Šai sievietei piederēja kāds atklātais nams, labāk teikt, kāda māja, kurā nodarbojās ar prostitūciju.

Sievieti sauca Flora.

— Ko tu man stāsti tik daudz par to sievieti?

Pulkstenis ir astoņi vakarā. Ziema.

m

Ne tikai pazuda sudraba zobens un parādījās skārda bundža, bet viņš pats arī atradās šai bundžā. Protams, jaunībā, iekams nebija saistījies ar Virhiniju, Aniseto arī bija klimtis ap šo bundžu un pat pieliecies pie tās, bet nekad nebija iekļuvis tanī. Turklāt viņš vienmēr bija tiecies pēc sudraba zobena, tā sudraba zobena, kuru viņam kādu laiku sniedza Virhinija, bet kurš pēc tam pazuda un kuru viņš, mirdzošu un žilbinoši spodru, vēlāk atrada Marijā Luisā, lai tad atkal pazaudētu. Daudz cilvēku tiecas pēc sudraba zobena, bet to neatrod, ir tādi, kas atrod un atkal pazaudē, gan tādi, kas baidās tā spožuma un bēg no tā, gan arī tādi, kas to nicina vai nemaz nezina, ka tāds ir; un visi šie cilvēki, izņemot tos, kas šāda vai tāda iemesla dēļ redz, ka tiem nolemts pastāvīgs bads un pastāvīga vientulība, izvēlas skārda bundžu, tas ir, prostitūciju, vieglo mīlu, dēku. Viņiem cits nekas nav pieejams, un viņi ņem to, ko var; jādzīvo ir vai nu ar skārda bundžu, vai kā homoseksuālim, vai heteroseksuālim. Paglābjas vienīgi impotentie, kaut gan labāk būtu teikt, ka tie iet bojā. Vai neesi ievērojis pie klosteru sētsdurvīm vai labdarības iestādēm stāvam cilvēkus, kas gaida, lai tiem ielej ēdienu paliekas vai viru netīrā un iedauzītā bundžā? Vai tu šo cilvēku rokās kādreiz esi redzējis sudraba bļodu vai Saksijas vai Ķīnas porcelāna trauku, kaut vai māla ķobīti? Neesi, vai ne? Un vai tu varbūt domā, ka šiem cilvēkiem labāk patīk bundža? Nē, gandrīz nekad, bet tiem nav nekā cita kā šīs bundžas. Kādēļ tie nemeklē vai nenopelna sev sudraba bļodu, porcelāna vai māla trauku, tu ieprasīsies, tu, brīvo uzņēmumu piekritējs. Redzi, tiem kādreiz bijis šāds jauks trauks un tie šo trauku pazaudējuši, varbūt arī meklējuši tādu un nav atraduši, varbūt nekad nav dzirdējuši par tādu, vai būt tiem labāk patīk skārda bundža, kas to lai zina, visbeidzot, varbūt tie vairs nespēj nedz meklēt tādu, nedz nopelnīt. Un tik daudz ir šādu cilvēku — gan vienu, gan otru. Taču tam, kas reiz turējis rokās un ieslēdzis sirdī sudraba zobenu, kas priecājies par tā spodrumu un žilbinošo spožumu, ir skumji samierināties ar bundžu, tikpat skumji kā tam, kas reiz ēdis no šķīvja, bet tagad jāēd no bundžas, un, tā kā tāds var atrast bundžu jebkurā vietā, tā arīdzan tu vari atrast to jebkur, — bet kur un kā dabūt to, ko patiesi vēlies? Tu jau neesi vairs tik jauns, tev ir trīs bērni un joprojām tikai korektūras vadītāja alga. Vēl aizvien tu alksti sudraba zobena, alksti, bet tikmēr atrodies bundžā — tu guli ar vienu sievieti, bet mīli otru.

Taču Flora ir laipna sieviete, kaut gan ne pret visiem cilvēkiem, viņa ir laipna vienīgi pret dažiem, droši vien pret tiem, kuri viņai patīk, vai tiem, kuri nesagādā nepatikšanas, un patiesībā tādu ir ļoti maz; viņai jāsaskaras ar daudziem cilvēkiem, un visi tie, kaut arī negrib, tomēr sagādā viņai errastības vai var sagādāt. Kā Aniseto novērojis, nemaz nav viegli — ko tur teikt, ka nav patīkami būt par šādas mājas saimnieci. Nepieciešams piemērots raksturs, daudzas atbilstošas īpašības.

Pirmām kārtām vajag reālas uztveres, šādas mājas saimniece nevar būt sapņotāja. Prostitūta vēl var atļauties pasapņot, bet prieka mājas vadītāja jeb saimniece ne, tai vajag pēc iespējas domāt reāli, labāk teikt, nepieciešams to darīt, vēl vairāk, tā nedrīkst ne solīti atkāpties no īstenības, lai ari nav jābūt tik nepiekāpīgai kā justīcijai; ja saimniecei, piemēram, prasa, cik maksā istaba, pudele konjaka, sieviete, viņai vienmēr jāsaka noteikta cena, lai ari tā nebūtu īstā cena, jo vienai jau nav jāatbilst otrai. Viņai, tāpat kā daudziem cilvēkiem, var būt gluži vienalga, kāda ir īstā cena, bet kāda ir noteiktā, tas gan ne; cenās, mājas kārtībā, apmeklējumu laikā, norunās, sieviešu higiēnā, visur jāievēro stingra kārtība. Par laimi, tikai reti uzrodas kāds nekauņa, kas zina īsto cenu ir sievietei, ir istabai, ir liķiera pudelei, un tad nama turētāja nevar pieļaut, ka tai ceļ neslavu, pārmetot iedzīvošanās kāri vai to, ka nepareizi aprēķini. Kur te vietas sapņiem, ja darīšana ar vīriešiem, kas nāk gulēt ar sievietēm, un sievietēm, kuras gaida klientus, lai gulētu ar tiem gan par iepriekš norunātu, gan par vēlāku samaksu? Jebkāds pasapņo jums vien jau izraisītu nelaimi.

Šai sievietei nav sapņotājas daba, tā nedz mānās, nedz krāpj, nedz ko slēpj, viņai ir skaidras domas un skaidra valoda. Tie ir viņas darba rīki. Turklāt tai ir mīļākais — Aniseto, kas, pats to neapjauzdams, atvairīdams jebkādu iespēju pasapņot, palīdz turēt spodrus šos darba rīkus.

Mājā ir vairākas guļamtelpas, tā visa ir it kā viena vienīga guļamtelpa, ir piecas vai sešas, astoņas vai desmit guļamistabas, un reizēm to vēl par maz — daudziem cilvēkiem vajadzīgas guļamistabas — tās bijis paredzēts iekārtot diezgan lepni, tātad tās ir bezgaumīgas — ar plīša paklājiem, ripsa aizkariem, trīsdurvju drēbju skapjiem, kuriem vai nu pārāk gaišs, vai pārmērīgi tumšs lakojums, visur imitācija, viss pirkts uz nomaksu. Pēc pusdienām, novakarē un vēlāk — līdz deviņiem desmitiem vakarā ierodas pārīši, pie tam daži ir noslēdz, ir aizbultē durvis, it kā būtu nolēmuši aizstāvēt ieņemtās pozīcijas vairākas dienas; turpretī citi uzkavējas te tikai brīdi, bet kā vieni, tā otri neredz ne istablietas, ne grīdsegas, ne aizkarus, ne pārvalkus, ne lakojumu, ne lampas, neredz neko citu kā gultu un reizēm neredz pat to, tikai jūt to. Beidzot ir gulta. Viņi ierodas it kā stumdīti, kā satrūkušies, vispirms viņš, tad viņa, paklūp pie durvīm un lād šoferi, kas nebrauc prom, bet noskatās viņos, lād arī sievieti, kura viņus ielaiž, lād nevis tādēļ, ka tā vilcinoties ver durvis — lai gan arī tādēļ, — bet tādēļ, ka viņa iekasē avansu, iekams ielaiž guļamtelpā. Atkal jāvelk no kabatas naudas maks. Vai nav labāk maksāt, kad iet prom? Tāda ir mājas kārtība, kavaljero. Man nav ko izdot no tik lielas naudas. Jā, ko var zināt, kā notiks. Jārēķinās ar nerviem, ar kaunēšanos, ar vēlāku nožēlu, — un kā iekasēsi kaut ko no tāda, kas lēkšus metas laukā, vai kas raud vai ķildojas? Atsēdusies krēslā mazajā saloniņā saimniece saņem naudu un izrīko kalponi: «Atbrīvojusies guļamtelpa ielas pusē. Ej un uzpos to … Zvana. Paskaties, kas tur nāk!» Viņa zina, kurā brīdī katrs pārītis ierodas, tie nāk noteiktā stundā kā pēc pulksteņa; kad tie ies prom, to nevar zināt. Kalpone diendienā paceļ visu, kas nomests uz grīdas, uzlasa cigarešu galus, iztīra pelnu trauku, pārmaina palagu, sakārto gultu, atver logu vai atstāj vaļā durvis. Viņai šī uzpošana nav nepatīkams darbs. Viņa ir vai nu precēta, vai arī dzīvo ar kādu un zina, kāda ir dzīve, zina, kāda ir dzīve visnotaļ un kāda ir šī slepenā, sliktākā dzīve, nekas viņu nepārsteidz, pat ne tas, ka daži aizmirst iedot dzeramnaudu; ja tie nav iedevuši ienākot, tad vairs neiedos, izņemot pastāvīgos apmeklētājus, kas dod vienmēr. Tie, kas ierodas pirmoreiz, aiziet, kā nākuši, slēpdamies un klupšus lavīdamies laukā.

—    Ines, zvana!

—    Eju, senjora.

Vakarā pēc maltītes, pēc desmitiem vai vēl vēlāk, ierodas prostitūtas, ne vienmēr vienas un tās pašas, jo viņas diezgan bieži maina mājas, izņemot tad, ja kādā mājā labāk veicas, kā dažkārt notiek, un uz tādu māju tad prostitūtas, ja vien nav slimas, iet katru dienu. Viņas pulcējas ap saimnieci mazajā saloniņā, sarunājas, smēķē un uzmanīgi klausās, kad iezvanīsies tālrunis. Vienmēr atrodas kāds, kas klimst apkārt kā pazudis naktī, kāds, kas kaut ko prasa, kāds, kas nezina, kā remdināt savas tieksmes.

— Paklausieties, — kuras tur pašlaik pie jums atrodas? Labi, tūlīt nākšu, neaizej.

Viņas neaiziet. Tādēļ viņas ir nākušas, un nemaz nav vajadzības piekodināt, lai gaida. Viņas gaida tik ilgi, kamēr nav vairs nekādu cerību kādu sagaidīt, kamēr pēdējais apmātais vai maniaks apmierinājis savu apmātību vai māniju, kaut vai uz vienu nakti. Gaida, lai kaut ko dabūtu, lai nevajadzētu atgriezties mājās tukšām rokām, bet ar kādiem piecsimt peso, ar vairākām piecsimt vai tūkstoš peso naudas zīmēm, reizēm tīrām un reizēm sasmulētām, ar naudas zīmēm, uz kurām iespiests kāda tēvzemes valdoņa attēls, kāda patricieša attēls, kas tiklab dienu, kā nakti iesaistīts patumšos darījumos, kuri lielākoties ir netīri, gluži tāpat kā naudas zīmes. Dažas sievietes ir visai glītiņas, un visas ir labi ģērbušās; šī ir pieklājīga māja, eleganta, saka vīrieši. Sievietes šeit nedzīvo, viņas dzīvo citur, kādā istabiņā, mājā, pie vecākiem vai kopā ar vīru un dēlu, kas vēl mazs un uzticēts kalpones, māsas vai kaimiņienes gādībai. Sievietes atgriežas mājās rītausmā, viņas ir piekusušas, kā salauztas, gadās arī, ka viņas pārnāk apdzērušās, bet bērns jau ir pamodies. Viņas nekā nemaksā saimniecei, un saimniecei savukārt nav par ko maksāt viņām. Intereses nesaduras, bez tam saimniece taču nopelna ar dzeramiem (tā saņem, pats par sevi saprotams, arī maksu par istabu). Jebkāda uzņēmuma saimnieks, vienalga, vai meitu mājas turētāja vai čugunlietuves īpašnieks, vienmēr iekārtojas tā, lai vairāk pelnītu, jo tiek taču ieguldīts kapitāls. Prostitūta iegulda uzņēmumā savu augumu, kas nebūt nav maz, bet ko viņa darītu ar šo kaut arī ne mazo ieguldījumu, ja nebūtu kur to piedāvāt? Atmetīsim ilūzijas. Augums ir īpašums, teiksim, laba mēbele — jo katram īpašumam vajadzīgs savs nosaukums, — bet, lai mēbele labāk izskatītos, tai nepieciešami sevišķi apstākļi, pirmām kārtām, telpa, māja, proti, nekustams īpašums, kur to piedāvāt un saņemt pieprasījumus. Prostitūtas īpašums nedod virsvērtību, taisni otrādi, ar laiku tas zaudē vērtību un par to saņem nožēlojamas dividendes, un, visbeidzot, tā kā prostitūta ir dzīvais inventārs, tā var palikt stāvoklī vai saslimt. Saimniecei vai saimniekam arī ir augums, bet ne viņa, ne viņš nav tik muļķi, lai ar to tirgotos;

viņi izmanto to pec patikas un saprata vienā mierā. Saprāts noder lieti.

Tātad šī ir pieklājīga, labi iekārtota māja, un cilvēki te zina, ko grib, — kas gan to zinātu labāk par prostitūtu vai prieka mājas saimnieci, lai gan katra sasniedz, ko grib, citādā veidā. Retumis vien cilvēki padomā par to, kas viņiem apkārt: viņi raugās uz priekšmetiem un būtnēm, it kā tie nebūtu ne priekšmeti, ne būtnes, bet tikai kaut kas abstrakts, kādi tēli, kas kustas vai nekustas, un, ja tie nav pašu īpašums, tad viņus neinteresē; tie ir ārpus viņu jūtu dzīves un ārpus viņu domām. Ja kaut kur valda sajukums, tracis, nekārtības, mēdz teikt: «Tur ir tīrais bardaks,» — un šos vārdus varbūt izrunā tikpat nopietni, kā Eiklids pasludināja savas aksiomas. Taču sajukumu, traci un nekārtības prieka mājā ievieš apmeklētāji, viņi ir tie, kas rada nekārtības un sajukumu un ceļ tračus, pašā mājā kaut kas tāds nenotiek, un turklāt ālēšanās ilgst tikai laiciņu, tikmēr, kamēr nemiera, sajukuma un traču cēlāji atrodas prieka namā. Nekārtības šai mājā tikai šķietamas, šeit noteikta griba un rīcība visu pārrauga, noslēdz rēķinus, pieraksta to, ko sasit, to, ko sabojā, to, ko nolieto, — pacel kausus, kas te nomesti, nomaini palagus, — cūkas tādi, domā, ka par savu sūda naudu var darīt, ko grib, — iztīri klozetpodus — vecis ir izdzēris divus viskijus, jā, tas otrs pieprasījis pudeli konjaka, un tā vien rādās, ka viens pats izlaks visu — tas būtu tūkstoš piecsimt peso, — Hulija jau iegājusi istabā ar klientu, — vai tu paņēmi maksu par istabu? Neaizmirsti atdot man naudu, citādi vēlāk var sajukt. Jolanda ar savu piegulētāju arī jau iegājusi iekšā. «Piegulēt» ir tāds parupjš, bet tiešs apzīmējums: piegulēt nav tas pats, kas gulēt, — tu ej gulēt, tu pieguli kādu, — tu ej gulēt viens, bet tu pieguli kādu sievieti. Ja runa nav par prieka māju, bet par sievietēm, kas tādā mīt vai uz tādu nāk, tad retumis vien cilvēki iedomājas vai apzinās, ka tām ir tādas pašas cēlas un necēlas ķermeņa daļas kā visiem, ka prostitūtām ir tāda pati sociāla un estētiska uztvere, ģimenes jūtas, metafiziski priekšstati kā ikvienam cilvēkam, lai tas strādātu ko strādādams, lai tam būtu noguldījumu rēķins bankā vai nebūtu tāda, lai tas būtu strupgalvis vai gargalvis, spēka vīrs vai nīkulis. Vai tad zagļi iztiek bez ēšanas? Vai tad staigulēm nav bērnu? Vai šie cilvēki nemazgājas? Vai tie negriež sev nagus? Neizkārnās? Nemaksā īres maksu par māju vai istabām, ko apdzīvo? Tie taču kaut kur dzīvo, neguļ jau uz jumtiem, nelien laternās vai vēstuļu kastēs. Nav manīts kaut kas tamlīdzīgs. Tu taču esi redzējis šos cilvēkus ēdam un guļam? Jo pieticīgāks un netīrāks darbs, kam cilvēks nododas vai ko tas veic, lai nopelnītu iztiku, jo zemāk tiecas novērtēt šādu cilvēku un vērst šauru tā eksistences loku. Zaglim ir apdraudēta brīvība, viņš riskē ar to, lai nopelnītu iztiku, bet šis risks allaž saistīts vēl ar karātavām vai lodi, viņa māka un spējas ir tās, kas izšķir, vai viņš iziet sveikā vai ne, un, protams, ari vēl tas, kā laimējas, taču zagļa jutekļi, viņa augums, viņa izjūtas, viņa domas pieder viņam pašam, un neviens tās viņam neatņems un neizmantos; ar prostitūtu turpretī ir citādi, tā pārtiek no sava auguma, no kādas auguma daļas, tās daļas, kuru neskaitāmas sievietes, pārējās sievietes, daudz vīrieši, visi vīrieši — pat tie, kuri guļ ar prostitūtām, un mātes, tēvi, garīdznieki, reliģija, morāle uzskata par visintīmāko dzīvajā būtnē, visvērtīgāko, kad runa ir par mīlestību, visnozīmīgāko, kad runa ir par laulību. Šīs auguma daļas neskartība ir šķīstības simbols, ne tikai fiziskās, bet ari morālās, garīgās šķīstības, kaut gan ļoti iespējams, ka šai ziņā tiek pārspīlēts, un šķīstībai nav nekā kopēja ar dzimumdziņu; sagādādama sev iztiku ar savu augumu, ar sava auguma visintīmāko daļu, prostitūta dzīvo kā uz ielas, tā ir ielas sieviete, ielas meita, un jebkurš vīrietis, pats stulbākais un pats atbaidošākais, var tai uzsaukt: «Ei, tu! Man te ir tūkstoš vai divtūkstoš peso, dod šurp, kas tev ir tas dārgais un vērtīgais, un saņem naudu.» Prostitūta var atteikties: «Laid mani mierā! Ko tu iedomājies!» — bet viss atkarīgs no tā, kā vīrietis uzrunā staiguli, un neviens vīrietis, izņemot piedzērušu un garā vāju, neteiks šādus vārdus, taču, ja ari viņš izteiktos citādi, ar prostitūtas augumu notiks viens un tas pats. Un ko var gaidīt prostitūta, ko tā var cerēt, ko domāt un ko teikt? Tai ir skaidrs, ko tā cer: nopelnīt sev maizi, tā nesaka nekā, šķiet, tā arī nedomā ne par ko, bet zināt tā zina visu un varētu runāt par visu ko, gan varbūt citādiem vārdiem, nekas tai nav nezināms, nekas tai nepaslīd garām; ja tā nav iemīlējusies, tā nemāna sevi, un tādēļ ar prostitūtām viss viegli kārtojams, prieka mājas saimniece var vienā mierā vadīt savu uzņēmumu, šīs sievietes sagādā maz rūpju. Pabeigušas darbu, tās aiziet un parādās tikai nākamajā dienā un atkal ir tīras, mierīgas, apmierinātas. Protams, ir arī citādas prieka mājas, tādas, kādas Aniseto bija pazinis savā jaunībā, un ir arī citādas prostitūtas, tādas, kas dzīvo tais pašās mājās, kur strādā, bet Floras mājā tā nav, šeit nevienai prostitūtai nav guļvietas.

Vīrieši ir tie, ar ko jānoņemas, kas ir nesaprašas, kas reizēm traucē šīs mājas mieru un pie tam vēl visādā veidā: tie piedzeras un kaujas, ne jau sieviešu dēļ (viņu dēļ gan arī), bet aiz citiem iemesliem — darba dēļ, politikas dēļ, dažiem ienāk prātā iemīlēties prostitūtās, — bet kādēļ? Kas to zina, kādēļ, tik daudz ir citu sieviešu, bet viņi vajā šīs sievietes un ķildojas ar tām, un pat sit tās, un sievietei jāatstāj māja, jo neviena saimniece, ja tā arī nebūtu prieka nama saimniece, necietīs, ka tās mājā vīrietis nāks sist sievieti aiz iemesliem, kas neattiecas uz saimnieces māju vai veikalu. «Viņš taču zināja, ka tā ir mauka. Ko viņš tagad grib? Lai tā nebūtu vairs tāda? Labi, lai ņem līdz un uztur.» — «Kas jums nāk prātā? Viņa taču precējusies, viņai dēls un vīrs, un tas ļoti mīl savu sievu.»

iv

Vienmēr, pat vissolīdākajās, vislabāk iekārtotajās, viskārtīgākajās mājās, tādās, kur visi ļaudis zina, kas katram jādara un kā jādara — tikos un tikos var iziet, tikos un tikos jāpārnāk, pulksten vienos jāsēžas pie galda pusdienot, pulksten deviņos — vakariņot, kad nāk no āra, jānoslauka kājas; tas pats jādara ikreiz, ja iet kādā istabā, kājslauķi ir pie ieejas mājā, priekšnamā un pie katras istabas durvīm; ir jānodzēš gaisma, jāaizgriež vannas krāns, jāaizslēdz durvis, jāizmazgā skalošanās trauks, jāraugās, lai pie mazgājamās bļodas nebūtu pielipis ne mats, jānovelk aukla, lai

32 242 497 klozeta pods būtu tīrs, — pat šinīs mājās, kur šķietami nav vietas ilūzijām, tāpat kā visur, norisinās dažādi notikumi, gan uzjautrinoši, gan skumji, bet reti kad dramatiski. Kārtīgās mājās nav vietas drāmām, enerģija, kas varētu derēt drāmas norisei, tiek izlietota citām nodarbībām: grīdas vaskošanai un slaucīšanai, rūšu spodrināšanai, durvju un logu ietvaru mazgāšanai; kārtīgas mājas saimniecei nepatīk drāmas, arī šīs mājas saimniecei tās nepatīk.

Aīda ir melnīgsnēja, acis viņai zaļas vai tikai izskatās tādas, augumiņš smalks un graciozs, viņa ir glīta, «paijiņa», kā saka čīlieši, diez cik gudra gan viņa nav, toties diezgan dzīva un turklāt pavisam jauniņa. Viņas pastāvīgais mīļākais ir armijas virsnieks, jauns virsnieciņš, kam, protams, ir zināms, ka Aīda pārtiek no prostitūcijas; taču tas, ka viņš to zina un sevišķi neliekas zinis, ir parasta lieta tik solīdā mājā, kāda ir šī; noteiktās dienās un stundās virsnieks ierodas pēc viņas un reizēm arī atved viņu atpakaļ; viņš iet ar Aīdu uz kino un dažreiz arī kaut kur vakariņot, bet ik pārmēnešus uzdāvā kaut ko, piemēram, kādu zeķu pāri vai mazumiņu naudas, jo virsniekiem ar viņa dienesta pakāpi lielas algas nav un bez tam viņš ir no trūcīgas ģimenes un viņam jāpalīdz savējiem; viņš nesatiekas ar Aīdu katru dienu, tas viņam nav iespējams. Varbūt vēlāk, kad viņš drusciņ vairāk pelnīs, varēs ņemt viņu pie sevis un dzīvot ar viņu kopā; viņai arī nav iespējams katru dienu satikties ar virsnieku, un abi samierinās ar to, kā ir, tā allaž dara cilvēki.

Kādā vakarā, kad Aīda grasās piezvanīt pa tālruni draudzenei, viņa sadzird paklusu vīrieša balsi: "

—    Hallo!

Kāds ir it kā pazudis laukā — vientuļā un tukšā laukā, nedrīkst kustēties, lai nenotiktu kaut kas baigs, un tūlīt arī viņš tikpat kā iekliedzas:

—    Hallo!

Aīdai mazliet iežēlojas sirds.

—    Hallo! — viņa atbild, gribēdama drosmināt.

Laikam nepareizs savienojums. Tā mēdz sacīt ļaudis,

lai gan nemaz nezina, kas tas par nepareizu savienojumu un kur varētu būt nepareizi savienots. Turklāt vai tad kāds redzējis šo nepareizo savienojumu?

—    Hallo! Ernestīna? Labvakar!

Aīda saprot, ka šis vīrietis būs galīgi izmisis, ja viņu pametīs.

Viņa vēlreiz sniedz roku.

—    Hallo! Labvakar!

Viņa runā, neuzsverot vārdus, viņa domā, ka tikmēr, kamēr ar saviem žēlīgajiem «hallo» pakavēs nezināmajam laiku, parādīsies Einestīna un vientuļais tiks laukā no sava tuksneša.

Vīrietis svārstās: tā nav Ernestīnas balss, bet kas gan par to, — vai tad visām sievietēm jārunā tāpat kā Ernestīnai? Turklāt šī balss tik mīļi atbild, un tādēļ viņš saka:

—    Kā iet? Kā klājas?

—    Ļoti labi. Un jums? Ko jūs darāt?

Vīrietis, jau mazliet nomierinājies, iedrošinās pajokot:

—    Esmu šeit, runāju pa tālruni.

Šāds joks nevar izraisīt vairāk kā smaidu, bet, tā kā pa tālruni nav iespējams smaidīt, tad Aīda viegliņām iesmejas, un viņas smiekli iedrošina nepazīstamo.

—    Un ko jūs darāt?

—    Esmu te un garlaikojos.

Aīda pasaka to, kas pēkšņi ienāk prātā. Tā cilvēki mēdz darīt, ja noticis nepareizs savienojums. Tomēr vīrietis uztver nopietni viņas vārdus.

—           Kādēļ jūs garlaikojaties? Vai tad jums nav ar ko izklaidēties?

—    Nē, man jāmācās.

—    A! Vai jūs esat studente?

—    Kaut kas tamlīdzīgs.

32*

499

Viņa ir ļoti jauna, tas tiesa, bet mācīties gan nemācās. Pirms pāris gadiem, kad viņa bija vienā no vidusskolas pēdējām klasēm, viņu paveda kāds jauns zeņķis, kas, pats to negribēdams, padarīja meiteni grūtu, kā dažkārt gadās arī piedzīvojušiem vīriem. Ģimene nolēma padzīt meiteni no mājas. Tēvam, mazam dzelzceļa ierēdnim, lielas iztēles nebija, un viņš, kaut smagu sirdi, piekrita lēmumam. Ko citu varēja darīt? Viņa māja, neliela mājiņa, kurā viņš dzīvoja, atradās tai ielā, ko šķērsoja dzelzceļa pārbrauktuve. Visi apkaimes dzelzceļnieki būtu redzējuši sava biedra meitu

Aīdu vispirms piebriestam un tad dzemdējam, bet vīra viņai nebūtu. Ciemats bija mazs, viss kā uz delnas. Ja būtu bijis iespējams apslēpt, tēvs nebūtu piekritis meitenes izraidīšanai no mājām, bet tādas iespējas nebija, — kas varēja savaldīt vesela ciemata ļaužu mēles? Mainīt dzīvokli? Ar to nekas nebūtu līdzēts, un tā meitene tika nogādāta stacijā un ar mazu drēbju sainīti rokā aizbrauca uz galvaspilsētu. Mazliet tika ietaupīts ar braukšanas maksu, jo Aīda bija dzelzceļnieka meita. Un ko tālāk? Viņa gribēja mācīties šūt. Bet adata bija pārāk gara vai pārāk īsa un, ja vien neuzmanījās, dūra pirkstos. Meiteni pieņēma prieka māja. Tikmēr jauno puiku aizsūtīja uz kādu pilsētu tālāk uz dienvidiem, taču tas notika pārāk vēlu: dzīves vietu būtu vajadzējis mainīt pirms trim mēnešiem. Starp citu, bērns nomira.

—    Un kam jūs zvanāt?

—    Māsai, pie kuras eju vakariņot katru piektdienu.

—    Vai viņai vārdā Ernestīna?

—    Jā, Ernestīna.

—          Un tā tiešām ir jūsu māsa? Vai nebūs tik jūsu draudzene?

—    Nē, kur nu dieviņ!

—   Varbūt tā ir jūsu senjora?

—    Man nav senjoras.

—    Nav? Tik tiešām?

—    Tik tiešām; esmu atraitnis.

Iestājās klusums. No vārda «atraitnis» vai «atraitne» dveš saltums pat tad, ja to pasaka pa telefonu.

—    Un jūs, kam jūs zvanāt?

—          Kādai krustmātei. Gribu rīt iet pie viņas uz pusdienām.

—          Vai jūs tikpat labi nevarētu iet pusdienot kopā ar kādu citu cilvēku?

—    Piemēram, ar ko?

—    Ar mani.

Lai mazliet atvainotos par savu pārdrošību, vīrietis, it kā vīpsnādams par sevi, sarkastiski iesmejas, un, tā kā viņa, turpinot savu skolnieces lomu, neatbild, viņš, saprātīgs būdams, vairs neuzstāj.

Pirmās sarunas beigās Aīda pateica savu telefona numuru, viņš nu zvanīja Aīdai katru dienu vienā un tai pašā stundā, un abi ilgi pļāpāja visādas muļķības, jokojās, teica komplimentus, šo to pārsprieda. Viņš vairs netika aicinājis Aīdu uz pusdienām un vairs pat neieminējās, ka gribētu viņu redzēt. Pēc viņas nostāsta viņš zināja, ka Aīda ir meitenīte no provinces, ka viņas vecāki dzīvo kādā dienvidu miestiņā, ka pati mācās Santjāgo un mājo pie kādas krustmātes, kas ir barga senjora, neatļauj viņai pat parādīties uz ielas: no mājas uz liceju, no liceja uz māju. Viņš stāstīja, ka strādā tirdzniecības biržā, ir bezbērnu atraitnis un dzīvo diezgan skumju dzīvi.

Kādudien viņš vaicāja:

—    Kādā ielā jūs dzīvojat?

Aīda satrūkās.

—           Vai tik jūs nedomājat nākt šurp, lai sastaptu mani? Es jau jums teicu, ka mana krustmāte ir barga.

Viņš nomierināja meiteni.

—           Kā jūs varat tā domāt! Nekas tamlīdzīgs man nav ne prātā nācis.

—    Vai apsolāt, ka nenāksit šurp?

—    Protams, apsolu.

Viņa pateica ielu un mājas numuru. Viņš visu pierakstīja. Pēc dažām dienām viņa sacīja:

—    Zināt ko?

—    Nu, ko tad?

—    Man patiktos ar jums iepazīties.

—           Man arī, bet kā gan, ja jums ir tāda krustmāte? Vai ūsas arī ir?

—    Kam? Man?

—    Nē, jūsu krustmātei.

—           Neesiet nepieklājīgs… Es gribēju tikai teikt, ka man patiktos ar jums iepazīties, jūs neiepazīstot.

—    Nekā nesaprotu, runājiet kastīliešu mēlē27 !

—           Jā, nevis iepazīties ar jums, bet redzēt pa gabalu, tā ka mēs viens ar otru nesarunātos.

Viņu sauca Oktāvio, un viņam bija uzvārds, kāds bieži sastopams biržas mākleru un augļu tirgotāju aprindās, tas laikam bija basku uzvārds ar kādiem diviem trim «r».

Aīda un Oktāvio runājas ilgi, un tas reizēm nepatīk pārējām prostitūtām, kam vajag tikt pie telefona. Taču

viņas visas zina par šo Aīdas romānu, un, ja kādai gadās paņemt klausuli, tā atbild Aīdas sarunu garā.

—    Vai senjorita Aīda mājās?

—    Kas vēlas ar viņu runāt? — gluži lēnīgi vaicā prostitūta.

—    Oktāvio, kāds draugs. Kas ir pie aparāta?

Viņš baidās, ka pie tālruņa kādudien būs bargā radiniece un viņam krietni sados. Oktāvio laimējas: krustmāte nekad nepienāk pie telefona.

—   Jūs runājat ar mājkalpotāju, kavaljero. Senjorita Aīda ar krustmāti ir izgājušas.

Joku pēc prostitūtas mēdza vēl šo to piebilst, kas nu kuro reizi iešaujas prātā:

—    Viņa ir baznīcā, uz Svētās jaunavas novenu28 .

Aīda parasti tad bija aizgājusi uz kino ar virsnieku,

savu mīļāko.

v

— Kāpēc tu man stāsti par šo sievieti?

Jā, tik tiešām, kāpēc viņš stāsta Florai par šo otru sievieti? Atvainoties liekas muļķīgi, viņš smēķē un klusē. Viņa attiecības ar Floru ir neskaidras, un varbūt tādēļ viņš tik daudz stāsta viņai par otru sievieti. Aniseto ir pārliecināts par to, ka skaidrības trūkums cilvēku attieksmēs, domās un jūtās izsauc neskaitāmus pārpratumus, nepatikšanas un nemieru. Tomēr viņš nevar nekā darīt, lai ieviestu skaidrību, kur tas būtu nepieciešams. Viņam šķiet, Florai nav mīļākā, proti, viņu neskaitot, nav cita mīļākā, bet viņš savukārt nevar uzskatīt sevi par viņas mīļāko. Ir divi vārdi: draugaļa un mīļākā. Kas ir draugaļa? Ļaudis par tādu uzskata sievieti, kurai ir dzimumattiecības ar kādu vīrieti un kuru šis vīrietis uztur. Taču kopā tie nedzīvo. Vīrietis varbūt ir precējies, vecpuisis vai atraitnis, bet, lai būtu kas būdams, ar sievieti kopā nedzīvo, tikai guļ ar to, neko vairāk, un uztur to. Šai gadījumā tā nav: Aniseto neuztur Floru, un ļoti iespējams, ka drīzāk viņa spētu uzturēt Aniseto, nevis viņš Floru, tas gan nenotiks. Tātad Aniseto draugaļa viņa nav. Un kas ir mīļākā? Ļaudis uzskata, ka tāda ir sieviete, kas mīl vīrietī, kurš to arī mīl un ar kuru tai ir mīlas tuvība; viens no abiem mīlētājiem var būt precējies vai arī abi precējušies vai atraitņi, bet, ja tie mīl viens otru, sieviete ir mīļākā, vīrietis — mīļākais, un šeit nekādi nav iejaukta nauda. Taču Aniseto un Floras attieksmēs nav nekā tāda, kas ļautu uzskatīt vienam otru par mīļāko. Protams, viņi regulāri guļ viens ar otru, taču tas nenozīmē, ka Flora būtu mīļākā, Aniseto — mīļākais. Varbūt Florai vajadzīgs vīrietis un vienīgi tāpēc viņa satiekas ar Aniseto, neprasot nekā — nedz naudas, nedz mīlestības. Nekad starp viņiem nav bilsts ne vārds par mīlestību vai patiku, vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņi guļ viens ar otru tādēļ, ka var to darīt, un galu galā arī tādēļ, ka nav grūti to darīt. Tas ir tieši ērti: Florai nav ne vīra, ne bērnu, kamēr citas sievietes lielākoties ir precētas, tām ir bērni, un tās dzīvo kopā ar vīru un bērniem, bet, ja nav ne vīra, ne bērnu, tad dzīvo pie vecākiem, un tas gandrīz vienmēr rada grūtības, jo šīm sievietēm trūkst brīvības. Kā ikvienam normālam vīrietim, Aniseto vajadzīga sieviete, protams, ja viņam vaicātu un vajadzētu skaidri atbildēt, apzināti viņš varbūt pateiktu, ka var dzīvot arī bez sievietes, taču neapzināti — jā, viņam vajadzīga sieviete fiziski vai fizioloģiski, varbūt sava loma te pat jūtām un jutekļiem, jo, kad pagājis laiciņš bez tuvības ar sievieti, nevis ar kādu noteiktu sievieti, bet vienalga ar kādu, viņš jūt (varbūt tā ir visiem vīriešiem), ka viņa rokām, lūpām, kājām, it īpaši rokām — nezin kādēļ it īpaši rokām kaut kā trūkst, kādas saskares, kādas siltuma izjūtas, kaut kā tāda, ko var dot vienīgi sieviete, bet kas nav tīri fizioloģiska parādība vien, kā izsalkuma sajūta, nē, briesmīgākais ir tas, ka viegli vai stipri tiek skaiti jutekļi. Bet, ja viss tik cieši sasaistās, lai nolādēta šī sakarība, kas ir par postu cilvēkam, visai cilvēcei, sievietei un vīrietim, jo cilvēks gan var valdīt pār savu prātu, pār savu saprātu, pār savām apzinātajām vēlmēm, pār atceri, var reizēm pavēlēt savai atmiņai : — sak, negribu tagad domāt par to, bet par kaut ko citu, nevis par sievieti, bet par botāniku, nevis par sievietēm, bet par statistiku, kam nav ne maigas ādas, ne siltuma, ne garšas, ne smaržas, — var, kā teicu, kārtot un daļēji vai arī pilnībā pārvaldīt visu to, var rīkoties gan ar vienu priekšmetu, gan ar otru, aizcirst durvis, neievērot kaut ko, — bet kā pavēlēt savām rokām, lūpām, kājām? Vai cilvēks ir īstens kungs pār savu augumu, pazīst to un spēj valdīt pār tām vietām, kur viss briest, un pār to, kas briest? Nē, šeit ir runa par to, ko sauc par vielu maiņu, par to, ko sauc par neiroveģetatīvo sistēmu, par to, ko sauc par nosacījuma refleksiem, un par kaut ko tādu, ko sauc — par dzimumdziņu, un es saku «šeit», jo nekādi nespēju iedomāties, kur tas lokalizējas, pat nezinu, kā tas noris, ne arī, kas man kopējs ar visu to. Tas viss patveras cilvēka augumā, vai arī cilvēks rod patvērumu taņī visā, tas var darīt ar cilvēku, ko grib, ļaut tam dzīvot vai nogalēt to.

Droši vien Aniseto un Floras — divu būtņu savstarpējā labvēlīgā noskaņā vienai pret otras īpašībām rodas iecietība attiecībās vai padara tās paciešamas: pirmām kārtām aiz abpusējām simpātijām vai, tā teikt, zināma pievilcības spēka, kaut kādas pievilcības vai jebkādas pievilcības spēka, un bez tam aiz cieņas pret dažām partnera īpašībām. Un, proti, Flora noteikti saskata savā draugā Aniseto kaut ko vērtīgu, piemēram, inteliģentu cilvēku, gan ne pārāk izcilu, taču virs parastā līmeņa un mazliet pārāku par armijas virsnieku, Aīdas mīļāko, vai arī saskata tajā patīkamu mīlnieku, varbūt tīru, smalku cilvēku, kā mēdz sacīt, delikātu, beidzot varbūt vīrieti, kas ir citāds un izturas citādi nekā vīrieši vispār, varbūt Aniseto viņai patīk kā vīrietis, kam maiga, patīkama ādas krāsa, jauks miesas siltums, pievilcīgs skatiens, īpatnējs smaids, neparasts, laikam dabiski krītošs matu vilnis, īpaša noskaņa balsī, kāda no tām sīkajām pievilcības iezīmītēm, kas spēj izraisīt ne tikai mīlas jūtas vien, bet pat kaislību un apmātību. Varbūt Flora vērtē Aniseto augstāk nekā sevi pašu, nevis sabiedriskā stāvokļa ziņā, jo tāda viņam nav, bet saprāta un pārdzīvojuma spēka ziņā, viņa izcilāko garīgo spēju un jūtīguma dēļ, varbūt tāpēc, ka viņš ir labāks dzīves pazinējs, tādēļ ka viņam piemīt īpašības, kuras viņa ciena. Arī Florai varbūt piemīt zināmas īpašības, kaut kas tāds, kas patīk Aniseto vai nu ārienē, vai jūtu dzīvē, varbūt pat saprāta ziņā, jo lāgiem taču cienām un uzskatām par cieņas vērtu ari saprātu, kas gluži atšķirīgs no mūsējā, un bez tam Flora, lai arī viņai nelāga nodarbošanās, lai arī viņa ir prieka mājas saimniece, ar ko Aniseto nav nekā kopēja, kā sieviete viņa ir mierīga, saticīga, savā ziņā smalkjūtīga uzvedībā, tīrīga un patīkama. Aniseto varētu dabūt sev citu draudzeni, un tāpat Flora arīdzan varētu dabūt sev citu draugu, bet vismaz šobrīd abi samierinās ar to, kā ir. Slikti tikai tas, ka Aniseto ir iemīlējies citā sievietē, un viņam bieži aizmirstas, ka vajadzētu izvairīties runāt ar Floru par šo otru sievieti. Muļķīgi, ka viņš to nepatur prātā, bet ar to vien, ka pats to atzīst, reizēm nav līdzēts.

Pēc sastapšanās ar Sesiliju Aniseto iepazinies ar daudzām sievietēm, kuras nekad nav domājis iepazīt. Agrāk viņš sievietes redzēja tikai pa gabalu, bet tagad, tāpat kā citi vīrieši, atrodas viņu sabiedrībā un dzīvo tāpat kā daudzi citi. Dažas no šīm sievietēm un daži no šiem vīriešiem nepazīst nekā citaN kā skārda bundžu un gandrīz vai dod tai priekšroku. Ir arī tādi cilvēki, kam dzīvē bijusi liela mīlestība, bet tagad tā zaudēta, un gribētos atkal tādu iegūt, taču, tā kā šāda mīlestība nav viegli atrodama un turklāt, kamēr tās vēl nav, atturībai un vientulībai nodoties negribas, tāpēc šie cilvēki pieņem un reizēm meklē sīku mīlestībiņu, ašumirkļu mīlu, kas pēkšņi uzrodas un pēkšņi pagaist, kaut gan reizumis, kā par brīnumu, paliek un dažkārt pat visai ilgi, — zini nu, kā. kuroreiz? Nereti notiek, ka skārda bundža pārvēršas sudraba zobenā, tāpat kā sudraba zobens — skārda bundžā. Un, kaut gan nabaga diedelis savā bundžā dažreiz ierauga kaut ko tādu, pēc kā bijis vērts dzīties, piemēram, kādu atmestu cāļa gaļas gabaliņu, no kura kāds jau kumosu nokodis, tā arīdzan tu, vienalga, vai esi vīrietis vai sieviete, vari atrast kaut ko vērtīgu savā bundžā: kādu augumu, seju, atbildi uz savu kaisli, pat īslaicīgu maigumu; tomēr abos gadījumos gandrīz vienmēr būs runa par atradumu skārda bundžā. Tavam atradumam trūks tā, ko tu mīli: ilgošanās, sapņu, līksmes. Taču, nespēdams dabūt to, kā alksti, baudīsi to, ko atradīsi, tāpat kā ubags, kas nevar ēst, ko gribētu, ēd, ko tam atmet, un ēd pat ar baudu.

Senjors no tirdzniecības biržas bija ar mieru bez iepazīšanās parādīties Aīdai. Viņa noteica stundu, to stundu, kurā viņam pelēkā uzvalkā, ar zaļu kaklasaiti vajadzēja parādīties uz ielas stūra. Kreisajā rokā, nevis labajā viņš nesa aiz aukliņas baltā papīrā ietītu sainīti. Tās bija pazīšanās zīmes. Šos norādījumus deva viņš. Aīda skatīšoties pa aizkariņu spraugu, jo krustmāte neatļaujot atvērt logu.

Noteiktajā stundā Aīda kopā ar vēl kādu prostitūtu un Floru skatījās pa aizkariņu spraugu: liela auguma vīrietis ar mazliet uzkumpušu muguru un skumju, kalsnu seju, ģērbies labi pašūtā pelēkā uzvalkā, ar zaļu kaklasaiti un mazu, baltā papīrā ietītu sainīti kreisajā rokā parādījās uz ielas stūra. Viņam varēja būt ap gadu sešdesmit, kas dažiem vīriešiem vēl nav nekāds lielais vecums, bet viņam gan jau pietiekams, kā, vismaz pa gabalu skatot, šķita. Augums bija zaudējis staltumu un iznesīgumu, ja vispār kādreiz ar to bija varējis lepoties. Sevišķi vecs vīrietis likās no mugurpuses: gurni bija pārāk šauri un lejasgals pavisam sarāvies. Turklāt viņam bija pelēka platmale, kas it kā noslīdēja uz paša kakla. Varbūt viņam bija mazliet kails pakausis, varbūt viņš valkāja platmali aiz ieraduma, jo zināmos sabiedrības slāņos to pieņemts nēsāt un dažiem cilvēkiem šķiet, ka bez platmales tie izskatās sliktāk. Aīda izjuta rūgtu vilšanos, un otra prostitūta smējās kā kutināta. Flora, nezinādama, ko darīt — smieties vai raudāt, atgāja no loga. Vīrietis uzkavējās apmēram ceturtdaļstundu, brīžiem nostādamies ar seju pret māju, brīžiem profilā, brīžiem uzgriezdams muguru. Pēdīgi, tā kā viņš no visām pusēm bija sevi parādījis un vairāk ko rādīt nebija, viņš gāja prom, pamezdams alkatīgu skatienu uz māju ar viņam zināmo numuru, māju gandrīz pretī ielas stūrim, uz kura tika stāvējis. Vakarā viņš piezvanīja.

—    Labvakar, Aīda! Vai jūs mani pēcpusdienā redzējāt?

—    Protams, redzēju.

—   Un kāds es jums izlikos? Brīnum izskatīgs zēns, ko?

—    Ļoti izskatīgs un ļoti elegants.

Aīdai gribējās raudāt. Viņai bija radušās dziļas simpātijas pret šo cilvēku, un tagad šīm jūtām vēl pievienojās žēlums — maiguma caurstrāvots žēlums. Kāds domāja par viņu, un šis kāds viņu nepazina. Aīda nebija vēlējusies iepazīties ar viņu — runāt un drīz pēc tam gulēt ar viņu, kas noteikti būtu noticis. Viņa gulēja ar daudziem vīriešiem, un varbūt tieši tādēļ viņai bija patīkami apzināties, ka ir kāds cilvēks, viens vienīgs pasaulē, ar kuru viņa pati pēc savas vēlēšanās varēja gulēt vai negulēt. Aīdu pārņēma nožēla par visu sadomāto pasaciņu: varbūt šim vīrietim, kaut arī vecam, bija radušās kaut kādas ilūzijas; tas viņai sāpēja. Viņa apzinājās, kas pati ir, un viņai likās nežēlīgi radīt kādam cilvēkam, it sevišķi šim vīrietim — jo vairāk tagad, kad viņa to pazina, — ilūzijas par sevi. Viņiem nebija citādu attiecību kā vien šī zvanīšana pa telefonu, bet zvanīšana, kas notika ik dienas, un tas, ka šis vīrietis par viņu domāja, ka vēlējās būt laipns pret viņu, laipns par neko, bija pa daļai izraisījis siltās jūtas, kuras viņā pamodās un kuras viņa negribēja redzēt izgaistam. Kādu vakaru viņa aprunājās ar Aniseto.

—    Dod man padomu! Ko lai iesāku ar šo cilvēku?

Aniseto viņai sacīja:

—    Kāpēc nevari braukt atpakaļ uz savu ciematu?

—   Uz mājām? Vai tev prāts? Mani aiztrenktu ar kājas spērienu.

—    Tu mani nesaproti. Pasaki viņam, ka pa brīvlaiku brauksi prom un lai viņš tev nezvana, kamēr pati viņam piezvanīsi. Tu paliec tepat, bet tikmēr var gadīties, ka viņš tevi aizmirst un vairs nezvana.

Šāds plāns Aīdai nepatika. Klusībā viņai bija citādi nodomi, kaut arī pati sev neatzinās: viņa gribēja iepazīties ar svešo vīrieti. Taču viņa vairs nepaguva izdomāt jaunu plānu. Kādu vakaru, kad Oktāvio pēc maltītes nāca laukā no kluba, lai dotos uz mājām, viņš izdzirda vīriešu barā nosaucam kādu tālruņa numuru. Oktāvio apstājās: šis numurs viņam likās pazīstams vai arī ļoti līdzīgs kādam citam. Numura nosaucējs atkārtoja ciparus. Vīrietis, kurš numuru pierakstīja, bija jautrā skurbulītī, varbūt drusku pa vairāk iemetis, jo nevarēja uzreiz iegaumēt to. Jā, tas bija tas pats numurs, viņa draudzenes numurs.

—    Paprasiet, vai tur ir Soņa!

Vīrietis gaidīja, un, spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, varēja redzēt, ka Soņas tur nebija, bet viņam laikam vajadzēja runāt ar Soņu, nevis ar kādu citu sievieti. Vīrietis — tas bija jauns un stipri sasarcis — īgni nometa klausuli. Oktāvio jaunekli pazina un gāja tam klāt.

—           Paklausies, — viņš sacīja, — kas tas bija par numuru, ko tu atzīmēji?

Jaunais vīrietis nosauca pirms kāda brīža pierakstīto numuru.

—    Vai esi pārliecināts, ka neesi pārskatījies?

—    Domāju gan, ka ne; kā teica, tā rakstīju.

Un viņš skaļi noprasīja savam draugam:

—          Pedro, vai tāds bija numurs, ko tu man nosauci?

Viņš atkārtoja numuru.

—    Jā gan.

—    Nu, redzi, tas pats ir … Kādēļ tu prasi?

—    Nezinu, man no šī numura zvanīja.

Piesārtušais jauneklis paskaidroja:

—    Tā ir meitu māja, Floras Sedronas māja.

Oktāvio nomurmināja: '

—    Meitu māja?

—    Jā, mūsu puiši vienmēr iet uz turieni.

Oktāvio juta, ka viņam iekšā kaut kas sagriežas, it kā sirdi skartu asmens vai inde. Viņš nokāpa lejā durvju sarga kabūzī, palūdza tālruņa grāmatu un meklēja: Sedrona Flora. Jā, tas pats numurs. Oktāvio nezināja, ko darīt: viņš gribēja tūlīt zvanīt un prasīt pēc Aīdas, iekliegt ausī, ka viņa ir mauka, un pakārt klausuli, gribēja iet uz turieni, sastapt Aīdu, nolamāt un varbūt pat piekaut, pēdīgi viņam šķita, ka atliek tikai raudāt un padarīt sev galu. Tomēr viss likās bezjēdzīgi, tik ļoti viņš bija satriekts un izsists no sliedēm. Oktāvio pārgāja mājās un pavadīja šausmīgu nakti, gurni it kā kļuva vēl kalsnāki nekā agrāk, grozoties pa gultu no vieniem sāniem uz otriem, te sēžot, te kāpjot laukā no gultas, smēķējot un iztēlojoties tūkstošiem izdarību: tikko izpļaukājis meiteni, viņš to skūpstīja, te izģērba, te uzgāza tai virsū spaini ūdens, te izmeta uz ielas. Kādēļ Aīda bija tā mānījusi viņu? Viņam nebija nekādu lielu ilūziju par Aīdu, tādu ilūziju, kādas varētu būt gados jaunākam vīrietim. Viņa jūtas pret meiteni — viņš bija ticējis, ka tā ir meitene, — bija siltas, pat ļoti siltas un tēvišķīgas, lāgiem viņš gan mazliet apmulsa, taču nekā seksuāla šais jūtās nebija, tās bija tīras un skaidras. Viņam patika sarunāties ar Aīdu, klausīties viņas nevainīgajā (dievs augstais, nevainīgajā!) čalošanā, dot viņai dažādus padomus tais sīkajās problēmiņās, kuras viņa sagudroja, un pastāstīt arīdzan šo to par savām problēmām, visvienkāršākajām, visvieglākajām, jo viņš jau neiedrošinājās runāt ar viņu par citādām. Viņam būtu paticis iepazīties ar Aīdu, palīdzēt viņai, lūgt, lai uzticas viņam, nopietnam un turklāt vecam vīrietim, dāvināt viņai kādus nieciņus, bet nu izrādījās, ka nemaz nebija ne tādas meitenes, ne liceja audzēknes, bija vienīgi prostitūta, bija … (viņam negribējās izrunāt šo vārdu), bija sieviete, ar kuru viņa draugi un kluba paziņas varēja gulēt, un vairāk nekas nebija vajadzīgs kā aiziet turp un samaksāt noteikto cenu. Daudzi no viņiem, un kas zina, cik daudzi, jau būs to darījuši.

Nākamajā dienā viņš nepiezvanīja, un Aīda nesapratnē velti izgaidi jās. Viņš nebija uzdevis savu telefona numuru, viņa nebija to lūgusi. Viņš piezvanīja dienu pēc tam, bija mierīgs, varbūt pārāk mierīgs un rezignēts. Bet viņam tomēr gribējās zināt, kā Aīda reaģēs uz visu.

—    Hallo? Aīda?

—   Jā, es. Kas tad vakar bija vainas, ka nepiezvanījāt?

Viņas balss skanēja, kā vienmēr, dzidri un mīļi. Iestājās klusums. Oktāvio nespēja dabūt vārdus pār lūpām. Tad viņš saņēmās un stostīdamies pasacīja:

—    Aīda … Es zinu visu.

Aīda juta, ka viņai sastingst mēle, sažņaudzas sirds un pakrūte. Viņš vienīgi varēja dabūt zināt, kas viņa tāda; ja viņš teica, ka zina visu, tad viņš zināja «to». Bet varbūt viņš gribēja pajokot. Aīda saņēmās, izlikās jautra un vaicāja:

—    Tiešām? Un kas tas ir, ko jūs zināt?

/

Sekoja nepārprotama atbilde:

—    Zinu, ko jūs darāt un kādā mājā atrodaties.

Viņa klusēja. Viņš tātad zināja «to». Aīda nevarēja

noliegt, un viņai bija sāpīgi, ka viņš zina un viņai to pasacījis. Aīdai šķita, ka viņš tūlīt sāks pārmest, un tas viņu sakaitināja. Izaicinoši viņa noprasīja:

—    Nu, un tad?

Atbilde nebija tāda, kādu viņa gaidīja, tāda, kādu būtu devis cits vīrietis, — niknu vārdu plūdi. Oktāvio

sacīja:

—    Man vajadzētu izbeigt visu, bet es nespēju.

Viņš klusēja. Varbūt viņš atkal nevarēja parunāt.

Tomēr tad viņš pārvarēja sevi un piebilda:

—          Tagad jūs vairs nevarat aizbildināties ar krustmāti. Gribu ar jums iepazīties.

Bet Aīda, prostitūta, kurai tikko bija atgādināts, ka viņa ir prostitūta, aizvainojumā izaicinoši turpināja:

—          Kam tas vajadzīgs, ja jūs zināt, kas esmu un ko daru?

Oktāvio atkal klusēja. Likās, viņš it kā pazuda, iegrima akacī, kas draudēja nosmacēt viņu.

—          Es nezinu, — sacīja viņš, pēc uztraucoša brīža atkal parādīdamies vai paceldamies virspusē, — es nezinu, bet, lūdzu, nerunājiet tā ar mani.

Viņš atkal klusēja. Tad nomurmināja:

—           Es jūs ļoti mīlēju, kamēr nezināju to. Tagad jūtu, ka mīlu jūs vēl vairāk. Bet es nevaru par to runāt pa tālruni. Sakiet man — vai varu jūs tagad vai kādu citu dienu sastapt? Ja teiksit «nē», es neuzstāšu.

Tagad Aīda jutās tā, it kā viņu kaut kas vilktu lejup, iegremdētu vai ierautu svelošā un vienlaikus maigā dzīlē. Šī vīrieša balss, viņa vārdi, jūtas, kas skāra viņu, dīvaini valdzināja viņu. Dažus mirkļus viņa cīnījās ar sevi. Kas varētu notikt? Viņa nezināja, kaut gan spēja nojaust, bet nebija taču ko baidīties, un tagad, kad viņš visu zināja, bija vienalga, kas notiktu. Viņa bija gatava uz visu. Viņa gan bija prostitūta, tomēr — sieviete.

—    Kad jūs gribat mani sastapt?

Oktāvio, jau mierīgāks, atbildēja:

—   Tūlīt pat. Ja jūs piekritīsit, pēc ceturtdaļstundas piebraukšu ar mašīnu pretī jūsu mājas durvīm.

Aīda atbildēja:

—    Labi, brauciet; es jūs gaidīšu.

Viņa izstāstīja, kas noticis, prostitūtām, kas sēdēja saloniņā un tagad smējās kā trakas, sarunādamas visādas muļķības, iztēlodamās, kā viņš varbūt izņemšot liekos zobus, lai viņu skūpstītu, kādas viņam būšot garas apakšbikses ar lentītēm galos, kādas spalvainas kājas un kādi mīlētāja paņēmieni, jo šādā vecumā daudz ko varot sagaidīt. «Zini, reiz man gadījās kaut kas sevišķs ar kādu veci, viņš gribēja, lai es …» Un, kaut gan Aīda smaidīja, šīs runas viņai nepatika. Viņa sakārtojās un gaidīja, skatīdamās pa aizkariņu spraugu. Pēc laiciņa pretī durvīm braucamā ceļa vidū apturēja automašīna. Oktāvio izkāpa no mašīnas un nostājās pie durtiņām; viņš raudzījās uz māju. Aīda iznāca ārā un tuvojās. Oktāvio apslāpēja šņukstu: viņa bija tāda, kādu viņš bija iedomājies, kad runāja pa tālruni, tāda, par kādu bija domājis tik daudzas dienas un naktis: smalka, melnīgsnēja, sīka, ar zaļām acīm. Viņa izskatījās pēc bērna un bija prostitūta. Oktāvio vajadzēja savaldīties, un viņš nespēja atņemt labvakaru, kad viņa smaidot teica:

—    Labvakar, Oktāvio!

Klusu ciezdams viņš pacēla cepuri un atvēra mašīnas durtiņas; viņa iekāpa mašīnā. Iesēdās arī viņš un pateica šoferim adresi. Bija turpat vakariņu laiks. Piekrastes kalnāja virsotnes grima dziļā krēslā. Kā jau decembrī Santjāgo pilsētā.

vn

Ar Aniseto notika gandrīz tas pats: sākās ar kādām vakariņām, gan bez iepriekšējas iepazīšanās pa tālruni. Daži draugi rīkoja mielastu un uzaicināja arī viņu. Viņš pieņēma aicinājumu. Bija paredzēts, ka ikvienam būs partnere; tie paēdīs, padejos, un tad sekos viss pārējais, viss jau bija daudzmaz paredzēts. Vispirms ikviens izvēlējās sev partneri, un, tā kā sieviešu nepietika, tad viņam uzaicināja mājas saimnieci.

Citas izvēles nebija, bet viņam bija vienalga, viņš bija ieradies uz mielastu bez jebkādiem nodomiem. Pēc vakariņām kādā restorānā visi gāja kaut kur dejot vai uz kādu varietē teātri, droši vien pavisam sliktu, vajadzēja vienīgi nosist laiku un tā nonākt līdz attiecīgajam momentam, un pēdīgi tad devās uz māju visi vīrieši un sievietes, vienā jūklī, saspiedušies kādā lielā mašīnā; vīrieši jokojās, un sievietes spiedza, kad tie, jau iekvēlojušies, viņas rupji aizskāra. Kaut arī Aniseto bija atraitnis, vispārējais satraukums viņam nepielipa, viņš tāpat vien brauca līdzi; visdedzīgākie bija viņa draugi, visi precēti vīri, kas pazuda ar savām sievietēm, tikko atvērās mājas durvis.

Aniseto nezina, labāk teikt, neatceras, kā atradās Floras istabā, viņas guļamistabā, varbūt Flora viņu bija tur ievedusi, jo, izņemot saloniņu, šajā mājā nav nevienas telpas, kur varētu justies ērti. Arī saloniņš ir neērts, varbūt ar nolūku tāds. Vislabāk ir guļamistabā. Bija silti, un Aniseto palūdza atļauju novilkt svārkus, tad viņš atlaidās gultā; tas bija mazliet pārdroši (krēsli arī neērti, — un kas izvēlēsies krēslu, ja turpat ir gulta?). Flora atsēdās — arī uz gultas, nevis blakus Aniseto, bet atstatu. Tad notika smieklīgs starpgadījums. Viena no jautrās sabiedrības sievietēm nebija prostitūta; viņa bija draugaļa kādam slaidam, smalkam, melnīgsnējam, garīgā ziņā ļoti attīstītam itālietim ar lielām, melnām acīm (Aniseto vēlāk iepazinās ar šo vīrieti). Aniseto nezina, vai šī sieviete — itālieša draugaļa ir neprecējusies, precējusies, atraitne, šķirtene, vai tā bijusi vai nav bijusi prostitūta, vai tā ir tāda pašlaik, ne ari to, vai tai patiktu vai nepatiktu būt tādai, bet itālietis, kurš dod viņai naudu, negrib nekā zināt par prostitūciju; viņš ir greizsirdīgs, «beidzas vai nost aiz greizsirdības», pēc šīs sievietes vārdiem, tomēr nav vēl izšķīries, vai ņemt viņu laukā no prieka mājas, kur, pildīdama palīdzes vai saimnieces vietnieces pienākumus, viņa daļēji vai pilnīgi nopelna sev iztiku. Aniseto skaidri nezina, vai šī sieviete ir vai nav Floras radiniece, lai gan viņas viena otru par tādu uzskata. Tas arī nav svarīgi. Šādā mājā, kur notiek tikai vulgāras lietas, dažreiz atgadās šis tas, kas var radīt ziņkāri un saistīt uzmanību. Vairākas sievie

tes, kuras Aniseto te iepazinis, pēkšņi pametušas savu nodarbošanos un pazudušas no šejienes, kļūdamas gan mazu ierēdnīšu, gan tirgotāju, gan senjoru lauku māju īpašnieku vai lielu rūpnīcu vadītāju draugaļas, mīļākās vai laulenes; vieni aizved sievietes, lai dzīvotu ar tām šaurās istabiņās vai nameļos, otri — uz savrupmājām vai kungu mājām laukos. Nevar zināt, kāds katrai no tām liktenis, vai tās ilgu vai īsu laiku paliks jaunajā vietā, un nevar zināt, kad ierēdnis, tirgotājs, saimnieks vai direktors būs pārsātinājies, apmierinājis savu ziņkāri, untumu vai vēlēšanos. Aniseto arī zina, ka dažreiz te ieklīst neparastas sievietes, it īpaši viņš atceras kādu slaidu, smalku, ļoti skaistu sievieti, kura vienmēr valkāja melnas drānas, arī melnus naktstērpus un kura likās ieradusies šai mājā aiz pārskatīšanās, dažus mēnešus ik dienas nāca uz šejieni, tikpat kā nesarunājās ar pārējām un saimnieci, kas arī par viņu nezināja vairāk nekā citi, un pēdīgi aizbrauca ar privātu luksusmašīnu, droši vien kādu kadijaku, bet neviens nezināja, kurp viņa devās, vai atgriezās savā greznajā villā lepnajos kvartālos vai kādā pilsētas centra savrupmājā, vai arī vienkārši aizceļoja uz Eiropu.

Itālietis bija modrs, un viņa draugaļa bijās no viņa. Aniseto draugs, kas nekā nezināja par šo Turīnas dēlu, domāja, ka pienācis laiks plūkt augļus, un viņam bija pamats tā domāt, tomēr, kad īstenais brīdis bija klāt, sieviete, varbūt gribēdama iegūt laiku, pieprasīja, lai viņš lieto prezervatīvu. Vīrietis jutās pārsteigts. Prezervatīva viņam nebija. Kas tādu ņem līdzi, iedams uz prieka māju? Vienīgi maniaki, kuri baidās no nelabām slimībām. Turklāt viņš zināja, ka šīm sievietēm — šīs mājas sievietēm varēja uzticēties, tās neatstāja ļaunas piemiņas, kaut gan, drošs paliek drošs, pēc viesošanās šeit precētie vīri vēl dienas astoņas atturējās no kopdzīves ar savām sievām.

Draugs ienāca istabā, kurā Aniseto, atlaidies gultā, smēķēja un sarunājās ar Floru.

— Paklau, — viņš sacīja, — vai tu vari aizdot man kādu prezervatīvu?

513

Ja viņš būtu lūdzis aizdot divriteni, Aniseto nebūtu bijis tik pārsteigts kā tagad.

33 — 242

—    Kāda velna pēc tev tas vajadzīgs?

Draugs sāji pasmaidīja.

—    Eloīsa …

Aniseto draugs bija sapīcis. Viņš negribēja zaudēt šo nakti. Aniseto meklējās pa kabatām un( atradis prezervatīvu, pasniedza draugam.

—    Še! Lieto vesels!

Vīrietis, pārskaities, taču cerību pilns, pazuda tumsā. Flora smējās.

—    Par ko jūs smejaties?

—           Jūsu draugs drīz plīsīs aiz dusmām. Eloīsa ar viņu negulēs.

—    Kāpēc tad brauca ar viņu šurp?

Sieviete, juzdamās neērti, atbildēja:

—           Viņa atbrauca kopā ar mums, bet netika solījusies gulēt ar kādu. Un kādēļ viņai vajadzētu to darīt? Vai tad vīrietis un sieviete nevar kopīgi kaut kur izbraukt, paēst, padejot un pēc tam doties katrs uz savu māju? Vai tad tik nepieciešams gulēt vienam ar otru?

Florai bija taisnība. Viņas uzskati nebija tādi, kādi būtu iedomājami prieka mājas saimniecei. Patiesībā tas nudien nav tik nepieciešams, bet viņa draugam tas šķiet nenovēršams: ikviena sieviete, pēc viņa principa, ir būtne, ar ko var un varbūt vajag gulēt. Aniseto un Flora tērzēja tālāk. Draugs atkal atgriezās; tagad viņš bija pavisam sašļucis. Apsēdās un nopūtās. Novilka svārkus.

—    Kas tad nu atkal noticis?

—    Nevaru atrast Eloīsu.

—    Kur tad viņa palikusi?

Viņš nenoteikti pamāja ar roku un izskatījās vīlies.

—           Nezinu. Viņa teica, lai es brīdi pagaidot. Nu jau pusstunda, kopš viņa aizgājusi, bet vēl nav atpakaļ.

Flora smējās no visas sirds. Vīrietis pussapīcis, pusbēdīgs sacīja:

—          Jā, kas jums nekaiš smieties … Bet kur viņa varēja palikt? Esmu apskraidījis visu māju.

Māja ir liela, ar pagalmu, un tā dziļumā mīt iedzīvotājs, ko pazīst vienīgi mājas saimniece un kalpones, varbūt iemītnieks ir kāda pavisam veca vecmāmiņa vai vecs invalīds.

Draugs atkal gāja meklēt Elolsu. Kad Aniseto pēc pulksten diviem naktī devās mājup, viņš ieraudzīja savu draugu salonā: apsarkušām acīm, atpogātu apkaklīti, nosvīdis un šeit neesošā melnacainā itālieša galīgi pievārēts, viņš sēdēja viens un smēķēja.

—    Kā tev gāja?

—    Labi.

—    Dažiem laimējas …

—    Kur tad ir pārējie?

Draugs paraustīja plecus. Viņi izgāja uz ielas. Arā viņš saņēmās un sāka zoboties par notikušo.

—    Nu man vajadzēs zaudēto atgūt ar savu senjoru.

Tonakt Aniseto pirmoreiz nokļuva fiziskā tuvībā ar

Floru, tuvībā, ko varbūt radīja apstākļi vai parastais uzskats: līdzko atrodies divatā ar sievieti kādā tukšā istabā, kur neviens netraucē un kur bez tam ir gulta, turpat un tūdaļ jānāk tuvības brīdim. Bet kādēļ gan? Tas nav zināms. Tuvības brīži gan ir patīkami, bet daudzreiz varbūt tomēr gribas, lai šīs tuvības nebūtu, jo nav vēlmes ļauties tai vai arī ir vēlēšanās rīkoties citādi, nekā parasti pieņemts. Grūti tomēr pretoties tam, kas sagādā baudu jutekļiem vai kaut kā ļauj atraisīties. Kur cēlusies tāda doma, ka tuvība nenovēršama? Droši vien vīrietim bailes, ka sieviete, kura ir kopā ar viņu un kurai arī savs priekšstats par vīriešiem, var sākt domāt, ka sastaptais nav īsts vīrietis. Protams, tā ir muļķība, bet grūti no tās atbrīvoties, vēl grūtāk uzveikt sevi. Jūtu dzīvi un pat dzimumdzīvi vienmēr skar desmitiem sīku muļķību. Tonakt Aniseto bija brīvs no iekāres; viņš nebija iemīlējies sievietē, un sieviete nebija iemīlējusies viņā; tikko, pirms stundām trim, tie bija iepazinušies.

33*

515

Atlaidušies gultā, viņi gulēja tumsā neizģērbušies, nesaskardamies viens ar otru, runāja gan par šo, gan par to, par pēdējām filmām — «Vai jūs redzējāt Pārgājienu vētrā?» — «Vēl ne.», — bet galvenokārt par viņa darbu, jo, lai cik dīvaini, taču cilvēkus ļoti interesē cita darbs, it sevišķi tad, ja tas nav parasts, kā, piemēram, darbs veikalā vai kantorī, nav gluži neinteresantu preču pirkšana un pārdošana, vēstuļu saņemšana un atbildēšana uz tām un to novietošana arhīvā — par to visu nav daudz ko runāt, izņemot vienīgi tad,

ja var pamēļot par kādu darba biedru vai darba biedreni, par tiešo priekšnieku vai augstāko priekšnieku, par kādu romāniņu darba vietā vai paaugstinājumu, bet ja tas ir darbs,par kuru nav skaidras izpratnes, piemēram, kalnu inženiera vai zeltkaļa darbs vai arī tāds, kur vajag lauzīt galvu, kā tas ir Aniseto darbā. Kamēr viņi runājās, Aniseto domāja par otru sievieti; vienmēr Aniseto domā par viņu. Māja iegrimusi tumsā, un šķitās patīkami svārkus nometušam zvilnēt gultā, tērzēt bez steigas, bez noteikta nolūka, kamēr pienāks brīdis, kad viens vai otrs sāks miegoties un vajadzēs celties un iet prom. Bet pēkšņi Flora sacīja:

— Es eju gulēt.

Aniseto aptvēra, kas notiks, un, kaut viņš vairs nebija iesācējs, satrūkās, it kā guļamistabā pēkšņi būtu ienācis kāds nezināms cilvēks ar gluži nezināmu nodomu vai arī it kā tas, kam jānotiek pēc kāda laika, notiks tūlīt pat, un viņu pārņēma viegls nemiers nevis tādēļ, ka negaidītās izredzes tīksmīgi satrauktu viņu, bet, tieši otrādi, tāpēc, ka tās nomāca viņu. Viņam bija nojauta, ka arī pašam vajadzēs apgulties, lai gan nedz nāca miegs, nedz bija vēlēšanās to darīt, vismaz ne šeit; daudz labāk viņam būtu paticis vienam gulēt savā mājā; Flora izģērbās tumsā kaila, uzvilka kreklu, ko izņēma no kaut kurienes, un gāja uz vannas istabu, kur palika labu laiku; droši vien viņa mazgājās un droši vien par godu Aniseto. Kādēļ viņai bija radusies vēlēšanās gulēt ar Aniseto, viņai, kas vēl pirms brīža bija pasludinājusi, ka nebūt nav vienmēr nepieciešams pāroties? Zini nu, kas otram cilvēkam kuroreiz ienāk prātā, kā rodas šāda vēlēšanās vai patika, lai nu kas tā būtu. Cilvēks runājas, smejas, smēķē, dzīvo vienā mierā. Bet pēkšņi iezibas jautājums «Kādēļ gan ne?». Taču, tikko šis jautājums, šis «Kādēļ gan ne?» ir klāt, tam pievienojas daudzi pamatojumi, kādu pirms brītiņa nav bijis, un pēdīgi nobriedis lēmums, un tad viņš vai viņa pieceļas vai apsēžas, vai tuvojas, saņem otra roku vai kaut kā sevišķi uzsmaida. «Kādēļ gan ne?» Skaidrs, ka to var, var vienmēr, ja cilvēkam ir brīvība vai griba vai iespēja to darīt, jo ne visi tie, kas sev jautā: «Kādēļ gan ne?» — spēj darīt to, ko gribētu, kaut gan atdotu visu, lai to varētu. Dzirdot, kā ūdens tek no krāniem un aizplūst pa kanalizācijas caurulēm, Aniseto juta augtin augam nomāktību un domāja par promiešanu. Tomēr viņam nepietika drosmes aiziet. Bez tam bija jau vēls, un tā viņš palika gaidām. Sieviete atgriezās, palūdza viņu uz brīdi piecelties, lai varētu atsegt gultu, un viņš pakalpīgi, kā pieklājas, uzrausās kājās. Tikko sieviete apgūlās, viņš atsēdās uz gultas, bet vairs neatlaidās un aizdedza jaunu cigareti. Aniseto bija grūti izšķirties, ko darīt, tas bija grūti no garīgā viedokļa, jo fizisko tuvību un daudz ko citu viņš uztvēra divējādi: gan garīgi — ar domām un gribu, gan ar jutekļiem, tā teikt, jutekliski; viņš izjuta šo garīgi juteklisko uztveri, kas gan vēlēja, gan liedza, jo fizisko tuvību kā jebkuru citu rīcību nenosaka tikai seksuāls, fizioloģisks, iracionāls, patvaļīgs, no cilvēka gribas neatkarīgs iegansts vien, bet darbojas arīdzan otrs faktors, teiksim, morāls, racionāls, saprātīgs, pārdomu un gribas izraisīts: vai nu gribu darīt to, vai negribu. Kādēļ man jādara, ja nav vēlēšanās to darīt, un, ja neesmu izsalcis, vai tad man ar varēm jāēd? Nē taču, neesmu vairs bērns, ne arī tāds, ko var tramdīt vai kam var pavēlēt darīt vienu vai otru. Aniseto nodomāja: ja viņa vietā būtu draugs, nav šaubu, viss notiktu citādi — draugs būtu pārņēmis ierosmi, iekams sieviete būtu kaut ko izlēmusi un vēl krietni pirms tā sev vaicājusi: «Kādēļ gan ne?» Draugs nebūtu pieļāvis, ka sieviete apzināti vai neapzināti sāktu ko prātot. Aniseto savukārt nebija domājis šo sievieti iegūt un, ja ari būtu to domājis un nolēmis, kavētos ar tuvības brīdi, lai tas neizvērstos spējā uzbrukumā nedz sievietei, nedz viņam pašam. Bet draugs gan ne: Aniseto jūt, ka draugam tuvības akts pārdomu neizraisa, nekas tanī neliekas pēkšņs, tiklab pēkšņs lēmums, kā arī pēkšņa fizioloģiska rīcība šķiet piederam pie tuvības, un abi šie faktori nav nedz dalāmi, nedz šķirami. Kam tik daudz gudrot, kam vilcināties? Aniseto nebūt nedomā kaut ko pārmest savam draugam, — ko vispār var pārmest kādam šādos jautājumos? Ikvienam ir sava dziedzeru sistēma, sava vielu maiņa, savas nieres, neiroveģetatīvā centra darbība, tam visam sava neatkarīga likumība, visādi reaģē un lemj cilvēki: vieni palēnām, otri pavisam gausi, citi paātri, citi bezgala strauji, tā nu reiz ir. Katram jādzīvo, kā liek paša organisms, ne jau pēc otra likumības. Tas viss ir ļoti sarežģīti, un varbūt Flora to apzinājās un tādēļ darīja, ko spēja, lai atvieglotu norisi, jo šādos gadījumos allaž viens no partneriem darbojas otra labā, dažreiz sieviete, kam arī ir ierosme, vai nu apslēpta, vai manāma, dažreiz vīrietis, kas reti gadās tāds kā Aniseto — nespējīgs izšķirties un pārdomu pilns. Taču, tiesa kas tiesa, visu to nevar uzreiz izskaidrot un vēl mazāk uzreiz saprast. Jāļauj paiet laikam, dažkārt veseliem gadiem. Bet nepieciešams visu paskaidrot, gan pamazām, ikreiz iepriekš apdomājot katru «pamazām stāstāmo», pārstāstot kaut ko vienu, tad atkal otru un ne vienveida, bet tā, lai šie «pamazām stāstāmie» būtu dažādi, lai starp tiem būtu gaiss un telpa, lai būtu atstatums, lai katru, ja vien iespējams, varētu labi atšķirt, jo kopumā ir liela juceklība, un, pētījot kaut ko būtisku, svarīgu un plašu, jāņem vērā ne tikai izpētes vai izklāsta viela, bet arī tas, kas šo vielu ietver, tas, kam ir saskare ar šo vielu, ne vien tas, kas pašlaik ietver vielu, ne vien tas, kam šobrīd saskare ar šo vielu, bet gan tas, kas vielu ietvēris agrāk vai ietvers vēlāk, kam ar to bijusi kāda saskare agrāk vai būs vēlāk, proti, tad, kad to, ko domā pašreiz, vēl nedomāja vai vairs nedomās.

Mīlas tuvība kā no vienas, tā otras puses, tātad tiklab no sievietes, kā no vīrieša, vienmēr sākas ar kādu ievadījumu, nevis kaut kādu, bet dažreiz pat ļoti plašu, plašu neatkarīgi no laikaposma — mēneša, diviem mēnešiem, gada, gadiem, jo šim ievadījumam jāizveidojas arī domās un jūtās; jārodas vēlmei, valdzinājumam, cerībai, lai gan maz ticams, ka vēlme var tapt par cerību, jo cerība ir īsts skaidruma veidols pat tad, ja tiek cerēts uz ko tādu, kas ne domās, ne patiesībā nav skaidrs; pirms tuvības brīža pārņem skurbums, steiga un reizumis trauksmains nemiers, ko varbūt rada nojauta, ka drīz vai itin drīz īstenosies kaut kas cerēts vai ilgu laiku alkts, un tas viss savā ziņā nomaskē, savā ziņā apslēpj, savā ziņā nostāda citādā gaismā to, kas notiek un notiks, un nav tikai konkrēts un prozaisks fakts vien, bet ar citādu raksturu — jūtu un reizēm apziņas radīts, jūtām un apziņai aizplīvurojot to, kas notiek, to, kas notiks. Ja nebūtu šī ievadījuma, ja šim ievadījumam nebūtu vērtības, daudzas sievietes neliegtos atdoties vīriešiem vai atdotos jebkurā brīdī, kā govis vai kuces ļaujas aplēkties, nedz sajēdzot, nedz spējot sajēgt, kas ir to partneris. Sievietes, pat prostitūtas, necieš attiecības ar piedzērušiem. Kādēļ? Tas nav noskaidrots, taču, domājams, tādēļ, ka satiksmē ar piedzērušu nav ne apzinātības, ne jūtu, proti, nav takta un smalkjūtības, nav atskārtas par to, kas notiek, attiecībās trūkst tā, ko veido jūtas un apziņa, tā, bez kā iztiek dzīvnieki — govis un kuces.

Tobrīd, kā daudzreiz līdzīgos gadījumos, nebija nekāda ievadījuma, nedz iepriekšējas, nedz acumirklīgas vēlēšanās, ne cerības, ne skurbuma. Runa bija par faktu, pavisam vienkāršu faktu: gultā ir sieviete, kaila sieviete — jā, krekls gan tai mugurā, taču caurspīdīgs krekls nozīmē vēl vairāk nekā miesas kailums, runa bija par sievieti, kas neatteiksies ļauties viņam, taisni otrādi, kas gaida, lai viņš to ņem, citādi jau tā nebūtu atgūlusies, viņam klāt esot, nebūtu atgūlusies viņam blakus. Bet, ja tā izģērbusies kaila un apgūlusies, tad ir pārliecināta, ka arī viņš to darīs. Varbūt tai nebija vajadzīga iepriekšēja vēlēšanās, iepriekšējs skurbums, iepriekšēja steiga, iepriekšēja cerība — ir cilvēki, kas netic cerībām, vēl ļaunāk, ir tādi, kas netic skurbuma priekam, tas tiem lieks, tāpat kā dažiem mūzika. Aniseto nevarēja izšķirties, ko darīt. Vai viņš varētu iet prom? Vai tas vēl būtu iespējams? Kādu mirklīti — īsu mirklīti viņš iedomājās, kas tas būtu par lielisku joku — aiziet, gluži vienkārši ņemt un aiziet, bet varbūt ar šādu aiziešanu viņš tikai muļķīgi parādītu, cik ir neatkarīgs, atturīgs, vienaldzīgs, izsmalcināts? «Arlabunakt!» Un, ja Flora vaicātu: «Vai jūs ejat prom?» — vaicātu pārsteigta un vīlusies, viņš varētu atbildēt: «Jā, ir jau vēls, nevēlos jūs traucēt. Jums gribas gulēt.» Viņa brīdi klusētu un tad neparastā balsī teiktu: «Vai negribat palikt?» — un viņš tāpat neparastā balsī, pieklājīgi un nepiespiesti, kā atteikdamies no aicinājuma uz pusdienām, atbildētu: «Nē, ļoti pateicos.» Bet, velns parāvis, viņš vairs nevarēja to darīt; tas būtu rupji, neuzvedīgi.

Aniseto vairs neatceras, kā viss norisa; nav šaubu,

norisa tā, kā vienmēr noris tuvošanās, viens sīkums vairāk vai mazāk nekā negroza, un viņš gulēja ar Floru, izjuzdams mazliet bailes, protams, ne jau baidīdamies no kaut kā konkrēta, piemēram, no kādas slimības, no tādas nebija jābaidās, lai gan viss var gadīties, bet baidīdamies no nepazīstamā un neparedzētā, kas var atklāties katrā svešā dzīvā būtnē, ar kuru pēkšņi rodas tuvība, pirmām kārtām baidīdamies no tā, kas var izvērsties no šīs tuvības, un vēl no tā, kāda būs partnere kā mīlniece, proti, kāda tā būs seksuāli, jo šeit jau nav vairs runa par mīlestību, šeit runa par to, vai partnere būs auksta vai neveikla, vai strauja, vai pietiekami kaisla, vai tai nebūs kāda smaka — netīkama smaka, kas nāk no mutes, no deguna, no padusēm vai citas auguma daļas. Dziedzeri — svētītie un nolādētie dziedzeri reizumis sagādā jo nepatīkamus pārsteigumus. Ir cilvēki, kā, piemēram, viņa draugs, kuri par šādiem jautājumiem neprāto, bet Aniseto nevar vien beigt prātot.

Par laimi, šī sieviete nemaz nebija nepatīkama, taisni , otrādi, tā bija patīkama un maiga, un mīļa, pat it kā iekvēlojās kaislē, protams, acumirklīgā kaislē, tuvības mirkļa radītā kaislē, kurai nebija ne pagātnes, ne gaidu, ne skurbuma, kaislē, kura apdzisa, kad šķīrās, lai uzliesmotu citās naktīs, kad tie atkal gulēja viens ar otru, un apdzistu, kad Aniseto piecēlās, lai ietu prom.

VDI

(Atkal tu stāsti par to sievieti… Es tev teicu, beidz gudrot un guli ar viņu. To tu negribi. «Neesmu pārliecināts, vai viņa mīl mani.» Vai tas nav vienalga? Ja tev patīk gulēt ar viņu un viņai nekas nav pretī, kā tev vēl vajag? Ar mani tu gulēji, neprasīdams nekā. Tev pat nebija lāgā patikas to darīt. Tu to darīji tādēļ, ka ar mani tev nebija nekādas prātošanas. Ar viņu turpretī tev viss liekas sarežģīts. Es tev nekā neprasīju, ne vai tu mani mīli vai nemīli. Es gulēju ar tevi, tādēļ ka man tā iegribējās. Es tev arī neprasīju naudu; tu man to piedāvāji, bet es tev neko neatbildēju. Ja tu

man būtu samaksājis, tad nebūtu atgriezies. Nezinu, ko tu domā par mani, un, liekas, nav vērts to pētīt. Nekad tu man neesi neko vaicājis. Tev ir aizdomas, ka esmu bijusi mauka. Vienīgi mauka tik viegli ielaižas ar vīrieti. Jā, esmu bijusi mauka, un man ir paradums gulēt ar vīriešiem. Citas sievietes turpretī paradušas to nedarīt. Tas ir daudz grūtāk. Es nebaidos no vīriešiem, vienīgi iemīlējušies vīrieši mani biedē. Tad tie ir bīstami. Tev patiktos dzirdēt par manu dzīvi. Vēlāk tu par to pastāstītu citiem, tāpat kā tagad klāsti citu cilvēku dzīves stāstus. Man ir bijis vīrs un bez vīra vēl citi vīrieši, daudzi vīrieši. Neviens nav palicis pie manis… Tev būs patīkami dzirdēt, ka esmu no dienvidiem, atbraucu uz Santjāgo pavisam jauniņa, lai strādātu fabrikā un veikalā, reiz aizgāju uz kādu rēviju teātri, un man ienāca prātā tapt par artisti. Kādēļ? Balss man nav, un dejot pratu tikai kveku 29 . Bet gribēju tikt prom no fabrikas, no gāzētajiem ūdeņiem, no turku veikaliem. Kad gāju pieteikties, kāda draudzene nāca man līdzi. Mani izmēģināja. «Uzvelciet šo peldkostīmu un pagrozieties mazliet.» — «Jums ir resnas kājas, un jūs grozāties kā gotele,» teica režisors. Man lika dziedāt un apklust, līdzko atvēru muti. Biju jauna un ne pārāk neglīta, tikai augums nebija padevies. Tas varēja noderēt kam citam. Pianists to atklāja un gribēja izmantot. Vienmēr atrodas kāds, kas redz un zina vairāk nekā citi. Visi nav tādi kā tu. Pianists ieteica pieņemt mani. Režisors viņam vaicāja, kur, ellē, es varētu derēt. Pianists, kam bija teikšana teātrī, sacīja: «Ņemiet, kaut kam noderēs.» Man piedāvāja nožēlojamu algu. Es piekritu. Sapratu, ka līgumu esmu dabūjusi, tikai pateicoties pianistam, bet tas neuztrauca mani. Ja viņš gribēs kaut ko no manis, viņam vajadzēs krietni samaksāt. Ko viņš varēja man padarīt? Es zināju visu un ne no kā nebaidījos. Man nebija bijis fiziskas tuvības ar vīriešiem, bet manas māsas, vecākas par mani, bija man visu izstāstījušas, un tā māsa, ar kuru dzīvoju kopā, joprojām vēl stāstīja. Māsasvīrs bija rūdīts zellis ar daudziem amatiem: bokseris, kontrabandists, taksometra šoferis, policists, komivojažieris, dzelzceļnieks, pilsētas ierēdnis; kara laiku viņš bija aizvadījis Čako nevis karodams, bet spekulēdams.

Viņš daudz ko stāstīja manai māsai, bet tā atkal man: par sava vīra dzīvi puiša gados, par kopdzīvi ar vīru, it visu, visos sīkumos, man bija tā, it kā visu redzētu acu priekšā. Sievietes stāsta cita citai daudz ko tādu, ko vīrieši viens otram nestāsta. Pazinu savu svaini tikpat labi kā māsu, bet, protams, man ar svaini nekādu attieksmju nebija. Zināju, kā izturēties daudzos gadījumos. No sākuma pianists mani neko neievēroja. Viņam bija cita sieviete, tāda pati dejotāja kā es, dejotāja «uz zaķa», un droši vien viņš cerēja tikt vaļā no tās, lai pievērstos man. Lai pamēģina vien . . . Beidzās sezona, un trupa gatavojās doties turnejā. Vispirms solījās braukt uz dienvidiem un tad uz ziemeļiem. Varbūt pat ārpus Čīles. Teica, ka administrators runāšot ar māksliniekiem, lai noslēdz līgumus. Mēs visi bijām mākslinieki un visi gaidījām, ka ar mums runās un slēgs līgumus. Būt par trešās šķiras dejotāju nav nekāda māksla: trīs soļus pa kreisi, divus pa labi, vienu uz priekšu — klausieties mūzikā, — tad solīti atpakaļ — turieties vienā līnijā, — viens, divi, trīs, vienmēr — viens, divi, trīs, reizēm — četri, pieci, seši atkarībā no skatuves. Tik ilgi jāatkārto, ka dažreiz metas nelabi no šiem «viens, divi, trīs». Dzirde nemaz nav vajadzīga, visu laiku kusties vieniem un tiem pašiem soļiem. Kordebaleta loma nekad nav pārāk gara, un tā daudzmaz var tikt galā. Mani salīga, un mēs devāmies uz provincēm. Otrā dejotāja, nabadzīte, palika Santjāgo bez līguma. Tad pianists sāka mani apstrādāt. Mēģinājumos viņš noņēmies skatījās manī, reizēm uzkāpa uz proscēnija un mācīja mani, kā kustēties, kad man vajadzēja taisīt vienu otru pagriezienu: «Kusties, tā, dārgumiņ! Vai tad tev nepatīk kustēties, ko? Tev vienmēr jāskatās uz pianistu, jā, uz mani, uz mani, puķīt!» Viņš bija gudrs. Rādīja ar zizli katram artistam, kad jādzied, jādejo vai jārunā. Rēviju teātros pianisti gandrīz vienmēr vada uzvedumu un var izrīkoties ar mākslinieku, kā grib: likt tam spīdēt vai to gremdēt. Tādēļ viņi ir īsti luteklīši un paņem sev labākās sievietes. Bet man bija galva uz pleciem. Biju nolēmusi nepiekāpties, nevienam neļaut sev pāri darīt, nekļūt nevienam vīrietim par laika kavēkli. Zināju, ka nekam nederu kā artiste, bet tāpat <irī zināju, ka man ir kaut kas tāds, kas nozīmīgs vīrietim, daudziem vīriešiem. Ja runa būs par to, tad es būšu tā, kas pateiks, kad un ar kādiem noteikumiem tas iegūstams . .. Ļaunākais bija tas, ka pianists man patika. Varbūt tieši tādēļ biju tik atturīga. Ja sieviete nav muļķe, tad tā arī viņai jāizturas. Viņš bija melnīgsnējs, mazliet pilnīgs, ar melniem, nevaldāmiem matiem, tie allaž krita uz pieres. Viņš smēķēja cigārus un ļoti labi ģērbās. Jautrs, možs, patīkams. Tāds viņš bija ārēji, turpretī iekšēji — pretīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu pazinusi. Viņš domāja tikai par savām izpriecām un nelikās ne zinis par citiem cilvēkiem, tie viņam bija kāju pamesls. Es liku viņam līst četrrāpus, šķiest naudu manis dēļ, zemoties. Pārējās sievietes bija pārsteigtas. Tās būtu metušās viņa skavās uz pirmo mājienu. Es turējos pretī. Skaidrs, ka man tas nebija viegli. Reizēm mani pārņēma nevaldāma vēlēšanās atdoties viņam. Taču savaldījos un liedzos. Kad apskatīju sevi kailu, man kļuva žēl viņa un visu vīriešu, kam iztēlē nez cik pievilcīgi rādās to sieviešu augumi, kuras grib iegūt, kaut gan vēlāk, kad panākuši gribēto, viņi uz šīm sievietēm vairs lāgā virsū neskatās. Biju īsta resnīte, kā jau jebkura resnīte, — apaļš, balts vēders, kupli gurni, tādas pašas krūtis. Par laimi, viss bija samērīgs. Es nebiju glīta. Bet ne jau glītumu meklē daudzi vīrieši. Tie meklē kaut ko citu, kaut ko tādu, kas katrā sievietē un katrā vīrietī ir citāds. «Bet ko tad tu, velns parāvis, gribi?» niknuma pārņemts, viņš man kādudien prasīja. «Es negribu neko,» atbildēju. «Vai tad es tev teicu, ka gribu kaut ko?» — «Neizliecies par muļķi. Tu zini, ko es domāju.» — «Jā, es zinu un neizliekos par muļķi.» — «Nu, un tad?» Likās, viņš gāzīs man pa ausi. Bet es mierīgi vaicāju: «Un tu, ko tad tu gribi?» — «Gribu, lai tu būtu mana.» — «Tas man nemaz neliekas pelami, bet kā tas iespējams — bez laulībām?» Viņš bija gluži pārsteigts. «Kā? Vai tad tu gribi, lai tevi precu?» — «Un kā gan citādi, ja tu gribi, lai es būtu tava?» Ļāvu viņam sevi skūpstīt un glāstīt, bet ne pārāk, jo citādi zaudētāja būtu es. Man bija grūti valdīties, un lāgiem labprāt būtu viņam atļāvusi to, ko viņš gribēja un ko pati arī gribēju. Bet es zināju: ja cilvēks vienreiz dara tā, kā/grib, tad pēdīgi tam jāpacieš, ka ar to dara, kā grib. Es aizstāvējos un nepiekāpos. Pēdīgi izmisis viņš mani bildināja. Es pieņēmu bildinājumu, un viņš tūlīt gribēja gulēt ar mani. «Tagad vēl ne, manu puisīt,» es viņam teicu. «Bet mēs taču esam saderinājušies.» — «Saderinājušies vēl nav apprecējušies.» Viņš brīnīdamies nolūkojās manī. «Tu esi gudra,» viņš sacīja. «Jā, no klostera skolas neesmu nākusi.» Lāgu lāgiem jutu, ka viņš mani ienīst un labprāt aiztriektu pie deviņiem velniem. Taču viņš nespēja. Kaut kas viņu atturēja: iekāre, trauksmains nemiers, iemīlēšanās. Tā nebija mīla, lai gan es nezinu, kas ir mīla. Esmu redzējusi vīriešus, kas vēlas gulēt ar sievieti, tikai ar kādu noteiktu un ne ar citu. Kad viņi sievieti ieguvuši, tad izbeidzas tas, ko viņi dēvē par mīlu. Mani gaidīja tāds pats liktenis, bet man bija vienalga. Bez tam gribēju zināt, kas ir vīrietis … Mēs apprecējāmies Limā. Man liekas, viņš bija ne vienreiz vien laulājies, bet gan vairākkārt un dažādās vietās. Arī tas man bija vienalga. Svarīgi tikai šķita, lai viņš mani nepaņem tāpat vien, pa vieglam, tā, ka tas viņam nekā nemaksātu. Kad bijām apprecējušies, tad tikai atskārtu, kāds neprāts viņu pārņēmis: viņš mani skūpstīja, koda man, piezīdās kā dēle, stundām ilgi nelaida mani vaļā un ieguva mani piecreiz, desmitreiz diennaktī, gan dienu, gan nakti, gan vakarā, gan no rīta, gan dienas vidū, veda mani viesnīcā prom no pusdienu galda uz istabu, ieguva mani teātra ģērbtuvē, uz grīdas, uz kāda krēsla. Pirmajās dienās izjutu tīksmi, bet tad mazliet paguru. Man apnika. Bet es to neizrādīju. Negribēju, ka viss beigtos manas vainas dēļ… Un tas bija viss… Es pati, mana būtība. Tas viss, kas nebija mans augums, viņam bija tikpat vienaldzīgs kā ērzelim ķēve, kad to aplēcis. Es jau zināju, ka tā ir: manas māsas un citas sievietes bija man stāstījušas. Gulta, tas bija viss. Sapratu, reiz tas beigsies. Kā? To nevarēju zināt. Tas mani nebaidīja. Būs bijusi dēka, dēka ar cilvēku, ar ko apprecējos, dēka, kura beigsies tad, kad viņam būs apnikušas manas krūtis, mans vēders, mani gurni, mana mute. Kad viņš būs apmierinājis savu kaisli, viņš mani ienīdīs. Tādam gadījumam biju jau kaut ko paredzējusi. Viņš bija īstais vīrietis, kas varēja padarīt mani grūtu, pašai negribot. Man nebija nekādas pārliecības, ka viņš būs mans vīrs uz ilgāku laiku. Viņš varēja mani pēkšņi kaut kur pamest, kā jau bija pametis citas sievietes. Un katru nakti, tikko viņš pagura un sāka krākt, es piecēlos, palūdzu karstu ūdeni un skalojos. Es negribēju bērnus, tāpat kā negribēju abortus. «Šķiet, ka tu negribi bērnus,» viņš sacīja. «Nē, negribu,» atbildēju. «Vai tev nepātīk mazuļi?» — «Mazuļi man patīk, bet bērnus negribu.» — «Kur tu visas šīs gudrības esi samācījusies?» — «Mājās.» — «Un ja es tevi lūgtu dzemdēt mums dēlu?» — «Tad es tev pateiktu «nē». Ja gribi bērnus, meklē sev citu sievu.» — «Vai tu man neuzticies?» — «Es nevienam neuzticos.» — «Es taču esmu tavs vīrs.» — «Man nav nekādas pārliecības, ka tu man būsi vīrs ilgāku laiku.» — «Es pietiekami nopelnu.» — «Man vienalga, cik tu nopelni.» — «Kādēļ tad tu precējies ar mani?» — «Tādēļ, ka tu mani lūdzies un es gribēju gulēt ar vīrieti.» Viņš palika stāvam ar atplestu muti. Tā viņš attapa, ka esmu sagatavojusies uz to, kas var notikt, un nojaušu viņa domas un nodomus. Mani viņš nepārsteigs, mani nekas nepārsteigs. Neviens negādā par otru, atliek pašai gādāt par sevi. Biju redzējusi koristes, veikalu pārdevējas, restorānu un konditoreju oficiantes, kas kļuva grūtas, pirms apzinājās, ka tādas tapušas, redzēju tās grūtas un pamestas… Limā bija šausmīga svelme. Kad apgūlāmies gultā, svīdām kā dzīvnieki, un man šķita, ka pēkšņi būsim putās kā zirgi. Trupa beidza savu turneju. Dažas dienas pirms tam viņš, rītam austot, pārnāca iereibis. Viņš bija pametis mani teātrī un aizgājis ar trokšņainu draugu un sieviešu baru. Viņš jau meklēja citu sievieti. Es kaut ko pateicu, un viņš man iecirta pļauku, tā ka novēlos atmuguriski zemē ar kājām gaisā. Es uzlēcu, pati nezinu, ko paķēru, un iegāzu viņam pa galvu. Visa seja viņam noplūda ar asinīm. Viņš pazvanīja, un viņu aizveda, lai sniegtu palīdzību. Es apģērbos un gaidīju. Viņš neatgriezās. Apmetās citā viesnīcā, atsūtīja pakaļ savām drēbēm, lika samaksāt rēķinus un iedot man drusku naudas ar zīmīti, ka es varu iet pie … Devos pie kāda advokāta. Pirmais, ko tas gribēja, bija gulēt ar mani. Teicu viņam, lai viņš izdara to, ko viņam uzdošu, un pēc tam aprunāsimies. Advokāts runāja ar manu vīru, un tas atteicās man ko maksāt. Esot jau iedevis man naudu un nolēmis nedot vairs ne sola. Advokāts atbildēja — man esot zināms, ka tas vēl kur citur laulājies, manās rokās esot vēstule, kuru tas reiz aizmirsis kaut kur istabā, un šī vēstule esot no tā likumīgās sievas. Ja vīrs iebildīšot, es ziņošot attiecīgām iestādēm. Limas cietumā valda milzīgs karstums, un prāva par divsievību būtu nopietna lieta, it īpaši, ja vainīgais ir ārzemnieks. «Jūs esat ārzemnieks un laulājāties šeit, Limā.» Vīrs atvēra vēlreiz maku, un nu man naudas pietika, lai varētu kādu laiku dzīvot Limā vai arī braukt atpakaļ uz Čīli. Advokāts atnesa man naudu, atteicās no honorāra un lūdza mani turēt vārdu. Noruna paliek noruna, es to pildīju. Viņš bija labs advokāts ar plašu draugu saimi, viņš bija precējies, un viņam bija vesels pulks bērnu. Viņš man deva vairāk naudas nekā vīrs. Pasaulē maz ļaužu, kam bez labas sirds vēl ir pietiekami naudas. Ko ar labu sirdi vien var līdzēt? Advokāts noīrēja man atsevišķu dzīvokli un gandrīz katru dienu nāca mani apmeklēt. Viņš bija ļoti mīļš un ļoti devīgs draugs. Tomēr viņš pagura tāpat kā mans vīrs. Tad viņš man pasacīja, ka esot man ļoti pateicīgs un ļoti mīlot mani, bet viņam uz ilgu, ilgu laiku jābraucot prom no Peru. Viņš negribot mani te atstāt. Vai tad es nevarētu braukt atpakaļ uz Čīli? Labi. Bet ceļa nauda? Viņš iedeva man naudu un atvadījās no manis. Neviens no mums neaizbrauca no Peru, ne viņš, ne es. Viņš devās uz laukiem, kur viņam piederēja īpašums, varbūt gribēdams tur atpūsties, un es apmetos kādā viesnīcā. Man bija pietiekami daudz naudas, drēbju un vēlēšanās jautri padzīvot. Ja es būtu varējusi tikt vaļā no vīriešiem, būtu bijis vēl jaukāk. Tas nebija iespējams. Man nepatika būt par padauzu, bet es negribēju atgriezties fabrikā, pie gāzētiem ūdeņiem un atkal tirgoties turku veikalos, un tā man radās citi mīļākie, visi bagāti. Neviens neiemīlējās manī: visi iekvēlojās, pagulēja un pēc īsa laiciņa atkal aizgāja … Pavadīju dažus ļoti jaukus mēnešus, man bija labs dzīvoklis, gāju uz vēršu cīņām, dejoju marineru 30 , dzēru kukurūzas degvīnu. Sakrāju diezgan daudz naudas, nekur nemaksāju īri, mani mieloja, man dāvāja drēbes. Dzīvoju laimīga ar savu irigatoru un noguldījumu rēķinu bankā. Bet tad man apnika, un es atbraucu uz Čīli. Te vajadzēja strādāt, un tagad viss ir citādi: man jāvada prieka māja, jāmaksā par visu un jāliek citiem pelnīt man maizi. Darba daudz, un reizēm tas netīrs. Bet nav ko žēloties: citām sievietēm iet vēl ļaunāk, lai gan tās ir cienījamas. Negribu iemīlēties, man šķiet, ka nekad neesmu bijusi iemīlējusies. Tāpat ari manī neiemīlas. Kaut kā man trūkst, vai kaut kā manī par daudz. Nezinu, kas tas ir, un negribu arī zināt. .. Auksts. Es celšos augšā. Dažas sievietes jau atnākušas … Bet tu tik prāto un prāto par vienu un to pašu … Aizej, muļķīt, un pagūli ar viņu.)

IX

Vairākas kvadras viņi nobrauca, Oktāvio klusējot; varēja domāt, ka saviļņojums neļauj viņam runāt. Nogaidīdama, kas notiks, Aīda raudzījās uz priekšu, bet Oktāvio, kurš pirms sastapšanās ar Aīdu un iepriekšējā dienā un iepriekšējā naktī bija tik daudz domājis, ko teikt šai sievietei — jo tā vairs nebija ne bērns, ne meitene, ne senjorita, bet sieviete, — pēkšņi jutās tā, ka nespēja izsacīt ne vārda vai arī viņam vairs nebija nekā, ko teikt, vismaz ne šeit, šofera klātienē. Patiesībā viss bija iznācis citādi. Šai brīdī, kad Aīda iznāca no mājas, iekāpa automašīnā un viņš apsēdās tai blakus, šai īsajā brīdī viss pieņēma citu nokrāsu, pavisam citu nozīmi un virzienu nekā pirms divām naktīm. Oktāvio sirdī un prātā viss bija apsviedies otrādi un tagad rādījās viņam pavisam citādā gaismā; tā dažkārt tu pārskaties uz ielas — domādams draugu, uzsit kādam gājējam uz pleca, bet, kad tas pagriežas, redzi, ka nav tavs draugs, bet vai nu advokāts, kas dodas uz tiesu iesniegt apelāciju, vai celtnieks, kurš prāto par kādu tehnisku jautājumu. Un tagad nav vairs meitenes, nevar vairs runāt par meiteni un, kas vēl ļaunāk, nevar runāt ar to, jo tās vairs nav; meitenes vietā no šīs prieka mājas iznākusi tā, kas, dabiski, var no turienes iznākt, — kāda prostitūta, bet šī prostitūta ir tiešs atveids tam meitenes tēlam, kādu viņš bija iedomājies, taču tā nav meitene, tā ir prostitūta. Tas ir daudz sarežģītāks jautājums nekā tas, kas nodarbina celtnieku, kurš varbūt vienīgi domā par kādu kamīnu, kam nav lāga velkmes — tas dūmo. Bet kādēļ gan tas dūmo, ja izmēri pareizi? Protams, dūmi kūp visos kamīnos, bet no šī tie spraucas pa tādu vietu, no kuras tiem nevajadzētu nākt, dūmi kūp tieši sejā ļaudīm, kas maksājuši, lai viņiem būtu kamīns un siltums; taču kamīns paliek kamīns un, kaut arī dūmotu, nekad nepārvērtīsies par centrālapkures katlu, nekļūs par kaut ko citu, kā, piemēram, meitene pārvēršas prostitūtā; un tad, ja meitenes vairs nav un sievietei, kas sēž viņam blakus, nav gluži nekā kopēja ar meiteni, kuras vairs nav, ar meiteni, kuru viņš nekad neredzēs un neiepazīs, kaut tik daudz runājis ar to pa tālruni un tik bieži skatījis savā iztēlē, ja tai sievietei nav nekā kopēja ar viņa meiteni, ne jau pēc izskata (jo pēc izskata sieviete ir tāda, kādu viņš bija iztēlojies meiteni), bet citādā ziņā, kaut kā citādi, to viņš nevar skaidri pateikt ne šobrīd, ne vispār, un ja viss ir tā un nekad nevarēs būt citādi, ko viņš lai iesāk ar šo blakus sēdošo sievieti, kas pēkšņi parādījusies un ir viņam tikpat sveša kā meitene? Ko viņš lai tagad dara, ko lai dara? Šī sieviete ir tā, kas tā ir, un nevar būt nekas cits, un, ja tā, tad viņam, Oktāvio, sieviete jāuzskata par tādu un jāapietas kā ar tādu. Bet viņš nekad nebija gatavojies uz satikšanos ar šādu sievieti. Viņš bija sagatavojies, gan mazliet nedroši, tomēr sagatavojies kaut kam citam, kaut kam tādam, kā vairs nav un kas šķietami neko vairs nenozīmē ne viņai, ne pašam. Vai viņš var runāt ar šo sievieti par meiteni? Vai viņa ko zina par meiteni?

Kaut kas ir jāsaka. Šoferis, kas pazīst māju, no kuras iznākusi Aīda, spogulī vēro braucējus. Kas tas par jocīgu pārīti! Kāda slampiņa un kāds kavaljero, kuri nepārmij ne vārda. Kas ar tiem notiek? Ar Aīdas vaicājumu viss kļūst skaidrs:

— Kurp mēs dodamies?

Tas ir piemērots jautājums, un šoferis nomierinās.

Oktāvio paskatās uz Aīdu, un tā pagriež pret viņu seju un uzsmaida. Oktāvio nav tās priekšrocības, kas

Aīdai: viņš nepazīst to, bet tā pazīst viņu, redzējusi vismaz pa gabalu caur logu pa aizkariņu spraugu.

— Brauksim vakariņot. Ko jūs sakāt par Kintas restorānu?

529

Ledus ir salauzts, bet ko lai Oktāvio runā, lai atkal neiestātos klusums un šoferis nesāktu vērot viņus spogulī? Oktāvio bija nodomājis teikt šausmīgus, izsmējīgus, žultainus vārdus. Taču nespēj. Kam lai viņš saka tos? Šeit nav neviena, kam teikt, neviena, kam būtu sapratīgi teikt tādus. Ko lai viņš tagad saka? Un šai brīdī — tieši šai brīdī viņš aptver, ka ir ielaidies — jā, tas ir īstais vārds, — ielaidies dēkā, ieskrējis kā circenis karstos pelnos. Dēkā? Skaidrs, cilvēk mīļais. Tagad tev tā ir dēka. Vai tu arī zini, kas ir dēka? Tā ir kaut kas tāds, kas veidojas atkarīgi no cilvēka paša, tai nav nedz robežu un plānu, nedz aplēsumu; pateicoties dēkai, vari dzīvot, dēkas dēļ vari nomirt. Bet šī sieviete taču ir … Jā, šī sieviete ir viena no «tām», bet, ja gribi teikt, ka tādēļ tev nevar būt ar to dēkas, tad maldies. Citam vīrietim varbūt tās nebūtu, bet tev — jā, tev gan. Un, ja tas nav taisnība, tad sagrāb tās roku vai pieķer pie kājas, aizskar tai krūtis vai pacel brunču malu, vai noskūpsti kaklu. Ko tu gaidi? Tā taču ir prostitūta. Tev taču kabatā nauda, divi, trīs, pieci tūkstoši peso, tu jau esi sagatavojies un ar šādu naudas summu šai dienā un stundā, šai tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotajā gadā esi pavēlnieks jebkurai prostitūtai. Neviena tev neatteiks. Tu esi kavaljero, un prostitūtai tas zināms… Bet tu neaizskarsi to. Jā, tiesa, neaizskaršu, nekad nevarētu to darīt, pat tad, ja šī nepazīstamā sieviete būtu visprastākā slampa Santjāgo pilsētā, visā Čīles republikā un visā Dienvidamerikas kontinentā, neiedrošinātos to aizskart, neieminētos neko bez tās piekrišanas, nepieskartos ari tad, ja man atļautu, vismaz ne šobrīd automašīnā, un, sakot, ka neiedrošinātos to darīt, gribu teikt, ka arī nespētu. Ikvienam vīrietim tas būtu viegli, bet man ne un nevis tāpēc, ka es negribētu, nevis tāpēc, ka nevēlētos, bet tāpēc, ka nespēju. Esmu neveikls attieksmēs ar sievietēm, tāds esmu bijis vienmēr, neveikls un kautrs, un mani laulības gadi nekā nav līdzējuši, taisni otrādi, — visu vēl pasliktinājuši, protams, tas

34*

531

34 242

attiecas uz mani, ne jau uz viņu, nelaiķi. Apprecējos, kā mēdz teikt, aiz mīlestības uz kādu sievieti, kura man patika, vēl vairāk, pēc kuras tiecos, bet kurai nebija līdzsvara starp alkām un spējām remdēt tās. Apprecējos, ne reizi nenoskūpstījis viņu, biju kautrīgs, labi audzināts, katoļticīgs, un viņa bija godīga, tāda pati kautrīga kā es, vienmēr tika pieskatīta, ievēroja visus baušļus, tiklab dieva, kā cilvēku radītos. Mūsu saderināšanās laikā satikāmies vienādi kādas māsas klātienē. Kad apgūlāmies laulības gultā, tad šķita, ka tur būtu apgulušies divi cilvēki, kas nekad nav redzējušies, un kā mūsu pirmajās, tā pēdējās naktīs bija sastapies nejēga ar ledus gabalu. Redzot Santjāgo apstādījumos un parkos cieši apkampušos pārīšus, kad abi, šķiet, it kā sakusuši vienā būtnē, kad viņa rokas slīd pār viņas augumu un kad nevar pateikt, vai tas ir viens cilvēks vai divi, kad ne viņš, ne viņa nezina, kam šī mute, kam šis gurns, — vai nav vienalga, mīļumiņ, — attapu, kāds nederīgs nejēga esmu bijis vienmēr. Viena nelaime it kā savērpās ar otru. Sievas nelīdzsvarotība padarīja mani par nelaimīgāko vīru, kāds jebkad dzīvojis šai saulē, un viņu pašu — par nelaimīgāko sievu. Viņas nāvi izjutu kā pazīstama un cienījama cilvēka aiziešanu vai mīļa dzīvnieka nobeigšanos, taču par to, ka man mirusi sieva, priecājos. Šī nāve bija atpūta viņai un brīvība man, brīvība, kas man bija tikpat skumja kā verdzība. Sieva nomira ar krūts vēzi. Viņa būtu izglābta, ja laikus būtu ieminējusies par slimību, ja mazliet ātrāk būtu teikusi: «Oktāvio, man šeit kaut kas radies, varbūt tas ir audzējs,» — bet viņa nesacīja nekā, negribēja nekā sacīt — varbūt tāpēc, ka vēlējās mirt, varbūt, arī tāpēc, ka viņu, tāpat kā vēzis, bija pārņēmusi kautrība. Jau pašās pirmajās laulības dienās nojautu mūsu postu. Sieva bija auksta — sieviete bez kaislības. Man nebija nekādas pieredzes mīlā; pāris reižu vien it nevilšus, pārmetumu mocīts, biju gulējis ar prostitūtām. Pirmajā laikā darīju visu, ko spēju, lai nojauktu sienu, kura mūs šķīra, un arī sieva savukārt darīja visu, kas viņas spēkos, apzinādamās, tāpat kā es, kas notiek. Baidījos, ka mūsu laulības dzīvē neieviešas ļaunas parašas un izvirtība, nezināju, ko iesākt. Nejēdzīgi šķita iet ap

spriesties ar ārstu; runāt ar kādu draugu, kam vairāk pieredzes, likās tikpat kā sievai dotā uzticības zvēresta laušana. Ieteicu viņai aprunāties ar biktstēvu. Viņa atsacījās: ko šeit varēs līdzēt šķīstais mācītājs? … Pienāca laiks, kad man metās kauns tuvoties sievietei, kas nespēj dalīties ar mani baudā, ko var un vajag izjust vienīgi kopīgi. Viņa savukārt izturējās pasīvi un diez vai maz spēja būt citāda. Klusībā viņa varbūt bija kritusi izmisumā. Turklāt viņai nebija bērnu, viņa bija neauglīga, un tas uz visiem laikiem it kā noslēdza viņai ceļu uz dzīvi, kas šķietami pavērsta visiem cilvēkiem, dzīvniekiem un augiem … Maz būs tādu vīriešu, kas zinās, kā ir, kad, mīlas tuvības alkdams, guli ar sievieti, bet izjūti kaunu, apmierinādams savu vēlmi, kaut patiesībā šādā nolūkā taču esi precējies. Centos vairīties no tuvības un nepieskarties sievai, nesaskarties ar viņu naktī, atraudamies ikreiz sāņus, kad viņa miegā pievirzījās man klāt. Bet tikmēr mani mocīja netikla iztēle un netiklas domas: izģērbu, glāstīju un ieguvu neskaitāmas sievietes, pazīstamas un nepazīstamas, jaunas un vecas, neglītas un skaistas, māsīcas un krustmātes, iestādes sekretāri, lifta uzraudzi, virēju, istabeni, ikviena no tām varēja man dot to, ko vēiējos. Vienīgā, kas man nevarēja to dot, vienīgā, kam neiedrošinājos to lūgt, bija tā, kam bija īstais pienākums to darīt un no kā man bija tiesības to prasīt. Miegā redzēju sapni: sieva bēga naktī, tās augums bija kails vai tērpts plānā krekliņā, skrejot atsedzās viņas gurni, viņas vēders, mugura, krūtis. Baltais stāvs kustējās tumsā, un es traucu tam pakaļ, panācu to un pieskāros tam, neko vairāk — tikai pieskāros, un cauri audumam izjutu tīkamu siltumu un brīnišķu maigumu; sieva neliedzās, bet kaut kas mani atturēja, nezināju, kas. Ņem viņu! Kā ēna, kā tumša, ledaina straume ieplūda starp viņu un mani, lai gan atradāmies līdzās, gulējām viens otram blakus; kaut kas mūs šķīra, lai gan gulējām blakus. Mana roka negribēja atrauties no siltā un maigā auguma, kam bija pieskārusies. Droši vien miegā biju uzlicis roku uz sievas vēdera, kājām vai gurniem. Kā pārvarēt straumi, kā tikt pāri tai? Neviens nejaucās mūsu dzīvē, nebija neviena cita vīrieša, nevienas citas sievietes; sapnī

apzinājos, ka manī pašā pārvarams kāds šķērslis, ko es varētu panākt ar niecīgu piepūli, proti, ar tādu, kas ilgtu tikai brītiņu, bet būtu spraiga, satraukuma pilna. Un tagad jau sieviete tavās rokās, ņem viņu, nelaid vaļā, tagad tas būs viegli, pasteidzies! Pēkšņi atrodos uz viņas auguma, vēl pusmiegā, skaidri neapzinādamies, kas zem manis; zinu vienīgi, ka tā ir sieviete; nezinu, ka tā mana sieva; zinu, ka tā ir sieviete — silta, maiga, un krekls tiek spēji uzrauts uz augšu, pārplēsts, ja ir šaurs vai kaut kā savilcies, un sieviete, arī pusmiegā, cīnās ar šo zvēru, kas gandrīz vai rūkdams naktī uzmeties viņai virsū. Gribēju iegūt to, kas bija mans, nebūdams mans, to, ko man liedza kāds vai kaut kas nezināms, un ietvēru rokās silto augumu, šo augumu, kam bija tik jauka smarža, miesas, sievietes klēpja, padušu izgarojumu, matu un elpas smarža, šo augumu, kam piemita smarža, kuras man, nožēlojamam piespiedu atturībniekam, trūka un kuru vēlējos just. Zem manis dziļdziļi lejā plūda straume; viņas augums bija šī straume, tā bija silta straume, kurā varēju ienirt un dzert un kuru neviens man neliedza. Neatlaid viņu, tagad viņa ir tava! Nakts tumsā pavērās mute, arī tā bija silta, zibēja baltu zobu rindas, neredzēju, bet atcerējos to, un man vajadzēja pasteigties, jā, tas nevilksies ilgi, tas varēja pazust, pagaist tumsā, ūdeņos, straumes dziļumā. Pienāca brīdis, kad pamodās apziņa, mana īstā apziņa, nevis apziņa sapnī; tad es aptvēru visu; bija jau par vēlu, nevarēju vairs apstāties, neatturami traucu lejup pa krauju, nevarēju vairs atgriezties, apturēt skrējienu, tas nebija iespējams, peldēju jau straumē, ieniris tajā, vēl pirms pamodos, jā, pēdīgi mana roka bija atradusi šīs straumes krastu un ūdeņus, mana izsalkusi roka, ko man ik nakti vajadzēja savaldīt un kas beidzot man miegā bija kļuvusi neatkarīga un tuvojusies straumei, kura devīgā un siltā plūsmā veda uz tumsu, uz tumsu, kam bija baisms uztverošs spēks; jā, es jau biju straumē un nevarēju vairs atgriezties atpakaļ… Tā viss norisa sākumā. Vēlāk sieva gandrīz liedzās, un es reizēm, šķītās, izvaroju viņu. Kādēļ? Viņas bezkaislīgumam bija divkāršas sekas, — tas radīja divējādu atšķirtību — garīgu un fizisku, taču fiziski jutos šķirts vienīgi no

modā; miegā biju vienots ar sievu, nezinu, kā to izskaidrot: savas sirds dziļumos nekad nebiju šķirts no viņas, alku viņas, un tas, kas alkst kaut kā, nav šķirts no tā, pēc kā alkst. Protams, mūsu garīgā atšķirtība sievai sāpēja vairāk nekā fiziskā. Varbūt viņa nojauta, ka ar prātu viņu nicinu, un šīs domas lika viņai atstumt mani, neļauties man. (Un viņa pati, — ko izjuta viņa pati? Es to nezināju. Reizēm, naktī pamodies, dzirdēju viņu miegā nopūšamies, vāri iekunkstamies un kaut ko dudinām, kā ieaijājot sevi vai glaužoties pie kāda, un pēc tam viņas augums sāka viegli, maigi kustēties, kustēties ritmā, kas šķita nākam no pašām ķermeņa dzīlēm. Tad sieva pēkšņi pamodās, kaut ko nomurmināja un gulēja tālāk; nu viņas miegs bija mierīgs, it kā viņa būtu nometusi kaut ko nepatīkamu, atbrīvojusies no kaut kā nepatīkama. Citreiz atmodies un dzirdot sievu ritmiski kustamies, atskārtu, ka viņa neguļ, ka ir nomodā un viss notiek apzināti. Vai viņa šādā veidā gribēja izlauzties cauri šausmīgajam mūrim, kas slējās starp viņas alkām un viņas nespēju šīs alkas apmierināt? Katrā ziņā man vienmēr bija bezgala žēl sievas un nekad neiedrošinājos iejaukties, arī tad ne, kad jutu, ka viņa aizmigusi.) Manuprāt, starp diviem mīlētājiem nepieciešama liela fiziska tuvība, to nerada tikai saskare — dzimumorgāni ir vienīgi līdzeklis; to nerada tikai roku pieskārieni — roka ir vienīgi līdzeklis; nevieno arī skūpsts; aiz visas ārējās saskares ir kaut kas lielāks, un tas nav ārpus vīrieša un sievietes, nē, tas dziļi slēpts viņos pašos. Mīlēt ir tāda pati nepieciešamība kā ēst. Est un mīlēt. Cilvēks, dzīva būtne, varēs atteikties no visa, tik ne no ēšanas un mīlestības, ja to nav, tad jāmirst, jāiet bojā. Ēdiet un mīliet! Dažiem mīlētājiem izdodas panākt īsto tuvību, brīvu vienkāršību dzimumattiecībās, seksuālu nevainību, zinu, ka tā ir, man par to stāstīts un arī pats jūtu, ka tā ir, un, lai šo tuvību panāktu, nav jābūt inteliģentam, izsmalcinātam vai labi audzinātam. Ja tāds esi, jo labāk; ja tāds neesi, arī nekas, tam nav nozīmes, ne tev tāpēc kas tiks, ne tāpēc vari ko prasīt. Mums nebija šīs tuvības, starp mums nevarēja būt tuvības, šāda veida tuvības, un, tā kā tādas nebija, tad nevarēja būt nekādas citas — ja trūkst vienas, tad nav

nekādas. Tā ir. Nevar būt tuvības starp divām būtnēm, kad abas nav vienādi apmierinātas. Kā var būt tuvība starp būtni, kura ar kaut ko apmierināta vai var ar kaut ko apmierināties, un otru, kas izsalkusi un kam nav cerību apmierināt savu salkumu?

X

Nē, viņam nav tādu īpašību, kas ļautu doties mīlas dēkā. Taču nav vajadzīgs, lai abiem dēkas partneriem būtu pieredze; pietiek, ka tā ir vienam, un šai gadījumā vienam partnerim tā ir, vēl vairāk, viens partneris vēlas, lai tas, kas notiktu un būtu mīlas dēka vai arī sauktos citā vārdā, beigtos labi. Taču šī vēlēšanās nobriest tikai tad, kad pirmā brīža stingums atslābis; pirmajā brīdī šķiet, ka Oktāvio ir pilnīgā neziņā: atkal viņa ceļu šķērso straume, atkal kāda tumša un auksta straume, bet tā varētu kļūt silta un smaržu pilna, atkal viņa iztēlē parādās tas, ko viņš šķietami pazinis vienīgi sapnī un ieguvis ar varu, un atkal viņš nezina, kā apzināti ar to saskarties un to iegūt, jo tagad ir pie skaidras apziņas, jā, ir nomodā un brauc automašīnā, bet te nevar nedz aizmigt, nedz arī kaut ko uzsākt un vēl mazāk to var šofera klātienē, kurš noteikti spētu nolasīt veselas lekcijas par nakts straumēm un pat dienas straumēm — ak, straumju pārvarētāji! Turklāt bija vēl kāds visai svarīgs apstāklis: pirmajā brīdī vai vēl pirms tam Oktāvio bija nodomājis plēsties, ķildoties, pārmest. Viņš bija sadūšojies to darīt, jo tika par to domājis un izlēmis; bet nu iznāk, ka viņam no tā jāatturas, jo viņš redz, ka nav tās būtnes, ar ko domājis un nolēmis ķildoties un plēsties, nav tās būtnes, kam gribējis pārmest par kaut ko tādu, kas norisis pa tālruņa vadiem — kam lai tagad visu to saka, ar ko lai ķildojas un plēšas, kam lai pārmet? Tas taču būtu muļķīgi, vai ne? Oktāvio atmeta savu nodomu (viņš nebija tāds kā Aniseto draugs, kam vienmēr kāds nodoms prātā).

Aīda, protams, gaidīja strīdu, plēšanos, pārmetumus, viņa bija sagatavojusies uz visu, un tas mazliet biedēja viņu, bet, kad viņa redzēja, ka Oktāvio klusē, ne tikai klusē, bet ir kā mēms, vēl vairāk, ir kā sastindzis, tad saprata, ka nav tik ļauni un uzvarētāja cīņā kļūs viņa. Tātad viņa gaidīja, lai redzētu, kas notiks, no kuras puses nāks sitiens, bet gaidīdama atģida, ka paies ilgs laiks, kamēr šis cilvēks iekustinās savus muskuļus un savu sirdi, nervus un smadzenes, un ka, pārāk ilgi gaidot, var gadīties, ka tas no sava sastinguma vairs nav izkustināms. Aīda nav prostitūta ar īstas aprēķinātājas dabu, ja viņa tāda būtu, nekad neuzsāktu šo dēku un viņai nebūtu par mīļāko tāds nieka virsnieciņš. Aīdai šķiet, ka bez naudas un gultas vēl ir kaut kas cits, kas nav pērkams par naudu un ne par kādu cenu. Aīda nav prostitūta pēc aicinājuma, aiz samaitātības, aiz netikumības, tāda viņa nav, bet, ja tā un ja viņas jūtās pret šo vīrieti ir mazliet maiguma, mazliet simpātijas, mazliet mīļuma, jā, mīļuma, tad viņai jādara viss, ko vien spēj, lai viss, kas sācies, labi beigtos, jo nav iemesla darīt kaut ko tādu, kas beigtos ļauni.

Turklāt Aīda nav diez cik pieredzējusi un iestrādājusies savā profesijā; viņa ir ļoti jauna, lai gan jaunība prostitūtām nenozīmē pieredzes trūkumu un dzīves nepazīšanu. Vienā gadā, reizēm vēl īsākā laika sprīdī, mēnesī vai pat nedēļā prostitūta labāk iepazīst vīriešus, jā, iepazīst tos labāk nekā cita sieviete sešdesmit mūža gados vai visu savu dzīvi, jo vienā ienesīgā naktī, ja tā iekrīt kādos valsts svētkos, kādās svēto dienās vai piemiņas dienās, prostitūta var iepazīt daudzus vīriešus, katru atšķirīgu, nevienu līdzīgu otram, katru citādu, un starp šiem cilvēkiem it kā pret pašu gribu uzrodas tādi kā Oktāvio, ko uz brīdi iedrosminājis alkohols vai citi apstākļi, — kautrīgi, neveikli, sievietēm garlaicīgi vīrieši, jo tie nekad nezina, ne kā sākt, ne kā beigt. Oktāvio bija viens no tādiem, ar kalsniem gurniem; viņa pazina šos vīriešus, kas daudz neapgrūtina, ātri iet prom, bet visumā drīz atgriežas, jo pierod pie sievietes. Dažas prostitūtas ar tādiem vien noņemas. Aīdai nav specialitātes, bet gan vispārējas zināšanas, kas reizēm ir vēl vērtīgāk. Tātad Aīda nospriež visu ņemt savās rokās, tikai ne automašīnā, kuras šoferis šķiet visai zinīgs un joprojām vēro viņus spogulī. Kad tā acīm gadās sastapties ar Aīdas acīm, viņa piemiedz plakstu: sak, netraucē, neskaties tik daudz! Šoferis pasmaida ar labpatiku, it kā būtu aicināts piedalīties jaukā jokā. Slampiņa ir patīkama, un vecajam jābūt ar biezu naudas maku. Neskatīsies ar vairs!

Jautājums tomēr atskanēja, tas pats jautājums, ko viņa bija gaidījusi.

Oktāvio izvēlējās atsevišķu kabinetu otrajā stāvā, atsevišķu kabinetu, pie kura durvīm viesmīlis ikreiz klusi pieklauvēja, iekams nāca iekšā; viesmīlis bija melnīgsnējs, slaids, ar īsi apcirptām, melnām ūsiņām, baltos svārkos, melnās biksēs, cietu apkaklīti, melnu tauriņveida kaklasaiti, īstais viesmīlis atsevišķam kabinetam; viņš bija diskrēts, likās, nedz ko redzēja, nedz ko dzirdēja, lai gan redzēja un dzirdēja visu: vecais piegāja pie strupdegunītes, šķita, ka tie strīdas; šatobrianu, seleriju salātus, krabjus. Desertiņam? Papaju31 pašas sulā.

Kad mašīna jau tuvojusies restorānam, Oktāvio — devies dēkā, kura tādam cilvēkam kā viņam diez vai maz labi beigsies, — bija raudzījies gluži apjucis un nezinājis, ko iesākt. Un tad atskanējis jautājums: kādēļ jūs mani mānījāt?

Kādēļ man melojāt, kādēļ jums ienāca prātā stāstīt, ka mācāties un dzīvojat pie krustmātes? Tas bija muļķīgs jautājums, tas attiecās uz ko tādu, kā vairs nebija un par ko nevienam vairs nebija intereses. Bet tas, kurš neprot peldēt, ķepurojas.

Oktāvio pasūtīja ēdienus. Viņš labi pazina ēdienus, zināja to franču un angļu nosaukumus, un Aīdai, klausoties viņā, šķita, ka atrodas kaut kur ārzemēs. Viņš pasūtīja labus vīnus.

—    Vai vēlaties kādu uzmundrinošu malku?

—    Ļoti pateicos, ne.

—    Kādu skābu viskiju?

—    Pateicos, ne.

Patiesībā viņai netīk dzert.

Labi, bet kāpēc stāstījāt to pasaciņu? Tagad Oktāvio jau daudz atraisītāks, stingums mazliet atslābis, viņš ir apmierināts un pasūta kokteili. Jā, vienu raenhetenu.

—    Es jūs nemānīju, Oktāvio. Tas viss noticis tādēļ, ka tā noticis. Jūs man vaicājāt, kas esmu. Jums nebija tiesību man to prasīt, un man bija tiesības atbildēt jums, ko gribēju. Tā bija saruna pa jokam, saruna ar cilvēku, ko nekad neiepazīšu. Kādēļ man būtu bijis jāsaka: esmu tāda un tāda un dzīvoju tur un tur. Es negribēju jūs mānīt. Atcerieties, kad gribējāt ar mani iepazīties, es jums atteicu.

Oktāvio izdzer savu kokteili un pasūta otru. Ir jau vēla stunda. Viņai taisnība. Bet pašlaik viņš ir mazliet apmulsis, joprojām sastindzis. Viņš raugās viņā, cik patīk, viņi ir divatā šaurā, atsevišķā kabinetā, atrodas ļoti tuvu viens otram, jo galds ir mazs.

—   Atļausit, — saka apkalpotājs, — krabji. Jums, vai ne?

—    Jā, man.

—    Piparotā gaļa un salāti.

—    Tas man. Labi grauzdētu maizīti. Sviestu.

Tagad viņi sēž viens otram pretī, skatās tieši viens

otrā, nevis iesāņus kā automašīnā. Viņš raugās Aīdā, cik patīk: tā ir jauna, svaiga seja, simpātiska un dzīvības pilna seja, ko ietver viņa skatiens, tā ir seja, kuru var daudz pētīt un apbrīnot. Piemēram, mute — tā ir pareizi veidota, ne ar biezām, ne ar plānām lūpām, tās ir parastas lūpas, jaukas, valgas, mierīgas; augšlūpu sedz sīciņas, tikko saredzamas pūciņas; labi jāieskatās, vislabāk no sāniem, lai samanītu šīs pūciņas, tās ir maigas kā persikam; apakšlūpa ir glīta, stingra un piemērota zodam; un tad šīs acis — tās ir dzidras, arī rāmas, tās raugās bez bailēm un atklāti, bez naidīguma, liekas, tās gaida, labāk teikt, gaida, lai viņš skatītos; piere ir rāma un gandrīz skaista, mati tumši, krīt lieliem viļņiem, kupli, tīri mati, kopti, jā, kopti mati; uz Floras Sedronas māju nevar iet kaut kā, ar nekoptiem matiem; vaigi ir tvirti, labi veidoti, apaļīgi, ausis glītas un kakls gluds, ar maigu un patīkamu ādu. Tad vēl viss pārējais; Oktāvio neiedrošinās paskatīties uz krūtīm, bet, ja viss ir tāds kā tas, ko viņš redz, viņa ir ļoti jauka. Taču Oktāvio domā par to, ko viņi sarunājuši pa tālruni, ne jau par nevainīgajiem meliem, bet par vārdiem, ko viņš teicis, kad bija dabūjis zināt taisnību: «Man vajadzētu izbeigt visu, bet es nespēju. Lūdzu, nerunājiet tā ar mani. Es jūs ļoti mīlēju, kamēr nezināju to, un tagad jūtu, ka mīlu jūs vēl vairāk.»

Kādēļ viņš mīl viņu tagad vēl vairāk? Varbūt aiz žēluma? Viņš nav skaidrībā par iemeslu, taču izjūt kaut ko — žēlumu un sāpes vai dusmas par to, ka meitene, kuru viņš bija uzskatījis par liceja pēdējo klašu audzēkni, nav meitene, bet ir prostitūta, un, kaut gan, protams, vienai ar otru nav nekā kopēja, kaut gan meitenes nav vai nav bijis, un, ja tādas meitenes nav, tad viņai nekas nav noticis, viņa nav kļuvusi prostitūta, — kā var kļūt par prostitūtu sieviete, lai tā būtu meitene vai pieaugusi, ja sievietes nekad nav bijis? Viņš nespēj iestāstīt sev, ka meitenes nav, nē, viņam skolniece meitene īsā laikā pārvērtusies par prostitūtu, — tā arī tiešām bija noticis ar Aīdu, kaut gan Oktāvio tobrīd to vēl nezināja, un tāpēc viņš vēl vairāk mīl Aīdu, nu jau ar mazliet mulsām mīlas jūtām, bet daudz dedzīgākām, jo viņi tagad ir abi kopā. Oktāvio vadīs viņa teiktie vārdi un izjūtas, viņš nekā neaizmirst, jo ir konsekvents cilvēks, viņš gatavs uz visu, gatavs pretoties tam, kas rodas, satiekoties ar meiteni, kura kļuvusi par prostitūtu. Bet ar diviem menheteniem pietiek. Viņš nav vairs nekāds jauneklītis.

—    Vai man nav taisnība? Kādēļ lai es pirmajam, ar ko runāju pa telefonu, satieku autobusā vai uz ielas, saku, kas esmu un no kā pārtieku? Kas citam par daļu? Ja es būtu zinājusi, ka beidzot iepazīšos ar jums, būtu teikusi taisnību, man nepatīk nevienu mānīt. Bet runa jau nav par to. Vai es varēju iedomāties, ka jūs man vēl zvanīsit vai ka atkal kādreiz runāsim aplama savienojuma dēļ? Vai tā nav?

Jā, saprotams; viņai pilnīga taisnība, un viņš ir apmierināts, ka tā. Pie tam viņam nav nekā vairs ko vaicāt Aīdai, viņš zina visu, viss ir zināms, viņš zina, kurā stundā Aīda ierodas tanī mājā un kur šī māja atrodas. Ko vēl vairāk? Viņš negrib nekā darīt, lai izgaistu pašreizējais brīdis, taisni otrādi, labprāt vēlētos to paildzināt; viņš zina — jo garāks tas būs, jo vairāk cerību, vairāk iespēju panākt, lai šī sieviete, šī siltā straume, viņam tuvotos. Ak, neiespējama šķiet šāda doma, šādas izjūtas, cerības! Oktāvio noliecas pār savu šķīvi un saka:

—          Jums taisnība. Gribēju vienīgi zināt, vai jūs visu to, kas nebija taisnība, esat stāstījusi ar kaut kādu nolūku. Nekāda nolūka jums nav bijis, un muļķīgi būtu ko pārmest.

Tagad nu tas pateikts, Oktāvio to pateicis un jūtas mierīgs, viss šķiet aizmirsts, un kāds vīrietis un kāda sieviete, kuriem nav savstarpēju pārmetumu, sēž viens otram pretī restorāna atsevišķā kabinetā. Viņš negrib nekā tūlīt uzsākt, gluži nekā. Viņš ir laimīgs, ka var atrasties kopā ar kādu sievieti, tas ir viss; viņam nav svarīgi, kas ir šī sieviete, un vēl mazāk, ka tā ir prostitūta. Kamēr tā ir šeit, kāda restorāna atsevišķā kabinetā, tā nav prostitūta, jo ir kopā ar viņu, un sieviete, kas ir kopā ar vīrieti, nav prostitūta, tā ir sieviete: prostitūta tā kļūst tad, kad iet prom, paprasa un saņem naudu, ieliek to savā somiņā vai, mazliet paceldama svārkus, aizbāž aiz zeķes un tad aiziet vai arī paliek, ja vīrietis ir tas, kurš iet prom. Viņš aizturēs Aīdu, cik ilgi vien būs nepieciešams. Tā ir straume, naksnīga straume, kurā viņš nesteidz nokļūt, taču alkst kādreiz tur nokļūt. Nomierinies un nesteidzies! Dzer šo kokteili un ēd savus uzkožamos. Nakts ir gara, Oktāvio, un nule tikai sākusies.

XI

Aniseto pazīst visus, kas šeit sanākuši, — Emilio, Oktāvio un Arturo, tāpat arī Soņu, Karmenu, Aīdu un vēl citus vīriešus un sievietes un itālieti ar melnajām, spriganajām acīm; viņš pazīst visus šos cilvēkus, un tie pazīst viņu, gan tikai pavirši. Te ir pārīši, kas sapazinušies šai mājā, šinīs istabās, te ir prostitūtas un klienti, klienti, kuri kādu nakti atnākuši šurp meklēt siltumu savām rokām, valgmi savām lūpām; daži pārīši precējušies, daži dzīvo kopā nelaulāti, bet nodibinātās attiecības ir vairāk vai mazāk pastāvīgas, jo vīrieši, izņemot neliešus, retāk pamet sievietes, kas pašas nevar sagādāt iztiku nekā tās, kuras nodrošinātas. Starp pārīšiem ir kāds, kas vairāk par visiem saista Aniseto uzmanību: viņu sauc — Elīass, viņš ir slaids, bāls, melnīgsnējs ebrejs ar tādu ādas krāsu, kāda — Aniseto tikai tā domā, bet nav pārliecināts — mēdz būt tikai indiešiem, arābiem un varbūt vēl andalūziešiem. Tāda ādas krāsa var būt ari citām tautībām, bet Aniseto šķiet, ka ir tikai pieminētajām. Par to nav ko strīdēties. Elīass ir smaidīgs un kluss cilvēks, viņa smaids ir starojošs; viņš runā maz un smaida daudz. Aniseto liekas — Elīass ir tirgotājs; varbūt viņš pārdod zīdu vai dārglietas, kaut ko tādu, kas pieskaņots viņa ādas krāsai. Viņas vārds ir Mersedesa, viņa ir ar gaišu ādu, apaļīga, patīkama, gandrīz smalka, tuklām, baltām rokām, gariem, glīti veidotiem pirkstiem. Viņa arī ir pavisam klusa un vairāk smaida nekā runā. Mersedesa laikam bijusi reti sastopama prostitūta. Varbūt Elīass nebija varējis paciest viņu tādā lomā un tādēļ aizvedis uz savu māju; viņi ir precējušies, un viņiem ir meitiņa.

Soņa un Arturo, Emilio un Karmena, Mersedesa un Elīass, Luidži un Eloīsa, Aniseto un Flora — viņi visi kādu vakaru sanāk kopā Floras mājā; durvis tiek noslēgtas, un nevienu neapkalpo; visiem, kas zvana pa tālruni, atsaka, un klientus, kuri ierodas izklaidēties, pieklājīgi noraida, par to varen uzjautrinās visi vīrieši, kas te atrodas un ar savu sievieti jūtas kā laimes lutekļi.

—    Nav nevienas meičas, — saka kalpone Soila, platu muti smaidīdama savu vienkāršas sievas smaidu.

—   Vai tad nevienas pašas? — pārsteigts un neticīgi vaicā atnācējs.

Viena vien viņam vajadzīga.

—    Nevieniņas, — atbild Soila un atkal pasmaida.

Klients nezina, vai aiz sašutuma raudāt vai piecirst

kāju. Šinī naktī — tieši šinī naktī vajadzēja tā gadīties!

—    Un vai neviena nenāks?

—    Šonakt ne.

—    Un kāpēc tad šonakt ne? Vai tad kāds nomiris?

—   Nē, pasarg dievs! Šodien senjorai svin vārda dienu.

Klients izkāmējies pastiepj kaklu, lai ieskatītos pa durvīm. Cik jaukām jābūt svinībām prieka mājā! Kaut varējis tikt iekšā …

—    Ak tu vellu! Tās tak būs jaukas svinības, — viņš prāto aizdurvē.

—    Jā, tiesa gan.

Bet ko līdz, ka viņš to zina, vai tas var mierināt, ja viņš iedomājas, ka vīrieši šai mājā ikbrīd iet gulēt ar sievietēm, un klients dodas prom lādēdamies, cenzdamies atcerēties kādas citas prieka mājas adresi, kur, lai dievs dod, nebūtu nekādu svinību: Šādām mājām vajadzētu būt čftvērtām dienu un nakti, tāpat kā policijas iecirkņiem un ātrās palīdzības punktiem. Citi klienti, kas nav tik pārskaitušies un kam lielāka ierosme, vēršas ar piedāvājumiem pie Soilas: viņa ir vienkārša sieva un nemaz nav glīta, taču drukna, balta, tvirta, patīkama, platiem gurniem un kuplām krūtīm.

—    Un jūs? — vaicā klients.

—   Es… ko es? — atvaicā Soila, juzdama, ka viņu uzaicina.

Nemiera urdītais klients samierinātos ar jebkuru, un šādā brīdī šī sieviete nemaz nav peļama.

—    Vai jūs arī piedalāties svinībās?

Vīrietis piemiedz aci un zīmīgi pavicina rokas.

—    Protams, piedalos. Kopā ar vīru.

Klienta cerības pārvēršas izbrīnā. Vai tad šeit var būt arī kāds precējies cilvēks?

—   Skaidrs, ka esmu precējusies. Vai tad es izskatos pēc neprecējušās?

Viņa pagriežas un uzsauc:

—    Segundo!

Klienta izbrīns tagad pārvēršas bailēs, un viņš jūt vēlēšanos diebt prom. Viņš nomierinās, atcerējies, ka sieviete, kaut arī precējusies ar kādu Segundo, ir tikai te kalpone. Turklāt viņš jau arī nav nekā ļauna darījis, un neviens nevar viņam nenieka pārmest. Atsteidzas jauns, drukns, garš, melnīgsnējs puisis ar noteiktām kustībām. Viņš līdzīgs trenētam bokserim, bet patiesībā ir dzelzceļa strādnieks un komunistu partijas biedrs.

—    Kas te notiek, manu meičiņ, — viņš līdzjūtīgi apvaicājas.

—    Pasaucu tevi, jo kavaljero netic, ka esmu precējusies. Tas ir mans vīrs, — saka Soila mazliet uztrauktajam kavaljero.

Segundo, kam augšžoklī trūkst zobu, izskatās drusku jocīgs; bet viņš ir īsts atlēts un veras klientā, muti atplētis. Kas tas par tipu?

Bet klients attop, ka viņam jāsteidzas, un, laipni atsveicinājies, dodas prom.

—    Ar labu nakti, ļoti pateicos.

—    Ar labu nakti, — atņem Segundo un aizver muti.

Tad viņš jautā Soilai:

—    Kāpēc tu mani sauci?

Viņam* licies savādi, ka sieva viņu saukusi, vēl ļaunāk, licies aizdomīgi. Sieva dod priekšroku meliem. Viņa zina: ja pateiks vīram, ka klients vērsies pie viņas ar priekšlikumiem, — Segundo jau tā iedomājas, ka viņa sievai jādzird tādi, un šai mājā, kā viņš mēdz sacīt, visi pār vienu kārti metami, — ja pateiks Segundo, ka klients viņai ar mājieniem licis noprast savus nodomus, dzelzceļa strādnieks un pārliecinātais komunists Segundo drāzīsies pakaļ buržujam un nositīs to.

—   Pasaucu tevi tādēļ, lai klients redzētu, ka esmu precējusies un ka tu esi mans vīrs.

—    Bet kāda tam daļa, ka tu esi precējusies un es esmu tavs vīrs? — viņš vaicā, kā saskāries ar kaut ko nepatīkamu.

—   Ne tam kāda daļa, ne intereses, bet es gribēju, lai viņš tevi redz.

—    Bet kādēļ? Vai tu šo klientu pazīsti?

—    Skaidrs, ka pazīstu, — atbild Soila, kas tagad melo jau nekaunīgi, lai izkļūtu no ķezas, kurā iekūlusies, — tas ir kāds kavaljero, kas bieži nāk uz šejieni un vienmēr ar mani pajoko; man, neprecētai sievietei, neesot vieta šai mājā, viņš saka. Es viņam atbildu, ka esmu precējusies, bet viņš netic. Izmantoju tagad gadījumu, ka esi šeit, un parādīju tevi viņam.

—   A! — iesaucas Segundo, uzskatīdams incidentu par izbeigtu.

Sapratis. Soila klusiņām nopūšas: pēdīgi viss labi beidzies.

Aniseto rodas dīvains iespaids no šīm svinībām, viņš nezina, vai citi arī to pašu pamana vai viņam vienam tā liekas: visas sievietes, kuras te atrodas, atskaitot Soilu, vai nu ir prostitūtas, vai arī bijušas tādas, bet vīriešiem, kuri ieradušies, nevienam nevar smagu grēku pārmest, vismazāk jau Segundo, jo tas ir strādnieks; bet Art.uro var sev pārmest vienīgi to, ka ir

Soņas mīļākais; Soņa ar viņa ziņu un piekrišanu nododas prostitūcijai, taču viņš nav, kā saka, Soņas gigolo32 , tā viņu neuztur, viņš strādā pats, ir ierēdnis kādā uzņēmumā, kas pērk un pārdod zemes īpašumus. Jā, vīrieši visi te ir nevainojami, bet sievietes, atskaitot Soilu, vai nu pašlaik prostitūtas, vai arī bijušas tādas. Labi, un tad? Un tad — varētu gaidīt kaut ko citu: lai svinībām būtu citāds raksturs, citāda norise, varētu gaidīt, ka sievietes piedzersies, gāzīsies gar zemi, raus augšā brunčus, rādīs kailus gurnus un ķērks: «Ei, panāc šurp!», «Vai, kā gribas!» — un vīrieši, būdami šo sieviešu mīļākie vai vīri, arī izturēsies atbilstoši, piemēram, klaigās vai bļaustīsies, lādēsies, lamāsies un sitīs savas sievietes, pārosies pa kaktiem, uz grīdas, citu acu priekšā un pēcāk vilks laukā dunčus vai paķers nūjas un sāks kauties, ievainodami un nogalēdami cits citu. Taču nekas tamlīdzīgs nenotiek.

—    Varbūt vēl kādu sendviču?

—    Paldies, nē, esmu jau trīs notiesājis.

—    Kādu malciņu punša?

—    Nē, labāk mazliet vīna, punšs pārāk salds.

—    Sarkano vai balto?

—    Labāk sarkanvīnu. Paldies …

Emilio smaida: viņš izskatās kā eņģelis, gan eņģelis ar bārdu — viņam cirtaina, kastaņbrūna bārda, kurā izceļas sārtas un tvirtas lūpas, tādā pašā krāsā kā bārda ir acis. Viņš pametis studijas, lai apprecētos, un uzaudzējis bārdu.

—   Kad varēšu atsākt studijas, cirpšu nost, — viņš paziņojis.

Viņa sieva Karmena smaida. Rokā viņai punša glāze, Karmena stāv netālu no galda un sarunājas ar Floru. Karmena ir jauna sieviete, tērpusies melnā angļu kostīmā. Viņa izskatās sevišķi eleganta, varbūt savu slaido kāju dēļ vai arī tādēļ, ka mati skaisti, viļņaini. Dažreiz eleganci negaidīti rada kāds sīkums. Varbūt to dara viņas kurpju papēži, kas visai augsti, vai arī tas, ka viņa ļoti brīvi nolaiž rokas gar sāniem. Karmenas sirsnība ir dziļi apslēpta, taču tā izstaro no visas viņas būtnes. Tāpat smaida Mersedesa, arī viņa bijusi prostitūta, bet tagad apprecējusies ar ebreju, kura ādas krāsa Aniseto atgādina iedzīvotājus Vidusjūras rajona ziemeļrietumos vai Indijas piekrastē; smaida Oktāvio un smaida Aīda, kura izskatās visai glītiņa, viņai ir boa, īsta zvērāda, varbūt caunāda, ko viņai dāvājis Oktāvio, un tā viņai ļoti piestāv, vai nu viņas acīm, vai matiem; smaida itālietis, kurš vienmēr izskatās tāds, it kā nebūtu skuvies dienas trīs, kaut arī nule izmisīgi pūlējies ar bārdas nazi, gandrīz vai nodīrādams ādu — viņam bija barba porca33 , un smaida Eloīsa, tā, kas bija uzstājusi, lai Aniseto draugs lieto prezervatīvus, tik ļoti pārsteigdama šo vīru, it kā tobrīd būtu pieprasījusi, lai viņš uzliek galvā bereti, iekams iet gulēt ar to, un smaida arī Aniseto un Flora. Visi smaida, un neviens no viņiem nezina, kādēļ kāds no vīriešiem izvēlējies sev attiecīgu sievieti vai arī kā zināmā sieviete panākusi, lai vīrietis apprec to vai aizved uz savu māju un dzīvo ar to, nevis ar godīgas ģimenes meitu, ar vispār cienījamu jaunavu. Patiesībā nekur, kur sapulcējas ļaudis, neviens nezina, kādēļ kāds vīrietis apprecējis zināmu sievieti, pat ne sūtniecību sanāksmēs vai lauksaimnieku un biržas mākleru klubos, to zina tikai daži vīrieši un dažas sievietes, tie zina, bet gandrīz vienmēr klusē, reizēm kaunēdamies par šo «kādēļ». Starp šiem vīriešiem, kas apprecējušies ar bijušajām prostitūtām vai kam prostitūtas ir draugaļas, valda īpaša saderība, tāda pati, kāda ir sūtniecību sanāksmēs vai klubos, taču par šo saderību netiek runāts, par to netiek minēts, par to klusē un neliekas zinis. Kā vieni, tā otri, kā lauksaimnieki, tā tirgotāji un ierēdņi uzņēmumos, kas nodarbojas ar īpašu pirkšanu un pārdošanu, tāpat arhitekti, dzelzceļnieki un dažādi pārdevēji — daudz jo daudz vīriešu saistījušies ar sievietēm vienā vienīgā nolūkā — intīmai tuvībai, par kuras uzsākšanu, izveidošanos un iznākumu tiem nav jāatskaitās nevienam. Tomēr visam ir sava maza vēsturīte, savs «kādēļ, kā, kad», savs «vakar, tagad, pēc tam», savs «redzēsim», un Aniseto zina daudz ko par ļaudīm, kas šeit atrodas. Flora viņam pastāstījusi, un viņš visu sapratis, kaut gan ne pietiekami; viņam viss skaidrs par ebreju, lai arī ne pilnīgi; runa ir par ārzemnieku, par cilvēku, kam šai pilsētā nav ne pazīšanās sabiedrībā, ne radinieku, kuri varētu jebko pārmest, — daudzi radinieki lieti der šādam nolūkam.

Ebrejs var darīt, kā grib, izvēlēties sievieti, kas patīk,

un neviens, kas šo sievieti nepazīst, kas nezina viņas pagātni, nekā neteiks.

«Mana sieva,» viņš iepazīstinās.

Un ikviens, ko iepazīstinās ar Mersedesu kā ar slaidā, melnīgsnējā vīra sievu, pastieps roku, paspiedīs viņas roku un sasveicināsies smaidot ar Mersedesu. Un, ja ļaudis, kurus iepazīstina ar Mersedesu, zinās, kas viņa bijusi, jo ļaunāk tiem; lai tie būtu diez kā sašutuši, ebrejam no tā ne silts, ne auksts. Viņš joprojām tirgosies ar kašmiru un dārglietām, zīda audumiem, sintētiskiem ražojumiem un dažādām mašīnām, būs apmierināts ar veikalu vai neapmierināts, un veikals zels vai putēs.

«Tā ir mana sieva,» viņš domās un varēs sacīt: «Esmu pats savs kungs un apprecēju, kādu sievieti gribēju. Viņa bija prostitūta, to es zinu, iepazināmies prieka mājā, un viņa man iepatikās: viņa bija tā, kuru meklēju. Kādēļ man jāmeklē cita, ja esmu viņu atradis? Es izvilku viņu no zaņķa un apprecēju. Viņa ir mana sieva. Gribat, sveiciniet viņu, negribat, ejiet uz…»

Gadījums ar Emilio ir citāds, to nevar izskaidrot ar neatkarīgu raksturu vien. Viņš pieder pie cienījamas ģimenes, kam daudz radu, godājami un ievērojami cilvēki — politiķi, mākslinieki, diplomāti; it visi Emilio pazīst, ciena, lutina. Kādudien sprāgst bumba.

—    Viņš precas ar prostitūtu!

—    Jā, precos. Pametu studijas. Uzaudzēju bārdu. Kad sākšu atkal studēt, noskūšu. Tagad gribu dzīvot. Un vai tad nedrīkstu?

545

Ģimene — smalkā ģimene saprot un piekrīt. Ne visas ģimenes ir smalkas, un tās, kuras nav īsti smalkas, brēc aiz sašutuma. Bet Karmena — ko gan domā viņa? Droši vien neko. Kādēļ viņa kļuvusi par prostitūtu? Varbūt pati to nezina. Tikai dažiem romānu rakstītājiem un dažiem profesoriem tas zināms. Emilio zina, un ar to pietiek. Viņš paver smaidā savas bārdas ietvertās sārtās lūpas, neticami tvirtās lūpas. Viņš ir ļoti jauns, un, šķiet, dzīve viņam uzsmaida tikpat saulaini kā viņš savai sievai un šī vakara biedriem.

35 242

—    Vēl kādu maizīti?

—    Jā, lūdzu. Paldies. Punšs ir labs, vai ne?

—    Jā, ar ananasu un patīkami vēss.

—    Soņa, ko tev pasniegt?

—   Pasniedz man, lūdzu, gabaliņu medījuma.

Visi ir savā starpā pazīstami, un jaunpienākušie — nesen iepazītie Oktavio un Aniseto, kuri ir tuvās attiecībās ar Aīdu un Floru kopš pagājušā gada svinībām, jūtas šeit labi. Soņa ir viena no tām prostitūtām, ko visvairāk apmeklē šinī mājā. Viņa ir jauna, ļoti jauna, un viņai ir kaut kāda pievilcība gan lūpās, gan acīs, tāda kā izbrīna, kā mulsa nevainība, kaut kas bērnišķīgs, naivs sejā, lai gan viņa saista ne ar to vien, viņai piemīt vēl kas cits, ar ko viņa valdzina vīriešus, kas liek tiem, zvanot pa tālruni, izsaukties:

—    Ko, Soņas nav? Nav? Nolādēts! …

Viņai piemīt vēl kas vairāk, tik maigs viņas augums, tik patīkams siltums un maigums viņas lūpām, kājām, klēpim, vēderam, bez tam arī valodai un uzvedībai. Vīrieši negrib šķirties no viņas; tikko iepazīstas, tā vēlas palikt pie viņas, glāstīt, skūpstīt viņu, kā dēles piezīsties viņai, izbaudīt viņas muti un mēli, izbaudīt viņu centimetru pa centimetram, baudīt nebeidzami, bet savādi gan, ka neviens nav iemīlējies Soņā, nav izrāvis viņu no šīs dzīves, nav aizvedis uz savu māju, istabu, gultu, lai baudītu viņu atkal un atkal. Nē, neviena tāda nav bijis; siltums, maigums, mulsā nevainība ir jauna dzīvnieciņa siltums, maigums un mulsa nevainība. Kad apmeklētājs jau paguris iet prom, viņš atceras tikai viņas augumu, siltumu un maigumu, bet neko vairāk. Kā cilvēku, kā dzīvu būtni viņš Soņu neatceras. Ko lai ar Soņu citu dara — viņu var vienīgi skūpstīt, lūpām iezīsties viņā un tā tālāk, kamēr pagurst, kamēr piekūst, kamēr sāk sāpēt krusti vai piemetas infarkts. Viņa nav personība, viņa ir tikai refleksi. Soņas mīļākais Arturo, šķiet, tomēr zina, ko ar viņu var darīt citur, ne tikai gultā un istabā. Viņš gan nav cilvēks ar lielām prasībām. Arturo ir slaids, melnīgsnējs, cirtainiem matiem, sprigans un valodīgs, līdz apnikumam viņš neapzināti atkārto dažus teikumus, tikpat kā saukļus, starp citu, viņš mēdz ari rakstīt tos ar krītu uz sienām;

«Čīli — čīliešiem!», «Nost ar ebrejiem!», «Esi patriots — nosit kādu turku34 !». Viņš ir kādas fašistiskas organizācijas biedrs, un interesanti būtu izdibināt, par ko viņš domā, kad klusē, kad neizkliedz neviena no šiem saukļiem, bet diez vai maz būtu vērts zināt, ko viņš domā.

, — Vai pasniegt jums vēl kādu maizīti?

—    Paldies, esmu jau vairākas notiesājis.

—    Glāzi vīna vai punša?

—    Punšs par nāvi nebūtu.

Šeit ir tāpat kā viesībās buržuju mājās, un Aniseto mazliet garlaikojas. Ēdamistaba, kurā visi sanākuši, ir nemājīga: bufete ar spoguļstiklu, liels galds un daži atzveltnes krēsli, tas viss. Šķiet, ka atrodies kādas pansijas ēdamzālē. Mēbeles, lai arī labi uzturētas, ir parastas, nenozīmīgas, it kā ar nepatiku, gandrīz vai vienaldzību pilda uzdevumu, kādam tās paredzētas, bez tam te daudz brīvas telpas, istaba pārāk liela. Sarunas liekas piemērotas šai telpai un istablietām: tām nav nekā īpatna, un tās garlaiko. Kaut gan sievietes pazīst cita citu, viņām nav daudz interesantu vai aizraujošu sarunas vielu, nav par ko tiktos triekt, un vīrieši, kas gandrīz sveši, nāk no dažādiem sabiedrības slāņiem, ir atšķirīgi garīgā ziņā un, ja arī gribētu, nespēj rast jēdzīgu vai saistošu kopēju valodu. Aniseto gribētos, lai svinības — šīs «svinības», uz kurām ielūgts, ieietu tām piemērotā ritumā, lai būtu mazliet jautrības, lai viesi smietos un kāds runātu paceltā balsī, kā parasts tādās godībās, kad tiek svinēta dzimšanas vai vārda diena. Nekas tamlīdzīgs nenotiek. Kaut kas kavē būt jautriem, varbūt tas, ka vīrieši nepazīstas, ka tiem trūkst uzticības citam pret citu, tie ir vai nu nopietni, vai kautrīgi un kaunīgi, viens otrs baidās izturēties tā, kā gribētu, lai pārējie nedomātu, ka tas jūtas tik brīvi tādēļ, ka šeit ir prostitūtu — pašreizējo un bijušo prostitūtu viesības, un nosodītu to. Oktāvio izskatās ļoti elegants, viņa gurni joprojām kalsni, kā jau vīrietim, kas sasniedzis sešdesmit gadu vecumu un diendienā sēdējis pie rakstāmgalda. Šovakar viņš gandrīz nekā neēd, gandrīz nekā nedzer un nerunā. Tomēr viņš jūtas ļoti apmierināts. Oktāvio un Aīda ir šeit pats pēdējais pārītis, jā, šeit ir Oktāvio, vīrietis, kurš zvanīja pa telefonu savai māsai, lai pateiktu, ka ies pie viņas vakariņot, bet pēkšņi izdzirda kādas meitenes balsi; šī meitene mācījās humanitārās zinātnes un zvanīja liceja biedrenei; jā, šī meitene stāstīja, ka mācās humanitārās zinātnes, taču vēlāk gluži negaidīti izrādījās, ka viņa ir prostitūta, kas savukārt, kā noskaidrojās, ir gluži tāda pati meitene, kādu viņš bija to iedomājies, jā, šeit ir viņi abi, un viņa izturas gaužām nopietni, kaut gan acis staro, viņa dzer maziem malciņiem punšu, lai gan agrāk lieliem guldzieniem tempa visu, ko viņai lēja glāzē viņas mīļākais, armijas virsnieks, kuru tagad nomainījis Oktāvio. Kāds jums šķiet vecītis? Sit pušu jaunekļus, ko? Vecītis ar kārnajiem gurniem. Lāgu lāgiem Aīda paskatās uz viņu un pasmaida, uzsmaida arī Oktāvio, kas raugās viņā, raugās neapnicīgi, bet pārējie smīn, noprazdami, kas notiek Oktāvio sirdī. Jā, viņam ir kārni gurni, bet vīrietis nesastāv no tā vien. Aīda vairs nenodarbojas ar prostitūciju. Viņa ir atnākusi šurp kā Floras draudzene, un Oktāvio ari šeit ieradies kā draugs. Flora viņam tikpat kā sievasmāte.

xn

Ceturtā atskaite. Kas noticis, kopš rakstīju savu trešo vērtējumu? Pirmkārt, viņš vērsies pie manis ar vaicājumu: «Vai gribi būt mana?» Viņš bija mani tā skūpstījis un glāstījis, ka es nevarēju ne parunāt, ne pateikt «nē». Palocīju galvu: «jā». Pēc tam viņš vaicāja: «Vai nāksi man līdz uz kādu vietu, kur varēsim būt vieni?» Zināju, ko nozīmē šie vārdi, un klusēju. Viņš atkal skūpstīja mani. «Vai nāksi?» Piekāpīgi atbildēju: «Neprasi man neko. Dari, kā gribi.» Kad paliku viena, mani pārņēma bailes. Taču velti tiku baidījusies: pēc divām dienām, kad sastapāmies, nekas nenotika. Tā bija kāda īres māja blakus parkam. Devāmies augšup pa kāpnēm, es paliku kāpņu laukumiņā, viņš gāja vēl stāvu augstāk un piezvanīja pie kādām durvīm. Durvis atvērās, un dzirdēju viņu runājam ar kādu sievieti; tās valoda likās nikna. Tad durvis aizcirtās, viņš nāca lejā, viņa seja pauda sarūgtinājumu, un viņš nesacīja ne vārda. Mēs iegājām parkā, un tur viņš tikai smēķēja. Lāgiem viņš mani noskūpstīja, ļoti maigi, kā nekad nemēdza skūpstīt, šķita, viņš lūdzās man piedošanu.

Taču man bija nemierīgs prāts. Miera nedeva nojauta, kā viņš vēlreiz vaicās to pašu vai arī nevaicās neko, bet viss notiks pēkšņi. Es jau biju pateikusi «jā» un varēju gaidīt ļaunāko. Tad sāku domāt par to, kas var notikt pēc tam, un mani atkal pārņēma bailes. Es apzinājos, ka vienā ziņā Aniseto bija ticis tālu un varēja iet vēl tālāk; viņu atturēja tas, ka negribu precēties ar viņu. Taču brīdis bija bīstams, un tas, kas varēja notikties, izšķirtu visu. Ja es viņam atdotos vai man vajadzētu precēties ar viņu? Vai tas bija viņa nodoms? Tomēr nolēmu, lai notiktu kas notikdams, neprecēties ar viņu.

Otrkārt, izdarīju kādu pārbaudi. Pateicu, ka mūsu attiecības ir bezcerīgas un labākais būtu tās izbeigt. Vai simtoreiz viņš mani lūdza precēties ar viņu. Es atkal atteicu. Negribēju precēties. Es mazliet noraudājos. Negribu mocīt nedz tevi, nedz sevi. Labākais būs, ja izbeigsim visu. Mēs izšķīrāmies, šķietami uz visiem laikiem, un viņš nezvanīja divas dienas, tas mani gan iepriecināja, gan noskumdināja. «Tad tāda vien bijusi viņa mīlestība?» Tad es iedomājos, ka viņš saslimis un ka derētu piezvanīt viņam uz darbu, pateikt, ka mans tēvs grib runāt ar viņu, tā tas tiešām bija. Man nevajadzēja to darīt. Viņš man uzstāja, lūgtin lūdza, lai eju ar viņu pastaigāties. «Zinu kādu vietu, kur debess naktī ir brīnišķīgāka nekā jebkur citur. Betelgeize35 mirdz tur jaukāk nekā tropos, un Dienvidu Krusts redzams tur visskaidrāk.» Man bija viss viens, ko dara Betelgeize un Dienvidu Krusts, bet nezin kādēļ viņa balss bija neatvairāma. Biju ar mieru iet, un viņš mani aizveda uz Svētās Lusijas uzkalnu, tur atkal vaicāja to pašu, un es, stulbene, piekritu. Netiku redzējusi Betelgeizi.

Treškārt, piedzīvojām atkal neveiksmi, šoreiz manas vainas dēļ. Man bija kauns teikt viņam, ka esmu nevesela, un, to pamanījis, viņš negribēja man pieskarties. Vai, kas tā bija par māju! Kāpnes čīkstēja, dēļu grīda čīkstēja, ielaida vāja priekšautu apsējusies sieva. Gāju prom nikna. Kā viņš varēja vest mani uz tādu māju? Vēlāk nomierinājos. Viņam nebija citas iespējas. Viņš ir nabadzīgs, viņam nav automašīnas, un viņš nepazīst neviena, kas izlīdzētu ai mājokli. Viņam nav neka vairāk kā viņa roku, viņa lūpu un lielu alku būt kopā ar mani.

Ceturtkārt, man bija ar viņu visgarākā saruna, kāda mums bijusi, kopš pazīstamies. Viņš bija atnācis uz vakariņām, un pēc tam mēs sēdējām salonā vieni. Es vaicāju viņam: «Kāda es pēc tavām domām esmu?» Viņš atbildēja: «Nezinu, kāda tu esi. Vienīgi zinu, ka tu mani valdzini. Ja man prasītu, lai tevi attēloju, nemācētu. Es tevi jūtu, tu esi manī, bet nezinu, kāda tu esi. Kad mēs pāris dienu neredzamies, saskatu tevi labāk. Tāpat, ja pārāk tuvini seju spogulim, neredzi neko, bet jūti, ,ka tepat esi, ka tas esi tu pats, jūti sevi elpojam un ieraugi, ka spogulis nosvīst no tavas elpas; kad atej tālāk, saskati sevi labāk, bet neesi vairs tik tieši tu pats.» — «Un kas tev lika iemīlēties manī?» — «Īpaši nekas un tomēr viss — tavas acis, mute, augums, smiekli, balss, tas, ka tai rītā spīdēja saule un bija karsts, vai arī tas, ka tā diena bija apmākusies un auksta, ka biju priecīgs vai skumjš, kas to zina, neatceros vairs tagad. Domāju, ka manā sirdī mājo tavs tēls, bet ļoti iespējams, ka tas nav īsti tavs tēls.» — «Kāpēc tu tik maz runā, kad esam tuvi vai tāpat kopā?» — «Kad tevi apskauju un skūpstu, un glāstu, tad es tevi apskauju, skūpstu un glāstu, un ar to man pietiek. Tev tā nav. Vai nu tādēļ, ka tu mani pietiekami nemīli vai mīli manī kaut ko tādu, kas neesmu es. Varbūt tev vajag attaisnot un izskaidrot, vai arī nepieciešams, lai tev attaisno un izskaidro visu, kas notiek, kam reti kad ir vēss, loģisks izskaidrojums. Kaisle klusē. Kad kaisle izpaužas ar vārdiem vai kustībām, tā vai nu nav necik liela un nepieciešams to pierādīt ar vārdiem, vai tās nemaz nav, bet gribas to tēlot. Runāju maz aiz daudziem iemesliem: tādēļ, ka esmu cilvēks, kurš dzīvo gandrīz tikai iekšēju dzīvi, vēl tādēļ, ka esmu vērīgs pret visu, kas notiek un notiks man apkārt (daudzkārt attopu visu jau iepriekš). Tu zini, ka jaunībā un arī vēlāk, kad pieaugu, esmu bijis ļoti nabadzīgs, daudzreiz pat nožēlojams, pakļauts visādiem draudiem un briesmām. Lai aizstāvētos, pamazām radās spēja asi uztvert un saprast, kas notiek visapkārt. Bez tam esmu strādājis par linotipistu, tas ir darbs, kuru strādājot nevar runāt; esmu bijis suflieris teātri, kur gan jārunā daudz, taču uz citu rēķina. Norunājis vairāk nekā četras stundas čukstus, neskaitot nemaz suflēšanu pēcpusdienas mēģinājumos un strādādams šo darbu gadiem ilgi, esmu devis priekšroku klusēšanai. Nu turklāt strādāju par korektoru. Ari tagad runāju daudz, bet tāpat uz citu rēķina. Ārpus darba laika lasu; sāku lasīt, kad man bija četrpadsmit gadi, un tagad man ir četrdesmit divi. Bet viss, ko esmu redzējis, dzirdējis, piedzīvojis un lasījis, plūst kā straume manī, bieži bez apstājas. Nevaru runāt par to, un tā neļauj man runāt. Tas būtu tikpat, it kā es gribētu stāstīt, kā manī rit asinis.» — «Un kāpēc tu esi tāds?» — «Nezinu, tāpat nezinu, kādēļ citi cilvēki ir citādi. Varu būt atklāts tikai zināmos brīžos un pret pazīstamiem cilvēkiem.» — «Vai tu vienmēr būsi tāds?» — «Droši vien ne. Kļūšu vecāks, sīkstāks un jutīšu vairs tikai to, ko tiešām nepieciešams just, lai varētu dzīvot. Ja tu tagad apprecētos ar mani, tad vecumdienās es vairs nejustu tevi, tomēr tāpat zinātu, kāda tu esi, ko tagad nezinu.» Nekad nebiju dzirdējusi viņu tā runājam. «Vai tu esi prātnieks, Aniseto?» — «Nē, Himena. Esmu vienīgi cilvēks, kas tevi mīl un jūtas nelaimīgs.» — «Kādēļ?» — «Tādēļ, ka man liekas — tu mani nemīli. No cilvēka, ko mīlu, aizvien alkstu gūt vairāk nekā saņemu, bet no tevis neesmu varējis, ne arī spēšu saņemt vairāk kā no jebkuras citas sievietes. Tu atsakies precēties ar mani.» Man bija jāatkārto tas, ko biju viņam teikusi jau tik daudzreiz: «Jā, Aniseto, es neprecēšos ar tevi.» Viņš man vaicāja: «Pat ne tad, ja tu man atdotos?» — «Pat ne tad…» Aniseto neteica vairs ne vārda un pēc brītiņa gāja prom. Viņš izskatījās ļoti satriekts, varbūt pat pazemots. Es savukārt negribēju neko piebilst. Aizejot viņš mani nenoskūpstīja. Nezinu, kas notiks.

xra

Istabā ir krēsla. Zema lampa ar lielu abažūru met uz grīdas vāju atspulgu. Šī gaismas loka tuvumā iepretī Aniseto sēž kāda sieviete, bet tā nav Himena, par ko viņam tik daudz jādomā, ne arī otra — Flora, par kuru viņš nemaz nedomā, tā ir cita sieviete, kas savukārt arī kavējas domās. Šķiet, viņa raugās uz abažūru, lai gan to nedara un varbūt abažūra nemaz neredz. Tā ir jauna, lielākais, gadus trīsdesmit divus veca sieviete, nedz neglīta, nedz skaista, mazliet apaļīga varbūt tādēļ, ka viņai trīs bērni), taču pievilcīga, it īpaši šai brīdī, kad klusē un domā. Viņa smēķē, šķiet, raugās uz ēnu vai gaismu — nevar labi saprast, kur īsti, — un laikam domā par kādu vīrieti, droši vien par savu vīru, no kura šķīrusies. Pa kādiem ceļiem klīst viņas domas? Viņa pati to nezina, ļoti maz cilvēku domām ir noteikts mērķis. Vispār domā tādēļ, ka citādi nevar, ar domām ir tāpat kā ar elpu — jāelpo, kamēr esi dzīvs — domās ej maldu ceļus, iztēlojies visu un saliedē vai nošķir visu, ko smadzenes apkopo, uzņem, rada. Vai esi kādreiz aplēsis, cik daudz dzīva būtne izdomā pa dienu, cik neskaitāmu gadījumu un ierosmju, gan vajadzīgu, gan nevajadzīgu, uztver tās saprāts?

Ne tikai Isavela vien, ne tikai Aniseto vien domā. Iestājies klusuma brīdis, vispārējs pārdomu brīdis, kamēr kāds atkal ierunāsies, visi kaut ko prāto, ikviens to, kas viņu interesē, vai arī pārdomā runāto un apsver ne tikai kādu atsevišķu notikumu, bet dažādus, pakavējoties atmiņā par to, kas kaut kādā veidā attiecas uz pašu, kam ir kaut kas kopējs ar pašu un ap ko domas met lokus, te attālinās, te atgriežas, te novēršas.

Viņi beiguši ēst un tērzē.

—   Tevi vajadzētu saukt par Hakobu Domīgo, — Aniseto saka sievietei, atcerēdamies kādu personu romānā, kura nosaukumu piemirsis.

Sieviete pasmaida un papurina galvu, it kā aizdzīdama kādu kukaini, kas lido gar acīm.

—    Un tevi?

Aniseto arī allaž iegrimis domās, nepagurdams viņš vērpj domu pavedienu. Uzmācīgā domu muša atkal

riņķo ap Isavelu: kur viņš varētu būt? Isavela atceras savu vīru. Viņš atrodas kādā dienvidu pilsētā, kur viņam ir mīļākā; viņam bijušas vairākas mīļākās, viņš ir izskatīgs vīrietis, un viņam patīk glītas, jautras, labi ģērbtas, temperamentīgas sievietes, bet Isavela nav ne glīta, ne labi ģērbta, ne jautra un varbūt arī ne temperamentīga. Un tomēr vīrs viņai dāvājis trīs dēlus un varbūt tanīs brīžos, kad tas notika, nebija domājis par jautrām, labi ģērbtām, glītām un temperamentīgām sievietēm, tāpat arī ne tad, kad apprecējās. Viņš par tām sācis domāt vēlāk, mazliet vēlāk, pateicis to viņai, un abi šķīrušies, tagad viņš ir tur, dienvidos, kopā ar savu labi ģērbto un temperamentīgo mīļāko, bet viņa, Isavela, sēž šeit, Aniseto tuvumā iepretī lampai, un domā.

—   Džungļu likums, — ierunājas kāds, kas sēž blakus sievietei.

Tas ir Euhenio.

—    Kāds ir šis džungļu likums? — vaicā sieviete.

—   Domāt vispirms par sevi pašu, tikai par sevi, — no tumsas atskan stipra balss.

—   Bet vai ikreiz, jebkādos apstākļos un jebkurā gadījumā cilvēks pirmām kārtām domā tikai par sevi?

To vaicā Isavela. Pasliedamies pretī gaismai, Euhenio paskaidro:

—   Mēs esam palikuši džungļos vieni, tu esi zaudējusi vīru, es — sievu. Mēs klīstam un meklējam zaudēto un salaužam visu, kas gadās mums ceļā.

—   Bet vai nevar būt tāds brīdis, tāds mirklis, kad cilvēks nedomā pirmām kārtām par sevi pašu? — iebilst sieviete.

—    Kāds brīdis? — ieprasās stiprā balss. — Kad cilvēks mīl, viņš domā par sevi pašu, kad nīst — par savu aizvainojumu un neko citu, kad ēd, kad guļ, kad elpo, kad strādā — tikai par sevi. Kad tad viņš nedara to? Domājot par saviem bērniem? Bērni ir cilvēks pats.

—   Bet ja vīrs domā par savu sievu? — vaicā Isavela.

—   Vīrs domā par savu sievu vai par jebkuru citu sievieti vienīgi sakarā ar sevi, sievu gandrīz neievērojot, — apliecina Euhenio.

553

—    Sieviete un vīrietis maldās, — saka balss, kas nu atkal atskan no tumsas, — cerēdami, ka otrs —

36 — ?42

ka dzīvesbiedrs izveidos viņu dzīvi, ļaus atraisīties viņu personībai, īstenot viņu sapņus un vēlmes. Neviens nekad neveido otra dzīvi, izņemot vienīgi tad, ja vīrietim vai sievietei nav ne sapņu, ne vēlmes, ne personības, tad samierinās ar to, ka var dzīvot sievas vai vīra pavēnī. Ir cilvēki, kas dara to apzināti: atsakās no sava es, no sapņiem, vēlmēm, iecerēm un ilūzijām un pakļaujas sava vīra vai savas sievas iecerēm, ilūzijām, vēlmēm un sapņiem. Un tomēr tas nav pašiznīcināšanas akts. upuris; kaut ko pamet, bet kaut ko paņem vietā; notiek vienīgi apmaiņa, lai gan tas, kas tiek pamests, bijis paša un tas, ko paņem vietā, ir otra; bet, paņemot to, kas otra, tas kļūst paša, tikpat kā, pametot savu, jūtam, ka tas vairs nepieder nedz pašam, nedz otram, nepieder nevienam, ir kā nomesta čūskas āda. Varbūt šādi visvienkāršāk atrisināt problēmu, lai gan raksturs un saprāts ar to netiek parādīts. Bet kas ir tie un cik ir to, kuri tā rīkojas? Starp divām vienādi spēcīgām personībām noris liela cīņa, kas ir gluži dabiski. Uzvarētāja ir vai nu viena, vai otra, vai arī neviena, un tādā gadījumā cīņa velkas visu mūžu.

Vīrietis, kas saka šos vārdus, runā no dziļas tumsas, līdz viņam nesniedz gaismas atspulgs. Ir jāpieiet runātājam klāt, un tikai tad var redzēt, ka viņam kaila, liela galva ar augstu pieri, izliektiem uzacu lokiem un spēcīgiem vaigu kauliem, āda blāva un sejas izteiksme dīvaina; raugoties uz šo galvu un seju, brīžiem šķiet, ka redz šimpanzi, bet tad ir seja, ir galva maina izskatu — pazūd šimpanzes maska, un parādās cita būtne, kuras acis iemirdzas, galva izslējās, roka pastiepjas uz priekšu, un atsedzas plauksta, tā ir cilvēka roka, kopta, tīra un veikla; pārvērtību šī cilvēka vaigā izraisa tas, ko viņš saka, ko viņš, liekas, domā, ko saka un ko var nojaust viņu domājam. Kad viņš apklust un iegrimst kā darvas ezerā, kas viņu sagrābj un ar šausmīgu spēku rauj iekšā dziļumā, viņš izskatās atkal pēc pērtiķa. Tomēr tie, kas viņu pazīst, zina, ka šim šķietamajam pērtiķim ir možas un darbīgas smadzenes, smadzenes, kas rosās, apvieno un sadala, domā un izprāto gājienus, traucas uz priekšu un griežas atpakaļ. Kad viņš runā, kad viņš izsaka savas domas un izjūtas, var noprast, ka viņa smadzenes darbojas noteiktā vir

zienā, ne uz labu laimi, jo ir tādi brīži — loti reti brīži, kad cilvēks valda pār savām apziņas stellēm, vada un izrīko tās; tas notiek tad, kad, atmetis sapņus un iztēles, uztveres un izjūtas iespaidu vienkāršu asociēšanu, cilvēks nolemj no visa kaut ko prātīgu secināt. Ne vienmēr tas izdodas, bet reizumis to var, un tad stelles apstājas vai vismaz to darbošanās nav jūtama: audums tad slīd uz āru, uz priekšu, ne vairs atpakaļ vai arī lejup kaut kur dziļumā, no kura cilvēks runājot smeļ to, ko saka, tāpat kā audējs paceļ noausto audumu. Audums ir rets vai blīvs atkarībā no tā, ko stelles tai brīdī izauž, tas ir vai nu audums, kurš slīd uz priekšu, vai arī tāds, kas slīd lejup dziļumā, kā cilvēks tam pavēl; diegus izvēlas cilvēks, viņš atmet vienus, paņem otrus, te sašķetina kādus, te savērpj smalkāk, te izlīdzina, savij grodāk, te atlaiž vaļīgāk.

—    Ļoti reti var sastapt tādus cilvēkus, kas atsakās no sava paša es. Ļoti maz ir tādu, kas nolemj pamest to, kas paša, lai arī tas būtu nez cik nožēlojams. Ikviens domā, ka tas, kas paša — paša sapņi, vēlmes, dzīves veids, saprāts ir vissvarīgākais pasaulē, vismaz vissvarīgākais pašam.

—    Bet runa taču bija par kaut ko citu.

—   Nē, runa bija tieši par to: džungļu likums valda visur un pār visu.

—    Mēs taču runājām par mīlestību.

—    Jo ļaunāk, jo ļaunāk, it sevišķi mums.

—    Kādēļ jo ļaunāk mums? — vaicā kāda sieviete. Viņai ir sprogaini mati un augsta piere. Viņas vārds ir Lūsa.

—    Tādēļ, ka mums ir pieredze mīlā.

—    Man nav pieredzes mīlā, — iebilst Lūsa, — man tās ir ļoti maz; man šķiet, ka man tās kļūst ar katru dienu mazāk, bet gribētos, lai būtu ar katru dienu vairāk.

t— Tu esi trīsreiz precējusies.

—   Un tomēr, šķiet, nekā nezinu. Dieva dēļ, nepametiet mani tumsībā!

—    Mēs runājām par Aniseto, — atgādina Euhenio.

36*

555

—    Aniseto ir četrdesmit divus gadus vecs ēzelis, — saka tumsā iegrimušā vīrieša balss. — Viņš ir iemīlējies kādā sievietē, kas negrib ar viņu precēties, kaut gan varbūt neatteiktos gulēt ar viņu. Bet viņš grib

precēties. Aniseto neapmierinās ar to, ko viņam piedāvā, un nolēmis pārtraukt attiecības ar viņu. Ko jūs teiksit par tādu stulbeni?

—    Pārspīlēts apzīmējums, — piezīmē Aniseto.

—    Visai trāpīgs apzīmējums, — apgalvo vīrietis.

—     Ja tu esi iemīlējies un nevari panākt neko citu, kādēļ tu nevari gulēt ar viņu?

—    Varbūt man nepietiek ar to.

—    Kādēļ, tavuprāt, vīrieši precas? Taču galvenokārt tādēļ, ka citādi nevar gulēt ar sievieti. Ja varētu bez precēšanās, tie darītu to ar lielu prieku.

—    Laulība ir tik jauka, — saka sieviete sproggalve.

—    Es arī neciešu mīļākos. Man patīk brokastot gultā blakus savam vīram.

—    Tu pārāk vienkāršo laulības problēmu, — vērsdamies pie vīrieša, iebilst Aniseto; sieviete lampas tuvumā paveras viņa sejā. — Noplicini mīlas izjūtu līdz vienam faktam — gulēšanai. Un tomēr esi divas reizes precējies un varbūt vēl precēsies trešo un ceturto reizi.

—    Protams, — piekrīt vīrietis. — Bet kādēļ esmu to darījis? Tādēļ, ka esmu bijis tāds pats ēzelis kā tu un varbūt būšu tāds arī turpmāk. Vēl arī tādēļ, ka daudz ērtāk, ja sieviete jebkurā brīdī ir mājā un nav nekur jāiet ar viņu — šodien šur un rīt tur, paslēpšus un steigā.

—    Tu tikai par vienu un to pašu domā.

—    Jā. Manuprāt, nekā cita nav, ir gan vēl kaut kas vairāk, bet tas pastāv iedomās, kaisle arī ir ilūzija. Visam pienāk gals. Bet tev ir īpašs gadījums: viņa negrib precēties, bet neatsakās atdoties. Kādēļ tu nepieņem piedāvājumu un neatmet domas par precēšanos?

—    Es nespēju, — saka Aniseto. — Pirmkārt, viņas dēļ, otrkārt, sevis dēļ. Man ilgus gadus bijusi sieva, un man ir precēta cilvēka parašas. Esmu gaužām slikts mīlētājs. Neesmu spējis iemīlēt nevienu no tām sievietēm, kas man atdevušās. Pēc īsa laiciņa meklēju vai izmantoju kādu ieganstu, lai izbeigtu attiecības. Un ja nu mantāpat notiek ar viņu? Negribu, ka viņai tas būtu jāpiedzīvo. Sajūta, ka viņu mīlu un viņa mana, bet kaut mana, nav kopā ar mani, kad alkstu, lai mēs būtu kopā, un ka es tai brīdī nezinu, kur viņa atrodas, sagādātu man ciešanas. Bez tam man nav pietiekami naudas, lai dzīvotu tā, kā tu vari atļauties, man ir trīs bērni, par kuriem jāgādā. Vai tu saproti?

—    Saprotu, jā, — atsaka vīrietis. — Bet vai tu esi padomājis, ka, apprecēdamies ar viņu, cietīsi daudz vairāk nekā neapprecēdamies? Manuprāt, viņa negrib precēties tādēļ, ka tev bērni. Ko tu iesāktu, ja viņa apprecētos ar tevi, apmestos tavā mājā, ienīstu tavus bērnus un tavi bērni ienīstu viņu un tava dzīve kļūtu par elli?

—    Var būt arī citādi.

—    Visticamāk gan, ka var būt tā. «Domā, ka būs ļauni, un tev klāsies labi,» saka paruna. Ko tu iesāksi, ja notiks tā, kā tev saku?

—    Nezinu.

•— Nu, bet, ja nezini, kādēļ tad uzstāj, lai viņa precas ar tevi. kādēļ nepamet viņu, kādēļ neaizmirsti, — vaicā Pilara, Aniseto pretinieka sieva.

—    Es taču jums esmu to teicis. Negribu draudzēties ar viņu, un man vajag padoma. Bet tavs vīrs, lops, uzplijas, lai es guļu ar šo sievieti.

—    Tāpēc ka Onofrem cita nekā nav prātā, — apgalvo Pilara.

—    Man gribētos zināt, Aniseto, kā tev tā gadījās? — ieprasās sproggalve.

—    Pats nezinu, kā.

—    Tu esi kretīns, — aizvainots nosaka Onofre.

Aniseto parausta plecus, un sieviete, kas raudzījās

lampā, viņam uzsmaida; arī viņa nezina izskaidrojuma savam «kāpēc».

—    Tev vajadzētu zināt.

Stelles strādā ātri. Ko viņš var pastāstīt? Viss virknējas no atsevišķām daļām, kas reizēm samudžinās un reizēm atšķetinās, te noskaidro visu, te atkal sajauc un sāk atkal visu no gala. Viņš varētu teikt vienalga ko, stāstīt, ka viņa melnīgsnēja, ar tumšām acīm vai ka viņa ir gaišu ādu un dzidrām acīm, ka mati viņai koši melni, sapīti biezās bizēs kā indiānietei, vai ka viņa ir gaišmate, kurai mati īsi un viegli viļņoti. Kāda tam nozīme? Tikpat maz nozīmes vietai, kur viņi iepazinušies (abi iepazinušies izdevniecībā, kur viņa kādudien bija atnesusi korektūras sava tēva grāmatai).

Nekad nekam tādam nav bijusi nozīme. Viens iepazīstas ar sievieti atklātā namā, otrs — katedrālē, dažs medicīnas skolā, dažs — kabarejā, cits — kādā iestādē, cits — jātnieku klubā. Mati, acis, sastapšanās vieta, vārds, personiskās īpašības, ārējie apstākļi nekad nav ietekmējuši mīlestības jūtas, ne tie varējuši darīt tās spēcīgākas, ne arī vājināt. Apstākļi, kas šīs jūtas iespaido, ir iekšēja, nevis ārēja rakstura, tie slēpjas mūsos pašos: garastāvoklis, veselība, psihiskais moments — līdzsvarotība vai satraukums, seksuālais moments — apmierinātība vai iekāres kvēle, intelektuālais moments — apziņas spraigums vai nomāktība, — tie ir apstākļi, kam izšķīrēja nozīme, satiekoties vīrietim ar sievieti, un šausmīgākais ir tas, ka tiklab vīrietis, kā sieviete iemīlas un alkst savas mīlas objekta neatkarīgi no tā, kāds tas, un neatkarīgi no ārējiem apstākļiem; var gadīties, ka cilvēki, kuros iemīlas, nav nekā vērti un ārējie apstākļi ir visļaunākie, bet tai brīdī pār iemīlējušos cilvēku nevalda saprāts, to pārņēmušas mīlas alkas, kas izpaužas jūtās pret sastapto būtni, kurai bieži nav nekā kopēja ar iecerēto ideālu. Vienīgā prasība: mīlas objektam jābūt pretēja dzimuma; bet reizēm tas nekam neder. Dažas mīlas objekta īpašības savukārt ir lāgiem pretējas mīlētāja vai mīlētājas iecerei. Neviens nezina, vai cilvēka rakstura īpašības ar laiku kļūs labākas vai ļaunākas. Neviens ari nezina, vari tās paliks vai izzudīs. Dažos mēnešos vai gados var pilnīgi pārvērsties cilvēka runas veids, gaita, balss, skatiens. Mūsu mīlestība nekādā ziņā nevērtīs otru labāku, taisni otrādi, tā var padarīt to sliktāku un nekādi neatturēt no pārvērtības; balss, ko šodien mīlam, solis, kura vieglumu vakar apbrīnojām, kustību daile, kas mūs pašlaik apbur, frāze, kura šobrīd liekas atskan no saprātīgas vai saprotošas mutes, tas viss laika ritumā var pārvērsties tādā balsī, gaitā, kustībās vai domāšanas veidā, kas izsauc mūsos nepatiku vai pretīgumu varbūt tādēļ, ka esam ar visu to pārsātinājušies, tādēļ ka mainījusies mūsu gaume, vai tādēļ, ka patiesībā tam visam nav ne grācijas, ne elegances, ne valdzinājuma, ne dziļuma, nav nekā. Iemīlēšanās brīdis, noskaņojums tobrīd, seksuālais vai psihiskais moments, vienalga kurš, beidzies un aiznesis līdz vai sabojājis visu, kas bijis. Ko darīt? Analizēt, lai gan tas ir diezgan nežēlīgi, taču cita ceļa nav: tas jādara ar saprātu, ar prātu. Gaužām bēdīgi, ka saprāts piesteidzas talkā pēdējā mirklī, tad, kad visa pārējā vairs nav. Un tas vēl nav ļaunākais: mīlas attiecībās vīrieša vai sievietes saprāts vai zināšanas, tiklab praktiskā pieredze, kā teorētiskās gudrības, īstenībā dalību neņem. Saprāts un zināšanas piesakās pēdējā stundā, kad jau krietni pāri vienpadsmitajai, piesakās, lai pārbaudītu to, kas jau notriekts pie zemes un vairs nav glābjams. Mīla vienmēr nāks ar kaut ko nezināmu, neparastu, kaut gan būtībā viss ir zināms, vēl bēdīgāk — viss aptaustīts; tomēr mīla vienmēr šķiet kaut kas jauns, un tas padara to aizraujošu, jo aizraujošāku, ja ņem vērā iemīlējušos cilvēku dvēseles stāvokli. Ir cilvēki, kas visai zinīgi daudzos jautājumos, piemēram, daudz ko zina par zirgiem un, ja aiziet uz hipodromu, sīki izpētī programmu un, ja tu vēl nezini, tad paskaidro tev, ka Šķelmis ir tās ķēves un tā ērzeļa kumeļš, ka Sardanāpalietis noskrējis divtūkstoš metru ļoti labā laikā un ka Saksofons un Drebelis skrien viegli un tiem labi žokeji. Šiem zirgiem ir vairāk izredžu uzvarēt nekā citiem, bet tad šis zirgu pazinējs ies gar zirgu staļļiem un ieraudzīs kādu rumaku vai ķēvi ar brīnum jauku, kastaņbrūnu spalvu, ar lāsumiņu uz gurna, ar noteiktu soli, ar dziļu vai dedzīgu skatienu, kādu sevišķi jauku, muskuļainu dzīvnieku, kas izskatās pamests vai arī drošs, vai arī kaut kā citādi īpatnēji pievilcīgs, un — lai iet ratā Šķelmis, Sardanāpalietis, Saksofons un Drebelis, — ņems un liks savu naudu uz kastaņbrūno ar lāsumiņu uz gurna, kam straujš solis, kam dziļš vai dedzīgs skatiens, un zaudēs un droši vien nožēlos, bet, ja cilvēks, kaut arī sacīkšu cienītājs vien, allaž darītu tikai to, ko liek prāts, neko citu kā vien to, tas būtu ūnikums, ceļams uz pjedestāla un rādāms: nejūtīgs, bez sirds, bez nierēm, bez nerviem. «Tas nu reiz īstais vīrs: balsojiet par to, un ejam izkakāties!» Ir taču tā, ka cilvēks mazāk klausa prāta balsij nekā pakļaujas saviem dziedzeriem, simpātiskajai nervu sistēmai, klejotājnervam, prostata dziedzerim un mugurkaula smadzenēm, un visam tam, tāpat kā prātam, ir savas prasības, turklāt daudz lielākas nekā galvaskausā esošajai pelēkajai vielai. Kā tev tas gadījās? Pamazītēm. Aniseto ir aktīvs mīlētājs, aktīvs, bet ne steidzīgs. Tomēr viņa aktivitāti, viņa ierosmi nosaka pamats, uz kura viņš nostājas: ja pamats drošs, viņš, lai gan bez steigas, iet uz priekšu; ja tas nedrošs, viņš apstājas, taču nekļūst tādēļ neaktīvs; viņš darbojas citā plāksnē, pūlas, lai aizpildītu dažādas plaisas, — gan morāla, gan psihiska rakstura, gan nervu un fizioloģisku procesu radītas, — bet arī tad nebūt nesteidzas. Pašlaik bija jaukts pamats, divējāds, gan drošs, gan nedrošs, un dīvaini, ka nedrošais pamats nekavēja doties uz priekšu pa drošo. Drošs bija seksuālais pamats, nedrošs — psihiskais. «Es negribu precēties» un «Dari, kā gribi». Pienāca brīdis, kad Aniseto juta, ka seksuālā ziņā, no vienas puses, sper kāju uz stingra pamata, bet, no otras puses, it kā karājas gaisā. Ikvienam vīrietim, kas devies un joprojām bezbailīgi dodas pa pirmo ceļu, pienāk brīdis, kad jāizšķiras: vai nu liecies ar viņu gultā — iepriekš, ja gribi, vari vest uz baznīcu vai dzimtsarak-. stu nodaļu, — vai arī atstāj viņu! Ir jāizšķiras par kaut ko, tā turpināties nedrīkst, citādi var nonākt trako mājā vai policijas iecirknī par publisku morāles pārkāpšanu, tātad Aniseto nolēma aizvest viņu kādā drošā vietā un gulēt ar viņu, uzņemoties atbildību par to, kas būs vēlāk — apprecēt viņu, bēgt ar viņu, darīt vienalga ko; un viņa neliedzās, kad Aniseto, dienām un naktīm visu pārdomājis, nāca ar ierosinājumu, lai viņa atdodas. Viņa atbildēja ar žestu, kas šķita sakām: «Dari, kā gribi, neprasi man neko.» Tā nebija skaidra atbilde, taču atbilde, un viņš to uzklausīja, jo citas atbildes nebija. Kurp lai iet ar viņu, kā un kad? Viņš apprasījās draugiem: kur varētu pabūt kopā ar meiteni? Kāds draugs aizveda viņu uz viesnīcu. Aniseto tikko valdīja asaras, ieraugot istabas, tās bija aukstas, nemājīgas, piemērotas komivojažieriem un staigulēm. Viņš šaubījās, vai šādos midzeņos var ļauties mīlai, vismaz tādai, kādu viņš vēlējās. Pēc pāris dienām Aniseto atrada piemērotāku vietu, taču viņš kļūdījās vai pārskatījās. Kad viņi abi tur ieradās, dzīvokļa saimniece, resna sieva ar kuplām krūtīm, saposusies kā uz kokteiļa vakaru, sausi noteica:

—    Senjor, es jau jūs brīdināju: pirms nākat, pazvaniet pa telefonu. Nevaru jūs ielaist. Visas istabas aizņemtas. Ļoti žēl. Sveiki!

Viņa gaidīja kāpnēs, un Aniseto atgriezās sadrūmis, nezinādams, vai atvainoties vai pasmieties.

—    Iesim.

Himena nedz ko vaicāja, nedz izrādīja nepatiku. Pagāja dažas dienas, un pēc neatlaidīgas taujāšanas un meklēšanas viņam izdevās atrast citu māju. Himena bija atbildējusi to pašu:

—    Neprasi man neko; dari, kā gribi.

Māja atradās tur, kur beidzās pilsēta un sākās priekšpilsēta; te bija savas trīs kvadras gara ieliņa, pēdējā kvadrā — īres mājas un pat kāds prieka nams. Saimniece, kas izskatījās pēc veļas mazgātājas, sacīja Aniseto:

—    Varat nākt, kad gribat, jebkurā stundā, pusnaktī, gaismai svīstot, vakarā vai no rīta, nāciet tik šurp. Vienmēr ir brīvas istabas, pakalpošu jums ar lielāko prieku.

Viņa parādīja istabas. Apmēram tādas pašas kā viesnīcā, bet vēl lielāku nomāktību radīja tas, ka māja, šķiet, nesen celta no zaļiem kokiem, čīkstēja un vaidēja uz katra soļa, ko spēra tās iemītnieki un apmeklētāji. Kas gan notiek tad, kad tā pilna ļaužu? Tad tā laikam čīkst kā burinieka masti, braucot pa vētras sabangotu jūru. Bet kas gan cits atlika? Svarīgi bija ļauties mīlai, lai notiktu kas notikdams, lai te čīkstētu kā čīkstēdams. Taču arī gājiens uz turieni bija neveiksmīgs, bet ne tādēļ, ka neatrastos brīvas istabas; kad viņi uzkāpa pa šaurajām, čīkstošajām kāpnītēm augšā, pēc nebeidzami ilgas skūpstīšanās tumšā istabā — viņš negribēja ieslēgt gaismu — Himena atzinās, ka ir nevesela.

—    Kādēļ tu man to ātrāk neteici?

—    Man neienāca prātā.

Himena palika klusa, viņas it kā vairs nebija; šķita, viņa gaidīja kaut ko notiekam. Nekas nenotika, un viņiem vajadzēja atkal kāpt lejā un iet prom. Viņš bija nolēmis nākamajās dienās izbeigt visu, bet, kad atkal skūpstīja un glāstīja meiteni, saprata, ka ir vairs tikai viens atrisinājums — gulta, lai tā būtu kāda būdama, vai nu laulības, vai citāda, lai tā būtu cieta vai mīksta, šaura vai plata un atrastos vienalga kur. Skaudams viņu un glāstīdams visgarām viņas augumu, Aniseto juta, ka abi it kā neprātā krīt drausmā dzīlē, un mana, ka krīt; tas nebija tikai fizisks, tikai auguma kritiens vien, bet gan psihisks. Šo kritienu varēja novērst vienīgi. .. Tomēr viņš nevarēja to panākt, un nu viņš neko vairs neuzsāks. Kam gan? Pēc sarunas ar Himenu viņš skaidri saprata, ka viss saistās ar mīlas tuvības brīdi. To vien viņš negrib. Šai ziņā viņam pietiek ar Floru, kas nekad neradīs problēmas. Viņš varēja ņemt to, kā ņēmis, vai arī pamest, un Flora, kas zina visu, Jaulu viņam aiziet, un viņam nebūtu visai lieli sirdsapziņas pārmetumi. Bez tam Aniseto taču vienmēr bijis tais uzskatos, ka nevajag darīt otram cilvēkam to, ko tas negrib. Šajā gadījumā iespējams, ka otrs grib, bet šis otrs nezina, kas var notikt pēc tam. Aniseto gan zina. Viņš atskārš, ka pašam nav vairs īsta iekšēja pretspara un nav arī pārliecības, ka nekļūs vēl sliktāks. Labākais būtu šķirties no Himenas, kaut arī Onofre par to skaišas un Aniseto pašu tas sāpina; bet allaž taču pērkams par dārgāko maksu, allaž iegūstams ar vissmagākajām ciešanām tas, kas ir visvērtīgākais. «Neprecēšos ar tevi.» Ļoti labi, arī es varu izvēlēties — negulēšu ar tevi.

Sieviete, kas sēž pie lampas, paliecas uz priekšu un nospiež pelnu traukā cigaretes galu; viņa paskatās uz runātāju un pasmaida.

Iespiedis brīvo roku sānos, atgāzis atpakaļ vareno galvu, vīrietis tukšo savu prāvo vīna glāzi. Viņš ir par kaut ko norūpējies, kaut gan spēj to apslēpt. Pēc paša domām, viņam liela mīlas pieredze, bet viņš tomēr nonāk strupceļos. Viņš ir divas reizes precējies, viņam bijušas neskaitāmas gan precētas, gan neprecētas mīļākās, un viņš, domājams, apprecēsies vēl pāris reižu. Sieva, kura pievērsusies garīgām interesēm, sākusi atraidīt viņa mīlu, jo tai šķiet, ka viņu fiziskās attiecības ir pārāk biežas un sarežģītas. Euhenio, kas sēž pa pusei ēnā, pa pusei gaismas lokā, smaida nevis tādēļ, ka gribētu to darīt, bet iedomādamies, ka klusās sievietes nule paplaiksnījies smaids veltīts viņam; Euhenio vienmēr gatavs domāt, ka visas sievietes gan tuvumā, gan tālumā smaida tikai viņam. Viņš nedzer vīnu kā kaimiņš. Viņš dzer to, ko sauc par «īso malku», kādu maigu un saldenu Norteverdes degvīnu, nevainīgu dzērienu, kas daudzus ne tikai novedis policijas iecirkņos un licis saslimt ar aknu cirozi, bet arī padarījis vājprātīgus un izputinājis. Viņam no visiem šeit esošajiem vīriešiem bijis visvairāk mīlas dēku, viņš skūpstījis visvairāk meiteņu, visbiežāk dzirdējis žēlabas un licis liet visvairāk asaru; bet viņš nav šīs meitenes ieguvis, varētu pat derēt — nav ieguvis nevienas. Visas vēlāk apprecējušās ar citiem, gan šādiem, gan tādiem vīriešiem, reizēm mazliet līdzīgiem Euhenio pēc deguna, sejas krāsas, smaida, mutes, bet. bez viņa īpatnējās inteliģences, pievilcības un izglītības, visas bijušas laimīgas ar saviem vīriem, un nevienam no tiem nav bijis jāžēlojas kāzu naktī; tikmēr platoniskais pavedējs Euhenio turpināja savus iekarošanas gājienus un, skūpstīdams meitenes, lika tām sapņot un vēlāk raudāt, līdz beidzot viena no tām, tāda pati kā citas, uzveica viņu, prata valdīt pār viņu, pakļaut viņu, noķert savos tīklos un apprecēties ar viņu, un visi domāja, ka šī meitene, kas nebija nekas vairāk kā meitene, ir daudz glītāka vai inteliģentāka par pārējām, taču tā nebūt nebija, viņa bija parasta meitene, tāda pati kā visas, bet, kaut viņai trūka ir lāsumiņa uz kādas auguma daļas, ir jaukās kastaņbrūnās krāsas, kaut viņai nebija nekā tamlīdzīga, ne arī sevišķas īpatnības, viņa panāca, ka Euhenio viņu neatstāj kā citas un salaulājas. Viņa parādījās tādā brīdī, kad Euhenio bija iekšēji noskaņots noslēgt laulību. «Tagad viņš kļūs prātīgs!» sacīja daudzi, bet Euhenio, kam bija noslieksme uz daudz ko, tomēr nevarēja kļūt par nosvērtu, kārtīgu ģimenes cilvēku, nē, to viņš negribēja, viņš vienmēr gribēja palikt Euhenio — ne vairs gluži tas, kas skūpstīja meitenes, kuras pameta raudam un kuras pēc tam apprecējās ar viņam mazliet līdzīgiem vīriešiem, — no platoniskās mīlas viņš atteicās, bet palika tas pats Euhenio, kam bija asa, lai arī saraustīta doma, un gaišs, lai arī šaudīgs prāts, palika tas pats Euhenio, kas sapņoja nezin par ko, kam arī bija savas mazas stellītes, kuras auž zināmā noteiktā veidā un ne citādā, kaut gan šķitās, ka Euhenio stelles auž uz visām pusēm, ka viņš ir cilvēks ar iztēli, sapņiem, pārdzīvojumiem, izjūtām, uzskatiem par mākslu, zinātni, prātniecību, psiholoģiju — Freids, Bertrans Rasels, Edingtons, Džinss, Pikaso, Matiss, Bēthovens, Mocarts, Brāmss — no tā visa Euhenio negribēja atteikties. Ja viņš atteiktos, tad nebūtu vairs Euhenio, un viņš neatteicās, nespēja to, citādi pārvērstos par kaut ko tādu, kas vairs nebūtu Euhenio, bet gan buržujs, pārvērstos par cilvēku, kas viņam svešs, ko viņš nevarētu cienīt, pret ko cīnītos un ko gribētu iznīdēt; un meitene, lai gan viņa mīlēja Euhenio, bija personība un viņa nekādā ziņā nedomāja atteikties no sava es, turklāt viņai bija profesija un viņa gribēja apgūt to pilnībā, mācīties, attīstīties, kļūt par kaut ko, viņa brauca uz

Eiropu- uz Parīzi, Londonu, Romu, Cīrihi, Madridi,

un Euhenio, kam nebija ne plānu, ne profesijas, kas bija vienīgi studējis likumus, sākot ar romiešu tiesībām un beidzot ar ūdeņu novadīšanas tiesībām, bet nebija kļuvis par advokātu, jo kļūt par advokātu arī nozīmētu daļēji vairs nebūt Euhenio, brauca ar viņu uz Eiropu — uz Berlīni, Cīrihi un Milānu, uz pilsētām, kur bija labas konservatorijas un izcili profesori, kuri mācīja meitenei to, ko viņa gribēja mācīties, — dziedāšanu, balss nostādīšanu, mūziku, dikciju, ieelpošanu un izelpošanu un citas ne mazāk svarīgas gudrības, un tikmēr Euhenio, kas dzīvoja no savām Čīles rentu naudām, izklaidējās, apmeklēja muzejus, gāja uz koncertiem, klausījās priekšlasījumus, pavadīja bezmiega naktis kafejnīcās tanīs pilsētās, kur viņa sieva mācījās, un savukārt apguva to, kas viņu interesēja; Euhenio runāja par mākslu, par prātniecību, par psiholoģiju un par daudz ko citu, kas viņu ne mazāk saistīja, tikai ne par iekaltajiem likumiem, kuri, atskaitot Čīli, nekur nederēja, ne Eiropā, ne arī kur citur. Tomēr, tīri kā par brīnumu visiem draugiem, kas bija tanīs domās, ka Euhenio nolēmis būt tikai savas sievas vīrs, viņš kādudien atgriezās Santjāgo — smaidošs, smalks, asprātīgs, gudrs, izklaidīgs un neizprotams.

—   Draugs mīļais, kāds prieks tevi redzēt! Ko tu darīsi Čīlē?

—    Gribu, lai mani uzņem advokātu kolēģijā.

—    Vai domā apmesties šeit uz dzīvi?

—    Nē, braukšu atpakaļ uz Eiropu.

Bridi draugs apjucis klusēja. Tad viņš vaicāja:

—    Un kam gan tev tas vajadzīgs, ja tu brauc atpakaļ uz Eiropu? Tur tev čīliešu advokāta diploms nekam nederēs. Pat par ierēdni ar to nevarēsi strādāt.

Draugs noraudzījās viņā it kā mazliet pētījoši. Euhenio bija apmulsis. Varbūt viņš nebija par to iedomājies.

—   Tev taisnība. Bet galu galā kaut kam jau diploms derēs.

Varbūt Euhenio negribēja neko paskaidrot, kaunējās atzīties, ka pirmoreiz mūžā domā par kaut ko praktisku, piemēram, vai nu par iestāšanos diplomātiskajā dienestā, kur, lai arī ne vienmēr, taču likumu zināšana ir noderīga vai nepieciešama (ir gan arī diplomāti, kuri tikko prot lasīt), vai arī par tirdzniecības vai rūpniecības pārstāvja posteni, vārdu sakot, nebūt vairs Euhenio, jā, iespējams, ka viņš domāja par kaut ko tādu, tikai neko neteica, saņēma diplomu, un jaunizceptais advokāts atkal aizbrauca uz Eiropu, bet pāris gadu vēlāk pēc dziļa lūzuma laulības dzīvē atgriezās atpakaļ, tapis vēl spīdošāks sarunu biedrs un vēl lielāks sapņotājs nekā agrāk. Advokāta grāds nebija licis viņam aizmirst, ka viņš ir Euhenio Valdess, tas Euhenio Valdess, kuru viņš vienmēr domāja aizstāvēt. Meitene turpretī nepavadīja bezmiega nāktis, viņa ienīda bezmiega naktis, ienīda alkoholu, ienīda cigaretes. Kam tas vajadzīgs dziedātājai, kura mīl savu profesiju? (Zini, man arī patīk mūzika, glezniecība, dzeja, teātris, un mani interesē prātniecība un psihoanalīze, lai gan neko lielu nesaprotu, bet tādēļ es neiešu pamest un man nav jāpamet manas studijas, darbs, karjera; ko es iesākšu bez tā visa, kas man tad būs par dzīvi? Bet Euhenio ir citādi ieskati, viņš ienīst likumus, bet, tā kā likumi, kaut tos ienīst, viņam neliedz dzert, smēķēt un tērzēt caurām naktīm un pat vēl tad, kad jau atausis rīts, nīkt pie galdiņa kādā pilsētas laukumā vai uz ielas stūra, vai kādā telpā, tad redzi nu! Man vajadzēja šķirties no viņa un darīt to oficiāli. Viņš ir apburošs cilvēks, tu jau viņu pazīsti — inteliģents, lojāls, taču pustraks, un turklāt viņš par .mani nelikās vairs zinis, mēnešiem ilgi man nepieskārās;

katru dienu pārradās, gaismai svīstot, it kā būtu aizmirsis, ka ir mans virs vai ka viņam ir sieva; reizēm ķēros pie viltības, lai viņš man tuvotos — es tev stāstu to tādēļ, ka esi mana draudzene, — jo mīlas tuvība manā profesijā nav kaitīga, taisni otrādi; iegāju vannā, nomazgājos, uzvilku savu skaistāko naktskreklu un apgūlos tā, lai krekls man būtu uzrāvies līdz jostas vietai, vai arī sarāvu kreklu uz augšu, kad manīju Euhenio nākam. Gaidīju, kamēr viņš vannas istabā iztīra zobus, noģērbjas, apvelk pidžamu. Tanī brīdī, kad viņš gribēja apgulties, pasaucu viņu: «Euhenio…» — «Nu, meitenīt. ..» viņš ļoti maigi atsaucās. «Paklausies, mīļais, man jau labu laiku kož kāda blusa. Pamēģini, vai tu nevari to noķert.» — «Kur, meitenīt?» Viņš satraucās, it kā tas būtu kaut kas svarīgs. «Paskaties man zem krekla uz muguras, man liekas, tur tā lēkā.» Viņš paņēma naktsgaldiņa lampu, pacēla kreklu un skatījās: jauka, tīra, silta gulēju viņa acu priekšā, bet viņš nekā neredzēja, kaut reizes desmit notēloju šo komēdiju: viņš meklēja blusu. «Pacelies mazliet… Te nav nevienas blusas. Būs aizlēkusi.» Viņš apgūlās, mazliet palasīja, drusku pasmēķēja un tad ciešā miegā nogulēja līdz pusdienas laikam vai pat līdz vakaram.) Un Euhenio palika viens, apjucis, nespēdams izprast, kādēļ viņa laulības dzīve iziruši. Kādēļ viņa sieva bija lūgusi, lai neliedz viņai brīvību, lai piekrīt laulības šķiršanai, kam viņš, būdams kavaljero, tūlīt piekrita. Viņš palika gluži kā vēju un viļņu varā pamests kuģis, bet viņa, vienmēr kārtību mīlošā, strādīgā un čaklā, apprecējās ar citu vīrieti, kura dēļ droši vien neviena meitene nekad netika raudājusi, kurš nesapņoja un neprātoja vairāk, nekā nepieciešams, un darīja to, piemēram, vienīgi braucot ar tramvaju vai autobusu, kur neviens neko citu nevar darīt, viņa apprecējās ar vīrieti, ne tik izskatīgu un ne tik asprātīgu kā Euhenio, bet, kā varat iedomāties, nekādā ziņā arī ne ar neglīteni un stulbeni, apprecējās ar tādu, kurš zināja, ko vajag zināt, kuram galva bija bāztin piebāzta ar daudz ko — ar zināšanām vienā otrā nozarē — gan piātniecībā, vēsturē, socioloģijā, gan mūzikā un kurš turklāt vienmēr ieradās mājās noteiktā sundā, nekad ne rītausmā, nē, nekad, un ieradās arī uz vakara maltīti jautrs un patīkams; viņa apprecējās ar vīrieti, kurš neizturējās tā, ka sievai vajadzētu izmantot viltības, lai panāktu, ka vīrs tai tuvojas, nekad viņai nebija jāsaka, lai vīrs paceļ kreklu un paskatās, vai pa kreklu un muguru netekā blusa, nē, nekāds tamlīdzīgs ierosinātājs nebija vajadzīgs, jo viņš pats, pēc paša ierosmes, kad šķita nepieciešami un piemēroti — daudzkārt nav piemēroti darīt to, kas nepieciešams, — pacēla visu, kas vajadzīgs, un vēl vairāk, nevis lai meklētu blusu, bet gan lai atrastu daudz ko vērtīgāku par vulgāro kukaini.

Bet Euhenio klīda pa pilsētu, pa nomaļākajām un savdabīgākajām ielām, klīda kopā ar draugiem un draudzenēm, reizumis ielaizdamies ar prostitūtām, ko sastapa šais nomaļajās ielās, ar sievietēm, kuras viņš apveltīja ar jaukām vai neparastām iesaukām, kā, piemēram, Bandžo Meitene vai Brūnais Sauleszieds. Starp citu, viņam vienmēr bija patikušas staigules, nevis kura katra staigule, jo viņš bija izsmalcināts cilvēks, bet dažas, tās, kam bija kaut kas īpatnējs kustībās vai uzvedībā.

Kad Euhenio vēl bija' jauns — nevis tai laikā, kad bija jau precējies, bet savos jaunības, labāk teikt, puiša gados, — mīlas dēkas un flirts, meiteņu skūpstīšana un glāstīšana parku ēnā un alejās viņu, dabiski, stipri iekvēlināja, un, tā kā viņš meitenes neaizskāra, tad devās pie prostitūtām, sastapdams starp tām dažas tādas kā Bandžo Meiteni vai Virhiniju Zeltmati, kuras, kā pats atzinās, bija daudz pārākas par meitenēm, pārākas varbūt tādēļ, ka ar staigulēm varēja gulēt, taču ar meitenēm ne, bet meitenes, kas nevarēja remdēt savu kaisli, guļot ar citiem vīriešiem, iedegās pret viņu arvien vairāk un vairāk.

Un tā viņš dzīvoja, dzīvoja džungļos, kur valda džungļu likumi, ko viņš nesaprata un nespēja izskaidrot, kaut gan tie bija viņa paša apzīmējumi, viņa izgudrojums, no kā viņš atteikties negribēja.

Bija jau ļoti vēls, un Aniseto gāja prom. Vīrietis ar lielo galvu, savu tiesu izdzēris, bija iegrimis dziļās pārdomās, tādās pārdomās, kas tik neticami pārveidoja viņa vaigu, ka viņš izskatījās pēc šimpanzes. Neviens nezināja, cik viņš izdzēris, ne cik var turēt. Nebija iespējams saskaitīt kausus un, ja skaitītu, tad vajadzētu rēķināt dekalitriem un hektolitriem, nevis litriem vien; viņš baudīja vīnu, it kā tas nebūtu nekas cits kā gaiss, un pamodās rītos, it kā nebūtu neko citu darījis kā tikai elpojis. Klusā sieviete, kurai gar acīm riņķoja vai pa kuras domu auduma pavedieniem lodāja muša, arī devās mājup; Aniseto un Euhenio gāja viņu pavadīt, bet vīrietis, kurš vienubrīd bija izskatījies pēc drūma šimpanzes un otrubrīd pēc sapratīgākās būtnes, palika viens un, lai pēc izskata būtu kāds būdams, nemitējās dzert un pirms gulētiešanas iztukšoja vēl savus divus, trīs vai visus deviņus kausus; viņš dzēra, prātodams, kā šai naktī tuvoties savai sievai, kura prata domāt noteiktāk, uztverdama visu dziļāk nekā citas viņam pazīstamās sievietes; lāgiem, ja runa nebija par ikdienišķu jautājumu, par kaut ko vulgāru un nevērtīgu, bet par ko tādu, kas prasīja abstrahēšanos, domas asumu un īstu iedziļināšanos, viņas izpratne bija tik dziļa, ka atklāja sakarību starp objektiem un izjūtām, un domām vai arī apslēptus gājienus un gandrīz visus satrieca ar pēkšņo un īpatnējo atrisinājumu; tas bija tikpat, it kā no tumša kakta, no skapja, lādes vai somas, kur glabājas parastas lietas — cimdi, zeķes, lakatiņi, vizītkartes, pēkšņi izvilktu dzīvu zivi ar milzīgām, zaļām acīm, mēļām spurām un zilganu pūslīti zobainajā rīklē, turklāt viņa to darīja pārsteidzoši viegli, bez redzamas piepūles, pilnīgi izsizdama no sliedēm savu pretinieku un vēl vairāk savu vīru, kad tas bija pretinieka lomā. Vīrs — vīrietis ar lielo galvu, kura seja mainījās atkarībā no tā, ko viņš runāja vai domāja, nav šaubu, ir inteliģents cilvēks, visai inteliģents turklāt, bet ko līdz prāta spēks, ja tam pretī stājas tik asa atjautība? Neko, un tas viņam jāatzīst, kad sieva, kam piemita sevišķa prāta lokanība un kas vienmēr bija gatava visus apžilbināt ar pārsteidzošiem slēdzieniem, pārliecina viņu, ka šonakt viņam nevajadzētu gulēt ar viņu, bet būtu nepieciešami pārdot kuļmašīnu un nopirkt flīģeli, flīģeli, nevis pianīno un ka viņu saimniecībā vajadzētu apmainīt raibās govis pret holandiešu govīm, kuras krāsas ziņā vairāk pieskaņotos ainavai.

Aniseto atvadījās no Euhenio, un katrs devās uz

savu pusi. Pār Jauno Tālo Rietumu galvaspilsētu Santjāgo, kas pacēlās kalnu nogāzēs, pletās aprīļa pēdējo dienu aukstās debesis. Bija ap rudens vidu.

XIV

569

Viņš ierodas savās mājās pulksten trijos. Visi bērni guļ vienā guļamtelpā, un pie viņiem ir Estere, un, pieiedams pie bērniem un skatīdamies uz viņiem, Aniseto atceras, kā citkārt, atgriežoties ar Mariju Luisu no kādām draugu viesībām, kurās ticis drusku vairāk iedzerts, redzot guļošos bērnus, viņam bijis jāraud, bet viņš nevarējis izskaidrot, kāpēc; viņš bija nabadzīgs, tomēr materiāli kaut cik nodrošināts, bērni veseli, sieva lūkojās uz visu tikai ar viņa acīm, un viņš, kaut aizvadījis zagļa" dēla jaunību, vētrainu laiku, reizēm īstu bada laiku, kad trūka ne tikai maizes kumosa, bet vēl kā vērtīgāka, bija stiprs vīrs, vēl vairāk, bija izturīgs un pateicīgs savai jaunībai, kas likusi viņam izmantot visas iespējas un aizstāvēties pret visu — paciest aukstumu, izsalkumu, darbu kalnājā un jūras ostās, strādāt par krāsotāju, namdari, mehāniķa palīgu, paciest cietuma dienas, pateicīgs sūrajai jaunībai, kad neticēja, ka vienmēr būs jādzīvo aukstumā, netīrībā, jāguļ uz cietas grīdas smacīgā, tvanīgā gaisā, ar zemiem «griestiem», kā saka lidotāji, tādā gaisā, kur cilvēki nosmok vai, vēl ļaunāk, satrun un kļūst visi vienādi, paliekot uz mūžīgiem laikiem bez pajumtes un mitinoties tādās vietās, kur neviens neaiziet aplūkot, kā klājas. «Kādēļ tu atrodies šeit? Piecelies, mazliet tālāk no šejienes vairs nav miglas, nāc laukā, nāc ķeries man pie rokas, es tev palīdzēšu, neko neprasīdams par atbalstu, pat ne to, lai tu man atstrādā, lai tu man pateiktos.» — «Bet kādēļ tad palīdzi?» — «Tu esi dzīva būtne, un tev nepieciešams gaiss, gaisma, siltums, ēdiens, pat augi iet bojā, ja tiem visa tā trūkst.» Nē, neviens nepiesteigsies, un, ja kāds pienāks klāt, tad teiks tieši pretējo: «Ko tu te dari, ko? Tu traucē kārtību, uzrādi savu pasi, savu personības apliecību, savu darba grāmatiņu — tev nav nekā, tu esi klaidonis, nāc līdz uz iecirkni!» Aniseto arī neviens nepienāca

37 — 242

klāt, lai palīdzētu, bet kaut kas bija viņā pašā, — kas tas bija? Varbūt nodoms nepalikt kādā noteiktā vietā un meklēt un atrast to, ko neapzināti vēlējās; kādu vietu, kur varētu būt noderīgs kaut kam tādam, kas pašam patiktu, kas būtu patīkams pašam un citiem, kur varētu parādīt sevi, nevis darīt to, ko citi grib: uzlīmē markas, aizslēdz gaiteni, nomizo tupeņus; jā, pat viņa droši vien iemantotais paradums klejot neļāva viņam palikt uz vietas un apsūbēt, bet mudināja vienmēr meklēt kaut ko labāku. Kam tad tu raudāji? Varbūt aiz apziņas, ka tev ir ģimenes pavards, sieva, bērni, ka tev ir atkal viss, ko pazaudēji, kad nomira māte, bet tēvs tika apcietināts un notiesāts uz ilgiem gadiem?

37*

571

Varbūt raudāji tādēļ, bet varbūt par kaut ko citu. Ne vienmēr pilnīgi izprotam, kas ar mums noticis, notiek vai notiks. Šai brīdī, kamēr Aniseto izģērbjas, un arī vēlāk, jau apgūlies, viņš domā par Himenu. Viņa ir kaut kas labāks par to, kas viņam bijis, tādēļ viņš tiecas pēc viņas, taču viņa atsacījusies un atsakās dot viņam vērtīgāko, kas ir pašai, bet ir ar mieru dot to, ko ikviena sieviete, ja vien vēlas, var dot un kas reizēm izvēršas par ļaunāko nevis tādēļ, ka būtu kaut kas nepatīkams — lāgiem gadās arī tā, — bet tādēļ, ka šī slepenā mīla ašā steigā mazina un nonāvē labāko, kas ir vai var būt mīlas jūtās; tā nav līdzeklis, lai iegūtu kaut ko vērtīgāku — dziļāk izprastu cilvēku, ko mīl, ne jau lai visā pilnībā izjustu mīlamo būtni, bet vismaz uztvertu to, kas tanī vērtīgs un mīlams un kas, mīlēto cilvēku zaudējot, tomēr saglabāsies sirdī. Aniseto zina, ka daudzi cilvēki dod priekšroku slepenajai, ašajai mīlai, tie ir tādi, kuri labprāt katru nedēļu un katru dienu iegūtu citu sievieti vai atdotos citam vīrietim, kas nemaz nav grūti izdarāms; viņš pats reizumis bija to vēlējies savos jaunekļa gados, taču pēc pirmās saskares ar prostitūtām, iekams bija vēl nobriedis par vīru, manīja un tagad, brieduma gados, pavisam skaidri jūt, ka nevar samierināties ar šādu mīlu. Vienmēr viņš alcis zobena, nav varējis pieradināties pie skārda bundžas, kaut gan ļoti iespējams, ka paliks tanī. Šodien vari gulēt ar vienu sievieti, rīt atkal ar citu, parīt vēl ar citu, bet, ja pēc kāda laika visu novērtēsi, — ko būsi ieguvis, kas būs tavs? Bauda bez mīlas atmiņu neatstāj, tā ir pārejoša, fizioloģiska, tikpat kā barības uzņemšana, tā ilgst brīdi — apēd gaļas šķēlīti, un tās vairs nav! Vai atceries pirmās prostitūtas, ar kurām gulēji? Nē. Gulēju ar tām, vienīgi lai gulētu. Kā lai tās atcerētos? Bet kā tu domā: ja sieviete un vīrietis viens otru mīlējuši un savu mīlas laiku pārdzīvojuši, tad taču kaut kas paliek pāri? Dzīva būtne nav tikai būtne ar vairošanās, gremošanas un elpošanas orgāniem vien. Tai ir arī psihe, un šī psihe uztver visu, ko cilvēks pārdzīvo un izjūt, kā cēlo, tā zemisko, kā skaidro, tā netīro, kā muļķīgo, tā saprātīgo; tā nodod visu apziņai, un apziņā viss paliek, reizēm kārtīgi savirknēts, reizēm juceklīgs^ kaut kas aiziet zudumā un kaut kas aizmirstas, bet kaut kas arī paliek un atrodas. Ja tev ir draugs vai brālis, ko mīli un cieni, tad it visu — viņa valodu, rīcību, darbu, balsi, smieklus, asprātību vai muļķību uztver tava psihe, un, dienām aizritot, tev apziņā izveidojas drauga vai brāļa attēls — smalks attēls ar visām nokrāsām, ar raksturīgiem vaibstiem un īpašībām. Šis cilvēks bagātinājis tavu apziņu, tavus priekšstatus, viņš mīt tevī un tu droši vien — viņā. Vai tas pats var notikt ar vīrieti vai sievieti, ko redzi vienu vienīgu reizi, ar cilvēku, kas paiet garām, paspiež roku, paprasa, cik pulkstenis, vai paguļ ar tevi kādu brīdi? Nevar taču, vai ne? Visādi var saukt cilvēku — par mīļāko, sievu vai draugaļu, par mīļāko, vīru vai draugu, vienalga kā to sauc. Ja sieviete mīl vīrieti vai vīrietis sievieti, viņi abi kļūst it kā par vienu būtni — un ne tikai seksuāli, bet vispār visā pilnībā, taču tie abi kļūs par vienu būtni vienīgi tad, ja dzīvos viens otram blakus, kopīgi aizvadīs dienas un naktis, nevis pabūs kopā tikai brīdi kā meitu mājā. Protams, runāju par sevi un tevi. «Bet ja izrādās, ka neesmu tāds kā tu un negribu darīt to, kas tev patīk, bet gan to, kas pašam patīk? Kāpēc man bīitu jāpiebāž galva ar visādu iztēli, ja vienīgais, ko meklēju, ir fiziska tuvība? Un, ja nu sieva vai vīrs ir tikai dzīvnieki, — ja sieva ir govs?» Tad tavā iztēlē tā būs govs; vēl ļaunāk ir, ja nav nekādas iztēles. Šausmīgi būtu mirt vienam, bez mīlētās būtnes attēla sevī. Starp citu, vari darīt, kā tev tīk; dzīvo, kā gribi, es dzīvošu, kā man tīk. Var jau būt, ka maldos un tev ir taisnība. «Vai tad tu nemaz neattopi, ka zaudē jauku iespēju: vari pagulēt ar meiteni, kas tev patīk, un nedari to?» Lai! Sastapšu citu meiteni vai nesastapšu nevienas; pašlaik ļauj man aizmigt.

No rīta jau ar skaidru prātu viņš domā, ka noteikti jārunā ar Himenu. Viņš nevar šķirties no meitenes kā no garāmgājēja, kas pavaicājis, cik pulkstenis,1 paprasījis, vai atrodas uz tās ielas, kuru meklē. Nonācis darba vietā, viņš tūlīt piezvana viņai un uzaicina pievakarē uz satikšanos Svētās Lusijas uzkalna parkā. Šeit viņš pirmoreiz skūpstīja Himenu, šeit atvadīsies no viņas. Var just, ka aicinājums viņai tīkams. Varbūt notiks kaut kas negaidīts? Viņš ir pārliecināts, ka ne. Liels vēsums, liela skaidrība un noteiktība pārņēmusi viņa prātu. Bet vai tā var būt? Jā, mīlā viss iespējams, un viņš zina, ka tā varbūt, it īpaši tad, ja skarta cilvēka cieņa. Pēkšņi viņš raugās no tāda paša viedokļa kā Himena: gribu vienīgi to un neko citu. Kādēļ lai viņam nebūtu savas vēlēšanās, kaut arī tās pilnīgi pretējas? Tu esi sieviete, un es esmu vīrietis, tātad mums vienādas tiesības izvēlēties to, kas mums patīk, kas mums šķiet saprātīgs un ko gribam izvēlēties. Es cienu tavu vēlēšanos, cienī tu manējo.

Aniseto gaida Himenu kalna pakājē un ierauga pa pretējo ietvi nākam Oktāvio. Varbūt Oktāvio kļuvis mazliet kalsnāks, taču izskatās jaunāks, stalts, starojošs. Pamanījis Aniseto, viņš nāk pāri ielai.

—    Ko tad jūs te darāt? — viņš vaicā, paraudzīdamies uz kalna pusi. Tad viņš pasmaida: — Vai gaidāt kādu meiteni?

Aniseto neatbild. Viņš vaicā:

—    Kā jums abiem klājas?

—    Labi, ļoti labi, — atbild Oktāvio.

—    Kur tad ir Aīda?

—    Gaida mani mājās. Jūtas ļoti labi. Paldies par apvaicāšanos.

—    Kā viņa turas?

Aniseto ir vērojis, kā risinājies abu mīlas stāsts, un nebaidās vaicāt.

Oktāvio seja atmaigst. Viņš pieliecas tuvāk Aniseto un, viegliņām piedūries tā svārku atlokam, atklāti atzīstas:

—    Redziet, jūs viņu pazināt, un jūs varbūt pārsteigs tas, ko teikšu: viņa turas ļoti labi.

Aniseto noraidoši sakustas:

—    Kādēļ lai tas mani pārsteigtu? Manuprāt, Aīda ir lieliska meitene.

—    Pateicos! Tas varēja jūs pārsteigt. Redziet, nevienai sievietei, ko pazīstu, nav tādas pagātnes kā viņai, bet ticiet man — nenožēloju neko.

—   Jūs, draugs mīļais, nevarat iedomāties, kā par to priecājos.

—    Jā. Nenožēloju un ceru, ka man nevajadzēs neko nožēlot. i

Viņš ir nule noskuvies vai nule izpeldējies, vai nule piedzimis.

—    Kurp dodaties?

—    Eju līdz stūrim nopirkt biļetes uz vakara seansu. Aīdai nepatīk iet uz kino pēcpusdienās. Labi, Aniseto, man bija prieks jūs sastapt. Ardievu! Jā, kad redzat Floru, pasveiciniet no mums!

—    Paldies. Ardievu!

Oktāvio aiziet. Viņš sastapis straumi un jau iekļuvis tanī. Lai dievs dod, ka nekad nebūtu tā jāatstāj…

Parādās Himena, un Aniseto skatās, kā viņa tuvojas: viņa ir pagara, slaidām kājām, varbūt mazliet pilnīga, uz pleciem krīt viļņaini, melni mati, viņas ārienē nav nekā sevišķa. Tomēr viņas kustībās, apģērbā, stājā ir kaut kas neparasts — noteiktība vai izsmalcinātība, kaut kas nepasakāms, kas vērš viņu īpatnu. Nav šaubu, Aīda ir izskatīgāka, daudz glītāka, jaunāka un, šķiet, pievilcīgāka vairumam vīriešu, bet viņai nav tā, kas ir Himenai un kam Aniseto varbūt nav spējis pretoties. Onofrem taisnība: ne visi pasaulē atsakās no saviem sapņiem vai ilūzijām. Šī sieviete nekad nebūs prostitūta, Aīda turpretī tāda bijusi un var atkal tāda kļūt. Un tomēr vīrieši, kaut arī zina, ka viņa prostitūta, izvēlas viņu, kad grib vest uz savām mājām sievieti: viņai trūkst tā, kas ir Himenai, un pret to nebūs jācīnās. Bet varbūt tieši tas Himenā valdzina Aniseto. Viņa tuvojas smaidīdama.

—          Kur tu biji pazudis? — viņa iesaucas, it kā nebūtu redzējusi Aniseto veselu gadu. — Tu man vakar nepiezvanīji.

—   Sveiki, — atbild Aniseto, nolēmis būt stingrs no paša sākuma.

—   Tu esi tik nopietns, — viņa saka, cieši uzlūkodama viņu. — Kāpēc?

—    Skatījos uz tevi un domāju.

—    Ko tad? Pasaki.

—    Daudz ko.

Viņai melnīgsnēja, pūciņām klāta āda, nevainojami veidotas lūpas, brūnas acis, liegi sārtojas vaigi. Krūtis varbūt izceļas mazliet par daudz, un gurniem trūkst grācijas.

—    Nāc! Apsēdīsimies šeit.

—   Vai tad mēs nekāpsim augšā? — viņa vaicā, raudzīdamās uz pakalnu.

Tad Aniseto dod pirmo triecienu.

—    Nē, nekāpsim vairs nekad, vismaz kopā vairs ne.

Viņš redz, ka Himenas smaids izdziest un starp uzacīm ieguļas grumbiņa, it kā viņa saspringtu domās vai viņai būtu nepatīkams Aniseto neparedzētais un nelaipnais teiciens. Viņš zina, ka šī grumba pazustu, ja viņš izturētos citādi, bet viņš to nedarīs. To vairs nevar darīt. Viņas seja ir satumsusi, pārsteigta, acis cieši lūkojas zemē. Mute mazliet pavērta. Pēdīgi viņa paceļ galvu un paskatās uz Aniseto.

—    Kas noticis? — viņa jautā.

Viņš mazu brīdi vilcinās ar atbildi. Viņš nelūkojas uz Himenu. Viņš lūkojas uz ielu, kura izbeidzas kalna pakājē un pa kuru ļaužu barā pastaigājas pārīši. Tie arī nāk uz pakalnu. Pēc apģērba, kustībām un izturēšanās var tūlīt pateikt, kas ir daži nācēji, varbūt strādnieki, apkalpotāji vai ierēdņi; par dažiem tomēr nepateiksi, vai tie ir karavīri privātās drēbēs, jauni dzejnieki vai studenti, bet, lai tie būtu kas būdami, nav nekas cits kā iemīlējušies cilvēki, tādi, kam mīlestība sākas vai beidzas. Starp nācējiem vīriešiem ir daudz krāpnieku un rūdītu pavedēju, daudz kaislīgu un bezkaislīgu, daudz aukstu un dedzīgu, daudz klusu un valodīgu cilvēku. Aniseto saka:

—    Redzi: divas vai trīs reizes tu man esi ieteikusi izbeigt mūsu attiecības. Neskaitāmas reizes esmu tevi lūdzis precēties ar mani. No vienas puses, tu man esi

teikusi, ka mūsu attiecības bezcerīgas, no otras puses, ka neprecēsies ar mani pat tad, ja kļūtu mana mīļākā. Tā ir, vai ne?

Viņš paskatās uz meiteni. Himena joprojām nodurtu galvu atbild:

—    Tā ir.

—    Labi. Kad es tev tagad teiktu: ja tu nevēlies precēties ar mani, gribu labāk izbeigt visu, — ko tu man atbildētu? Vai tu joprojām liegtos precēties?

Viņa saņemas, saņem visus spēkus un, pavērsusi galvu, saka:

—    Liegtos.

Aniseto klusē. Viņš jūtas satriekts, bet klusē. Pārīši ir jau pie uzkalna, samaksā ieejas maksu un tuvojas kokiem, klusiem stūriem, paēnai. Tie kāpj lēnām augšup, saķērušies rokās vai zem rokas, gandrīz visi klusē vai runājas lēnā balsī, citi smaida, citi ir nopietni, tie slēpj savu mīlu un iekāri. Vēl brīdis, un tie pazudīs starp kokiem klusajos nostūros, paēnā, aizies prom no visa, kas nav alkas un mīla. Daudzi ies prom no šejienes, lai rīt vai pēc mēneša dotos uz baznīcu vai dzimtsarakstu nodaļu, uz viesnīcu vai satikšanās māju, uz žēlīgu matronu ūķiem vai lai kristu izmisumā. Nu jau vairāk nekā desmit gadi pagājuši kopš tās reizes, kad, nolēmuši precēties, no uzkalna nokāpa Aniseto ar Mariju Luisu zem rokas. Tagad viņam vajadzēs aiziet vienam.

Bet Himena ir saņēmusies un jautā:

—    Un kam jāpateicas par šo negaidīto šķiršanos? Kādai sievietei?

Aniseto iedomājas Floru un pavīpsnā.

—    Nē, — viņš apliecina. — Nav citas sievietes. Šo lēmumu, tik negaidītu, kā tu saki, man vajadzēja pieņemt jau tad, kad tu pirmoreiz noteikti pateici, ka negribi precēties ar mani. Cerēju, ka tu pārdomāsi, bet, spriežot pēc tā, ko tu man aizvakar atbildēji savās mājās, šī cerība zudusi. Tātad …

Pilsētā iedegas ugunis, un pakalns, šķiet, iegrimst vientulībā, tumšākas kļūst ēnas, plašāks koku pavēnis, aicinošāki klusie nostūri. Viņi abi raugās uz ielu, pa kuru nāk šurp mīlētāji.

—   Nu, labi, — piekrīt Himena. — Tātad draudzībai beigas?

—    Jā, — apstiprina Aniseto. — Beigas.

Paiet ilgs klusuma bridis. Viņi abi zina, ka viss ir pateikts. Starp viņiem nav bijis nekā tāda, kas viņus būtu sasaistījis. Tikai vārdi, gan kaisla, taču virspusēja, pāri slīdoša saskare. Viņš bija izjutis Himenu, bet meitene viņu ne. Himena pieceļas.

—    Nu labi. Es aizeju.

Aniseto satver viņu aiz rokas:

—    Neej vēl!

Bet viņa ir aizvainota vai arī izliekas aizvainota un ar spēcīgu kustību grib izrauties.

—    Laid mani, — viņa saka.

Aniseto iesmejas un atlaiž vaļīgāk roku.

—    Neuztraucies. Nedomāju rīkot smieklīgas scēnas. Gribu vienīgi, lai tu man atklāti atbildētu uz vienu jautājumu: kāds ir patiesais iemesls vai iemesli, kuru dēļ tu negribēji precēties ar mani? Atsēdies uz brīdi un pasaki man taisnību.

Viņa svārstās, bet tad apsēžas un nekavēdamās, it kā jau būtu izdomājusi un sagatavojusies uz to, ko teiks, saka:

—    Redzi, negribu precēties ar tevi aiz dažādiem iemesliem. Pirmkārt, tava rakstura dēļ, kurš man nepatīk; tad tādēļ, ka tev ir bērni; es tos neciestu, ne arī spētu kaut ko darīt, lai tie paciestu mani; pēdīgi, negribu precēties ar tevi tādēļ, ka tad man vajadzētu atteikties no visām manām cerībām un vēlmēm — ceļot, nodoties kaut kam, tapt par kaut ko; kopā ar tevi būtu vienīgi tava sieva, man būtu divi trīs bērni, un tas viss. Tu man vaicāsi, kādēļ ļāvu tev iemīlēt sevi. Cerēju, ka mums pietiks ar mīlu bez laulības. Bet tev ar to nepietiek. Man turpretī laulība šķiet kaut kas daudz smalkāks par atdošanos. Tas ir viss.

Aniseto atkal klusē. Viņš jūtas satriekts, bet ne aizvainots. Ko viņš lai saka? Viņš atzīst, ka Himenai caurcaurēm taisnība, bet viņam sāp sirds.

Himena jau sākusi kāpt lejup, bet viņa paveras atpakaļ un saka:

—   Lai dievs dod tev aizmirst visu, kas bijis starp mums!

—   Nezinu, vai to spēšu, bet centīšos, — atbild Aniseto. '

Viņš ir mīlējis Himenu, mīl vēl tagad, bet viņa aiziet. Taču viņa nav vienīgais, ko viņš zaudējis dzīvē, un nebūs pēdējais, ko zaudēs. Viņš redz, ka meitene aiziet pa vienu no tām ielām, pa kuru nāk augšup iemīlējušies ļaudis un pa kuru tie nāks joprojām. Jau iestājusies nakts. Viņš pieceļas. Kurp tagad doties? Aniseto metas te auksti, te karsti, viņš ir neziņā, apmulsis un nomākts. Šodien ir sestdiena, un Florai nebūs laika iznākt laukā. Bet kam viņam tā vajadzīga? Viņš nespēs runāt ar to, nespētu runāt ne ar vienu. Viņš sāk kāpt lejup un iegriežas kādā sānielā, vairīdamies no pārīšiem, kas sarunādamies nāk augšup.

—    Paliksim tikai mazu brītiņu.

—    Labi, manu meitenīt, tā, kā jūs gribat.

Vīrietis panāks, lai šis brītiņš pārvērstos divās stundās. Nelaid viņu vaļā, draugs. Aizturi viņu, cik ilgi vien spēj.

Aniseto nespēja vai neprata aizturēt Himenu. Ir lietas un būtnes, kas vienmēr aizslīd no mums. Aniseto iet uz upes pusi, nonāk pie parka un ieiet tanī; šeit arī pilns pārīšiem, pa divi trīs uz katra sola, un daži vīrieši viņam atgādina kolibri: tie it kā sūc ko no sievietes mutes, sūc ko tādu, kas ne tikai saldāks par vīnu, bet reizēm saldāks par mīlu, kura var būt skābāka par etiķi, rūgtāka par žulti un velnarutku. Nelaid viņu vaļā, draugs, neatlaid viņu. Kas notiks ar tevi, ja kādudien tu pazaudētu viņu? Pakļauj viņu un, ja mīli viņu, piesaisti viņu sev, piesaisti sevi viņai. Pamest var vienmēr, bet izmanto laiku, kamēr tev negribas to darīt. Es nespēju atturēt viņu, tas tiesa, bet nespēju atturēt arī māti un Mariju Luisu. Esmu palicis kā sākumā — ar tukšām rokām, un manī ir jau rudens. Taču rudenī mēdz atgriezties kolibri.

PIEZĪMES

Zagļa dēls

1   Nu jūsu vīrs. (Portug.)

2   Pulkveža kungs. (Portug.)

8 Adelīna Pati (1843—1919) — slavena itāliešu dziedātāja.

4   Zerba (sp. Yerba, Argentīnā izrunā «žerba») — Dienvidamerikas tēja, uzvārītu to sauc par mate.

5   Gaučo (sp. gaucho) — Argentīnas zemnieks, ari iznesīgs jātnieks, pārnestā nozīmē — brašulis.

8 Stāsti man par mīlu, Mariu! (It.)

7   Milonga (sp. milonga) — dziesma, kas dziedama ģitāras pavadībā.

8   Revolveris. (It.)

9   Maršala — Sicīlijas osta, kur Garibaldi 1860. gadā sakāva neapolitāņus.

10  Elija — bībeles tēls, jūdu pravietis-brīnumdaris.

11  Bartola (sp. bartola) — sugas vārds, nozīmē — resnvēderis.

12  DTS — Dienvidamerikas Tūrisma sabiedrība.

13  Čiča (sp. chicha) — jauns nenorūdzis vīns.

14  Sendvičs (angļu sandwich) — sviestmaize.

15  Ave Maria — katoļu baznīcas lūgšana. (Lat.)

16  Jonass — bībeles tēls, jūdu pravietis, kas dzīvojis IX gs. pirms mūsu ēras.

17  Kavaljero (sp. caballero) — jātnieks, kavalieris, pārnestā nozīme — smalks kungs.

18   Sanmartins (sp. Josй de San Martin) — argentīniešu ģenerālis (1778—1850), kas atbrīvojis Argentīnu, Cīli un Peru no spāniešu kolonizatoriem.

19  Godo (sp.) — par godo (gotiem) sauca tos spāniešu dižciltīgos, kas bija sajaukušies ar savā laikā Ibērijas pussalā iebrukušajiem gotiem.

20   Kamils Flamarions (1842—1925) — franču astronoms.

21   Metuzāls — apzīmējums ļoti vecam vīram. Bībeles tēlam Metuzālam piedēvēts 969 gadus ilgs mūžs.

82 Pončo (sp. poncho) — apmetnis, kadu valkā Dienvidamerikā. Pončo ir bez piedurknēm, ar šķēlumu vidū, pa kuru izbāzt galvu.

23  Mate (sp. matē) — Dienvidamerikas tēja, arī trauks, no kura šo tēju parasti sūc pa stobriņu.

24  Nelaimīgā cūka. (Izkropļotā it. vai.)

25  Martins Fjerro (sp. Martin Fierro) — Hosē Ernandesa poēmas «Martins Fjerro» varonis.

26  Nu jā, kā tad. (Angl.)

27  Gringo (sp. giingo) — iesauka svešzemniekam, īpaši anglim.

28  Kvadra (sp. cuadra) — garuma mērs; 1 Argentīnas jūdze ir 40 kvadras, t. i., 5,196 km. Par kvadru sauc arī namu rindu pilsētā (100 — 125 m garumā).

29  Ļoti priecājos redzēt senjoru Rosaliju. (Portug.)

30  Un šie zēniņi? Vai tie būtu mana senjora Aniseto dēli? (Portug.)

31  Komforts, ērtības. (Sp.)

32  Es vēl biju puisēns, knauķis, kad jau ilgojos redzēt Buenosairesu, bet nekad man neizdevās atbraukt uz šejieni, ne jau naudas trūkuma dēļ, mana dārgā senjora Rosalija, biedri jau man daudzreiz iedeva vairāk, nekā būtu vajadzējis ceļam, vienīgi darba dēļ nekad neiznāca laika braukt — te vajadzēja vienu biedru gaidīt, te otru uzņemt, te vienam palīdzēt, te otru slēpt. Tā kā pagājušajā gadā beidzot atbrīvojos, tad sadomāju doties uz šejieni.. . Puiši vairs negribēja braukt uz Brazīliju, viņus biedēja jaunais likums: ilgi gadi spaidu darbos Akrā, kur plosās dzeltenais drudzis. Bet pie visa jau pierod, šeit jau arī ir tāpat — sūta ļaudis uz Sjerračiku un Ugunszemi, un, cik es zinu, abās vietās cietumi bāztin piebāzti. Sāku gatavoties ceļam, gribēju jau sēsties kuģī, bet manējie nelaiž. Un kāpēc? «Tev jāpaliek Brazīlijā, tu visu tik smalki zini, esi tik slīpēts un piedzīvojis, mēs bez tevis nevaram dzīvot. Nebrauc uz Buenosairesu, tur nemaz nav labāk kā šeit.» Nu, tad runāju ar vadoni. Tas to pašu: «Ko? Pedro Mulats grib laisties prom? Grib mūs pamest? Tu esi ļoti nepateicīgs. Bet kā tad tev šeit trūkst?» Tā visi — vienu un to pašu… Es tomēr ar varītēm iesēdos kuģī, un ar varītēm mani novilka no tā nost; nu es gribēju uzpirkt sargus. «Nē, Pedro, nekādu naudu neņemsim. Tā tikai vēl trūka — ņemt naudu no draugiem. Tas tik būtu numurs!» — «Bet ko tad jūs no manis gribat?» — «Lai tu paliec pie mums, tu esi vajadzīgs Rio pilsētā.» — «Jēziņ, bet man taču jābrauc uz Buenosairesu, man jau biļete kabatā.» — «Lai put biļete, mēs tev atdosim, ko par to samaksāji.» Pēdīgi kāds draugs man saka: «Zini, Pedro, vienmēr uzskatīju tevi par saprātīgu puisi, bet redzu, ka esmu maldījies. Kāpēc tu gribi braukt ar kuģi pa jūru, kad tev vaļā ceļš pa zemi un upēm? Tu taču esi stulbs mulats!» Un tā es devos ceļā pa zemi un upēm, saslimu, nokļuvu slimnīcā, bezmaz iziaidu garu, un man nozaga skanošo, nozaga naudu — man, kas nekad nebija strādājis un naudu pelnījis. Kā tikt tālāk? Kājām? Peldus? Atpakaļ griezties arī nevarēju, biju tālu prom no Rio, un Buenosairesu ari gribējās redzēt. Spēlēt kārtis neprotu, un kā tu spēlēsi bez naudas? Bet kam iet lūgt naudu? Apkārt godīgi cilvēki vien bija. Pedro atlika tikai viens — strādāt, bet strādāt manos gados! Un ko tu strādāsi? Neko neproti, pat zagt ne. Tanī brīdi dievs mani apskaidroja: kuģi paši no sevis nebrauc, uz tiem vajadzīgi matroži. Bet nu tai vietā, kur atrados, kuģu nebija; lai varētu nokļūt līdz kuģiem, bija jāmēro garš ceļš, jātiek pāri upēm, purvājiem, bet ko tu padarīsi — es devos ceļā. Nemaz nezinu, cik mēnešu klīdu gan kājām,, gan laivās, cīnījos pa dūkstīm, kukaiņi ēda nost, policisti vajāja, strādāju par kurinātāju, par krāvēju, par matrozi, klausījos bocmaņu lamās. Un tomēr esmu nokļuvis šeit, mana dārgā senjora Rosalija, un esmu ļoti priecīgs. (Portug.)

33 Togo — japāņu fļtftes admirālis krievu-japāņu karā 1904.— 1905. g.

Saldāka par vīna

1   Poncijs Pilāts (lat. Pontius Pilatus) — Romas valsts prokura tors, Jūdējas pārvaldnieks mūsu ēras pirmajā gadsimtā.

2   Sulamite — Zālamana Augstajā dziesmā apdziedātā līgava.

8 Zālamans — Sulamites līgavainis. Nav domāts ķēniņš Zālamans, Izraēlas valdnieks no 1018. — 978. g. pirms mūsu ēras, kuram piedēvēta Zālamana Augstās dziesmas (bībeles grāmata) sacerēšana.

4   Skolniece, audzēkne. (Fr.)

5   Ejam. (It.)

6   Pančo (sp. Pancho) — īpašvārda Fransisko (sp. Fiancisco) pa mazināmā forma.

7   Tomass Roberts Maltuss (1766—1834) — angļu tautsaimnieks.

8   Pols Lafargs (1842—1911) — starptautiskās strādnieku kustības redzams darbinieks, kurš uzskatīja, ka sekmīgi strādāt var, tikai pārmaiņus strādājot un atpūšoties, saspringtu darbu nomainot laikiem ar pilnīgu bezdarbību.

B Inumano (izkropļotā sp. vai. inhumano) necilvēcisks.

10  Avīzes raksts (izkropļotā it. vai.).

11   «Bandiera rossa» (it.) — «Sarkanais karogs», itāliešu strādnieku revolucionārā dziesma.

12  Uz priekšu, tauta, uz sacelšanos, zem sarkanā karoga, sarkanā karoga .. . (It.)

18 Buenosairesas iedzīvotāja iesauka. (Sp. poiteno.)

!4 Semiramida — teiksmaina Asīrijas valdniece.

,5 Zelta Zivs S — zvaigzne ar sešdesmitreiz lielāku masu nekā saulei, izstaro četrsimt tūkstošu reižu vairāk gaismas nekā saule.

16  Aldebarans — spožākā zvaigzne Vērša zvaigznājā.

17  Iesauka argentīnietim citās Latīņamerikas valstīs.

18  Dažas indiāņu ciltis mēdza nogalinātā ienaidnieka galvu mumificēt, samazinot līdz dūres lielumam.

19  Cepetis, cepts ar visu ādu, skaitās Argentīnā sevišķs gardums.

20   Marķīzs Kvinsberijs ieveda stingrus noteikumus boksa cīņā, ar to bokss ieguva noteiktu sporta raksturu.

21   Es tevi mīlu (izkropļotā vācu vai.).

22   Araukāņi — indiāņu cilts, senie Čīles iedzīvotāji.

23   Domāta čīliešu tautas cīņa par nacionālu brīvību (1810—1818).

24   Svētais Toms — viens no divpadsmit Kristus apustuļiem — apšaubīja Kristus augšāmcelšanos no miroņiem,

25   Pilsēta. (Fr.)

26  Čilojes provinces iedzīvotāji. (Sp.)

27   Spānijas provincē Kastīlijā runā vistīrāko spāniešu valodu, tādēļ arī tās nosaukums «el castellano» — kastīliešu valodā.

28  Katoļu baznīcas mesas un lūgšanas, ko lūdz deviņas dienas pēc kārtas.

29   Čīliešu tautasdeja. (Sp.)

30   Tautasdeja Čīlē, Peru un Ekvadorā. (Sp.)

31   Tropu augļu koks ar melonēm līdzīgiem augļiem. (Sp.)

32   Staigules mīļākais, kuru tā uztur. (Fr.)

33   Velna bārda. (It.)

34   Iesauka Čīlē ieceļojušiem musulmaņiem. (Sp.)

35   Betelgeize ir viena no Oriona zvaigznāja spožākajām zvaigznēm.

SATURS

Zagļa dels

Pirmā dala . Otrā daļa . Trešā daļa Ceturtā daļa

Saldāka par vīnu

Pirmā daļa Otrā daļa Trešā daļa Ceturtā daļa

Manuel Roias

HIJO DE LADRON

Empresa Editora ZIG-ZAG, S, A

Santiago de Chile

Novena Edicion — 1964 .

MEJOR QUE EL VINO Empresa Edilora ZIG-ZAG, S. A Santiago de Chile Segunda edicion — 1959

Манвель Рохас

СЫН ВОРА . СЛАЩЕ ВИНА

Издательство «Художественная литература». Москва 1965 Ленинград

Художник Владимир Вейде

Redaktore V. Balode. Māksi« redaktors A. Jēgers. Tchn. redaktore Z. Kronberga. Korektore B. Kalēja. Nodota salikšanai 1968. g. 18. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 23. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3. formāts 84X108732. 18,25 fiziskās iespiedi.; 29,93 uzsk. iespied!.; 33,00 izdevn, 1« Metiens 50 000 eks. Maksā 1 rbl. 80 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24, Izdevn. Nr. 21936-D52, Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Lepina Ielā 137/139. Pašūt. Nr. 242. A(Cīl)

Content

Rohass Manvels Zagļa dēls Saldāka par vīnu

ZAGĻA DĒLS

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠA DAĻA

CETURTĀ DAĻA

SALDĀKA PAR VĪNU

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠA DAĻA

CETURTA DAĻA