de Balzaks Onorē

Zaudētās ilūzijas

Onorē de Balzaks

Zaudētās ilūzijas

VIKTORAM IGO

Jūs, kas aiz Rafaelu un Pitu likteņa priekšrocības bijāt liels dzejnieks jau tanīs gados, kad cilvēki ir vēl tik mazi, Jūs, tāpat kā Satobriāns, kā visi īstenie talanti, esat cīnījies pret skauģiem, kuri paslēpušies aiz avīzes slejām vai ierakušies tās pazemē. Tāpēc es vēlējos, lai Jūsu uzvarošais vārds palīdzētu uzvarēt šim sacerējumam, ko Jums veltīju un kas, pēc vairāku cilvēku ieskata, esot tiklab drosmīgs varoņdarbs, kā arī patiess stāstījums. Vai arī žurnālisti nebūtu bijuši cienīgi Moljera spalvas un viņa teātra tāpat kā marķīzi, finansisti, ārsti un prokurori? Kādēļ lai cilvēciskā komedija, kura castigat ridendo moros*, atstātu novārtā vienu no sabiedriskajiem spēkiem, ja Parizes prese neatstāj novārtā neviena?

Esmu laimīgs, cienījamais kungs, ka šādi varu Jums izteikt savu patieso apbrīnu un draudzību.

DE BALZAKS

Izsmejot tikumus, tos labo (lat.). Tulk.

I DIVI DZEJNIEKI

Tanī laikā, kad sākās šeit aprakstītie notikumi, mazajās provinces spiestuvēs vēl nedarbojās ne Stenhopa spiede, ne vēlmes iespiedumformu iekrāsošanai. Lai gan specialitāte saistīja Angu-lemu ar Parizes tipogrāfijām, tomēr te vēl joprojām strādāja ar koka spiedēm, kas kuplinājušas valodu ar tagad jau atmestu izteicienu: iespiest tik daudz, ka spiede čikst. Atpalikušajā spiestuvē vēl lietoja ādas krāsziežus, ar kuriem iespiedējs iekrāsoja burtus. Izvelkamā pamatne, uz kuras uzbīda formu ar saliktajiem burtiem, ko noklāj ar papīra loksni, vēl tika izcirsta no akmens, tā attaisnojot savu nosaukumu marmors. Rijīgās mechaniskās spiedes tagad jau tā izdzēsušas no atmiņas šo mechanismu, kam mēs, lai gan tās arī ir nepilnīgas, varam pateikties par skaistajām Elzevjē, Plantcnu, Aldu un Dido grāmatām, ka nepieciešams atgādināt par vecajiem darba rīkiem, kuriem Žeroms Nikolā Sošars bija pieķēries ar gluži māņticīgu aizrautību; tiem ir arī zināma loma šai garajā stāstījumā par sīkajiem notikumiem.

Sešars bija kādreizējais novilcējs, ko pie burtu salikšanas nodarbinātie strādnieki poligrafiķu žargonā mēdz dēvēt par lāci. So palamu novilcēji izpelnījušies, bez šaubām, tāpēc, ka strādājot viņi kā lāči sprostā kustas šurp un turp — no krāsu kastītes pie spiedes un no spiedes pie krāsu kastītes. Toties lāči iesaukuši burtličus par pērtiķiem, jo tie ļoti manīgi un veikli no burtenes simt piecdesmit diviem apcirknīšiem iztver burt-stabdņus. Bargajā 1793. gadā apmēram piecdesmitgadīgais Sešars bija precējiies. Vecums un ģiimenes stāvoklis paglāba viņu no plašās iesaukšanas, kad gandrīz visus strādniekus iesaistīja armijā. Vecais novilcējs palika viens pats spiestuvē, kuras īpašnieks, tā sauktais pintiķis, nesen bija miris, atstādams bezbērnu atraitni. Šķita, ka uzņēmumam draud tūlītēja izputēšana: vientuļais lācis nespēja pārvērsties par pērtiķi, jo, strādādams kā novilcējs, viņš nebija iemācījies ne lasīt, ne rakstīt. Neņemot vērā, ka Sešaram trūkst izglītības, kāds no Tautas pārstāvjiem, steigdamies izplatīt cēlos Konventa dekrētus, izsniedza viņam grāmatiespiedēja meistara patentu un uzdeva tipogrāfijai valdības pasūtījumus. Pieņēmis šo bīstamo patentu, pilsonis Sešars ar savas sievas ietaupījumiem atlīdzināja bijušā saimnieka atraitnei, samaksājot tai pusi no spiestuves ierīču vērtības. Bet ar to vien nepietika. Vajadzēja bez kavēšanās un bez kļūdām iespiest republikāniskos dekrētus, šais sarežģītajos apstākļos Žeromam Nikolā Sešaram laimējās sastapt kādu Marseļas aristokrātu, kas, lai nezaudētu savus zemes īpašumus, negribēja emigrēt un, lai nezaudētu galvu, negribēja rādīties ļaudis, bet maizes kumosu varēja rast vienīgi darbā, kāds pagadījās. Tā nu grafs de Mokombs uzņēmās necilo provinces faktora amatu: viņš salika, lasīja un pats laboja korektūras dekretiem, kas draudēja ar nāves sodu pilsoņiem, kuri slēpa aristokrātus; lācis, kļuvis tagad par pintiķi, dekrētus iespieda, lika tos izli-pināt pilsētā, un abi palika sveiki un veseli. 1795. gadā, kad terora brāzma norima, Nikolā Sešaram bija jāmeklē cits rokaspuisis, kas spētu būt reizē burtlicis, korektors un faktors. Kāds abats, kas vēlāk restaurācijas laikā tika iecelts par biskapu, bet toreiz atteicās nodot zvērestu, stājās grafa de Mokomba vietā un tur palika līdz tai dienai, kad pirmais konsuls atkal cēla godā katoļticību. Grafs un biskaps vēlāk peru palatā sastapās un sēdēja uz viena sola. Ja arī lasīt un rakstīt Nikolā Sešars 1802. gadā neprata vairāk kā 1793. gadā, tomēr viņš bija sarausis jau krietnu žūksnīti naudas, lai varētu algot faktoru. Spiestuves zellis, kas agrāk bija skatījies nākotnē tik bezrūpīgi, tagad kļuva gluži bīstams saviem pērtiķiem un lāčiem. Skopums sākas tur, kur beidzas nabadzība. Tikko iespiedējs nojauta iespēju iedzīvoties mantā, alkatība attīstīja viņā saprātu, gan pavisam materiālā plāksnē, toties kārīgu, aizdomu pilnu un vērīgu. Ar pieredzes palīdzību viņš uzveica teorijas nezināšanu. Galu galā viņš iemācījās pēc acu uzmetiena noteikt lappuses vai loksnes cenu, atkarībā no burtu rakstura. Pasūtītājiem nezinātājiem viņš iegalvoja, ka trekno burtu salikšana prasot vairāk pūļu nekā smalko; turpretim, ja runāja par petitu, tad viņš teica, ka ar to esot grūtāk rīkoties. Tā kā salikšana bija iā nozare tipogrāfijā, no kuras, Sešars nekā nejēdza, tad aiz bailēm, ka pats sevi neapkrāpj, viņš darījumus noslēdza, allaž gūdams īstu lauvas tiesu. Ja burtliči strādāja uz stundām, viņš nekad nenolaida acu no tiem. Padzirdējis, kur kāds fabrikants nonācis sprukās, viņš par sviestmaizi uzpirka tā parādzīmes un uzkrāja. Tolaik viņam jau piederēja arī māja, kurā kopš senseniem laikiem atradās spiestuve. Sešaram veicās visur: viņš k|uva atraitnis, un viņam palika tikai viens dēls, ko nodeva pilsētas licejā, ne tik daudz, lai sniegtu tam izglītību, bet lai sagatavotu sev pēcnācēju. Pret dēlu Sešars izturējās stingri, gribēdams paildzināt savu tēva varu; brīvdienās viņš lika tam strādāt pie burtenes, sakot, ka jauneklim jāmācoties nopelnīt dienišķo maizi, lai spētu kādreiz atlīdzināt savam nabaga tēvam, kas uzupurējoties jaunekļa izglītības labā. Kad abats aizgāja, Sešars izvēlējās par faktoru vienu no saviem četriem burtličiem, uz kuru nākošais biskaps viņam bija norādījis kā uz tikpat godīgu, cik saprātīgu puisi. Tā nu vecais varēja mierīgi gaidīt brīdi, kad dēls spēs vadīt uzņēmumu, kas tad tā jaunajās, veiklajās rokās uzplauktu vēl vairāk. Dāvids Sešars Angulcmas liceju beidza ar izciliem panākumiem. Lai gan lācis, bez zināšanām un izglītības iedzīvojies turībā, dziļi nicināja zinātni, Sešara tēvs tomēr aizsūtīja dēlu uz Parizi izstudēt augstāko tipogrāfijās mākslu; bet viņš tam tik stingri piekodināja saraust krietnu sumiņu naudas šajā pilsētā, ko nosauca par strādnieku paradizi^1, un piesacīja, lai necerot uz tēva maku, ka, bez šaubām, vecais saskatīja šajās studijās Gudrības zemē tikai līdzekli paša mērķu sasniegšanai. Mācīdamies amatu, Dāvids Panizē pabeidza arī izglītošanos. Dido tipogrāfijās audzēknis kļuva zinātnieks. 1819. gada beigās Dāvids Sešars atstāja Parizi, un viņa mācības nebija izmaksājušas ne sarkana graša tēvam, kas tagad aicināja dēlu atpakaļ, lai nodotu viņa rokās uzņēmuma vadību. Nikolā Sešara tipogrāfijā toreiz iespieda visā departamentā vienīgo tieslietu paziņojumu avīzi, kā arī prefektūras un biskapa kancelejas pasūtījumus, un trīs tādi klienti enerģiskam jauneklim varēja nodrošināt labklājību.

Tieši tajā laikā papīra fabrikanti brāķi Kuantē nopirka otro tipogrāfijās patentu Angulemas rezidencē. Pateicoties militārām krizēm, kas Impērijas laiikā nospieda katru industriālu uzplaukumu, vecais Sešars līdz šim bija pratis šo patentu padarīt bezdarbīgu; tāpēc viņš arī nebija to iegādājies sev, un viņa sīkstulība kļuva par vienu no vecās spiestuves izputēšanas cēloņiem. Dzirdot jauno ziņu, vecais Sešars apmierināti nodomāja, ka cīņa, kas norisināsies starp viiņa un brāļu Kuantē uzņēmumiem, gulsies uz dēlu, nevis uz viņu pašu.

«Es tajā zaudētu, bet pie Dido kungiem skolots jauneklis izkulsies sveikā,» viņš prātoja.

Septiņdesmitgadīgais vedis ilgojās pēc brīža, kad varēs sākt dzīvot pēc savas patikas. Ja arī viņam nebija daudz zināšanu tipogrāfijās mākslā, .toties viņu uzskatīja par ārkārtīgi spēcīgu kādā citā, kuru strādnieki zobodamies iesaukuši par viinogra-fiju, mākslā, ko augsti godājis dievišķīgais Pantagriela autors, bet kuras kultivēšana sakarā ar vajāšanām no tā saukto atturības biedrību puses tiek no dienas dienā aizvien vairāk atmesta. Padevīgs liktenim, kādu viņa vārds^2 bija lēmis, Žeroms Nikola Sešars bija apveltīts ar neremdināmām slāpēm. Sieva ilgu laiku bija savaldījusi pienācīgās robežās kāri uz vīnogu reibinošo sulu, šo kāri, kas lāčiem lir tik dabiska, ka de Salobniana kungs to novērojis arī pie īstajiem lāčiem Amerikā; tomēr filozofi novērojuši, ka jaunības gadu ieražas vecumdienās atgriežas ar vēl lielāku spēku. Sešars apstiprināja šo novērojumu: jo vecāks viņš kļuva, jo vairāk tam patika iedzert. Veča kaislība atstāja viņa lācīgajā sejā pēdas, kas to darīja visai īpatnēju. Deguns bija attīstījies milzīga lielā A formā. Vaigi, vienās sīkās dzīsliņās, atgādināja vīnogulāja lapas, nosētas mēļām, purpura un bieži vien gluži raibām kārpiņām. Taisni kā rudenīgu vīnogulāju lapu iekļauts ērmīgs trifelis! Zem kuplajām uzacīm kā zem diviem piesnigušiem krūmiem paslēpušās, pelēkās ačeles viltīgi dzirkstīja aiiz mantrausības, kas pamazām nogalināja viņā visu, pat tēva jūtas; asi vērīgo izteiksmi viņa acis nezaudēja pat dzērumā. Galva ar sirmojošo, bet joprojām vēl cirtaino matu vainadziņu ietverto pliko pakausi atgādināja franciskaņu mūku no Lafontena pasakām. Viņš bija zema auguma, lielu vēderu kā senatnīgās lampas, kurās sadeg vairāk eļļas nekā dakts; jo pārmērības, vienalga, kādā ziņā, allaž attīsta ķermeni tam īpatnējā virzienā. No žūpošanas, tāpat kā no urbšanās grāmatās, resns cilvēks kļūst vēl resnāks un kalsns izkāmē vēl vairāk. Žeroms Nikolā Sešars jau gadus trīsdesmit nēsāja populāro municipālo trīs-stūraino cepuri, kas dažās provincēs vēl tagad rotā pilsētas bundzinieka galvu. Viņš pastāvīgi valkāja zaļgana samta vesti un bikses. Apģērbu papildināja veai, brūni svārki, svītrotas kokvilnas zeķes un kurpes ar sudraba sprādzēm. Sis ietērps, kurā zem buržuā ārienes vēl skaidri bija noģiedams kādreizējais amatnieks, tik labi piedienēja viņa netikumiem un ieražām, tas tik lieliski izpauda visu viņa dzīvi, ka vecis šķita piedzimis šajos apģērba gabalos: viņu tikpat grūti bija iedomāties bez tiem kā sīpolu bez mizas. Ja vecais iespiedējs jau sen nebūtu parādījis savu aklo mantkārību, tad atkāpšanās no uzņēmuma vien pietiekoši raksturotu viņu. Lai gan varēja sagaidīt, ka dēls atgriezīsies ar Diido augstajā skolā apgūtajām zināšanām, vecais tomēr bija apņēmies noslēgt ar viņu sen iecerētu izdevīgu darījumu. Un, ja tēvam tas kļūtu izdevīgs, tad dēlam noteikti neizdevīgs. Jo vecais sīkstulis veikalu lietās neatzina ne tēva, ne dēla. Ja sākumā viņš Dāvidā bija redzējis savu vienīgo bērnu, tad vēlāk saskatīja vienkārši pircēju, kura interesēm bija jāsaduras ar viņējām: viņš gribēja dārgi pārdot, Davidam vajadzēja censties lēti nopirkt; dēls tātad izvērtās pretiniekā, ko jāpūlas uzveikt. Pie smalko aprindu ļaudīm jūtu pārveidošanās par savtīgu interesi parasti norit lēni, aplinkus un liekulīgi; vecajā lāci tā bija strauja un neslēpta, viņš klaji parādīja, ka viltus pilnā vinografija pārspēj augsti mācīto tipogrāfiju. Kad ieradās dēls, vecais mantrausis tam apliecināja to izdarīgo laipnību, kādu manīgi ļaudis izrāda saviem upuriem, — viņš izturējās pret to tā, kā mīļākais būtu izturējies pret iemīļoto: ejot atbalstīja to, norādīja, kur spert soli, lai neiekāptu dubļos, pavēlēja ielikt tā gultā sildokli, iekurināt kaminu, sagatavot vakariņas. Otrā dienā, pie bagātīgi klātā pusdienu galda mēģinājis dēlu apdzirdīt, Zeroms Nikolā Sešars, pats jau krietni iereibis, izmeta: «Aprunāsimies par veikalu!» Bet tēvs tik ērmīgi žagojās, izrunājot šos vārdus, ka Dāvids lūdza atlikt veikalnieciskās pārrunas uz rītdienu. Vecais lācis tomēr pārāk labi prata likt lietā savu reibumu, lai atteiktos no ilgi gatavotā cīniņa. Piecdesmit gadus viņš esot vilcis savu nastu un negribot vairs ne stundu to turpināt. Rīt viņa dēls būšot pintiķis.

Šeit varbūt nepieciešams pateikt dažus vārdus par pašu uzņēmumu. Spiestuve bija tajā vietā, kur Boljē iela sasniedz Mirjē laukumu, un atradās šajā namā kopš Ludviķa XIV valdīšanas laika beigām. Tātad mājas iekšiene jau sen bija piemērota tipogrāfijās vajadzībām. Apakšstāvā bija plaša telpa, ko apgaismoja no ielas puses vecas stiklotas durvis un no sētas liels režģots logs. Meistara kantorī varēja nokļūt arī pa galveno ieeju.

Bet provincē iespiešanas procedūra aizvien vēl modināja tik lielu ziņkārību, ka pasūtītāji labprāt mēdza ienākt pa stiklotajām durvīm tieši no ielas, kaut ari vajadzēja nokāpt dažus kāpienus lejup, jo spiestuves grīda atradās zem ietves' līmeņa. Ziņkārīgie apjukumā parasti nekad nepamanīja šķēršļus, kādi stājās ceļā, ejot cauri spiestuvei. Kas lūkojās velvēs, ko pie griestiem veidoja uz virvēm izstieptās papīra loksnes, uzdūrās virknē sarindotajām burtenēm vai aizķērās ar cepuri pret dzelzs stieņiem, kuri balstīja spiedes. Kas vēroja salicēja veiklās kustības, manīgi izķerot burtus no burtenes simt piecdesmit diviem apoirknīšiem, lasot manuskriptu, pārlasot salikto rindu un iebīdot starpeni, tas dažkārt uzskrēja virsū samērcēta un akmeņiem noslodzīta papīra rīsei vai uzgrūdās ar sānu kāda sola stūrim, sagādājot pērtiķiem un lāčiem lielu jautrību. Nekad neviens bez starpgadījuma nesasniedza abus lielos sprostus šās alas galā, kuri sētas pusē veidoja divus ķēmīgus izciļņus; tajos svinīgi kā troņos sēdēja vienā faktors, otrā pats spiestuves īpašnieks. Pagalma pusē mājas sienas tīkami greznoja vīnogulāji, kuriem it kā saskaņā ar spiestuves īpašnieka reputāciju piemita vilinoša, raksturīga nokrāsa. Sētas galā, atbalstīts pret melno starpsienu, pacēlās pussabrucis šķūnelis, kur mērcēja un sagrieza loksnēs papīru. Tur atradās mazgājamā tvertne, kurā pirms un pēc iespiešanas skaloja fonmas vai, lizsakoties vienkāršā sarunas valodā, burtu plāksnes; notekā iespiedkrāsas noskalojums saplūda kopā ar virtuves ūdeņiem, un zemnieki, tirgus dienā ieradušies pilsētiņā, spriedelēja, ka tajā mijā gan mazgājoties pats velns. Šķūnītim no vienas puses pieslējās virtuve, no otras — malkas nojume. Mājas otrajā stāvā, virs kura bija vēl tikai diivas jumta pažobeles, atradās trīs istabas. Pirmā, kas bija tikpat gara kā apakšstāva gaitenis, atskaitot veco koka kāpņu telpu, un ko apgaismoja no ielas puses šaurs lodziņš, bet no sētas apaļa lūka, noderēja reizē par priekštelpu un ēdamistabu. Gluži vienkārši ar kaļķiem izbalsinātā telpa savā klaji lizpaustajā vienkāršībā atklāja tirgoņa skopulību; netīro, akmens plāksnēm izlikto grīdu nekad nemazgāja; trīs ļodzīgi krēsli, apaļš galds un bufete, novietota starp durvīm, kuras veda guļamistabā un salonā, — lūk, visa listabas iekārta; logi un durvis nobrūnējuši aiz netīrumiem; lielāko tiesu telpa piekrauta ar balta vai iespiesta papīra kaudzēm; bieži vien uz tām redzami Žeroma Nikolā Sešara pusdienu šķīvjii, saldumi vai pudeles. Svina ietvarā iekļautais guļamistabas logs vērās uz pagalmu; šī telpa bija izklāta ar senatnīgiern paklājiem, kādus provincē tā kunga dienā izkarina pa māju logiem gar fasadēm. Šeit atradās plata gulta ar kolonām galos, aizklāta ar aizkariem un pārsegta sarkanu sarža segu, divi ķirmju sagrauzti atzvelteņi, divi ar izšūtu audumu pārvilkti riekstkoka krēsli, veca rakstāmpults un uz kamina dzegas pulkstenis zem stikla kupola. So brūnās nokrāsās ieturēto istabu, kurā varēja jaust patriarchalu omulību, bija iekārtojis Ruzo kungs, Žeroma Nikolā Sešara priekšgājējs un meistars. Mirušās Sešara kundzes modernizētajā salonā sienas bija izliktas kliedzoši zili krāsotām koka inkrustacijām; tapetēs uz baltā pamata ar tumši brūnu iezīmētas austrumnieciskas ainas; visa istabas iekārta bija seši ar zilu safjanu pārvilkti krēsli, kam muguras veidotas liru formā. Abi neveiklām velvēm pārjumtie logi, pa kuriem varēja redzēt Mirjē laukumu, stāvēja bez aizkariem; uz kamina dzegas nebija ne svečtura, ne pulksteņa, ne spoguļa. Sešara kundze bija nomirusi, nenobeidzot savus izdaiļošanas projektus, un lācis, nesaskatīdams neienesīgajos uzlabojumos nekā derīga, bija tos atmetis. Šajā telpā Žeroms Nikolā Sešars pede titubante^3 ieveda dēlu un parādīja tam uz apaļā galda guļošo spiestuves inventārā sarakstu, ko faktors viņa vadībā bija uzrakstījis.

— Lasi, manu zēn, — teica Zerorns Nikolā Sešars, skurbu skatienu lūkodamies no papīriem uz dēlu un no dēla uz papīriem. — Tu redzēsi, ka es tev dodu īstu dārgumu, nevis spiestuvi.

— «Trīs koka spiedes ar dzelzs balstiem un čuguna pamatni ...»

— Mans uzlabojums, — vecais Sešars pārtrauca dēlu.

— «... ar visiem piederumiem, krāsu kastītēm, krāsziežiem un soliem utt. tūkstoš sešsimt franku!» Bet, tēv, — sacīja Dāvids Sešars, izlaižot no rokām inventārā sarakstu, — tavas spiedes taču ir tikai vecas grabažas, kas der kurināšanai.

— Grabažas?! — iesaucās vecais Sešars. — Grabažas? ... Ņem inventārā sarakstu un nokāpsim lejā! Tu redzēsi, vai jūsu izgudrojumi, šīs draņķīgās atslēdznieku preces, tā strādā kā krietnie, vecie, pārbaudītie darba rīki. Un tad tev vairs nevērsies mute, lai nopeltu kārtīgās spiedes, kas ripo kā pasta vāģi un darbosies vēl visu tavu mūžu, neprasot ne mazākos izdevumus par labojumiem. Grabažas! Jā, ar šīm grabažām tu nopelnīsi biezu maizes riecienu! Šīs grabažas kalpojušas tavam tēvam divdesmit gadus un palīdzējušas tevi padarīt par to, kas tu esi.

Tēvs pa galvu pa kaklu metās lejā pa sašķobītajām, izmītajām, ļodzīgajām kāpnēm, tomēr nepaklupa; viņš atvēra durvis, kas veda no gaiteņa darbnīcā, piesteidzās pie tuvāk stāvošās spiedes, kuru, tāpat kā pārējās, slepus, bija iepriekš licis māceklim rūpīgi ieziest un nospodrināt, un norādīja uz spēcīgajiem ozolkoka statņiem, kas spīdēja un laistījās.

— Vali šī nav visjaukākā spiede? — viņš lielījās.

Pašreiz vajadzēja iespiest kādu laulību paziņojumu. Vecais lācis nolaida ietvariņu uz uzvilktņa un uzvilktai uz marmora, ko pabīdīja zem spiedes; viņš pavilka stieni, atritināja auklu, lai novestu vietā marmoru, un tad pacēla uzvilktai un ietvariņu ar tādu veiklību, kas darītu godu gados jaunam lācim. Tā iedarbinātā spiede viegli iečīkstējās, lit kā pret loga rūti būtu atsities putns un atkal aizspurdzis.

— Vai kāda angļu spiede tā darbojas? — tēvs jautāja pārsteigtajam dēlam.

Tad vecais Sešars pieskrēja pie otrās, pie trešās spiedes un līdzīgā veiklībā pie katras izdarīja to pašu darbību. Uz pēdējās spiedes vīna apskurbinātais skatiens pamanīja plankumiņu, ko māceklis nebija ievērojis; pamatīgi izlaimējies, žūpa ņēmās ar svārku stūri to berzēt kā zirgu mijējs, kas nospodrina pārdodamā kumeļa spalvu.

— Ar šīm trim spiedēm tu, Daviid, vari bez faktora nopelnīt savus deviņus tūkstošus franku gadā. Kā nākošais līdzīpašnieks es neļauju tev tās nomainīt ar sasodītajām metālā spiedēm, kas nodeldē burtus. Jūs tur Panizē uzgavilējāt kā brīnumam, ieraugot nolādētā angļa izgudrojumu, bet tas blēdis ir īsts Francijas ienaidnieks, kas gribējis padarīt bagātus burtu lējējus. Jums vajadzēja tikaii stenhopus! Paldies par jūsu stenhopiem, kas maksā divtūkstoš piecsimt franku gabalā, gandrīz divreiiz va'irāk nekā mani trīs dārgumi kopā, un kas turklāt ir tik neelastīgi, ka burtstabiņi tiek salauzīti. Es neesmu izglītots kā tu, bet vienu liec aiz auss: stenhopu dzīve ir burtstabiņu nāve. Šīs trīs spiedes tev kalpos teicami, darbi būs nodrukāti tīri, un angulemieši tev vairāk nekā neprasīs. Iespied ar dzelzi vai koku, ar zeltu vai sudrabu, viņi tev nemaksās ne liara vairāk.

— «■Item^4,» lasīja tālāk Dāvids, «piectūkstoš mārciņu burtstabiņu no Vaflara kunga burtu lietuves.. .>

šo vardu izlasot, Dido firmas audzēknis nespēja apslapēt smaidu.

Smej vien, smej! Pēc divpadsmit gadiem burti ir tikpat kā jauni. Tas tik ir burtu lējējs! Vaflara kungs ir goda vīrs, kas piegādā izturīgu preci; un man labākais burtu lējējs ir tas, pie kura visretāk jāiet.

«... Novērtēti par desmit tūkstoš frankiem,» — Dāvids tupināja. — Desmit tūkstoš franku, tēv! Bet tas taču ir četrdesmit sū mārciņā, un pat Dido firma pārdod savus cicero par

desmit sešiem sū mārciņā. Jūsu nožēlojamās naglu galvas

nav vairāk vērts kā dzelzs lūžņi, desmit sū mārciņā.

— Tu nosauc par naglu galvām Žilē kunga — imperatora galma bijušā iespiedēja batardas, kursiva un apaļraksta burtus! Burtstabiņus, kas ir vērti seši franki mārciņā, īstus gra-

daju mākslas brīnumus! Nopirku tos pirms pieciem gadiem, un daudzi no tiem ir vēl gluži jauni, skaties!

Vecais Sešars paķēra dažas vēl nelietotu paraugu kārbiņas un rādīja tās dēlam.

— Es neesmu mācīts vīrs, neprotu ne lasīt, ne rakstīt, bet Iik daudz jēgas man ir, lai saprastu, ka Zilē firmas rakstu zīmes ii tavu Dido kungu angļu tipa burtu priekšgājējas. Lūk, apa|-i uksla burti, — viņš teica, norādot uz kādu burteni un izņemot no tas burtstabiņu M, — šis cicero apaļraksts vēl nav pārspēts.

Dāvids saprata, ka ar tēvu strīdēties ir velti. Vajadzēja visu pieņemt vai visu noraidīt, atbildēt jā vai nē. Vecais lācis bija uzņēmis sarakstā visu līdz pēdējai aukliņai. Katrs mazākais ictvariņš, dēlītis, trauks, akmens un mazgājamās sukas — viss bija novērtēts ar īstu sīkstuļa rūpību. Kopsumā sanāca trīsdesmit tūkstoš franku, ieskaitot iespiedēja patentu un klientūru. Dāvids klusībā apsvēra, vai šis darījums ir vai nav veicams. Redzēdams, ka dēls mēmās pārdomās vēro skaitļus, vecais Sešars kļuva nemierīgs, jo pat vissīvākais ķīviņš viņam šķita labāks par klusu piekrišanu. Kaulēšanās šādos darījumos norāda, ka pretinieks ir spējīgs veikalnieks, kas prot aizstāvēt savas intereses. Vecais Sešars mēdza teikt: «Ķas uz visu sil saujā, las nekā nesamaksā,» Cenzdamies izdibināt dēla domas, viņš uzskaitīja neizskatīgās ierīces, bez kurām provinces tipogrāfijās tomēr nevar darboties; viņš pieveda Dāvidu pie satinējamās mašinas, tad pie papīra apgriešanas mašinas, kas vajadzīgas pilsētas pasūtījumu veikšanai, un lielīja, ka tās abas labi darbojoties un esot izturīgas.

— Vecākie darba rīki vienmēr ir vislabākie, — viņš apgalvoja. — Par tiem vajadzētu maksāt dārgāk arī spiestuvēs, tāpat-kā tas ir zeltkalēju arodā.

Baigas vinjetes ar himerm, amoru attēliem, miroņiem, kas paceļ savu kapu akmeņus, izveidojot lielo 1) vai N, milzīgi masku iekļauti ietvari tealra izrāžu afišām izvērtās, pateicoties apreibušā Zcroma Nikolā Sešara daiļrunībai, par ārkārtīgi vērtīgiem priekšmetiem. Vecais stāstīja dēlam, ka provinces iedzīvotāju ieražas esot tik dziļi iesakņojušās, ka velti būtu censties sniegt viņiem ko glītāku. Viņš pats, Žeroms Nikolā Sešars, esot mēģinājis tiem pārdot labākus kalendārus nekā uz cukurpapīra iespiestais Lielais l.ježas almanachs. Un kas nolicis?! Ļaudis labāk pirkuši ierasto Lielo Ljezas nekā viskrāšņākos kalendārus, Dāvids drīz vien atskārtīšot šo veclietu derīgumu, pārdodot tas dārgāk nekā visvērtīgākos jauninājumus.

— Ha! ha! manu zēn! Province paliek province, un Parize ir Parize! Ja kāds cilvēks no Umo ierastos pie tevis pasūtīt sev laulību paziņojumu un tu to iespiestu bez amoriem un vītnēm, viņš neticētu, ka ir salaulājies un atnestu tev atpakaļ pasūtījumu, ieraudzījis uz kartēm vienīgi L, kā mēdz iespiest tavi Dido kungi, kuri ir iespiedēju mākslas slava un gods, bet kuru izgudrojumi provincē ieviesīsies ne ātrāk kā pēc simts gadiem. Tā, manu puisi

Augstsirdīgi cilvēki nekad nav labi veikalnieki. Dāvids bija viens no tiem biklajiem, maiga rakstura jaunekļiem, kurus ķildas biedē un kuri tūlīt piekāpjas, tikko pretinieks aizkustina viņu sirdi. Cildenās jūtas un iespaids, kāds vecajam žūpam vēl joprojām bija uz dēlu, atbruņoja Dāvidu vēl vairāk, tā ka viņš nespēja kaulēties ar tēvu, jo sevišķi tāpēc, ka ticēja tā labajiem nodomiem; rausīgo alkatību Dāvids attaisnoja ar iespiedēja dedzīgo pieķeršanos saviem darba rīkiem. Bet, tā kā Žeroms Nikolā Sešars bija nopircis visu spiestuvi no atraitnes Ruzo par desmit tūkstoš frankiem asignācijās un pašreizējā stāvoklī trīsdesmit tūkstoš franku bija nedzirdēti augsta cena, dēls tomēr iesaucās:

— Tēv, jūs gribat mani izputināt!

— Es, kas tev dāvājis dzīvību? ... — iesaucās vecais žūpa, izsliedams roku pret griestiem. — Cik augstu tad tu, Dāvid, vērtē patentu? Vai tu aptver, cik daudz «Ziņotājs» vien ir vērts, ar desmit sū par rindu? Pagājušajā mēnesī tas mums ienesis piecsimt franku. Manu zēn, atver grāmatas un ieskaties, kas sanāk no prefektūras afišām un ziņojumiem, no pilsētas valdes

un biškapa kancelejas pasūtījumiem! Tu esi sliņķis, kas negrib kjūt bagāts. Tu kaulējies par zirgu, ar kura palīdzību tu vari tikt līdz kādam skaistam īpašumam, kā, piemēram, Marsaka.

Inventārā sarakstam bija pievienots līgums par sabiedrības nodibināšanu starp tēvu un dēlu. Labais tēvs izīrēja sabiedrībai māju par tūkstoš divsimt frankiem, lai gan pats to bija nopircis par seštūkstoš livrām, un paturēja sev vienu no jumtā izbūvētajām divām istabām. Kamēr Dāvids Sešars nebūs atlīdzinājis trīsdesmit tūkstoš franku, ienākumi tiks dalīti uz pusēm; tikko ši suma tēvam būs atlīdzināta, viņš kļūs vienīgais spiestuves īpašnieks. Dāvids apsvēra patenta, klientūras un avīzes vērtību, neņemot vērā spiestuves ierīci; viņš nolēma, ka spēs izķepuroties, un pieņēma noteikumus. Pie zemnieku sīkumainajām viltībām pieradušais tēvs nepazina pariziešu plašā vēriena tālejošos aprēķinus, tāpēc pēkšņais lēmums viņu pārsteidza.

«Vai mans dēls būtu kjuvis bagāts?» vecais nodomāja. «Jeb vai arī viņš gudro, kā mani apšmaukt un nesamaksāt?»

Sīs domas pavedināja veco iztaujāt Dāvidu, lai uzzinātu, vai viņam nav naudas un vai nevar no viņa izplēst kādu iemaksu. Tēva ziņkārība modināja dēla neuzticību. Dāvids pilnīgi noslēdzās sevī. Otrā dienā vecais Sešars lika māceklim uznest augšstāva istabā mēbeles, kuras bija nodomājis aizvest uz savām lauku mājām, kad zemnieku rati tukšā atgriezīsies uz turieni. Trīs apakšstāva istabas viņš atstāja dēlam pilnīgi tukšas, tāpat nodeva spiestuvi, neizsniedzot ne santima naudas, ar ko samaksāt strādniekiem. Kad Dāvids lūdza tēvu kā līdzīpašnieku piedalīties arī nepieciešamajos izdevumos, vecais novilcējs izlikās nesaprotam. Atdodot spiestuvi, viņš neesot solījis dot arī vēl naudu; savu daļu jau esot ieguldījis. Dēla loģika veco piespieda pie sienas, un tad tas attrauca, ka arī viņš, no Ruzo atraitnes nopircis spiestuvi, esot izkūlies bez viena sū. Un, ja jau vienkāršs nepraša strādnieks esot ticis galā, tad Dido tipogrāfijās audzēknim veikšoties vēl labāk. Pateicoties izglītībai, par kuru viņa vecais tēvs maksājis sviedriem vaigā, Dāvids gan esot arī iepelnījis naudu un tagad nu varot to likt lietā.

— Ko tu darīji ar savu algu? — tēvs ieprasījās, atkal pūlēdamies noskaidrot jautājumu, ko vakar aiz dēla noslēgtības nebija izdibinājis.

— Man taču bija jādzīvo, jāpērk grāmatas! — Dāvids sašutis atcirta.

— Tā! Tu pirki grāmatas? Tad no tevis kārtīgs uzņēmējs neiznāks. Cilvēki, kas pērk grāmatas, nav piemēroti to iespiešanai, — lācis sacīja. Dāvids izjuta dziļu pazemojumu, atklājot tēva zemiskumu: viņam bija jāuzklausa vesela melīgu, raudulīgu, nelietīgu, sīk-stulīgu attaisnošanās vārdu straume, kurā skopulis ietērpa atteikumu. Jauneklis apspieda sāpes dvēselē; pēkšņi apzinādamies, ka ir viens, bez atbalsta, ka tēvs ir vienkārši spekulants, viņš aiz tīri filozofiskas ziņkāres nolēma iepazīt to līdz galam. Dāvids izteica piezīmi, ka nekad neesot prasījis norēķinus par mātes īpašumu. Ja ar šo īpašumu nevarot segt daļu no spiestuves pirkšanas maksas, tad to vismaz varētu izlietot kopīgajā uzņēmumā par rīcības kapitālu.

— Tavas mātes īpašums, — atbildēja vecais Scšars, — bija tikai viņas saprāts un skaistums.

No šās atbildes Dāvids izprata tēvu pilnīgi un aptvēra, ka gūt no tā norēķinus varētu, tikai ievadot nebeidzamu, dārgu un pazemojošu prāvu. Cildenas sirds cilvēks tomēr uzņēmās nastu, kaut ari tā gulsies uz viņu smagi, jo viņš saprata, ka tikai ar lielām pūlēm izdosies izpildīt pret tēvu uzņemtās saistības.

«Es strādāšu,» viņš apņēmās sevī. «Ja man klāsies grūti, — vecajam arī nav bijušas vieglās dienas. Un vai tad es nestrādāšu pats savā labā?»

— Es tev atstāju kādu dārgumu, — teica tēvs, ko dēla klusēšana darīja nemierīgu.

Dāvids jautāja, kas tas esot par dārgumu.

— Mariona, — tēvs atbildēja.

Druknā zemnieku meiča Mariona vecā Sešara spiestuvē bija neaizstājama: viņa mērcēja un apgrieza papīru, veica dažādus uzdevumus pilsētā, gatavoja ēdienu, mazgāja veļu, izkrāva papīru no pajūga, gāja pēc naudas un tīrīja krāsziežus. Ja Mariona būtu pratusi lasīt, vecais Scšars viņu pieliktu arī pie salikšanas darba.

Tēvs kājām devās uz savu lauku īpašumu. Kaut arī bija gauži līksms par pārdošanu, ko bija izdevies panākt, nodibinot sabiedrību ar dēlu, viņš tomēr bažījās, kādā veidā saņems samaksu. Pārdošanas raizēm allaž seko raizes par maksas saņemšanu. Visas kaislības pamatos ir jezuitiskas. Sis vīrs, kas izglītību uzskatīja par nevajadzīgu, tagad pūlējās sevi pārliecināt par izglītības labvēlīgo ietekmi. Viņš bija noguldījis savus trīsdesmit tūkstošus franku uz goda jūtām, kuras izglītībai bija vajadzējis iepotei viņa dēlā. Būdams labi audzināts jauneklis,

Dāvids sviedriem vaigā pulēsies nomaksāt savas saistības; pazīšanās palīdzēs viņam rast līdzekļus, savu cēlsirdibu viņš jau bija izpaudis, viņš samaksās! Daudzi tēvi, rīkodamies tāpat, uzskata, ka rīkojušies tēvišķīgi, kā ari vecais Sešars sevi galu galā bija pārliecinājis, kad sasniedza savus vīna dārzus pie Marsakas, neliela ciematiņa četru jiidžu attālumā no Angule-mas. Muižiņa ar iepriekšējā īpašnieka uzcelto glīto māju kopš 1809. gada, kad vecais lācis to bija nopircis, no gada gadā paplašinājās. Šeit viņš apmainīja rūpes par grāmatu spiedi pret vīnogu spiedi, un, kā pats izsacījās, pārāk ilgi viņš bijis vīna cienītājs, lai neprastu rīkoties šajā nozare. Pirmajā gada pēc atraušanās no spiestuves darba uz laukiem Sešara tēvs ar raižpilnu vaigu iīkņāja pāri vīnogulāju dēstiem, jo vecais pastāvīgi kvernēja savā vīna laukā, tāpat kā agrāk spiestuvē. Sie necerotie trīsdesmit tūkstoš franku viņu reibināja vairāk nekā jaunais septembra vīns, domās viņš tos jau pārcilāja rokās. Jo mazāk šī stirna tam pienācās, jo vairāk viņš alka to iebāzt kabatā. Bieži vien, nemiera dzīts, vecais vīrs aizsteidzās no Marsakas uz Angulemu. Viņš uzkāpa pa klintāja nogāzi, kura virsotnē pletās pilsēta, un iegāja spiestuvē paskatīties, kā dēlam veicas ar darbiem. Spiedes stāvēja savās vietās. Vienīgais māceklis ar papīra cepuri galvā tīrīja krāsziežus. Vecais lācis dzirdēja čīkstam spiedi, uz kuras iespieda kādu paziņojumu, pazina vecos burtus, redzēja dēlu un faktoru, katru savā sprostā, lasām grāmatas, ko lācis noturēja par korektūrām. Kopā ar Dāvidu paēdis pusdienas, viņš atgriezās, šaubu tirdīts, savā Marsakas muižiņā. Skopulība, tāpat kā mīlestība, apveltīta ar nākamības iespēju paredzēšanu; tā nojauš, tā steidzina tās. Atstājis spiestuvi, kur, ierasto darba rīku savaldzināts, viņš atmiņā bija pārcēlies pagājušajās dienās, kad pats iedzīvojās mantā, vīnkopis sāka noģist dēlā uztraucošas bezdarbības pazīmes. Viņu biedēja Brāļu Kuantē vārds, viņš redzēja, ka tas aptumšo Sešara un dēla firmu. Īsi sakot, viņš noģida nelaimes dvesmu. Sī priekšnojauta bija pareiza, pār Sešara uzņēmumu sabiezēja nelaimes mākoņi. Bet skopuļiem ir savs dievs. Pateicoties neparedzētiem apstākļiem, šis dievs lika ieslīdēt vecā žūpas naudas zutenī visai pelņai no augļotāja darījuma, ko Sešars bija noslēdzis ar dēlu. Lūk, kāpēc Sešara uzņēmums izputēja, lai gan bija šķitis, ka tam ir visi labklājības priekšnoteikumi.

Vienaldzīgs pret klerikālo reakciju, kas kopš Restaurācijas dominēja valdībā, bet tikpat neieinteresēts par liberālismu,

Dāvids politikas un reliģijas jautājumos turējās pie viskaitīgākās neitralitātes. Viņš dzīvoja tādā laikā, kad provinces komersantiem, lai iemantotu pasūtītājus, vajadzēj« atklāti piekļauties noteiktiem uzskatiem, izveļoties liberāļus vai rojalistus. Mīlestība, kas iezagās Dāvidā sirdī, viņa zinātniskās intereses un cildenais raksturs neļāva uzdīgt viņā rausīgajai iedzīvošanas kārei, šai īsta komersanta pamatīpašībai, kura būtu ierosinājusi jaunekli papētīt atšķirību starp provinces un Parizes rūpniecību. Nianses, kas Parizes varenajā kustībā saplūst kopā, province krasi atdalās cita no citas. Viņa konkurenti brāļi Kuantē pievienojās monarehistiskiem uzskatiem, demonstratīvi ieturēja gavēņus, gāja baznīcā, bieži apmeklēja garīdzniekus un iespieda no jauna garīga satura grāmatas, tikko kļuva jūtama vajadzība pec tām. Tā Kuantē pirmie iespiedās šajā ienesīgajā nozarē un vel apmeloja Dāvidu Scšaru, apvainojot viņu brīvdomībā tin bezdievībā. Kā varot, viņi runāja, ielaisties darījumos ar cilvēku, kura tēvs esot septembrists, žūpa, bonapartists, vecs sīkstulis, kas agrāk vai vēlāk atstāšot tam zelta kalnus? Viņi paši esot trūcīgi, turklāt ģimenes cilvēki, turpretī Dāvids — vieninieks, ko gaidot liela bagātība, tāpēc neesot jābrīnās, ka tas rīkojoties pēc ' savas patikas, utt. Pret Dāvidu vērsto apvainojumu ietekmētas, prefektūra un biskapa kanceleja uzticēja beidzot visus pasūtījumus brāļiem Kuantē. Rausīgie pretinieki, sava sāncenša bezrūpības iedrošināti, drīz vien sāka arī paši izdot Ziņojumu vēstnesi. Vecā spiestuve saņēma vairs tikai gadījuma rakstura pasūtījumus, un tās ieņēmumi no ziņojumu vēstneša samazinājās uz pusi. Kļuvuši bagāti no baznīcas rakstu un reliģiska satura grāmatu iespiešanas lielajiem ienākumiem, brāļi Kuantē drīz vien piedāvāja Scšariem atpirkt viņu ziņojumu vēstnesi, lai būtu vienīgie ziņojumu un tieslietu publikāciju iespiedēji departamentā. Tikko Dāvids par šo piedāvājumu pavēstīja tēvam, vecais vīnkopis, jau tā Kuantē firmas panākumu pārbiedēts, atlidoja no Marsakas uz Mirjē laukumu kā krauklis, kas uzodis līķus kaujas laukā.

— Ļauj man rīkoties ar Kuantē un nejaucies šajā lietā, — vecais sacīja dēlam.

Sirmgalvis drīz vien uzminēja Kuantē intereses, viņš tos pārsteidza ar savu aso tālredzību. Dēls gatavojoties izdarīt muļķību, viņš gribot to novērst, — Sešars teica. Kas notikšot ar viņu pasūtītājiem, ja dēls atteikšoties no vēstneša? Advokāti, notāri, visi Urno veikalnieki esot liberāļi; Kuantē gribējuši kaitēt Scša-

riem, apvainojot viņus liberālismā, bet īstenībā sagatavojuši viņiem glābiņu, jo liberāļu ziņojumi palikšot Scšariem! Pārdot vēstnesi! Tas jau esot tikpat kā pārdot ari visu iekārtu un patentu.

Tad vecais pieprasīja no Kuantē sešdesmit tūkstošus franku — spiestuves cenu, lai netiekot izpostīts viņa dēls: viņš taču mīlot savu dēlu, viņš aizstāvot sava dēla intereses. Vīnkopis izmantoja dēlu, kā zemnieki izmanto savas sievas: dēls piekrita vai nepiekrita, atkarībā no piedāvājumiem, kurus viņš citu pēc cita izplēsa no brāļiem Kuantē, un galu galā panāca, ne jau bez pūlēm, ka tie samaksāja par Sarautas vēstnesi divdesmit divus tūkstošus franku. Bet Davidam bija jāapņemas nekad vairs neiespiest nekādu avīzi, pretējā gadījumā viņam būtu jāmaksā trīsdesmit tūkstoši franku soda naudas. Sis darījums bija līdzvērtīgs Sešara spiestuves pašnāvībai; bet vīnkopis par to neraizējās. Zādzībai vienmēr seko slepkavība. Vecais mantrausis gribēja nogrābt šo sumu ka samaksu par savu ieguldījumu, un, lai to dabūtu, viņš labprāt atdotu Dāvidu piedevām, jo vairāk tāpēc, ka dēls, kam bija tiesības uz pusi no necerētā ieguvuma, veco tikai traucēja. Par atlīdzību augstsirdīgais tēvs atstāja viņam spiestuvi, tomēr neatsakoties no nedzirdētās tūkstoš divsimt franku lielās nomas maksas par māju. Pēc avīzes pārdošanas brāļiem Kuantē sirmgalvis pilsētā ieradās reti, aizbildinādamies ar vecumu; bet īstais iemesls bija intereses trūkums par spiestuvi, kas tam vairs nepiederēja. Tomēr pilnīgi atteikties no senās pieķeršanās saviem darba rīkiem viņš nespēja. Kad darīšanas atveda veco Sešaru Angulemā, būtu grūti pateikt, kas viņu vairāk pievilka savā mājā — koka spiedes vai dēls, kam viņš kārtības labad pieprasīja nomas maksu. Sešara bijušais, tagadējais brāļu Kuantē faktors gan izprata šās tēva cēlsirdības dziļākos pamatus; viņš teica, ka viltīgais lapsa tādā veidā paturot tiesības iejaukties dēla darījumos, jo, uzkrājoties nomas maksas parādam, vecais kļūstot par galveno aizdevēju.

Dāvidā Sešara nevērīgās bezrūpības cēloņi labi raksturo šo jaunekli. Dažas dienas pēc tēva spiestuves pārņemšanas viņš sastapa kādu skolas biedru, kas bija iestidzis dziļā trūkumā. Dāvidā Sešara draugs toreiz bija apmēram divdesmit vienu gadu vecs jauneklis, vārdā Lisjens Sardons, kādreizējā pēc ievainojuma atvaļinātā republikāņu armijas ārsta dēls. Daba bija izveidojusi no Sardona tēva ķīmiķi un nejaušība atvedusi viņu Angulemā par aptiekam. Nāve pārsteidza to pašā darba karstumā,

kad viņš gatavojās realizēt ienesīgu izgudrojumu, kura meklējumiem bija veltījis vairākus zinātnisku pētījumu gadus. Viņš bija centies atrast ģikts dziedināšanas līdzekli. Ģikts ir bagātnieku slimība, un bagātnieki naudas nežēlo, lai atgulu zaudētu veselibu, tāpēc ari viņš no daudzajām problēmām, kuras io bija interesējušas, izvelējās atrisināt tieši šo. Kad nelaiķim Sardo-nain bija jāizšķiras starp zinātni vai praksi, viņš saprata, ka vienīgi zinātne var tam nodrošināt turību: tātad, izpētījis slimības cēloņus, viņš pamatoja dziedināšanu uz zināmu dzīves veidu katram atsevišķam organismam. Sardons nomira Parizē, kur bija ieradies, lai panāktu Zinātņu akadēmijas atzinumu, un tā zaudēja sava darba augļus. Būdams pārliecināts, ka kļūs bagāts, aptiekārs dēla un meitas izglītošanai netika nekā žēlojis, tāpēc ģimenes uzturēšana pastāvīgi bija aprijusi visus aptiekas ienākumus. Tā nu Sardons bija ne tikai atstājis bērnus trūkumā, bet ari viņiem par postu uzaudzinājis viņus drošā cerībā uz spožu nākotni, kas izdzisa reizē ar pašu tēvu. Slavenais Deplens, kas bija ārstējis Šardonu, redzēja viņu mirstam, raustoties krampjos aiz niknuma. Godkāri kādreizējā kara ārstā bija modinājusi neprātīgā mīlestība pret savu sievu, Ribatuprē ģimenes pēdējo atvasi, ko viņš 1793. gadā apbrīnojamā veidā izglāba no nāves uz ešafota. Viņš bija ieguvis laiku, pateikdams, ka tā gaidot bērnu, lai gan jaunava nemaz nebija piekritusi šādiem meliem. Tā radījis sev zināmas tiesības viņu apprecēt, Sardons par spīti abu nabadzībai arī bija viņu apprecējis. Abu bērni kā visi mīlestības bērni bija mantojuši vienīgi mātes apbrīnojamo skaistumu, bieži vien bīstamu velti, ja to pavada nabadzība. Pieviltās cerības, darbs, dziļi pārdzīvotais izmisums pamazām iedragāja Sar-dona kundzes skaistumu, tāpat kā pakāpeniski pieaugošais trūkums pārvērta viņas ieražas; tomēr drosmi nelaime nesalauza ne viņai pašai, ne bērniem. Mabaga atraitne pārdeva aptieku, kas atradās Angulcmas svarīgākajā priekšpilsēta Umo, Lielajā ielā. Saņemtā maksa nodrošināja Sardona kundzei trīssimt franku rentes, sumu, kuras nepietika pat viņai vienai; tomēr māte un meita samierinājās ar savu stāvokli un bez liekas kautrēšanās ķērās pie algota darba. Māte kopa nedēļnieces, un, pateicoties viņas laipnīgai lēnībai, bagātnieku mājās viņu ieredzēja labāk par jebkuru citu; tur viņa arī dzīvoja, nopelnīja divdesmit sū dienā, un bērniem par māti nebija jāgādā. Lai aiztaupītu dēlam sāpīgo nepatiku, redzot māti noslīdējušu tik zemā sabiedriskā stāvoklī, viņa sāka saukties par Šarlotes kundzi. Sievietes, kurām bija vajadzīgi viņas pakalpojumi, pieprasīja pie Postela kunga, Sardona kunga pēcnieka aptiekā. Lisjena māsa strādāja turpat kaimiņos pie kādas godājamas un visā Umo cienītas sievietes, pie spodrgludinātājas Priēra kundzes, un nopelnīja dienā apmēram piecpadsmit sū. Meitene uzraudzīja gludinātājās un ieņēma spodrgludinātavā samēra izcilu stāvokli, kas to mazliet pacēla pāri grizelu slānim. Viņu darba trūcīgie augļi kopa ar Sardona kundzes trīssimt franku lielo renti sasniedza ap astoņsimt franku gadā, no kuriem visiem trim bija jāpārtiek, jāapģērbjas un jāsamaksā īre. Pat ievērojot mājturība vislielāko taupību, šis sumas tikko pietika, gandrīz visa nauda izgāja Lisjena vajadzībām. Sardona kundze un viņas meita Ieva ticēja Lisjenam, tāpat kā Muchamcdam ticējusi viņa sieva; jaunekļa nākotnes labā tās abas bija ar mieru upurēt visu. Trūcīgā ģimene mājoja turpat Umo priekšpilsētā, kur Sardona kunga pēctecis par ļoti mērenu maksu bija izīrējis sētas galā virs laboratorijas izbūvēto dzīvoklīti. Lisjenam tur bija nožēlojama jumta istabele. Sava tēva, kvēla dabas zinātņu cienītāja, pamudināts, Lisjens sākumā novirzījās uz šā ceļa un kļuva par vienu no izcilajiem Angulemas koledžas audzēkņiem, kur viņš mācījās trešajā klasē, kad Scšars turpat pabeidza mācības.

Kad abi bijušie skolas biedri nejauši sastapās, Lisjens bija paguris dzert no raupjā nabadzības kausa un gatavojās tam liktenīgajam lēmumam, kādu divdesmit gadu vecumā pieņem it viegli, četrdesmit franku mēnesī, kurus Dāvids augstsirdīgi piedāvāja, uzaicinot Lisjenu pie sevis mācīties par faktoru, lai gan faktors viņam nemaz nebija vajadzīgs, izglāba Lisjenu no izmisuma. Tā atjaunotās skolas laiku draudzības saites vērta vēl ciešākās abu vienādie likteņi un dažādie raksturi. Abi jaunekļi bija apveltīti ar daudziem talantiem un ar to skaidro saprātu, kas paceļ cilvēku līdz visaugstākajām gara smailēm, bet viņi apzi-nājās, ka tomēr ir nosviesti pašās sabiedrības padibenēs. Si netaisnība abus cieši vienoja. Līdz dzejai katrs bija nokļuvis pa citu laku. Nolēmis nodoties spraigai garīgai darbībai dabas zinātņu jomā, Lisjens tomēr dedzīgi tiecās pretī literārai slavai; turpretī Dāvids, ko viņa kontemplativais raksturs vedināja uz dzeju, interesējās par eksaktām zinātnēm. Lomu maiņa radīja starp viņiem it kā gara brālību. Lisjens drīz vien iepazīstināja Dāvidu ar plašajām, no tēva mantotajām iecerēm par zinātnes pielietošanu rūpniecībā, un Dāvids norādīja Lisjenam jaunos ceļus, pa kuriem tam jāieiet literatūrā, lai gūtu sev vārdu un mantu. Abu jaunekļu draudzība īsā laikā iedegas tik kaislīgā tuvībā, kāda dzimst tikai jaunībā. Drīz Dāvids ieraudzīja daiļo Ievu un iemīlējās viņā ar visu savas melancholiskās un kontem-plativās dvēseles speķu. Liturģijas vārdi: Et nutic et semper et in secula seculorum^5 ir cildeno, nepazīstamo dzejnieku devize, kuru darbi ir lieliskas epopejas, kas uzdīgst un novīst divās sirdīs. Nojautis slepenās cerības, ko Lisjena māte un māsa vija ap dzejnieka skaisto pieri, iepazinis abu sieviešu aklo pielūgsmi, mīlošais Dāvids izjuta saldu tīksmi, tuvinādamies iemīļotajai, daloties tās upuros un cerības. Lisjens kļuva Davidam kā brālis. Un, tāpat kā galējie labējie grib būt lielāki rojalisti nekā pats karalis, tā arī Dāvids pārspēja māti un māsu pārliecībā par Lisjena ģenialitāti un lutināja to kā māte savu bērnu. Reiz, kad abiem spiedīgs naudas trūkums atkal saistīja rokas, viņi kā visi jaunekļi sarunājās un spriedelēja par iespējām, kā ātri tikt pie bagātības; taču velti tie purināja augļu kokus, kurus citi jau bija nopurinājuši pirms viņiem; bet tad Lisjenam pēkšņi iešāvās prātā divi no tēva dzirdēti apsvērumi. Sardona kungs bij;a runājis, ka cukura cenu varētu pazemināt uz pusi, lietojot tā ražošanā kādu jaunu ķimikāliju, un tāpat būtu iespējams palē-lināt papīru, izmantojot zināmas, no Amerikas ievestas, lētas augu jēlvielas, līdzīgas tām, kuras pārstrādā ķīnieši. Dāvids, saprazdams šā jautājuma svarīgumu, kurš jau savā laikā bija ticis apspriests pie Dido, vairs neatlaidās no šās domas, kas solīja bagātības, un sāka uzskatīt Lisjenu par savu labdari, kam nekad nespēs pienācīgi atlīdzināt.

Katrs sapratīs, ka abu draugu domu lidojums un dvēseles dzīve darīja viņus nespējīgus vadīt spiestuvi. Sešara dēla tipogrāfijā neienesa ne tuvu piecpadsmit līdz divdesmit tūkstošus franku kā brāļu Kuantē, biskapa kancelejas iespiedēju un grāmatu izdevēju, Šarantas vēstneša — departamenta vienīgā laikraksta īpašnieka uzņēmums; Sešara dēla spiestuve ieņēma tikko trīssimt franku mēnesī, no kuriem bija jāatlīdzina faktoram, Marionai, jāsamaksā nodokļi un telpu nomas nauda; Davidam pašam atlika ne vairāk par simt frankiem mēnesī. Rosīgi un uzņēmīgi ļaudis būtu iegādājušies jaunus burtus, nopirkuši metālā spiedes, sagādājuši sev Parizes grāmatizdevēju pasūtījumus, iespiežot tos par zemu cenu; bet mūsu saimnieks un faktors, pilnīgi iegrimuši savos sapņojumos, apmierinājās ar nedaudzo atlikušo klientu pasūtījumiem. Brāļi Kuantē galu galā bija izpratuši Dāvidā raksturu un tikumus, viņi to vairs nenomelnoja; tieši preteji, saprātīgs aprēķins viņus mudināja ļaut vilkt dzīvību šai spiestuvei un atbalstīt tās nīkulīgo eksistenci, lai tā nekristu kāda bīstama sāncenša rokās; viņi pat sāka turp noraidīt sīkus, tā saucamos gadījuma rakstura pasūtījumus. Tā Dāvids Sešars, pats to neapzinādamies, no komerciālā viedokļa eksistēja, tikai pateicoties savu konkurentu veiklajiem aprēķiniem. Ļoti apmierināti par Dāvidā — kā viņi izteicās — māniju, Kuantē izturējās pret Sešaru šķietami ļoti godīgi un taisnīgi; bet īstenībā viņi rīkojās tāpat kā pasta satiksmes sabiedrības, kas rada mākslīgu konkurenci, lai izvairītos no īstas.

Sešara mājas āriene atbilda pretīgajai skopulībai, kas valdīja iekšienē, kur vecais lācis nekad nekā nebija atjaunojis. Lietus, saule, katrs gadalaiks pamazām bija padarījis galvenās ieejas durvis līdzīgas veca koka stumbram, tik ļoti tās izvagoja grumbuļainas plaisas. No juku jukām liktiem akmeņiem un ķieģeļiem neveikli celtā fasade šķita liecamies zem laika zoba sagrauztā jumta smaguma, šā Francijas dienvidos tik parastā izdobto dakstiņu jumta. Pie satrunējušajiem logu rāmjiem bija redzami cieši aizslēdzami milzīgi aizvirtņi, kādi karstā klimata pēc šajā apvidū nepieciešami. Visā Angulcmā būtu grūti atrast otru tik sačukstējušu māju, kas vēl turējās kopā, tikai pateicoties cementa stiprumam. Iedomājieties abos galos gaišo, vidū krēslaino darbnīcu, paziņojumiem izraibinātās sienas, ko lejā strādnieki, trīsdesmit gados gar tām berzēdamies, bija padarījuši gluži melnas, virvju cilpas zem griestiem, papīru rīses, vecās spiedes, akmeņu kaudzes izmērcētā papīra noslodzīšanai, burteņu rindas un pašā galā abus sprostus, kur katrs savā pusē uzturējās saimnieks un faktors: tad jums kļūs skaidrs, kā dzīvoja abi draugi.

1821. gada maija mēneša pirmajās dienās Dāvids un Lisjens stāvēja pie platā sētas loga, kad ap pulksten diviem viņu četri pieci strādnieki atstāja darbnīcu, lai dotos pusdienās. Tikko saimnieks redzēja mācekli aizveram uz ielu izejošās durvis, pie kurām bija zvaniņš, viņš izveda Lisjcnu pagalmā, it kā papīru, iespiedkrāsas, spiežu un vecā koka smaka tam būtu kļuvusi neciešama. Abi atsēdās lapenē, no kurienes bija redzams katrs, kas ienāca darbnīcā. Saules stari, rotaļādamies vīnogulāju lapās, glāstīja abus dzejniekus un ar savu mirdzumu ietina viņus it kā oreolā. Jaunekļu raksturu un izskata atšķirība pašreiz pretstatījumā izpaudās tik spilgti, ka varētu savaldzināt liela mākslinieka otu. Dāvids bija apveltīts ar spēkpilnu augumu, kādu daba piešķir būtnēm, kam lemts izcīnīt varenas, atklātas vai sle-• penas cīņas. Platās krūtis, spēcīgie pleci •harmonēja ar visa stāva smagnējo apveidu. Iebrūnā, veselīgā, pilnīgā seja virs spēcīgā kakla, iek|auta kuplu, melnu matu vilnī, uz pirmā acu uzmetiena šķita līdzīga Bualo apdziedāto kanoniķu sejām; taču, ielūkojoties vērīgāk, jūs atklātu biezo lūpu izliekumā, zoda bedrītē, stūrainā, ieplakanā deguna veidojumā, bet jo sevišķi acīs — yienīgās mīlestības nedziestošo uguni, domātāja asumu, dziļas smeldzes pilnu dvēseli, kas spēj aptvert visa apvāršņa tāles un ienirt tā dziļumos un kas viegli pārsātinās pat no visideālākajiem baudījumiem, ienesot lajos analizēs skaidrību. Šajā seja bija jaušami trauksmaina ģēnija zibšņi, tomēr ap vulkānu varēja noģist arī pelnus; cerība tajā izplēnēja dziļā sociālās niecības izjūtā, kādā zema izcelšanās un līdzekļu trūkums nospiež daudzus izcila gara cilvēkus. Blakus nabaga iespiedējam, kam viņa nodarbošanās, lai gan visai radniecīga garīgam darbam, tomēr iedvesa riebumu, blakus šim Silenam, kas smagnēji paļāvās vienīgi pats uz sevi un lēniem malkiem dzēra no zinātnes un dzejas kausa, apreibinādamies, lai aizmirstu provinces dzīves pelēcību, sēdēja Lisjens graciozajā pozā, ko skulptori izvēlējušies indiešu Bakcha atveidam. Viņa sejas vaibstiem piemita antikā skaistuma smalkums: grieķiska piere un deguns, sievišķīgs ādas samtainais baltums, un acis tik dziļi zilas, ka tās šķita gluži melnas, mīlestības un skaidrības pilnas acis, dzidras kā bērnam. Virs skaistajām acīm pletās it kā ar ķīniešu tušu uzvilkti uzacu loki, skatienu aizēnoja garas, kastaņbrūnas skropstas. Uz vaigiem vizēja zīdainas pūkas, kuru krāsa saskanēja ar dabiski cirtaino matu gaišumu. Zeltaini baltos deniņus apdvesa maigs svaigums. Nesalīdzināms cildenums iezīmējās paīsajā, mazliet uzrauktajā zodā. Skumja eņģeļa smaids klīda uz viņa purpura lūpām, kuru sārtumu baltie zobi izcēla vēl vairāk. Viņam bija slaidas, aristokrātiskas rokas, kuru mājienam vīrieši klausa, rokas, ko sievietes labprāt skūpsta. Lisjens bija smuidrs, vidēja auguma. Raugoties uz jaunekļa kājām, vīrietim varētu rasties doma, ka tā ir pārģērbusies meitene, jo vairāk tāpēc, ka Lisjenam, kā vairumam visai viltīgu, lai neteiktu blēdīgu, vīriešu, bija sievišķīgas gūžas. Šī pazīme, kas reti maldina, attaisnojās arī pie Lisjcna, kuru viņa nemierīgais prāts, analizējot pašreizējo sabiedrības stāvokli, bieži noveda pie samaitātiem spriedumiem, kas raksturīgi diplomātiem, kuri uzskata, ka panākumi attaisno visus līdzekļus, lai arī cik zemiski tie dažkārt būtu. Viena no lielu garu ēnas pusēm ir spēja gribot negribot izprast visu — kā tikumus, tā arī netikumus.

Abi jaunekļi tiesāja sabiedrību jo patvaļīgāk, jo zemāk tanī bija nostumti; jo neatzīti cilvēki par savu pazemojošo stāvokli atriebjas, izsakot vērtējumus no augsta redzes viedokļa. Bet viņu izmisums kļuva aizvien rūgtāks, jo ātrāk viņi trauca pretī savam neatvairāmajam liktenim. Lisjens bija daudz lasījis, daudz ko salīdzinājis; Dāvids bija daudz pārdomājis, daudz ko apsvēris. Lai gan iespiedējs izskatījās spēkpilns un veselīgs kā zemnieks, viņš tomēr bija cilvēks ar melancholisku un slimīgu dvēseli, viņš šaubījās par sevi; turpretī uzņēmīgais, bet nepastāvīgais Lisjens bija drosmīgs, par spīti trauslajam, gandrīz kuslajam, tomēr sievišķīgas burvības pilnajam stāvam. Lisjens pēc dabas bija visīstākais gaskonietis, dūšīgs, sparīgs, pārdrošnieks, kas labo saskata pārāk labu un ļauno neredz tik ļaunu, kas nevairās pārkāpuma, ja no tā atlec kāds labums, un pasvilpo pat par netikumu, ja tas viņu tuvina mērķim. Godkārības tieksmes viņā toreiz vēl tika apslāpētas ar jaunības skaistajām ilūzijām un kvēlām alkām iet cildenus ceļus, kurus slavā iemīlējušies cilvēki izvēlas vispirms. Pagaidām viņš vēl cīnījās tikai pret savām iegribām un nevis pret dzīves grūtībām, pret dzinuļiem sevī un nevis pret cilvēku zemiskumu, kas svārstīgiem raksturiem izvēršas par pazudinošu piemēru. Lisjena prāta spožuma savaldzinātais Dāvids apbrīnoja draugu, kaut arī daudzkārt pats atturēja viņu no maldiem, kādos galliskais straujums Lisjenu vilināja. Šis godīgais cilvēks pēc rakstura bija bikls, kas nebūt nesaskanēja ar viņa spēcīgo miesasbūvi, tomēr tam netrūka arī ziemeļniekiem raksturīgās neatlaidības. Sastopoties ar grūtībām, Dāvids vienmēr apņēmās nesvārstīgi tās uzveikt; un, ja arī viņam piemita tiešām apustuliska tikumu stingrība, viņš iegrožoja tās asumu ar neizsīkstošas iecietības maigumu. Šajā jau senajā draudzībā viens mīlēja līdz dievināšanai, un tas bija Dāvids. Bet Lisjens pavēlēja kā sieviete, kas zina, ka viņu mīl. Dāvids paklausīja ar prieku. Drauga skaistā āriene Dāvidā acīs šķila tam piešķiram pārākumu, kuram viņš pakļāvās, uzskatot sevi par lempīgu un ikdienišķu.

«Vilkt arklu vērsim pienākas, putns brīvi gaisos lidinās,» iespiedējs nodomāja. «Es būšu vērsis, Lisjens ērglis.»

Jau turpat trīs gadus abi draugi bija saistījuši savus likteņus, kas nākamībā solīja izvērsties tik spoži. Viņi lasīja izcilos sacerējumus, kas kopš miera noslēgšanas parādījās pie literatūras un zinātnes apvāršņa: Sillera, Gētes, lorda Bairona, Valtera Skota, Žana Pola, Berceliusa, Devija, Kivje, Lamartina un citu darbus. Viņi iekvēlojas pie šiem varenajiem ugunskuriem, paši mēģinājās negatavos, aizgūtos sacerējumos, pameta tos un tad atkal dedzīgi atgriezās pie tiem. Viņi strādāja pastāvīgi, nenogurstoši, jo jaunibas speķi ir neizsmeļami. Abi vienlīdz nabadzīgi, bet mākslas un zinātnes mīlestības spārnoti, viņi aizmirsa pašreizējo postu un nodevās nākamības slavas pamatu likšanai.

— Vai zini, Lisjen, ko es nupat saņēmu no Parizes? — jau-tāja iespiedējs, izvilkdams no kabatas sējumiņu astoņpadsmit-daļas loksnes lielumā. — Klausies!

Dāvids nolasīja, ka tikai dzejnieki prot lasīt, Andrē Šcnjē idili ar nosaukumu «Neera», tad idili «Sasirgušais jauneklis», tad antikā gaumē sacerēto eleģiju par pašnāvnieku un abus pēdējos jambus.

— Tad, lūk, kāds ir Andrē Senjē! — Lisjens vairākkārt iesaucās. — Viņš spēj iedzīt izmisumā, — jauneklis atkārtoja trešo reizi, kad Dāvids, pārāk saviļņots, lai turpinātu lasīt, sniedza viņam sējumiņu. — Dzejnieka atgūtais dzejnieks! — viņš iesaucās, ieraudzījis parakstu zem priekšvārdiem.

— Sacerējis šo sējumu, — Dāvids atkal ierunājās, — Šenjē uzskatīja, ka nav radījis nekā iespiešanas cienīga.

Lisjens savukārt nolasīja episko fragmentu «Aklais» un vairākas elēģijas. Nonācis līdz rindām:

Ja viņiem laimi nepazīt, vai tā maz zemes virsū mīt?

viņš grāmatu noskūpstīja, un draugiem sāka ritēt asaras, jo abi bija neprātīgi iemīlējušies. Vīnogulāju lapas bija piesarkušas, vecās mājas apdrupušās, saplaisājušās, krustām šķērsām spraugu izvagotās sienas kādas pasaku fejas pirksti izrotājuši ar gropēm, mūrrievām, bareljefiem un neskaitāmiem nepazīstamas arehitekturas brīnumiem. Fantazija bija piebārstījusi tumšo pagalmiņu ar saviem ziediem un rubiniem. Andrē Senjē Kamilla pārvērtās Davidam par dievināto Ievu un Lisje-nam par kādu augstdzimušu dāmu, ko viņš pielūdza. Dzeja ar sava zvaigžņotā tērpa majestātiskajām krokām bija pāršalkusi pāri darbnīcai, kur tipogrāfijās pērtiķi un lāči šķita ņirdzam. Pulkstenis sila jau pieci, bet abi draugi nejuta ne izsalkuma, nedz slāpju; dzīve viņiem bija zeltains sapnis, visas zemes bagātibas gulēja pie viņu kājām. Zilganajā apvārsni viņi ieraudzīja to pamali, uz kuru Cerības pirksts norada tiem, kam dzīve trauksmaina, un ko tā kā sirēna vilina: «Steidziet, lidojiet, pa šo zeltaini sudraboto plaisu debesu zilgmē jūs izbēgsiet no likstām!...» šai mirkli spiestuves māceklis atvēra mazās stiklotās durtiņas, kas veda no darbnīcas pagalmā, un norādīja n abiem draugiem kādam nepazīstamam cilvēkam, kas sveicinādams viņiem tuvojās.

— Mans kungs, — tas uzrunāja Dāvidu, izvilkdams no kabatas milzīgu burtnīcu, — es vēlētos likt iespiest šo darbu, lisiet tik laipni un pasakiet, cik tas varētu maksāt!

— Mēs, cienītais kungs, neiespiežam tik lielus manuskriptus, — atteica,Dāvids, neieskatīdamies burtnīcā. — Jums jāgriežas Kuantē firmā.

— Bet mums^taču ir kādi ļoti jauki burti, kas būtu pilnīgi piemēroti, — attrauca Lisjcns, paņemdams rokrakstu. — Lūdzu, esiet tik laipni, iegriezieties rit un atstājiet mums savu darbu, tad mēs aprēķināsim iespiešanas izdevumus.

- Vai man nav gods runāt ar Lisjena Sardona kungu? ...

— Jā, mans kungs, — atbildēja faktors.

— Man liels prieks, mans kungs, — teica autors, — iepazīties ar jauno dzejnieku, kam paredz tik spožu nākotni. Mani šurp sūtīja de Baržctona kundze.

Dzirdot šo vārdu, Lisjens nosarka un nomurmināja dažus vārdus, izteikdams atzinību par de Baržctona kundzes laipno vērību. Dāvids pamanīja, ka draugs pietvīkst un apmulst, un atstāja viņu vienu sarunā ar provinces muižnieku, raksta «Par zīdtārpiņu ieaudzēšanu» autoru, ko godkāre bija uzmudinājusi likt iespiest savu sacerējumu, lai to varētu izlasīt viņa kolēģi no Zemkopības biedrības.

— Klausies, Lisjen, — teica Dāvids, kad muižnieks bija aizgājis, — vai tik tu neesi iemīlējies de Baržctona kundzē?

— Neprātīgi!

— Bet aizspriedumi jūs attālina taču vairāk nekā tad, ja viņa dzīvotu Pekinā un tu Grcnlandē.

— Divu mīlētāju griba uzveic visu, — acis nodurdams, atteica Lisjcns.

— Tu mūs aizmirsīsi, — sacīja biklais daiļās Ievas pielūdzējs.

— Tieši pretēji! Varbūt esmu tev upurējis savu iemīļoto! — Lisjens iesaucās.

— Ko tas nozīme?

— Par spīti savai mīlestībai, par spīti dažādām interesēm, kas mani mudina pastāvīgi apmeklēt viņas māju, es viņai pateicu, ka nekad tur neatgriezīšos, ja tā nepieņems cilvēku, kas ir apdāvinātāks par mani un ko sagaida spoža nākotne, manu brāli un draugu Dāvidu Sešaru. Mājās mani gaida atbilde. Un, kaut arī visa šejienes aristokrātija būtu uzaicināta šovakar noklausīties manus dzejoļus, ja atbilde būs noraidoša, es nekad vairs nesperšu kāju pie de Baržetona kundzes.

Notrausis asaras, Dāvids strauji paspieda Lisjena roku. Pulkstenis sita seši.

— Ieva sāks raizēties, paliec sveiks! — pēkšņi sacīja Lisjens.

Viņš aizsteidzās, atstājot Dāvidu tik dziļā saviļņojumā, kādu izjūt tikai viņa vecumā un sevišķi tais apstākļos, kuros atradās abi jaunie gulbji, kam provinces dzīve vēl nebija apcirpusi spārnus.

— Zelta sirds! — iesaucās Dāvids, ar skatienu pavadīdams Lisjenu, kamēr tas devās cauri darbnīcai.

Lisjens atgriezās uz Umo priekšpilsētu pa skaisto Boljē bulvāri, pa Minaža ielu un Senpjcra vārtiem. Ja viņš izvēlējās garāko ceļu, lad jūs gan varēsiet iedomāties, ka tas veda garām de Baržetona kundzes mājai. Viņš izjuta tik dziļu prieku, ejot garām šās sievietes logiem, kaut arī viņai nezinot, ka jau kopš diviem mēnešiem vairs neatgriezās uz Umo pa Pālē vārtiem.

Nonācis Boljē alejā, viņš pārdomāja par atstatumu, kas atdalīja Angulemu no Umo. Šejienes ieražas bija uzcēlušas morālus šķēršļus, kas daudz grūtāk uzveicami nekā kraujā nogāze, pa kuru Lisjens kāpa lejā. Godkārīgais jauneklis, nesen ticis uzņemts Baržetonu savrupmājā, pārsviežot slavu kā tiltu starp pašu pilsētu un priekšpilsētu, bija noraizējies par savas sirdsdāmas atbildi kā favorits, kas bīstas krist nežēlastībā, pēc tam kad mēģinājis paplašināt savas varas jomu. Sie vārdi var šķist dīvaini tiem, kam vēl nav gadījies novērot savādās ieražas, kādas valda pilsētās,v kas dalās augšējā un lejas pilsētā; šeit gan nepieciešams sniegt dažus paskaidrojumus par Angulemu, jo vairāk tāpēc, ka tie dos iespēju izprast de Baržetona kundzi, vienu no svarīgākajām personām šajā stāstījumā.

Angulema ir sena pilsēta, uzcelta klintāja virsotnē, kas atgādina cukurgalvu un izslienas pāri laukiem, pa kuriem aizvijas Sarantas upe. Uz Perigora pusi klintājs pievienojas garai pakalnu grēdai, kuru tas pie ceļa no Parizes uz Bordo pēkšņi noslēdz, izveidojot īpatnēju, triju gleznainu ieleju ieskautu zemes ragu. Par šās pilsētas svarīgo nozīmi reliģisko karu laikmetā liecina tās vaļņi, vārti un cietokšņa drupas uz klints smailes. Pēc sava stāvokļa Angulema agrāk bija vienlīdz nozīmīgs stratēģisks punkts kā katoļiem, tā arī kalvinistiem; bet tas, kas kādreiz radīja tās stiprumu, tagad izvērties par tās vājumu; vaļņi un ārkārtīgi stāvā klints nogāze neļauj tai izplesties uz Sarautas pusi, un tā pilsēta nosodīta uz pilnīgu sastingumu. Ap to laiku, kad norisinājās šeit aprakstītie notikumi, valdība mēģināja paplašināt pilsētu uz Perigora pusi, uzceļot gar pakalnu grēdu prefektūras pili, jūrskolas un militāru iestāžu ēkas, kā arī ierīkojot ceļus. Bet tirdzniecība jau bija iesakņojusies citur. Umo priekšpilsēta sensenis izpletusies kā sēņu čemurs klintāja pakājē un upes krastos, gar kuru iet lielceļš no Parizes uz Bordo. Katrs pazīst Angulemas slavenās papīrfabrikas, kas jau pirms trīssimt gadiem gluži dabiski bija uzceltas pie Sarantas un tās pietekām, jo tajās ir daudz krāču. Valdība bija uzbūvējusi Riebi lielāko flotes ieroču lietuvi. Spedi-cijas firmas, pasts, mājvietas, ratnīcas, pasta diližansu uzņēmumi, visi pasākumi, kas eksistē no ceļa un upes, sablīvējās Angulemas pakājē, izvairoties no grūtībām, kuras sagādā pilsētas kraujā nogāze. Protams, ādas miecētavas, veļas mazgātavas un citi uzņēmumi, kuru darbībai nepieciešams ūdens, palika Sarantas tuvumā; arī degvīna pagrabi un visu dažādo pa ūdensceļu piegādāto jēlvielu noliktavas, kā arī transits, novietojās gar Sarantas krastiem. Tā Umo izvērtās bagātā rūpniecības pilsētā, otrā Angulcmā, ko apskauda augšpilsēta, kurā palika valdības iestādes, biskapa sēdeklis, tiesa, aristokrātija. Un tomēr Umo par spīti tās rosmei un pieaugošajai varenībai bija un palika tikai Angulemas piedēklis. Augšā dižciltība un vara, lejā tirdzniecība un nauda: divas sociālās zonas, kas pastāvīgi un visās vietās bija naidīgas; un grūti pasacīt, kura no abām pilsētām ienīda vairāk savu sāncensi. Restaurācija deviņos gados saasināja stāvokli, kas Impērijas laikā bija noturējies diezgan mierīgs. Vairumu māju augšējā Angulemā apdzīvoja vai nu aristokrātu ģimenes, vai senas patriciešu ģimenes, kas pārtika no saviem ienākumiem un veidoja zināmu noslēgtu pirmiedzīvotāju slāni, kurā svešiniekus nekad neuzņēma. Ienācējiem no kaimiņu provincēm vajadzēja šeit nodzīvot vismaz divsimt gadu vai arī saradoties ar kādu no iedzimto ģimenēm, lai tiklu uzskatīti par šejieniešiem; un arī tad vēl senajiem iedzīvotājiem tie šķila nesen ieradušies. Prefekti, valsts nodokļu ievācēji un pārvaldes ierēdņi, kas pēdējos četrdesmit gados vairākkārt bija mainījušies, mēģināja civilizēt šīs senās ģimenes, kuras ieperinājušās savā klints smailē kā neuzticīgi kraukļi: aristokrāti gan ieradās viņu rīkotajos svētkos un mielastos, taču pieņemt viņus savās mājās stūrgalvīgi atteicās. Sīs ņirdzīgās, mēlnesīgās, skaudīgās, sīkstu-līgās ģimenes saradojas savā starpā un veido noslēgtu kastu, neļaujot nevienam ne aiziet, ne ienākt tajā; modernās greznības izgudrojumi tai ir sveši; sūtīt bērnus uz Parizi viņām ir tas pats, kas nolemt tos bojā ejai. Sī pārmērīgā piesardzība atsedz seno ģimeņu tikumu un ieražu atpalicību; bezjēdzīgā rojalismā iestigušas, drīzāk svētulīgas nekā reliģiozas, tās stingri veģetē, tāpat kā viņu pilsēta un klints. Un tomēr Angu-lcmu apkārtējās provincēs daudzina kā pilsētu, kur var gūt labu izglītību. Kaimiņu pilsētas sūta savas jaunavas Angulemas pansijās un klosteros. Nav nemaz grūti saprast, cik ļoti kastas gars ietekmē jūtas, kas šķir Angulemu no Umo. Tirgotāji ir bagāti, aristokrāti lielāko liesu trūcīgi. Tie atriebjas cits citam ar abpusēji līdzīgu nicināšanu. Angulemas buržuāzijā pilnīgi ievilkta šajā strīdā. Augšpilsētas tirgotājs saka par priekšpilsētas komersantu ar neatdarināmu pieskaņu balsī: «Tas ir viens no Umo!» Gribēdama pacelt Francijas aristokrātiju īpašā stāvoklī un modinādama cerības, kas nevarēja piepildīties bez vispārēja apvērsuma, Restaurācija morāli attālināja Angulemu no Umo vēl vairāk, nekā tas šķīra atstatums. Dižciltīgo sabiedrība, kam tolaik bija sakari ar valdības aprindām, Angulemā kļuva daudz augstprātīgāka nekā jebkur citur visā Francijā. Umo iedzīvotājs diezgan stipri bija līdzīgs parijam. No tā izrietēja mēmais, dziļais ienaids, kas saliedēja tik bargā vienprātībā 1830. gada sacelšanos un izārdīja ilgstoša sabiedriska stāvokļa elementus Francijā. Galma aristokrāti atvairīja no troņa provinces aristokrātiju, tāpat kā tā savukārt atvairīja no sevis buržuāziju, pastāvīgi aizvainojot tās godkāri. Tā aptiekara dēla, Umo iedzīvotāja, pieņemšana de Baržetona kundzes' salonā bija savā ziņā vesela neliela revolūcija. Kas to bija izraisījuši? Lamartins un Viktors Igo, Kazimirs Delaviņs un Kanaliss, Beranžē un Satobrians, Vilmēns un Eņjana kungs, Sumc un Tiso, Etjens un Davrinji, Benžamens Konstans un Lamenē, Kuzēns un Mišo, īsāk sakot, kā jaunās, tā arī vecās literārās slavenības, gan liberāļi, gan ari rojalisti. de Baržetona kundze mīlēja mākslu un literatūru — Angulemā to uzskatīja par ekstravagantu gaumi, par māniju, ko visi atklāti nožēloja, bet šeit nepieciešams to attaisnot, lai attēlotu šās slavai dzimušās, lāču aiz nejaušu liktenīgu apstākļu sagadīšanās pakrēslī palikušās sievietes dzīvi, jo viņas ietekme uz Lisjcnu izšķīra jaunekļa likteni.

De Baržetona kunga vecvectēvs bija kāds Bordo sindiks, vārdā Miro, kas par ilggadējiem pakalpojumiem Ludviķa XIII laikā ticis pacelts dižciltīgo kārtā. Ludviķa XIV valdīšanas laikā viņa dēls, kļuvis Miro de Baržetons, bija pils sardzes oficieris un tik bagati apprecējās, ka tā dēlu Ludviķa XV laikā sauca jau gluži vienkārši par de Baržetona kungu. Sis de Baržetona kungs, sindika Miro mazdēls, jau tik lieliski bija iejuties īsta augstmaņa stāvoklī, ka izputināja visas ģimenes bagātības, pieliekot punktu tās veiksmei. Viņa divi brāļi, tagadējā Baržetona tēvoču vecāki, atkal sāka nodarboties ar tirdzniecību, un tā Miro uzvārdu vēl tagad var sastapt Bordo tirgotāju vidū. Tā kā Baržetonu zemi, kas atradās Angumuā un bija lēņu atkarībā no Larošfuko feodālās dalienas, nevarēja atsavināt, tāpat kā māju Angulemā, ko ļaudis dēvēja par Baržetonu pili, tad Izšķērdētāja de Baržetona kunga mazdēls mantoja šos abus īpašumus. 1789. gadā viņš zaudēja tiesības ievākt feodālās nodevas un dzīvoja tikai no zemes ienākumiem, kas sniedza apmēram desmit tūkstoš franku gadā. Ja viņa vectēvs būtu sekojis Baržetona I un Baržetona II spožajiem piemēriem, tad Baržetons V, kam varētu dot pievārdu Mēmais, būtu marķizs dc Baržetons; viņš ieprecētos kādā izcilā ģimenē un, tāpat kā daudzi citi, kļūtu hercogs vai pērs; bet viņš 1805. gadā uzskatīja par pagodinājumu laulību ar dižciltīgo jaunavu Mariju Luizi Anaisu de Negrplisu, kuras tēvs dzīvoja savā muižiņā, no visiem aizmirsts, lai gan piederēja pie kāda no senāko Dienvidfran-cijas ģimeņu jaunākā atzarojuma. Viens Negrplisu ģimenes loceklis bija Luija Svētā ķīlnieku skaitā; turpretī vecākā ģimenes zara galva saucās slavenajā d’Esparu vārdā, ko tas bija iemantojis Indriķa IV valdīšanas laikā, apprecoties ar šās ģimenes mantinieci. Bet nupat pieminētais muižnieks, jaunākā atzarojuma jaunākais pārstāvis, dzīvoja savas sievas muižā, nelielā zemes īpašumā netālu no Barbezjē, apsaimniekodams to lieliski, pats vezdams uz tirgu pārdot ražu, pats brūvēdams degvīnu un pavīpsnādams par zobgalībām, ja tikai viņam izdevās iekrāt naudiņu un laiku pa laikam palielināt savu valstību. Provinces nomaļajos nostūros visai reti sastopami apstākļi bija modinājuši de Baržetona kundzē gaumi uz muziķu un literatūru. Revolūcijas laikā kāds abats Niolans, abata Roza labākais skolnieks, bija paslēpies, paņemdams Iīdzi savu komponista bagažu, nelielajā d’Eskarbas pilī. Viņš devīgi atlīdzināja par vecā muižnieka viesmīlību, izglītojot tā meitu Anaisu, ko īsāk sauca par Naisu; un, ja nebūtu radies šis atgadījums, meitene būtu palikusi pamesta savā vaļa vai arī, kas varbūt vēl Jaunāk, atstāta kādas izlaidīgas istabenes ziņā. Abats bija ne tikai mūziķis, bet arī dziļš literatūras pazinējs un prata itāliešu un vācu valodu. Tā nu viņš mācīja de Ncgrplisa jaunkundzei šīs abas valodas un kontrapunktu; viņš tai izskaidroja diženākos franču, itāliešu un vācu literatūras sacerējumus, kā arī palīdzēja atšifrēt mūzikas lielmeistaru noslēpumus. Beidzot, lai aizpildītu dīkās stundas dziļajā vientulībā, uz ko viņus bija notiesājuši politiskie notikumi, abats mācīja jaunavai grieķu un latiņu valodu, kā arī ievadīja dabas zinātņu izpratnē. Mātes klātbūtne nedarīja mērenāku vīrišķīgo audzināšanu, ko saņēma jaunava, kurā jau lauku dzīve pati par sevi bija izveidojusi lielu neatkarības izjūtu. Jūsmīgais, dzejiski noskaņotais abats Niolans sevišķi ievērojams bija ar savu māksliniekiem raksturīgo garīgo struktūru, kam piemīt vairākas teicamas īpašības un kas ar saviem brīvajiem spriedumiem un uzskatu plašumu paceļas pāri buržuāzijas domu pasaulītei. Taču, ja arī sabiedrība mēdz piedot šāda brīvdomātājā pārdrošības viņa savdabīgā dziļuma pēc, tad privātā dzīvē viņš var kļūt kaitīgs, jo iedveš tieksmi novirzīties no vispārpieņemtā. Abatam netrūka kvēles, un viņa idejas krita auglīgā zemē, jo jaunavas gadiem gluži dabisko jūsmošanu viņa audzēknē lauku dzīves nošķirtība bija vēl kāpinājusi. Savas asās novērošanas spējas un spriešanas drosmi abats Niolans iepotēja skolniecei, neapsvērdams, ka šīs vīrietim tik nepieciešamās īpašības izvēršas trūkumos sievietei, kas lemta ģimenes mātes necilajiem pienākumiem. Lai gan abats pastāvīgi mudināja savu audzēkni būt jo pieticīgākai un lēnīgākai, jo viņas zināšanu loks paplašinājās, tomēr de Ncgrplisa jaunkundzei nostiprinājās ļoti augstas domas pašai par sevi un pret cilvēci viņa sāka just aizvien dziļāku nicināšanu. Redzēdama ap sevi tikai padevības pilnus cilvēkus, kas uz pirmo mājienu steidzās tai pakalpot, viņa sāka izturēties augstprātīgi kā augstdzimušas dāmas, neapgūstot tām piemītošo rotaļīgas šķelmības pilno uzvedību. Nabaga abats, apbrīnodams pats sevi savā audzēknē kā autors savā darbā, vēl uzkurināja viņas iedomību, un tā' viņai nekur nelaimējās rast salīdzināšanas iespēju, kas palīdzētu pašai sevi pareizi novērtēt. Sabiedrības trūkums ir viena no lielākajām lauku dzīves nelaimēm. Tā kā nav jānes nelielie upuri, ko prasa labais tonis uzvedībā un tualetē, cilvēks pierod pie zināmas vaļīgas izlaidības. Un pamazām viņā viss samaitājas, kā forma, tā arī gars. De Negrpiisa jaunkundzes brīvdomība, sabiedrisko konvenciju žņaugu neiegrožota, sāka izpausties arī viņas izturēšanās veida, viņas skatienā; jaunava izskatījās ļoti pašapzinīga, kas uz pirmā acu uzmetiena šķiet visai īpatnēji, bet īsti piedien tikai dēku meklētājām. Tā šī izglītība, kuras skarbums augstāko aprindu sabiedrībā būtu ticis nogludināts, Angulemā draudēja padarīt de Negrpiisa jaunkundzi smieklīgu, tikko pielūdzēji atteiksies dievināt viņas kļūdas, kuras spēj valdzināt tikai jaunībā. Par de Negrpiisa kungu jāsaka, ka viņš būtu ar mieru atdot visas meitas grāmatas, lai izglābtu vienu sasirgušu vērsi, jo bija tik skops, ka neizsniegtu ne divus liarus pāri sumai, uz kādu tai bija tiesības, pat ja būtu jānopērk viņas skološanai visnepieciešamākais nieka sīkums. Abats nomira 1802. gadā, pirms savas iemīļotās audzēknes precībām, kurām viņš, bez šaubām, nebūtu piekritis. Pēc abata nāves meita ļoti apgrūtināja veco muižnieku. Viņš jutās par vāju, lai izturētu cīņā, kas aiz viņa paša skopulības un aiz dīkdienīgās jaunavas neatkarības neatvairāmi iedegtos. Kā visas jaunavas, kas novirzījušās no sievietei nospraustā dzīves ceļa, Naisa nosodīja laulību un maz raizējās par apprecēšanos. Viņai šķita pretīgi pakļaut savu saprātu un personību kādam no nevērtīgajiem, nenozīmīgajiem vīriešiem, ar kuriem viņa varēja sastapties. Viņa gribēja pavēlēt, bet vajadzētu paklausīt. Ja būtu jāizvēlas: paklausīt rupju iegribu pilnam vīrietim, kam nebūtu iecietības pret viņas gaumi, vai aizbēgt ar mīļāko, kas tai patiktu, Naisa, ne mirkli nevilcinādamās, izšķirtos par pēdējo. Būdams vēl īsts muižnieks, de Negrpiisa kungs baidījās no nevienlīdzīgas laulības. Kā daudzi tēvi viņš nolēma meitu izprecināt ne tik daudz viņas pašas, kā sava miera labā. Viņam bija vajadzīgs panaivs titulēts vai vienkāršs muižnieks, kas nespētu sagādāt grūtības norēķinos par meitas aizbildniecību un, būdams tik stulbs un gļēvs, ka Naisa varētu dzīvot pēc savas patikas, apprecētu meitu bez pūra. Bet kur atrast znotu, kas izrādītos pa prātam kā tēvam, tā arī meitai? Šāds cilvēks ir īsts brīnumputns. Paturot prātā abu intereses, de Negrplisa kungs apsvēra visus provinces vīriešus, un de Baržetona kungs tam.likās vienīgais, kas atbilda viņa prasībām. De Baržetona kungs, ‘četrdesmit gadus vecs, jaunības dēku krietni vien apbružāts muižnieks, tika daudzināts kā cilvēks ar visai vāju prātiņu; bet viņam pietika saprašanas, lai pārvaldītu savu mantu, un prasmes uzvesties, lai uzturētos Angulemas augstākajā sabiedrībā, nekļūstot smieklīgs vai neciešams. De Neg-plisa kungs bez aplinkiem izskaidroja meitai iecerētā paraugvīra negativās īpašības un norādīja, cik viņai pašai šis laulības būtu izdevīgas — viņa sauktos de Baržetonu vārdā un gūtu tiesības uz ģimenes seno ģerboni: četrdaļīgs vairogs; pirmajā daļā uz zeltītas pamatnes trīs tumšsarkanas, pa labi pavērstas briežu galvas, divas virs vienas; ceturtajā daļā uz zeltītas pamatnes Iris melnas, taisni uz priekšu pagrieztas vēršu galvas, viena virs divām; otrajā un trešajā daļā katrā pa sešām sudraba un gaiši zilām jostām; gaiši zilo jostu galos sešas gliemežnīcas — trīs, divas un viena. Nodrošinājusies ar tādu mūža biedru, Naisa varētu iekārtoties dzīvē pēc savas gaumes, jo viņu aizsargātu likumīgais stāvoklis un atbalstītu tās saites, ko Parizē sagādātu viņas skaistums un inteliģence. Jaunavu bija savaldzinājušas tik lielas brīvības izredzes. De Baržetona kungs bija uzskatījis šīs laulības par ļoti spožām, jo domāja, ka sievastēvs nevilcināsies viņam atstāt mantojumā muižu, kuras platību tas allaž dedzīgi bija palielinājis; turpretī tagad sāka likties tā, ka de Negrplisa kungam iznāks sacerēt uzrakstu sava znota kapa piemineklim.

De Baržetona kundzei tobrīd bija trīsdesmit seši gadi, bet viņas vīram piecdesmit astoņi. Gadu atšķirība dūrās acīs jo sevišķi tāpēc, ka de Baržetona kungs izskatījās kā septiņdesmitgadīgs vecis, turpretī viņa sieva varēja gluži mierīgi tēlot jaunu meiteni, tērpties rožainās drānās un nēsāt jaunavīgu matu sasukājamu. Kaut gan de Baržetonu īpašumi neienesa vairāk par divpadsmit tūkstoš livrām rentes, viņu ģimene tomēr skaitījās pie sešām bagātākajām vecajā pilsētā, izņemot tirgotājus un ierēdņus. Veltījot laipnu gādību tēvam, no kura de Baržetona kundze gaidīja mantojumu, lai varētu doties uz Parizi, — bet vecais tik ilgi vilcinājās ar miršanu, ka pārdzīvoja znotu! — de Baržetonu laulātais pāris bija spiests dzīvot Angulemā, kur Naisas dzirkstošais saprāts un neskartās, sirdī slēptās bagātības draudēja neauglīgi novīst un ar laiku kļūt smieklīgas. Tiešām, smieklīgais mūsos rodas lielāko tiesu no cildenām jūtām, no tikumiem vai spējām, kuras novedam līdz galējībām. Lepnums, ko neapvalda saskare ar labu sabiedrību, izdzimst klīrībā, izšķiežoties sīkumos, lai gan cildenu jūtu jomā tas būtu spējis augt augumā. Sajūsma, šis tikumu tikums, kas rada svētos, iedvesmo uz slepenu uzupurēšanos un uz spārnotu dzeju, provinces sīkumainības gūstā pārvēršas par pārspīlētību. Pat izglītība noveco, un gaume deģenerē kā stāvošs ūdens tālu no centra, kurā staro varenie dižgari, kur gaiss domu piesātināts un kur viss allaž atjaunojas. Nerodot cēloni izpausmei, kaislības, iedegdamās par niekiem, pamazām apsīkst. Tieši tā ceļas skopums un mēlnesība, kas saindē provinces dzīvi. Domu šaurība un mietpilsoniskums drīz vien sapin savos valgos pat viscildenākos cilvēkus. Tā aiziet bojā lielumam dzimuši vīri, tā sagandējas sievietes, kas, augstākā sabiedrībā izsmalcinātas, izcilu cilvēku ietekmē pilnveidojušās, butu varējušas kļūt jo valdzinošas. De Baržetona kundze tvēra liru aiz paša niecīgākā iegansta, nešķirojot intimās dzīves poēziju no sabiedriskās poēzijas. Jo, patiesi, citu nesaprastas izjūtas jānoslēpj sevī. Protams, saules riets ir kā krāšņa poēma, bet vai sieviete nekļūst smieklīga, pacilāti attēlojot to praktiski noskaņotiem cilvēkiem? Ir taču arī tādi baudījumi, ko spēj izjust tikai divatā, dzejnieks ar dzejnieku, sirdi pie sirds. Viņai piemita vājība izteikties milzīgi garos, patētiskiem vārdiem piebārstītos teikumos, kurus žurnālistu žargonā dēvē par sviestmaizītēm, ar kādām tie ik rītus pamielo savus abonētājus, kas tās norij, kaut arī tās ir grūti sagremojamas. Pārmērīgi bieži viņa lietoja vispārāko pakāpi, un viņas pā-slogotajā sarunas valodā vissīkākās lietiņas tika uzpūstas milzīgos apmēros. Tolaik viņa sāka visu tipi-zēt. individualizēt, sintetizēt, dramatizēt, romantizēt, analizēt, poetizēl, prozaizēt, kolosificēt, pāreņģeļot, neoloģizēt, traģedizēt, viņa sirga ar īstu titanomaniju; ko darīt, reizēm uz brīdi jādara pāri valodai, lai attēlotu jaun'aiku cnnības, kādas piemīt dažām sievietēm. Naisas gars iekvēlojās tāpat kā viņas valoda. Diti-rambi mita viņas sirdī un plūda pāri lūpām. Jaunā sieviete trīsēja, stinga, jūsmoja par katru notikumu: par kādas karmelitu mūķenes uzupurēšanos un brāļu Fošē nosodīšanu ar nāvi, par vikonta d’Alenkura Ipsiboeju un Ljuisa Anakondu, par Lavaleta bēgšanu, tāpat kā par kādu savu draudzeni, kas, skaļi kliegdama, bija aizdzinusi zagļus. Naisai viss šķita cildens, neikdienišķs, dīvains, dievišķīgs, brīnišķīgs. Viņa iekarsa, sašuta, izmisa, trauksmaini spārnoja pati sevi un atkal sabruka sevī, raudzījās te debesīs, te uz zemi; acīs viņai allaž pierieta asaras. Savu dzīvi viņa šķieda pastāvīgā jūsmošanā un dedzināja dīvainā nicināšanā. Viņa saprata Janinu-Pašā' būtu gribējusi cīnīties ar to serailā, un viņai likās cildeni tikt iešūtai maisā un iesviestai ūdenī. Viņa apskauda lēdiju Stenhopi, šo tuksneša zilzeķi. Viņa alka iestāties svētās Kamilas ordenī par mūķeni, doties uz Barselonu kopt slimniekus un mirt ar dzelteno drudzi: luk, liels, dižens liktenis! īsi sakot, Naisai slāpa visa, ko nesniedza viņas dzīves rāmi plūstošais, zālāja nosegtais strauts. Viņa dievināja lordu Baironu, Žanu Zaķu Ruso, ikvienu poētisku vai dramatisku personību. Viņa lēja asaras par katru nelaimi un uzgavilēja visām uzvarām. Naisa juta līdzi uzveiktajam Napoleonam, tā juta līdzi Mcchemelam Ali, kas apslaktēja tirānus Ēģiptē. Ģeniālus cilvēkus viņa apvija ar oreolu un ticēja, ka tie dzīvo no smaržām un gaismas. Daudziem Naisa šķita kā neprā-tīgā, kuras neprāts nav bīstams apkārtnei; bet redzīgs vērotājs būtu droši vien viņā saskatījis krāšņas mīlestības drupas, kura, tikko uzcelta, sagruvusi, dievišķīgās Jeruzalemes krāsmatas, galu galā — mīlestību bez iemīļotā. Un tā arī bija. De Barže-tona kundzes laulības dzīves pirmos astoņpadsmit gadus var aprakstīt nedaudzos vārdos. Kādu laiku viņa, iegrimusi savā gara pasaulē, dzīvoja no tālām cerībām. Tad, aptvērusi, ka uzturēties Parizē, kā viņa ilgojās, ir neiespējami, jo līdzekļi bija pārāk šauri, Naisa sāka vērot apkārtējos cilvēkus un nodrebēja izbailēs par savu vientulību. Jaunās sievietes tuvumā neatradās neviens vīrietis, kas spētu iedvest neprātu, kādam ļaujas sievietes izmisumā par savu bezjēdzīgo, tukšo, bezmērķa dzīvi. Viņai nebija uz ko cerēt, pat ne uz nejaušību, jo ir taču arī dzīves bez nejaušībām. Kad Impērijas slava iedegās visā spožumā un Napoleons devās uz Spāniju, sūtīdams turp savus izlases karaspēkus, Naisas līdz tam laikam pieviltās cerības atdzīvojās. Ziņkārība, dabiski, uzmudināja viņu pavērties šajos varoņos, kas pēc īsas imperatora pavēles iekaroja Eiropu, atjaunodami seno bruņinieku teiksmainos varoņdarbus. Pat pašas skopākās un nepadevīgākās pilsētas bija spiestas rīkot svētkus par godu imperatora gvardei, ko nieri un prefekti uzņēma ar svinīgām runām, it kā būtu ieradušies karaļnama pārstāvji. Kāda pulka ballē, sarīkotā par godu pilsētai, de Baržetona kundze iemīlējās jaunā muižniekā, vienkāršā apakšlcitnantā, ko viltnieks Napoleons bija pratis savaldzināt ar Francijas maršala zizli. So apvaldīto, cildeno, dziļo aizraušanos, kas ļoti atšķīrās no tolaik tik viegli aizsāktajām un atkal atraisītajām mīlas dēkām, nāve ar savu roku pacēla dziļa skaidrībā. Pie Vagramas lielgabala šāviņš sašķaidīja uz marķiza de Kantkruā krūtīm vienīgo attēlu, kas apliecināja de Baržetona kundzes skaistumu. Ilgi viņa apraudāja daiļo jaunekli, kas, slavas un mīlestības spārnots, augstāk par visiem imperatora labvēlības pierādījumiem vērtēdams vienu pašu Naisas vēstuli, divos karagājienos bija uzdienējis līdz pulkvedim. Sēras pārklāja viņas sejai skumju ēnu. Šis mākonis izklīda tikai tanī briesmīgajā vecumā, kad sieviete sāk nožēlot savus labākos gadus, kas aizritējuši bez baudām, kad tā redz vīstam savas rozes, kad atdzimst mīlestības iekāre un alkas paildzināt pēdējos jaunības smaidus. Naisas pārākums iecirta retu lepnās sievietes sirdī, tiklīdz viņu aptvēra provinces saltums. Kā sermulītis viņa mirtu aiz pretīguma, ja būtu aptraipījusies nejaušā tuvībā ar kādu no vīriešiem, kurus nodarbināja vienīgi domas par sīku kāršu spēli pēc bagātīgas maltītes. Lepnums pasargāja Kaisu no provinces nožēlojamām mīlas dēkām. Tā kā viņa bija spiesta izvēlēties starp apkārtējiem nenozīmīgajiem vīriešiem vai arī atteikties no mīlestības, tad tik izcila sieviete varēja izšķirties tikai par pēdējo. Tā laulības dzīve un sabiedrība izvērtās Naisai par klosteri. Viņa dzīvoja no dzejas kā mūķene no reliģijas. Slaveno līdz tam nepazīto svešzemnieku darbi, kas nāca klajā no 1815. līdz 1821. gadam, de Bonalda kunga un dc Mestra kunga — šo abu domas ērgļu diženie traktāti, beidzot, arī mazāk grandiozie tolaik jau spēcīgi sadīgušās franču literatūras sacerējumi vērta krāšņāku Naisas vientulību, nedarot tomēr lokanāku ne viņas garu, ne raksturu. Viņa palika taisna un spēcīga kā koks, ko trāpījis zibens spēriens, bet kas nav ticis notriekts gar zemi. Cienība sastinga uzpūtībā, majestātiskā stāja izvērtās augstprātībā un klīrībā. Kā visi, kas vēlas tikt pielūgti, vienalga, no kādiem pielūdzējiem, Naisa valdīja ar visiem saviem trūkumiem. Tāda bija de Baržetona kundzes pagātne, salts stāsts, ko vajadzēja pieminēt, lai padarītu saprotamu viņas tuvību ar Lisjenu, kas šās dāmas mājā iekļuva visai dīvainā veidā. Toziem pilsētā bija ieradusies kāda persona, kas atdzīvināja de Baržetona kundzes vienmuļo ikdienu. Kad atbrīvojās netiešo nodokļu pārvaldes direktora vieta, de Baranta kungs tajā iecēla kādu cilvēku, kura dēkainā dzīves gaiļa bija tik intriģējoša, ka sievietes ziņkārība viņam pavēra durvis uz vietējās karalienes salonu.

Di Šallē kungs, pasaulē radies gluži vienkārši kā Sīksts Šatlē, bet 1806. gadā saprātīgi iedomājies iedzīvoties titulā, bija viens no tiem patīkamajiem jaunekļiem, kas Napoleona laikā izslīdēja no katras iesaukšanas, uzturoties imperatoriskās gaišības tuvumā. Karjeru viņš bija sācis kādas imperatoriskās princeses sekretārā postenī. Daba bija viņu apveltījusi ar visu šai vietā nepieciešamo neapdāvinātību. Viņš bija labi veidots, glīts jauneklis, iznesīgs dejotājs, manīgs biljarda spēlē, veikls visos vingrinājumos, viduvējs aktieris amatieru uzvedumos, romanču dziedātājs, asprātību cienītājs, allaž gatavs pakalpot, padevīgs, skaudīgs un zināja visu un neko. Nekā nesajēgdams no mūzikas, viņš šā tā prata pavadīt uz klavierēm kādu dāmu, ja tā aiz laipnības bija ar mieru nodziedāt nedēļām ilgi cītīgi iestudētu romanci. Būdams bez mazākās dzejas izjūtas, viņš dažkārt mēdza dedzīgi izlūgties atjauju minūtes desmit pastaigāties pa salonu, lai sacerētu četrrindeni, pliekanu savārstījumu, kurā domu aizstāja atskaņas. Di Satlē kungs bija apveltīts vēl ar talantu nobeigt izšuvumus, kuru ziedus aizsāka pali princese; kad viņas augstība šķetināja diegus, tas neiedomājami graciozi turēja zīda kamoliņus un gvelza pie tam dažādas blēņas, vairāk vai mazāk aizplīvurodams divdomības. Nepraša glezniecībā, viņš spēja uztriept kopiju no ainavas, uzvilkt kādu profilu, uzmest un izkrāsot kostima metu. Galu galā viņam piemita visi sīkie talantiņi, kas lieliski veicināja karjeras taisīšanu tajos laikos, kad sievietēm šinī sfērā bija daudz lielāka ietekme, nekā pieņemts uzskatīt. Viņš izlikās ļoti spēcīgs diplomātijā, to ļaužu zinātnē, kuri nav stipri nevienā un kuru tukšumu var noturēt par dziļdomību; šī zinātne, starp citu, ir ļoti ērta tajā ziņā, ka tā izpaužas augstu amatu ieņemšanā un, prasot lielu diskretību no cilvēka, ļauj nezinātājam nerunāt nekā un ierobežoties ar noslēpumainiem galvas mājieniem; un, beidzot, šai zinātnē visstiprākais ir tas, kas peld, galvu turot pāri notikumiem, tā ka izskatās, ka viņš tos vada, lai gan īstenībā visu nosaka tikai peldētāja specifiskais vieglums. Sājā laukā, tāpat kā mākslā, uz vienu ģeniālu cilvēku sastopamas tūkstoš viduvējības. Par spīti di Satlē kārtējam un ārkārtējam dienestam pie karaliskās augstības tā tomēr neiegādāja viņu Valsts padomē; ne jau tāpēc, ka jaunais cilvēks nevarētu kļūt tikpat jauks lūgumu referents kā daudzi citi, bet princese uzskatīja, ka vislabākā vieta tam ir pie viņas. Tomēr di Satlē saņēma barona titulu un tika nosūtīts par ā'kārtcjo sūtni uz Kaseli, kur arī atstāja ārkārtēju iespaidu. Citiem vārdiem sakot, Napoleons izmantoja viņu kādā kritiskā momentā par diplomātisko kurjeru. Impērijas sabrukšanas brīdī baronam di Šatlē bija apsolīts sūtņa postenis Vestfalē pie Žeroma. Kad izjuka šī, kā viņš izteicās, sūtniecība ģimenē, di Šatlē gauži noskuma; kopā ar ģenerāli Armanu de Monrivo viņš devās ceļojumā uz Ēģipti. Ļoti dīvaini atgadījumi izšķīra di Šatlē no ceļa biedra, un divus gadus viņš klaiņāja no viena tuksneša otrā, no vienas cilts pie citas, nokļuvis arabu gūstā, kuri to pārdeva no rokas rokā, nespēdami gūt nekādu labumu no viņa talantiem. Galu galā viņš nokļuva Maskatas itnama valstībā, kamēr Monrivo bija devies uz Tanžeru; di Šatlē laimējās notvert Maskatā angļu kuģi, kas pašreiz uzvilka buras, un tā viņš paguva atgriezties Parizē veselu gadu ātrāk nekā ceļa biedrs. Di Šatlē nesenās neveiksmes, daži viņa agrākie sakari, kā arī pašreiz augsti situētām personām izdarītie pakalpojumi, noskaņoja labvēlīgi ministru prezidentu, kas piekomandēja viņu de Baranta kungam, kamēr atbrīvojas kāds direktora postenis. Di šatlē kunga agrāk ieņemtais stāvoklis pie imperatoriskās augstības, sieviešu lutekļa slava, neparastie ceļojuma notikumi, viņa smagie pārdzīvojumi — tas viss uzkurināja Angulemas dāmu ziņkārību. Iepazinies ar augšpilsētas ieražām, barons Siksts di Šatlē attiecīgi sāka izturēties. Viņš izlikās slims, tēloja pārsātinātu cilvēku, kam nekas vairs nesagādā prieku.

Pie katra gadījuma viņš satvēra galvu, it kā sāpes to mocītu bez mitas, — šī vientiesīgā viltība pastāvīgi atgādināja par viņa ceļojumu un darīja viņu interesantu. Di Šatlē apmeklēja augstākos valsts varas pārstāvjus — ģenerāli, prefektu, galveno Nodokļu pārvaldes priekšnieku un biskapu; bet visur viņš izturējās vēsi pieklājīgi, pat mazliet nicinoši, kā vīrs, kas nav savā īstajā vietā un nogaida valdnieka labvēlību. Viņš ļāva nojaust savus izcilos sabiedriskos talantus, kuri tikai ieguva ar to, ka neviens tos nespēja iepazīt; beidzot, viņš manīja, ka, nenogurdinājis ziņkāri par sevi, visur kļuvis vēlams viesis; saskatījis turienes vīriešu nenozīmību un vārākās svētdienas katedrālē nopētījis sievietes, viņš ieraudzīja de Baržctona kundzē to personu, ar kuru viņam būtu pa prātam sadraudzēties. Di Šatlē nodomāja, ka mūzika pavērs tam durvis šai svešiniekiem nepieejamā namā. Viņš slepus sadabūja Miruara mēsi un uz klavierēm to iestudēja; tad kādā jaukā svētdienā, kad visa Angulemas sabiedrība klausījās mēsi, di Šatlē ar ērģeļu spēli sajūsmināja visus neprašas un atdzīvināja pret sevi modināto interesi, nekautrīgi likdams ar baznīcas kalpu starpniecību atklāt spēlētāja vārdu. Atstājot baznīcu, de Baržctona kundze izteica tam atzinību par spoli un nožēlu, ka līdz šim nav bijis izdevības kopīgi pamuzi-cēt; šī meklētā sastapšanās, protams, nobeidzās ar ielūgumu, ko viņš, tieši izteikdams vēlēšanos pēc la, nekad nebūtu saņēmis. Manīgais barons ieradās pie Angulemas karalienes un izrādīja tai uzkrītošu laipnību. Vecais švīts, jo viņam bija jau četrdesmit pieci gadi, atklāja šajā sievietē jaunību, ko ir vērts atdzīvināt, un vērtības, kurām var likt spīdēt; viņš saskatīja de Baržotona kundzē iespējamu bagāto atraitni, ko derētu apprecēt, jo tādā veidā rastos saistība ar de Negrplisu ģimeni un iespēja Parizē tuvināties marķizei d’Esparai,. kuras aizgādība varētu viņam atkal pavērt ceļu uz karjeru politikā, l.ai gan tumšie, pārmērīgi sakuplojušie āmuļi bija iebojājuši krāšņo koku, viņš tomēr nolēma tam pieķerties, apgriezt to, kopt un ievākt skaistus augļus. Aristokrātiskā Anguletna sašuta par gjaura ievešanu kazbā, jo do Baržetona kundzes salons bija no jebkura piejaukuma tīras sabiedrības svētnīca. Vienīgi biskaps tajā bija pastāvīgs viesis, prefektu pieņēma divas trīs reizes gadā; Galvenās nodokļu pārvaldes priekšniekam tur neizdevās iespiesties; de Baržetona kundze apmeklēja viņa rīkotos vakarus un koncertus, bet nekad nepalika uz maltīti. Nepieņemt Galvenās nodokļu pārvaldes priekšnieku un pagodināt vienkāršu Netiešo nodokļu valdes direktoru — šāds hierarehijas pārkāpums nonievātajām autoritātēm šķita neaptverams.

Cilvēkiem, kas spēj iejusties šajās gan ikvienā sociālā vidē sastopamajās sīkumainajās interesēs, būs saprotams, cik impozanta de Baržetonu savrupmāja šķita Angulemas buržuāzijai. Bet, kas atliecas uz Umo iedzīvotājiem, tad šā mazā Luvra spožums, Angulemas de Rambuijē pils viņiem staroja no tālienes kā saule. Taču ļaudis, kas tanī pulcējās, bija visnožēlojamākās galviņas, visšaurākie prātiņi, vislielākie stulbeņi divdesmit jūdžu apkaimē. Politika izplūda kaislīgās daudzvārdu banalitatēs; avīzi «Kotidjen» tur uzskatīja par remdenu, Ludviķi XVIII — par jakobinieti. Sievietes lielāko tiesu bija lempīgas, bezgaumīgi uzcirtušās muļķes, un katrai piemita kāds trūkums, kas to izķēmoja; nekas viņās nebija pilnīgs: ne valodas, ne tērpi, ne gars, ne miesa. Satlē nebūtu tur izturējis, ja viņu nesaistītu nodomi ar de Baržetona kundzi. Un tomēr kastas gars un izturēšanās, dižciltīgā stāja, lauku muižnieku lepnība un pieklājības likumu pazīšana aizsedza visu šo tukšumu. Izjūtu dižciltība tur bija daudz reālākā nekā Parizes augstākajās aprindās; spilgti izpaudās respektējama pieķeršanās par spīti visiem Burboņiem. Šejienes sabiedrību varēja salīdzināt, ja šāda glezna pieļaujama, ar senatnīgiem sudraba galda piederumiem, nomelnējušiem, bet masiviem. Tās politisko uzskatu sastingumu varēja pieņemt par uzticību. Attālums, kāds šķīra to no buržuāzijas, un tās noslēgtība it kā pacēla šo sabiedrību un radīja tai šķietamu vērtību. Katram no šiem muižniekiem šejieniešu acīs bija sava cena, tāpat kā moluski Bambaras nēģeriem ir naudas vietā. Vairākas dāmas, kurām di Satlē bija veltījis uzmanību, atzina viņā pārākumu, kura trūka viņu pašu sabiedrības vīriešiem, un remdināja patmīlības aizvainojumu: katra cerēja iegūt sev karaliskās augstības mantojumu. Puristi domāja, ka uzmācīgo cilvēku sastaps gan pie de Baržetona kundzes, bet nevienā citā mājā tas netiks uzņemts. Di Satle dabūja dzirdēt vairākas dzēlības, tomēr noturējās savā pozicijā, jo pieglaimojās garīdzniecībai. Bez tam viņš izdabāja vājībām, kuras provinciālā vide bija ieaudzinājusi Angulemas karalienē: viņš lai nesa visas jaunās grāmatas, lasīja katru dzeju, kas nāca klajā. Abi kopīgi jūsmoja par jauno dzejnieku darbiem, viņa no visas sirds, viņš — garlaikodamies, jo, būdams imperatoriskās skolas cilvēks, vāji izprata romantiķu dzeju, tomēr noklausījās to pacietīgi. No karalisko liliju ietekmētās atdzimšanas pacilāta, de Baržetona kundze iemīlēja de Sa-tobriana kungu, tāpēc ka tas bija nosaucis Viktoru Igo par apgarotu bērnu. Viņa skuma, ka pazīst šo ģēniju tikai no tālienes, un ilgojās pēc Parizes, kur mita lielie gari. Tad di Satlē kungs iedomājās rīkojamies brīnum gudri, pastāstot viņai, ka Angulemā esot kāds cits apgarots bērns, jauns dzejnieks, kas spožumā, pats to neapjauzdams, pārspējot pie pariziešu literārām debesīm iedegušas zvaigznes. Umo priekšpilsētā bija dzimusi nākošā slavenība! I.iccja direktors bija rādījis baronam brīnišķīgus dzejojus. Trūcīgais un pieticīgais jauneklis, vēl gandrīz bērns, esot jauns Catertons, bez politiskā nodevīguma, bez zvērīgā naida pret sociāli augstāk stāvošajiem, kurš dzina angļu dzejnieku rakstīt pamfletus pret saviem labdariem. Piecu vai sešu personu vidū, kuras izprata viņas jūsmošanu par mākslu un literatūru, — dažs tāpēc, ka čīgāja vijoli, cits tāpēc, ka šā tā notriepa ar sēpiju baltu papīra lapu, viens kā Zemkopības biedrības priekšsēdētājs, otrs tāpēc, ka tam bija basa balss, kas tam ļāva kā medniekam, vajājot briedi, nebļaut Se fiato in corpo avele*, — šo ērmīgo figuru vidū de Baržetona kundze

Ja dvaša vēl ķermenī būtu (it.). Tulk.

jutās kā izsalcis cilvēks starp tcatra rekviziliem, kur bulaforis-kais galds vai lūst aiz kartona maltīšu pārpilnības. Tāpēc neaprakstāms bija viņas prieks tajā mirklī kad tā izdzirdēja jauno vēsti. De Baržetona kundze vēlējās redzēt šo dzejnieku, šo eņģeli! Viņa kļuva gluži bezprātīga, lidoja sajūsmas augstumos un stundām runāja tikai par to. Pēc pāris dienām kādreizējais diplomātiskais kurjers bija vienojies ar liceja direktoru par Lisjena priekšāstādīšanu de Baržetona kundzei.

Vienīgi jūs, nabaga provinciālie iloti, kam daudz grūtāk uzveikt sociālos atstatumus nekā pariziešiem, kas redz tos saraucamies no dienas dienā, jūs, uz kuru pleciem tik smagi gulst režģi, starp kuriem nožogojas šās pasaules dažādās pasaules un, nolādot cita citu, spiedz: Rata![6] — vienīgi jūs spēsiet izprast saviļņojumu, kas uzbangoja Lisjena smadzenēs un sirdī, kad valdonīgais drektors pateica, ka viņa priekšā atvērsies de Bar-žetonu nama durvis! Slava bija viņam tās atslēgusi! Viņu sagaida laipna uzņemšana šajā mājā ar vecajām jumta ģēvelēm, kas bija pievilkušas viņa skatienus, vakaros pastaigājoties kopā ar Dāvidu pa Boljē, kad Lisjens bija nodomājis, ka viņu abu vārdi varbūt nekad nesasniegs šīs ausis, kas ir kurlas pret zinātni, ja tās balss paceļas no zemākiem slāņiem. Vienīgi māsai Lisjens izpauda savu noslēpumu. Kā laba namamāte un laipna burve Ieva izņēma no šķirstiņa dažus luidorus un nopirka Lisjenam pie labākā Angulemas kurpnieka pāri smalku zābaku un pie visslavenākā drēbnieka jaunu uzvalku. Brāļa labāko kreklu tā izrotāja ar pašas izmazgātu un sakruzuļotu apkakli. Kāds prieks, kad viņa to ieraudzīja tā izgreznojušos! Kā viņa lepojās ar savu brāli! Cik daudz padomu tam izteica! Viņai iešāvās prātā tūkstoš sīkumu. Pastāvīgi iegrimis domās, Lisjens bija pieradis, tikko atsēdās, atspiesties uz elkoņiem un dažkārt izklaidībā pat pievilka klāt galdu, lai būtu kur atbalstīties. Ieva viņam aizliedza atļauties šādu vaļību aristokrātiskajā svētnīcā. Viņa to pavadīja līdz Scnpjera vārtiem, aizgāja gandrīz līdz pašai katedrālei un tad sekoja ar skatienu, kamēr tas iegriezās Boljē ielā, dodamies uz bulvāri, kur di Šatlē kungs gaidīja jaunekli. Nabaga meiča palika stāvam, dziļi saviļņota, it kā norisinātos kāds ārkārtīgi svarīgs notikums. Lisjens pie de Baržetona kundzes! Ievai šķita, ka tā ir viņa laimes ausma. Vientiesīgais radījums nezināja, ka tur, kur sākas godkāre, gaist šķīstās jūtas. Kad Lisjens sasniedza Minažas ielu, mājas āriene viņu nepārsteidza. Šis jaunekļa iztēlē tik ļoti palielinātais Luvrs bija no apkaimē daudz sastopama poraina, laika plūsmā nodzeltējuša akmens celts nams. Ēka no ielas puses izskatījās visai drūma, un tās iekšiene bija ļoti vienkārša: provincēs parastais pagalms, vēss un spodrs; atturīga, gandrīz klosteriem raksturīga arhitektura; viss ļoti labi saglabāts. Lisjēns uzkāpa pa vecajām kāpnēm ar kastaņ-koka margām, ar akmens kāpieniem tikai līdz otrajam stāvam. Izgājis cauri paskopi mēbelētai priekšistabai, lielai, vāji apgaismotai zālei, viņš atrada mājas valdnieci mazā saloniņā ar pagājušā gadsimta gaumē grieztiem un pelēki nokrāsotiem paneļiem izliktām sienām. Virs durvīm vienā krāsā ieturēts bareljefa atdarinājums. Vecs, sarkans, ne sevišķi veiksmīgi pieskaņots damasts rotāja sienu kokgriezumus. Nemodernās mēbeles bikli slēpās zem sarkani un balti rūtota auduma apvalkiem. Dzejnieks ieraudzīja de Baržetona kundzi sēžam uz dīvānā, pārvilkta ar plānu nošūtu popējumu, pie apaļa galda, uz kura senatnīgā svečturī ar aizsegiem dega divas sveces un kurš bija pārklāts ar zaļa plīša segu.

Karaliene nemaz nepiecēlās, tikai ļoti valdzinoši savā sēdeklī izlieca augumu un uzsmaidīja dzejniekam, kam satraucošais čūskveidīgais vijīgums šķita ļoti izsmalcināts. Lisjena neparastais skaistums, kautrīgā izturēšanās, viņa balss — viss aizrāva de Baržetona kundzi. Dzejnieks jau bija pati dzeja. Jauneklis atturīgiem acu uzmetieniem vēroja šo sievieti, tā viņam šķita atbilstam savai slavai; de Baržetona kundze nepievīla Lisjena priekšstatu par izcilu augstākās sabiedrības dāmu. Saskaņā ar jaunāko modi viņa nēsāja izgrieztu melna velūra bereti. Šis galvas rotājums, atdzīvinot atmiņā viduslaikus, it kā poetizē sievieti, un jauneklim tas atstāja dziļu iespaidu; nerātnais gaiši iesarkano matu ērkulis, kas bija izspraucies no beretes, sveču gaismā šķita zeltains, cirtu izliekumos ugunīgi sarkans. Cildenajai dāmai bija žilbinoši balta āda, kas atsvēra iedomāto rūsganu matu nepiedienīgumu sievietei. Viņas pelēkās acis staroja, balta kā marmorā cirsta tām pāri lepni izslējās jau grumbainā piere; acis apmaloja it kā perlamutra zaigojums, kurā divas zilas dzīsliņas deguna abās pusēs vēl vairāk izcēla maigo ietvaru. Deguns ar burbonisko izliekumu piešķīra garenajai sejai trauk-smainību, veidojot it kā spožu svītru, kurā izpaudās Kondē valdonīgais straujums. Mati pilnīgi neaizsedza kaklu. Nevērīgi sakrustotais tērps ļāva saskatīt plecus, baltus kā sniegs, un acs varēja uzminēt krūšu pilnīgo veidojumu. Ar smalkajiem, koptajiem, bet it kā mazliet izžuvušajiem pirkstiem de Baržetona kundze ar draudzīgu žestu norādīja jaunajam dzejniekam krēslu, kas atradās viņai pavisam blakus. Di Satlē kungs atsēdās atzveltnes krēslā. Lisjens pamanīja, ka viņi istabā ir gluži vieni. De Baržetona kundzes valoda apreibināja Umo dzejnieku. Pie viņas pavadītās trīs stundas Lisjcnam bija kā sapnis, ko gribētos padarīt mūžīgu. Viņam šī sieviete šķita vairāk novājējusi nekā vāja, iemīlējusies, bet bez mīlestības un slimīga par spīti tās spēkam; viņas trūkumi, kurus tā ar savu uzvešanos vērta vēl lielākus, jauneklim patika, jo agrā jaunībā cilvēkus valdzina pārspīlējumi, šie daiju dvēseļu meli. Lisjens nepamanīja vītumu uz sīku dzīsliņu tīkla klātajiem vaigiem, kurus vilšanās un dažādi sarūgtinājumi bija it kā apsvilinājuši. Jaunekli vispirms pievilka acu kvēle, graciozās cirtas, kurās strāvoja gaisma, un ādas žilbinošais baltums; uz šo mirdzumu dzejnieka iztēle metās kā tauriņš uz sveces liesmu. Un, beidzot, tīc Baržetona kundzes dvēsele pārāk daudz teica jaunekļa dvēselei, lai viņš spētu spriest par sievieti pašu. Sievišķīgās aizgrābtības valdzinājums, degsme de Baržetona kundzes jau mazliet novecojušās, daudzreiz atkārtotajās frāzēs, kuras I.isjenam tomēr likās jaunas, apbūra jaunekli jo vairāk tāpēc, ka viņš pats gribēja visu saskatīt pilnu skaistuma. Dzejoļus nolasīšanai viņš nebija paņēmis līdzi, bet tos arī pat nepieminēja: savas vārsmas viņš bija aizmirsis tīši, lai gūtu tiesības atnākt vēlreiz; de Baržetona kundze par tām neierunājās, jo vēlējās tuvākajās dienās uzaicināt dzejnieku tās nolasīt. Vai tā jau nebija pirmā savstarpējā saprašanās? Siksts di Šatlē bija neapmierināts par šādu uzņemšanu. Pārāk vēlu viņš ieraudzīja sāncensi skaistajā jauneklī, ko beidzot, cenzdamies pakļaut savai diplomātijai, pavadīja līdz Boljē ceļa pagriezienam, kur sākas nogāze. Lisjens jutās ne mazumu pārsteigts, dzirdēdams Netiešo nodokļu pārvaldes direktoru dižojamies, ka tas esot viņu ievedis de Baržetonu mājā, un uz šā pamata izteicam dažādus padomus.

«Kaut dievs dotu, ka pret Lisjenu izturētos labāk, nekā pret viņu pašu bija izturējušies,» di Satic kungs domāja. «Pat galminieki neesot tik uzpūtīgi kā šī stulbeņa sabiedrība. Šeit varot saņemt nāvīgus ievainojumus, izjust ledainu nicinājumu. Ja šie ļaudis nemainīšoties, tad atkārtošoties 1789. gada revolūcija. Kas atliecoties uz di Satlē kungu pašu, tad viņš tikai tāpēc joprojām apmeklējot šo māju, ka jūtot simpātijās pret de Baržetona kundzi, vienīgo kaut cik nozīmīgo sievieti visā Angulemā; aiz gara laika viņš esot sācis ar to lakstoties, kamēr iemīlējies tajā līdz ausīm. Un drīz tā viņam piederēšot, no visa esot nojaušams, ka arī viņš topot mīlēts. Šās lepnās karalienes pakļaušana — lūk, viņa atriebība muļķīgo muižnieķeļu perēklim.»

Šatlē izpauda savu kaislību kā vīrs, kas spētu nogalināt savu sāncensi, ja tāds gadītos. Vecais Impērijas laiku siržlauzējs uzkrita nabaga dzejniekam ar visu savu smagumu, mēģinot viņu nospiest ar savu ievērojamo personu un iedzīt viņam bailes. Pārspīlējot atstāstīdams ceļojumā pārdzīvotās briesmas, di Šatlē centās sevi parādīt varenāku; bet, ja arī viņam izdevās ietekmēt dzejnieka iztēli, tad mīlētāju viņš neiebiedēja ne drusku.

Kopš šā vakara par spīti vecajam ākstam, kas draudēja un uzstājās kā sīkpilsonisks tupeļu varonis, Lisjens sāka apmeklēt de Baržetona kundzi, — pirmajā laikā atturīgi, kā klājas cilvēkam no Umo, bet drīz vien viņš pierada pie tā, kas sākumā bija šķitis kā milzīga labvēlība, un apmeklējumi kļuva aizvien biežāki. Šās sabiedrības ļaudīm aptiekara dēls bija pati nenozīmīgākā persona. Ja pirmajā laikā kāds muižnieks vai dāmas, ierodoties vizitē pie Naisas, tur sastapa Lisjenu, visas izturējās pret jaunekli ar to aizvainojoši uzsvērto pieklājību, kādu labāko aprindu ļaudis izrāda zemāku slāņu cilvēkiem. Sākumā šī sabiedrība Lis-jenam bija šķitusi ļoti patīkama; taču vēlāk viņš atskārta, no kādām jūtām izriet tās liekuļotā laipnība. Drīz vien jauneklis uztvēra tajā aizbildniecisku pieskaņu, un tas uzvandīja viņā žulti, nosfiprinot naida pilnās republikāniskās idejas, kādas sākotnējā saskarē ar augstāko sabiedrību rodas daudziem no šiem nākošajiem patriciešiem. Bet ko gan viņš nebūtu ar mieru paciest Naisas dēļ, kuru dzirdēja dēvējam šai vārdā, jo viņas kastas piederīgie, tāpat kā Spānijas grandi un Vīnes sabiedrības krējums, vīrieši un sievietes sauca cits cilu priekšvārdos — tā bija pēdējā Angulemas aristokrātijas izgudrotā finese, lai atšķirtos no pārējiem apkārtnes cilvēkiem.

Naisu mīlēja, kā top mīlēta pirmā sieviete, kas glaimo jauneklim, un Naisa paredzēja Lisjenam spožu nākotni un milzīgu slavu. De Baržetona kundze pielietoja visu iespējamo veiklību, lai savu dzejnieku piesaistītu pie mājas: viņa to ne tikai pārmērīgi slavināja, bet ari attēloja par trūcīgu jaunekli, kam vēlas sagādāt vietu; lai paturētu savā tuvumā, viņa to pazemināja, pārvērta par savu lasītāju, par sekretāru; bet viņa to mīlēja vairāk, nekā bija ticējusi, ka jebkad varēs tā mīlēt pēc baigās nelaimes, kas viņu kādreiz bija piemeklējusi. Iekšēji de Barže-tona kundze sevi bargi strostēja: tas taču neprāts — mīlēt divdesmit gadus vecu jaunekli, kas jau ar savu sabiedrisko stāvokli vien atradās tik tālu no viņas. Šie pašpārmetumi reizēm viņai iedvesa lepnuma uzplūdus, kuri kaprizi jaucās ar gluži familiāru izturēšanos pret Lisjenu. Viņa bija gan iedomīga aizbildne, gan atkal maiga glaimotāja. De Baržetona kundzes augstais stāvoklis sākumā Lisjenu bija darījis biklu, viņš pārdzīvoja visas mokas, visas cerības un izmisumu, kas kaldina pirmo mīlestību un ar sāpju un prieka pārmijus sitieniem iedzen to tik dziļi sirdī. Divus mēnešus viņš bija saskatījis de Baržetona kundzē savu labdari, kas rūpēsies par viņu ka māte. Tad sākās jūtu izplūdumi. De Baržetona kundze uzrunāja savu dzejnieku «mīļais I.isjen»; tad vienkārši «mīļais». Iedrošinātais dzejnieks reiz nosauca cildeno dāmu par Naisu. Izdzirdusi šo vārdu, viņa iekaisa dusmu lēkmē, kas jauneklim šķita tik burvīga; viņa tam pārmeta, ka tas saucot viņu vārdā, kādā sauc visi. Lepnā un augstdzimusī Ncgrplisa atļāva savam skaistajam eņģelim saukt viņu tā kā neviens cits, viņa vēlējās būt tam Luize. Lisjens sasniedza mīlestības septītās debesis. Reiz vakarā Lisjens ienāca, kad Luize lūkojās kādā attēlā, ko tā strauji noslēpa, bet viņš gribēja to redzēt. Lai remdinātu pirmās greizsirdības lēkmes izmisumu, Luize parādīja jaunā Kantkruā attēlu un ne bez asarām izstāstīja savas skaidrās, nežēlīgi nožņaugtās mīlestības skumjo stāstu. Vai viņa gatavojās kļūt neuzticīga mirušajam jeb vai bija nodomājusi radīt šajā attēlā Lisjenam sāncensi? Lisjens bija par jaunu, lai izprastu savu iemīļoto, viņš naivi krita izmisumā, jo Luize uzsāka karagājienu, kādā sievietes liek strauji satriekt vairāk vai mazāk māksloto sirdsapziņas nocietinājumu. Spriedelējumi par pienākumiem, par pieklājības normām, par reliģijas jautājumiem ir kā cietokšņi, un sievietes vēlas redzēt tos ieņemam straujā uzbrukumā. Vientiesīgais Lisjens arī bez šiem koķetajiem manevriem bija, dabiski, gatavs cīnīties.

— Es taču nemiršu, es dzīvošu jums, — kādā vakarā sadūšojies sacīja Lisjens, gribēdams izbeigt ar de Kantkruā kungu, un Luizei uzmestais skatiens pauda, ka viņa kaislība sasniegusi pēdējo robežu.

Luizi izbiedēja jaunās abpusējās mīlestības straujais nobriedums, un, meklējot ķildas ieganstu, viņa prasīja savam dzejniekam albuma pirmajai lappusei apsolīto dzejoli, ko līdz šim viņš bija vilcinājies sacerēt. Ko viņa pārdzīvoja, lasot šīs divas

stances, kuras viņai, protams, šķita skaistākas par vislabākajām aristokrātiskā dzejnieka Kanalisa štancēm?

Ne vienmēr burvju ota, muzu jautrā saime,

Ar grezniem ierakstiem, ar melu pilniem glaimiem Šis vieglās lapas klās;

Tik mana īpašniece daiļā reizēm tīksmi Man priekus uzticēs un dzīvei zagto līksmi Vai skumjas apslēptās.

Bet, kad reiz gurdāki kļūs viņas pirksti vāri Un taujās skatiens, manām lapām slidot pāri,

Ko nākotne vēl sniegs, —

Lai milas atmiņas šai ceļojuma skaistā Ir viņai skatīt prieks

Kā skaidras debesis, kas zelta gaismā laistās.

— Vai tiešām es jums esmu tās iedvesusi? — viņa iejautājās.

Sis rota|ā ar uguni tīksmi rodošās sievietes koķetērijas modinātās aizdomas sariesa asaras Lisjena acis, un Luize viņu nomierināja, pirmo reizi noskūpstot jaunekļa pieri. Lisjens noteikti bija liels cilvēks, ko viņa gribēja pilnveidot; viņai iešāvās prātā mācīt tam itāliešu un vācu valodu, izsmalcināt jaunekļa uzvedību; tā radās iegansti, lai Lisjens allaž būtu viņas tuvumā par spīti garlaicīgo pielūdzēju sašutumam. Cik interesanta kļuva tās dzīve! Sava dzejnieka labā viņa atkal pievērsās mūzikai un pavēra Lisjenam skaņu pasauli; nospēlējusi dažus skaistus Bēthovena darbus, viņa to galīgi sajūsmināja; laimīga par jaunekļa prieku, pamanījusi, ka tas gluži vai kūst aiz pacilātības, Luize šķelmīgi iejautājās:

— Vai mums nepietiek ar šādu laimi?

Nabaga dzejnieks visai muļķīgi arī piekrita:

— Jā.

Beidzot viņi nonāca tiktāl, ka pagājušajā nedēļā Luize bija uzaicinājusi Lisjenu pie sevis ēst pusdienas trijatā ar de Barže-tona kungu. Par spīti šādai piesardzībai visa pilsēta uzzināja šo notikumu un uzskatīja to par tik neaptveramu, ka ikviens sev jautāja, vai gan tas tiešam var būt tiesa. Tracis sacēlās milzīgs. Daudziem šķita, ka sabiedrība ir bojā ejas priekšvakarā. Citi klaigāja:

— Lūk, kur noved liberālās mācības!

Greizsirdīgais di Satlē pa to laiku bija uzošņājis, ka Šarlotes kundze, kas kopa grūtnieces, ir tā pati Sardona kundze, Umo Satobriana māte, kā viņš teica. Šis izteiciens tika uztverts kā asprātība. De Santlura kundze pirmā atsteidzās pie de Barže-tona kundzes.

— Vai jūs zināt, dārgā Naisa, par ko runā visa Angulema? — viņa nobēra. — Šā mazā dzejnieķeļa māte ir Šarlotes kundze, kas pirms diviem mēnešiem kopa manu vedeklu dzemdībās.

— Mana dārgā, — gluži karaliski izslejusies, attrauca de Baržetona kundze, — kas tur sevišķs? Vai tad viņa nav aptiekāra atraitne? Visai bēdīgs liktenis jaunavai no de Ribamprē dzimtas. Iedomājieties, ja mēs paliktu bez viena vienīga sū!... Ko mēs darītu, lai izvilktu dzīvību? Kā jūs pati sagādātu iztiku saviem bērniem?

De Baržetona kundzes aukstasinība apslāpēja Angulcmas muižniecības gaudas. Cildenas dvēseles allaž tiecas nelaimi izvērst tikumā. Un neatlaidībā, ar kādu cilvēks dara labu, ko citi uzskata par pārkāpumu, slēpjas neatvairāma pievilcība: nevainībai piemīt netikuma pikantība. Vakarā de Baržetona kundzes salons pildījās ar draugiem, kas bija ieradušies, lai aprātu viņu. Naisa izraisīja visu savu prāta asumu, viņa teica, ka jāsa-mierinoties ar tapsētājiem, pulksteņtaisītājiem un nažu kalējiem, kuru bērni kļūstot lieli cilvēki, ja pati muižniecība neradot no sava vidus ne Moljeru, ne Rasinu, ne Ruso, ne Volteru, ne Masi-jonu, ne Bomaršē, ne Didro. Viņa apgalvoja, ka ģēnijs vienmēr esot dižciltīgs. Viņa nopēla muižnieķeļus, ka tie tik vāji izprotot paši savas intereses. Galu galā viņa sarunāja daudz muļķību, kuras mazāk aprobežotiem cilvēkiem būtu visu noskaidrojušas, bet šeit klātesošie tikai uzgavilēja viņas oriģinalitātei. Tā viņa ar lielgabala šāvieniem novērsa pērkona negaisu. Kad viņas uzaicinātais Lisjcns pirmo reizi ienāca vecajā, izbalējušajā viesistabā, kur pie četriem galdiem viesi spēlēja vistu, de Baržetona kundze laipni uzņēma jauno dzejnieku un stādīja viņu priekšā kā karaliene, kas prasa, lai tai paklausa. De Baržetona kundze nosauca Netiešo nodokļu pārvaldes direktoru vienkārši par Satlē kungu un gandrīz sastindzināja to, liekot saprast, ka viņa zina, cik nelikumīgā ceļā tas iedzīvojies muižnieka titulā. Kopš šā vakara Lisjens bija ar varītēm ievests de Baržetona kundzes sabiedrībā; bet jauno dzejnieku tajā uzņēma kā indīgu vielu, un katrs sevī apņēmās viņu izdzīt, lietojot kā pretindi nekaut-rību. Kaut arī Naisa bija uzvarējusi, viņas valstība tomēr sašķobījās: radās šķeltnieki, kas mēģināja atrauties. Uz di Šatlē kunga ieteikumu Amelija, kas bija de Šandura kundze, nolēma uzcelt altaru pret altaru, trešdienās pieņemot viesus savā mājā. De Baržetona kundzes salons bija atvērts katru vakaru, un cilvēki, kas viņu apmeklēja, bija tik kūtri, tā pieraduši sastapties tajās pašās telpās, spēlēt to pašu triktraku, redzēt tos pašus kalpotājus, kandelabrus, apģērbt mēteļus, uzvilkt galošas, uzlikt galvā cepures tai pašā priekštelpā, ka bija iemīļojuši pat kāpņu kāpienus ne mazāk kā pati mājas saimniece. «Visi samierinājušies paciest arī dadzīti* no svētās birztalas,» Aleksandrs dc Brebians izmocīja asprātību. Beidzot Zemkopības biedrības prezidents nomierināja sašutuma vilni, izsakot pamācošu piezīmi:

— Pirms revolūcijas, — viņš teica, — visvarenākie augstmaņi pieņēma Diklo, Grimmu, Krebijonu, cilvēkus bez stāvokļa, tādus pašus kā šis mazais dzejnieks no Umo; bet viņi neielaida savā mājā nodevu ievācējus, kāds galu galā ir Satlē.

Par Šardonu dabūja ciest di Satlē, kam ikviens izrādīja ledainu vēsumu. Juzdamies apdraudēts, Nodokļu pārvaldes direktors, kas kopš tā mirkļa, kad de Baržetona kundze viņu nosauca par Satlē, sevī bija nozvērējies iekarot tās labvēlību, iestājās par namamātes interesēm; viņš atbalstīja jauno dzejnieku, atklāti pateikdams, ka ir tā draugs. Veiklais diplomāts, no kura Napoleons sev par nelaimi bija atteicies, pieglaimojās Lisjenam un apliecināja savu draudzību. Lai dzejnieku ievestu sabiedrībā, Satlē sarīkoja pusdienas, uz kurām ieradās prefekts, Galvenās nodokļu pārvaldes ģenerāldirektors, Angulemas garnizona pulka pulkvedis, jūrskolas direktors, tribunālā prezidents un visi cili augstākie valsts varas pārstāvji. Nabaga dzejnieku sumināja tik milzīgi, ka ikviens cits, tikai ne šis divdesmit divus gadus vecais jauneklis būtu noteikti sācis just aizdomas pret slavinājumiem, ar kuriem viņam pūta miglu acīs. Pie deserta Satlē lūdza sāncensi nolasīt tā pēdējo šedevru — odu par mirstošo Sardanapalu. To noklausījies, ģimnāzijās direktors, flegmatisks cilvēks, skaļi aplaudēja un sacīja, ka pats Zans Batists Ruso neesot neko labāku uzrakstījis. Barons Siksts Satlē bija apsvēris, ka mazais rīmju kalējs agri vai vēlu apsīks šai slavinājumu siltumnīcas atmosfērā vai arī priekšlaicīgās slavas reibumā atļausies kādas vaļības, kas to atkal nogremdēs tumsībā, no kuras tas bija uzpeldējis. Gaidīdams šā ģēnija galu, Satlē izlikās upurējam pie de Baržetona kundzes kājām savas pretenzijas;

* Dadzītis — chardonneret (fr.); Lisjena uzvārds — Chardon; vārdu spēle dibināta uz abu vārdu saskaņu. Tulk.

bet kā veikls blēdis viņš jau bija izlēmis savas rīcības plānu un ar stratēģa uzmanību vēroja abu mīlētāju gailas, uzglūnot izdevībai, lai pazudinātu Lisjenu.* Kopš tā laika Angulemā un tās apkaimē paklīda neskaidras baumas, ka Angumuā radies kāds dižens cilvēks. Visi cildināja de Baržclona kundzi par jaunajam ērglēnam veltīto gādību. Bet, kad nu viņas rīcība tika atzīta, viņa gribēja panākt pilnīgu piekrišanu. De Baržclona kundze iztaurēja pa visu departamentu, ka sarīkos vakaru ar saldējumu, kūkām un tēju, kas bija liels jauninājums pilsētā, kur tēju vēl pārdeva tikai aptiekās kā līdzekli pret kuņģa darbības traucējumiem. Viss aristokrātijas zieds bija uzaicināts noklausīties izcilu sacerējumu, ko Lisjcnarn vajadzēja nolasīt. Luize bija noklusējusi draugam par uzveiktajām grūtībām, bet viņa izmeta dažus vārdus par sazvērestību, kādu augstākā sabiedrība izveidojusi pret jaunekli, jo nevēlējās jauno dzejnieku atstāt nezināšanā par briesmām, kādas draud ģeniālu cilvēku karjerā, kur sastopami mazdūšīgiem nepārvarami šķēršļi. Uzvaru viņa izlietoja par mācību. Ar savām baltajām rokām Luize norādīja Lisjcnarn uz slavu, kas izpērkama ar nepārtrauktām ciešanām, viņa tam stāstīja' par mocekļa gailu uz ugunssārtu, viņa apzieda pašas labākās sviestmaizītes un izgreznoja tās ar saviem krāšņākajiem, izteicieniem. Tas bija to improvizāciju atdarinājums, kuras izkropļo romānu Ķorinna. Luize savā daiļrunībā jutās tik cēla, ka iemīlēja vēl vairāk Benžamenu, kas viņu bija iedvesmojis; viņa tam ieteica drosmīgi atteikties no sava tēva un pieņemt dižciltīgo de Ribamprē vārdu, neraizējoties par valodām, ko sacels šī maiņa, kuru karalis, bez šaubām, legalizēšot. Viņa esot rados ar marķizi d’Esparu, dzimušu de Blamonšovrī, kurai liels iespaids galma aprindās, tāpēc Luize apņemoties panākt šo labvēlību. Dzirdot vārdus: karalis, marķize d’Espara, galms, Lisjenam gar acīm paslīdēja it kā uguņošana, un šās pārkristīšanās nepieciešamība bija pierādīta.

— Mīļais zēn, — Luize maigi zobgalīgā balsī teica, — jo drīzāk tas tiks darīts, jo ātrāk iegūsim piekrišanu.

Citu pēc cita viņa pavēra dažādos sabiedrības sociālos slāņus un lika dzejniekam saskaitīt pakāpienus, kurus tas ar šo saprātīgo lēmumu veiktu uzreiz. Vienā mirklī Luize pierunāja Lisjenu atteikties no plebejiskajām idejām par fantastisko vienlīdzību 1793. gada garā, viņa atmodināja jaunekļa godkāres alkas, kuras Dāvidā vēsais saprāts bija apklusinājis, viņa tam norādīja uz augstāko sabiedrību kā vienīgo vērtīgo darbības arēnu. Naidpilnais liberālis kļuva monarchists in pelto^7. Lisjens iekoda aristokrātiskās greznības un slavas augli. Viņš zvērēja nolikt pie savas dāmas kājām kroni, kaut ari tas butu asinīm slacīts; viņš to iekaros par katru cenu, quibuscum viis^8. Lai pierādītu savu drosmi, viņš pastāstīja par ciešanām, kuras līdz šim bija slēpis no Luizes, paklausīdams neizsakāmajai kautrībai, kas pavada pirmo mīlestību un liedz jauneklim dižoties ar saviem nopelniem, jo tīkamāk ir pieredzēt, ka cienīta tiek viņa dvēsele, kas saglabājusi incognito. Viņš attēloja lepni paciestos nabadzības žņaugus, darbu pie Dāvidā, studijām veltītas naktis. Lisjena jaunības kvele atsauca de Baržetona kundzes atmiņa divdesmit sešus gadus veco pulkvedi, un viņas skatiens satumsa. Redzot, ka valdonīgo iemīļoto pārņem vājums, Lisjens satvēra roku, ko viņam ļāva satvert, un noskūpstīja to ugunīgi kā dzejnieks, kā jauneklis, kā mīļākais. Luize aizgāja pat tiktāl, ka atļava aptiekara dēlam pieskarties pie viņas pieres un pieplakt tai ar savam trīsošajām lūpām.

— Bērns, īsts bērns! Ja mūs tā ieraudzītu, cik smieklīga es kļūtu, — viņa sacīja, atmozdamās no aizmirstības stinguma.

Tovakar de Baržetona kundzes domāšanas veids izdarīja lielus postījumus tajā sfērā, ko viņa sauca par Lisjena aizspriedumiem. Luize uzskatīja, ka ģeniāliem cilvēkiem neesot ne brāļu, ne māsu, ne tēva, ne mātes; dižie darbi, kurus viņi aicināti radīt, izraisot viņos šķietamu egoismu, likdami upurēt visu savam lielumam. Ja sākumā ģimene ciešot no smagajām nodevām, ko ievāc titānisks gars, tad vēlāk tā par dažādajiem upuriem, kas prasīti viņa pirmajās cīņas par apstrīdētu valstību, gūstot simtkārtīgu atlīdzību, daloties uzvaras augļos. Ģēnijs esot atbildīgs tikai pats pret sevi; viņš esot vienīgais savas rīcības tiesnesis, jo tikai pats zinot tās galamērķi: tāpēc viņam jāpaceļotics pāri likumiem, kurus aicināts pārveidot; bet, kas kļūst sava gadsimta valdnieks, drīkstot ņemt visu, riskēt visu, jo viss piederot viņam. Luize norādīja uz Bernarda de Palisī, Ludviķa XI, Foksa, Napoleona, Kristapa Kolumba, Cczara dzīves sākumiem, uz visiem šiem slavenajiem azartistiem, kas sākumā stiguši parādos vai, nožēlojami, nesaprasti, uzskatīti par trakiem, par sliktiem dēliem, sliktiem tēviem, sliktiem brāļiem, bet vēlāk kļuvuši ģimenes, dzimtenes, visas pasaules lepnums. Šie spriedelējumi saskanēja ar Lisjena slepenajiem netikumiem un veicināja viņa dvēseles pagrimumu; jo savu tieksmju karstumā viņš a priori attaisnoja visus līdzekļus. Bet nesas'niegt mērķi nozīmē noziedzīgi apvainot Viņas Augstību Sabiedrību. Vai uzveiktais nav nogalinājis visus pilsoniskos tikumus, uz kuriem balstās sabiedrība, kas ar riebumu padzen pie drupām atsēdušos Marijus? Lisjens neapzinājās, ka viņš stāv krustcelēs starp katorgas negodu un ģēnija Iauriem; viņš lidinājās virs pravieša Zinaja, nesaprazdams, ka lejā plešas Nāves jūra, baigais Gomoras līķauts.

Luize tik prasmīgi bija atbrīvojusi sava dzejnieka sirdi un prātu no bērnautiem, kādos provinces dzīve tos bija ietinusi, ka Lisjens nodomāja pārbaudīt de Baržetona kundzi, lai noskaidrotu, vai viņam iespējams, neciešot atteikuma apkaunojumu, iekarot šo augsto laupījumu. Izziņotais vakars deva Lisjenam iespēju izmēģināt pārbaudījumu. Viņa mīlestībai jaucās klāt godkāre. Viņš mīlēja un gribēja izsisties uz augšu — šī divējādā tieksme ir gluži dabiska jaunekļiem, kam ir sirds, kas alkst remdinājuma, un trūkums, no kura jācenšas izkulties. Aicinādama mūsu dienās visus savus bērnus pie viena un tā paša mielasta, Sabiedrība modina viņos jau pašā dzīves rītā godkāri. Viņa laupa jaunībai neskartību un samaitā vairumu no tās cildenajām jūtām, ieviešot tajās aprēķinu. Poēzija vēlētos, lai tas būtu savādāk; taču īstenība pārāk bieži atsedz melus šai iedomā, kaut arī labprāt gribētos tai ticēt, un tāpēc nav iespējams atļauties attēlot jaunekli savādāku, nekā viņš ir deviņpadsmitajā gadsimtā. Lisjenam šķita, ka viņa aprēķinu iedvesušas cildenas jūtas, draudzība pret Dāvidu.

Lisjens uzrakstīja savai Luizei garu vēstuli, jo vairāk drosmes tam bija ar spalvu rokā nekā ar atzīšanos uz lūpām. Trīs reizes pārrakstītās divpadsmit lappusēs viņš izstāstīja par sava tēva talantiem, par savām gaisušajām cerībām, par baismo trūkumu, kas viņu sagūstījis. Savu mīļoto māsiņu Lisjens aprakstīja kā īstu eņģeli, Dāvidu kā nākošo Kivjē, un tas esot ne tikai liels cilvēks, bet vēl vairāk Lisjena tēvs, brālis un draugs; un jauneklis uzskatītu sevi par Luizes, savas pirmās slavas, mīlestības necienīgu, ja neizlūgtos no tās žēlastību izturēties pret Dāvidu tāpat, kā tā bija izturējusies pret viņu pašu. Drīzāk Lisjens atteikšoties no visa, nekā kļūšot neuzticīgs Davidam Sešaram, viņš gribot, lai Dāvids esot viņa panākumu liecinieks. Lisjens uzrakstīja vienu no tām trakajām vēstulēm, kurās jaunekļi uz noraidījumu draud rīkoties ar pistoli, kurās pielietota gluži bērnišķīga kazuistika, kurās runā skaistas dvēseles neprātīgā loģika; burvīgai daudzvārdībai vijas cauri naivas atzīšanās, izspraukušās no sirds, pašam rakstītājam nezinot, kuras sievietēm tik ļoti patīk. Nodevis vēstuli istabenei, Lisjens bija ieradies spiestuvē, kur visu dienu lasīja korektūras, sekoja darbam un kārtoja dažādus spiestuves sīkumus, nebilzdams Davidam ne vārda. Kamēr sirds vēl bērnišķīga, jaunekļiem piemīt šī debešķīgā atturība. Varbūt gan arī Lisjens jau sāka bīties Fokiona āvas, ar kuru Dāvids prata lieliski rīkoties; varbūt mūsu dzejnieks vairījās skaidrā skatiena, kas spēja iespiesties pašos sirds dziļumos. Pēc Scnjē dzejas lasīšanas Lisjena noslēpums no sirds izlauzās pāri lūpām; to bija izvilinājis pārmetums, ko viņš juta kā ārsta pirkstu, kas pieskāries brūcei.

Tagad jūs sapratīsiet, kādas domas tirdīja Lisjenu, kamēr viņš devās lejup no Angulcmas uz Umo. Vai augstdzimusī dāma nav sadusmota? Vai viņa uzaicinās Dāvidu savā mājā? Vai godkārība Lisjenu atkal nebūs nogrūdusi atpakaļ nožēlojamās Umo padibenēs? Kaut gan Lisjens, pirms skūpstīja Luizes pieri, bija varējis pilnībā izmērīt atstatumu, kas šķir karalieni no tās favorita, viņš tomēr neiedomājās, ka Dāvids nespēj vienā acumirklī veikt attālumu, kura pārvarēšanai viņam pašam bija vajadzējis piecus mēnešus. Neapjauzdams, uz kādu bezierunas atstumtību no augstākās sabiedrības notiesāti zemāko slāņu cilvēki, viņš nezināja, ka otrs šāda veida mēģinājums pazudinātu de Baržetona kundzi. Ja Luizi sāktu turēt aizdomās un pieķertu draudzībā ar vienkāršiem cilvēkiem, viņai būtu jāatstāj pilsēta, kur viņas kasta izvairītos no atkritējas, kā viduslaikos izvairījās no spitālīgajiem. Augstākās aristokrātijas perēklis un pat garīdzniecība aizsargātu Naisu pret visiem, ja tā būtu atļāvusies vienalga kādu pārkāpumu, bet sliktas saiešanās noziegums viņai nekad netiktu piedots; jo, ja valdniekam viņa varas laikā pārkāpumus atvaino, tad pēc atteikšanās no tās viņu notiesā. Un vai pieņemt savā mājā Dāvidu nenozīmētu atteikties no varas? Ja arī Lisjens neaptvēra jautājumu no šās puses, tomēr viņa aristokrātiskais instinkts pareģoja daudz citu grūtību, kuras jaunekli biedēja. Jūtu cildenums ne vienmēr atspoguļojas uzvedības cildenumā. Ja Rasins izskatījās kā dižciltīgs augstmanis, tad par Kornciju jāsaka, ka tas izskatā bija ļoti līdzīgs vēršu tirgonim. Dekarts izturējās kā cienīgs holandiešu veikalnieks. Bredas pils apmeklētāji, satiekot Monteskjē ar grābekli pār plecu un nakts-mici galvā, bieži vien nodomāja, ka viņu priekšā atrodas vienkāršs dārznieks. Ja smalkais tonis nav aristokrātiska dzimuma velte jeb ari ar mātes pienu iezīsta vai no asinīm mantota zinātne, tad to iegūst ar audzināšanu, kuru papildina kāda nejaušība: zināma formu elegance, īpatnējs sejas vaibstu cildenums, balss noskaņa. Davidam trūka visu šo svarīgo sīkumu, turpretī viņa draugu daba bija ar tiem apbalvojusi. Būdams no mātes puses muižnieks, I.isjens no galvas līdz kājām ar daiļi izliektajām kāju pēdām bija īsts franks; turpretī Davidam Sešaram bija ķelta plakanās pēdas un grāmatiespiedēja — tēva āriene. Lisje-nam jau šķita ieskanamies ausīs zobgalības, kas līs pār Dāvidu, pavīdēja de Baržetona kundzes smaids, ko viņa centīsies apslāpēt. Nevar teikt, ka Lisjens tieši kaunētos par savu brāli, bet viņš sevī cieši nosolījās turpmāk vairs nepadoties pirmajam impulsam un iepriekš apsvērt savu rīcību. Aizritējusi bija poēzijas un pašaizliedzības stunda, kurā dzejoļu lasīšana abiem draugiem pavēra jaunas saules apspīdētus literatūras plašumus; Lisjenam tagad sita politikas un aprēķinu stunda. Atgriežoties Umo, viņš jau nožēloja, ka aiznesis vēstuli, un būtu gribējis dabūt to atpakaļ; jo pēkšņā apskaidrotībā viņš atskārta nepielūdzamos pasaules likumus. Apzinoties, cik ļoti likteņa sniegtā labvēlība glaimo viņa godkārei, Lisjenam bija grūti celt nost kāju no pirmā kāpņu pakāpiena, pa kurām būs jātrauc augšup uz slavas kalngaliem. Bet tad atmiņā atplauka viņa vienkāršā, mierīgā, patiesu jūtu ziediem rotātā dzīve; apgarotais Dāvids, kas tik cēli bija sniedzis viņam palīdzīgu roku un nežēlotu dzīvību, ja tas būtu vajadzīgs; māte, pat nabadzībā palikusi tā pati cildenā dāma, kas ticēja, ka viņš ir tikpat labs, cik apdāvināts; un savā padevībā, šķīstajā bērnišķībā un vēl neaptraipītajā nevainībā tik piemīlīgā māsa; beidzot, viņa paša cerības, kurām vēl neviena ledaina vēja brāzma nebija notraukusi ziedlapas. Nu viņš sevī nodomāja, ka skaistāk ir ar panākumu joņiem izlauzties cauri aristokrātisko un buržuāzisko nometņu blīvajiem pulkiem nekā izvirzīties ar sievietes labvēlību. Agri vai vēlu viņa ģēnijs iestarosies un Lisjens kļūs slavens, tāpat ka daudzi viņa priekšgājēji, kas bija uzveikuši sabiedrību; gan tad sievietes viņu mīlēs! Lisjens pēkšņi atcerējās Napoleona piemēru, kas XIX gadu simtenī bija tik liktenīgs ar daudziem viduvējiem cilvēkiem iedvestajām nepiepildāmām slavas alkām, un jauneklis palaida vējā visus aprēķinus, izjuzdams to dēļ pat pašpārmetumus. Tāds nu Lisjens bija, vienlīdz viegli viņš pārsviedās no ļauna uz labu un no laba uz ļaunu. Ja filozofs mēdz mīlēt savu kluso patvērumu, tad

Lisjens kopš kāda mēneša izjuta ko līdzīgu kaunam, ieraugot veikalu ar izkārtni, kurā uz zaļa pamata ar dzelteniem burtiem bija rakstīts:

POSTELA, BIJ. ŠARDONA APTIEKA

Tēva vārds, uzrakstīts atklātā vietā, kur brauca garām visi pajūgi, aizskāra Lisjena skatienu. Vakaros, ejot ārā pa vārtiņiem, ko greznoja bezgaumīgi metālā režģīši, lai dotos uz Boljē, kur augšpilsētas elegantāko jaunekļu vidū viņš sniedza roku de Baržctona kundzei, Lisjens allaž sāpīgi asi bija izjutis nesaskaņu starp šo mājokli un savu veiksmi.

«Mīlēt de Baržctona kundzi, varbūt drīz vien kļūt viņas iemīļotajam, un dzīvot šai žurku midzenī!» — Lisjens nosirdījās, ienākdams nelielajā pagaltniņā, kur gar sienām bija pakarināti vairāki novārītu zāļu saišķi, kur māceklis tīrīja laboratorijas katlus, kur Postela kungs, apjozis darba priekšautu, turēja rokās izliektu stikla mēģeni un, pētīdams kādu ķīmisku produktu, vienmēr uzmeta acis veikalam; un, jo vērīgāk viņš ielūkojās mēģenē, jo vairāk ausījās uz zvaniņu.

Kumelīšu, piparmētru un citu augu destilējumu smaka piepildīja pagalmu un vienkāršo mitekli, kurā varēja nokļūt pa stāvām, tā sauktajām dzirnavu kāpnēm, kam margu vietā bija tikai divas virves. Augšā atradās viena vienīga jumta istabiņa, kurā dzīvoja Lisjens.

— Labdien, dēls! — teica Postela kungs, īsts provinces veikalnieka tips. — Kā iet ar mūsu mīļo veselību? Es nupat eksperimentēju ar sīrupu, bet tikai jūsu tētiņš bulu varējis atrast to, ko es meklēju. Tas tik bija viens prātīgs vīrs! Ja es zinātu viņa podagras ārstēšanas noslēpumu, tad mēs abi šodien vizinātos karietē!

Nepagāja neviena nedēļa, kurā aptiekārs, tikpat labsirdīgs, cik pastulbs cilvēks, nebūtu it kā ietriecis dunci sirdī Lisjcnam, atgādinot par tēva liktenīgo noslēpumainību, kādā tas bija glabājis savu izgudrojumu.

— Ta tiešām ir nelaime, — īsi attrauca Lisjens, kam tēva skolnieks sāka šķist pārāk neaptēsts, kaut gan agrāk viņš to bieži bija slavinājis, jo godīgais Postels vairākkārt atbalstīja sava skolotāja atraitni un bērnus.

— Kas jums uz sirds? — iejautājās Postela kungs, nolikdams mēģeni uz laboratorijas galda.

— Vai man nav atnesta vēstule?

— Jā, un turklāt smaržīga kā balzams! Noliku to uz letes

pie savas pults.

De Baržetona kundzes vēstule aptiekas blašķu vidū! Lisjens strauji iemetās veikalā.

— Pasteidzies, Lisjen! Pusdienas gaida jau veselu stundu, pavisam atdzisīs, — pa pusatvērto logu maigi uzsauca patīkama balss, bet Lisjens to vairs nedzirdēja.

— Jūsu brālim, jaunkundz, kas iesities galvā, — paceldams degunu, sacīja Poslels.

Sis vecpuisis, visai līdzīgs degvīna mučelei, uz kuras kāds gleznotājs ar patvaļīgu fantāziju uztriepis resnu, bakrētu izraibinātu, sarkanu seju, ieraugot Ievu, izturējās ceremoniāli un piemīlīgi, kas liecināja, ka viņš domā apprecēt sava priekšgājēja meitu, bet nevar izbeigt sirdī cīniņu starp mīlestību un aprēķinu. Bieži vien viņš mēdza, izplūzdams smaida, atkārtot Lisjenam vārdus, kurus noteica arī šoreiz, kad jauneklis atkal devās viņam garām:

— Jūsu māsa ir varen glīta! Un pats arī neesat sliktāks! Jūsu tēvam viss padevies labi.

Ieva bija liela auguma jaunava ar tumšu ādas krāsu, melniem matiem, zilām acīm. Lai gan reizēm viņa parādīja gluži vīrišķīga rakstura iezīmes, tā tomēr bija lēnīga, maiga un pašaizliedzīga. Ievas šķīstība, naivitale, rāmā padevība darba dzīvei, viņas atturība, kas nedeva ne mazākā iemesla ļaunam valodām, nevarēja nesavaldzināt Dāvidu Sešaru. Un jau no pirmās sastapšanās abos bija modusies mēma, skaidra mīlestība vācu garā, bez vētrainiem jūtu izvirdumiem un skaļiem apliecinājumiem. Abi slepus domāja viens par otru, it kā tos šķirtu greizsirdīgs vīrs, kuru viņu mīlestība būtu aizvainojusi. Abi slēpās no Lisjena, jo viņiem varbūt šķita, ka ar savām jūtām tam nodara pārestību. Dāvids baidījās nepatikt Ievai, un viņa savukārt padevās nabadzības iedvestajam biklumam. Vienkārša strādniece rīkotos uzņēmīgāk, bet jaunava, kas bija saņēmusi labu audzināšanu un nonākusi trūkumā, samierinājās ar savu skumjo likteni. Būdama šķietami necila, bet īstenībā ļoti lepna, Ieva negribēja dzīties pēc vīrieša, kura tēvu daudzināja par bagātu cilvēku. Ļaudis, kas pazina zemes īpašumu aizvien pieaugošo vērtību, taksēja uz vairāk nekā astoņdesmit tūkstoš frankiem Marsakas muižu, neieskaitot tās platības, kuras vecais Scšars, nepalaižot garām izdevīgus darījumus, bija tai pievienojis, jo viņš vienmēr ievāca bagātīgas ražas, manīgi tās pārdeva un tā iekrāja Krietnu žūksni naudas. Dāvids varbūt bija vienīgais cilvēks, kas nekā nezināja par sava tēva bagātību. Viņam Marsaka bija tā pati 1810. gadā par piecpadsmit vai sešpadsmit tūkstoš frankiem nopirktā muižele, kurā viņš ieradās reizi gadā vīnogu novākšanas laikā, un tad tēvs izvadāja dēlu pa vīna laukiem, lielīdamies ar bagātajām ražām, taču tipografs tās nekad neredzēja un ļoti maz interesējās par tām. Zinātnieks mīlēja, un, pieradis pie vientulības, kurā jūtas vēl padziļinās, jo grūtības šķiet pieaugam, viņš ilgojās iedrošinājuma; Ieva iedvesa Davidnm vairāk bijības nekā kāda augstākās sabiedrības dāma vienkāršam skrīverim. Dievinātās sievietes tuvumā tipografs mulsa, kļuva nemierīgs un tāpat steidzās aiziet, kā bija traucies atnākt, rūpīgi cenzdamies nevis izpaust, bet apslēpt savas jūtas. Bieži vien vakaros, sagudrojis kādu ieganstu, lai vēl par ko apspriestos ar Lisjenu, viņš devās no Mirjē laukuma pa Pālē vārtiem lejup uz Umo; bet, sasniedzis zaļi nokrāsotos vārtiņus ar dzelzs režģiem, Dāvids izbijies atkal aizmuka, jo nodomāja, ka ir pārāk vēlu, Ieva jau droši vien apgūlusies un viņš to tikai traucēs. Lai gan jaunekļa dziļā mīlestība izpaudās tikai sīkumos, Ieva tomēr to bija izpratusi; nemodinot augstprātību, jaunavai glaimoja apziņa, ka viņa kļuvusi dziļās cieņas objekts, kura izpaudās Dāvidā skatienos, vārdos un visā rīcībā; bet visvairāk tipografs viņu savaldzināja ar savu fanātisko padevību Lisjenam: viņš bija uzminējis visdrošāko ceļu uz Ievas sirdi. Lai izprastu, ar ko šās mīlestības mēmā tīksme atšķīrās no vētrainām kaislībām, tā būtu jāpielīdzina lauku puķēm pretstatā krāšņajiem siltumnīcas ziediem. Maiguma un atturīgas jūsmas pilni skatieni kā zilie lolosi, kas līgojas virs dzelmes, un atzīšanās, tikko jaušama kā mežrozīšu liegā smarža, reizēm skumjas, glāsmainas kā samtainā sūna; divu daiļu siržu ziedi, uzauguši bagātā, auglīgā, uzticamā zemē. Ieva jau vairākkārt bija izjutusi spēku, kas snauda zem šķietamā vājuma; viņa tik labi apjauta visu, ko Dāvids neuzdrošinājās izpaust, ka niecīgākais starpgadījums varētu novest abu sirdis pie ciešākas savienošanās.

Ieva jau bija atvērusi durvis, Lisjens ienāca un, ne vārda neteikdams, atsēdās pie maza, neapklāta saliekamā galdiņa, uz kura atradās viņam domātie trauki. Trūcīgajā saimniecībā bija tikai trīs sudraba galda piederumi, un tos visus Ieva lietoja vienīgi mīļotajam brālim.

— Ko tu tur lasi? — viņa iejautājās, uzlikusi uz galda tikko

no uguns noņemto ēdienu un ar dzēsekli nosegusi mazās plītīņas liesmu.

Lisjens neatbildēja. Ieva paņēma' glīti ar vīnogulāja lapām sakārtotu šķīvīti un uzlika to uz galda kopā ar krējuma kruku.

— Redzi, Lisjen, es dabūju tev zemenes.

Lisjens tā bija iegrimis lasīšanā, ka nekā nedzirdēja. Nebilzdama vairs ne vārdiņa, Ieva atsēdās viņam blakus; mīlošajai māsai sagādāja lielu prieku, ka brālis izturējās pret viņu nepiespiesti.

— Kas noticis? — viņa iesaucās, ieraudzījusi brāļa acīs iemirdzamies asaras.

— Nekas, nekas, Ieva, — Lisjens atteica, apskaudams māsu, un, pievilcis viņu sev klāt, negaidīti dedzīgi noskūpstīja meiteni uz pieres, tad uz matiem, uz kakla.

— Tu man ko slēp.

— Tad klausies: viņa mani mīl!

— Es jau zināju, ka ne mani tu gribēji apskaut, — nabaga meiča, nosarkdama un it kā mazliet aizvainota, sacīja.

— Mēs visi kļūsim laimīgi! — iesaucās Lisjens, pilnām karotēm smeldams un strauji ēzdams zupu.

— Mēs? — atkārtoja Ieva.

Tās pašas priekšnojautas varā, kas bija pārņēmusi arī Dāvidu, meitene piebilda:

— Tu mūs vairs tā nemīlēsi!

— Ka tu vari tā domāt, tu taču mani pazīsti?

Ieva satvēra Lisjena roku un to paspieda; tad viņa novāca no galda šķīvi, māla zupas bļodu un piebīdīja tuvāk pagatavoto otro ēdienu. Taču Lisjens tam nepieskārās, viņš vēlreiz pārlasīja de Baržetona kundzes vēstuli, bet atturīgajai Ievai bija pret brāli tik liela bijība, ka viņa pat nelūdza, lai to parāda: ja Lisjens gribēs ar to iepazīstināt, tad jāgaida; un, ja negribēs, vai tad viņa to drīkst prasīt? Ieva gaidīja. Lūk, vēstules saturs:

«Mans draugs, kāpēc lai es atteiktu jūsu draugam un studiju biedram to atbalstu, ko esmu sniegusi jums pašam? Es uzskatu, ka talantiem ir vienlīdzīgas tiesības; bet jums ir sveši manu aprindu cilvēku aizspriedumi. Mēs nespēsim likt šai tumsonīgajai aristokrātijai atzīt gara dižciltību. Ja izradīsies, ka neesmu tik spēcīga, lai viņus piespiestu uzņemt savā vidū Dāvidu Sešara kungu, es jūsu labā labprāt upurēšu šos nožēlojamos cilvēciņus. Tās būtu īstas antikas heka-

tombas. Bet, dārgais draugs, jūs, bez šaubām, negribēsiet, lai pieņemu savā mājā personu, kuras domu pasaule vai izturēšanās varētu man nepatikt. Jūsu izteiktās laipnības man pierādījušas, cik viegli draudzība padara cilvēku aklu! Vai jūs man ņemtu ļauna, ja savu piekrišanu dotu ar vienu noteikumu? Gribu iepriekš redzēt jūsu draugu un jūsu paša nākotnes labā iepazīties ar viņu, lai spriestu, vai neesat maldījies. Un vai mani nevada matēs gādībā, kādu jūt pret jums, dārgais dzejniek,

Luize de Negrplisa?»

Lisjens nezināja, ar kādu izmanīgu prasmi labāko aprindu ļaudis saka jā, lai nonāktu pie nē, un savukārt nē, lai pateiktu jā. Sī vēstule viņam šķita īsts triumfs. Dāvids ieradīsies pie de Baržetona kundzes, viņš tur spīdēs ar sava talanta dižumu. Uzvaras reibumā, kura tam iedvesa ticību savai neatvairāmajai ietekmei uz cilvēkiem, Lisjens izslējās tik lepni, viņa starojošajā sejā atspoguļojās tik daudz cerību, ka māsa nespēja nejūsmot jo skaļi par viņa daiļumu.

Ja tā sieviete tiešām ir gudra, tad viņai tevi jāmīl! Un tāpēc šovakar viņa būs skumja, jo tev glaimos visas dāmas. Tu būsi tik skaists, kad lasīsi savu «Apustuli Jāni Patmosā»! Kaut es ka pelīte varētu tur ielavīties! Nāc, tavu apģērbu esmu sakārtojusi māmiņas istabā.

Sī istaba pauda par trūkumā nezaudētu cieņu. Tajā aiz baltiem aizkariem atradās riekstkoka gulta, pie kuras uz grīdas bija noklāts zaļš izdilis paklājs. Iekārtu papildināja kumode ar spoguli koka ietvarā un daži riekstkoka krēsli. Pulkstenis uz kamina malas atgādināja par zudušās pārticības laikiem. Pie loga karājās balti aizkari. Sienas bija tapsētas ar pelēkiem ziediņiem rotātām pelēkām tapetēm. Grīda, ko Ieva bija nokrāsojusi un vienmēr spodrināja, laistījās aiz tīrības. Istabas vidū stāvēja vienkājains galdiņš, kur uz zeltītām rozēm rotātas sarkanas paplātes bija uzliktas trīs Limožas porcelānā tases un cukurtrauciņš. Ieva gulēja blakus istabiņā, kur atradās šaura gultiņa, vecs atpūtas krēsls un pie loga darba galds. Tā ka kuģa kajitei līdzīga telpa bija ļoti šaura, tad stikla durvis bija jātur vienmēr vaļā, lai ieplūstu gaiss. Kaut gan šeit ikkatrs priekšmets pauda par trūkumu, tomēr no visa dvašoja darba dzīves pieticība. Un cilvēkiem, kas pazina māti ar abiem bērniem, tas viss šķita aizkustinoši harmoniski.

Lisjens sēja kaklasaiti, kad mazajā pagalmiņa atskanēja

Dāvidā soļi, un tūlīt arī ienaca tipografs steidzīga gaitā, ka cilvēks, kas noraizējies, lai paspētu laikā.

— Klausies, Dāvid! — iesaucās godkārīgais jauneklis. — Mēs esam uzvarējuši! Viņa mani mīl! Tu iesi turp.

— Nē, — tipografs mulsi atteica, — esmu ieradies, lai tev pateiktos par šo draudzības pierādījumu, kas mani pavedināja uz nopietnām pārdomām. Mana dzīve, Lisjen, ir jau nosprausta. Es esmu Dāvids Sešars, karaļa grāmatiespiedējs Angulemā, un mans vārds lasāms uz katras sienas, zem katras afišas. Tās kastas cilvēkiem es esmu amatnieks, pat tirgotājs, ja tev tīk, bet katrā ziņā veikalnieks ar savu bodīti Boljē ielā, Mirjē laukuma stūri. Pagaidām man vēl nav ne Kellera bagātības, ne Dcplena slavas, šo divu varenības veidu, kurus muižniecība gan vēl mēģina noliegt un kuri — šajā ziņā esmu ar to vienis prātis — ari nav neko vērts bez sabiedriska noslīpējuma un izsmalcinātas uzvešanās. Un ar ko es varētu attaisnot šādu pēkšņu pagodinājumu? Es kļūtu par izsmieklu kā buržuā, tā muižniekiem. Tev ir pavisam citāds stāvoklis. Faktors ne ar ko nav saistīts. Tu strādā, lai iegūtu zināšanas, kas nepieciešamas panākumu sasniegšanai, savu pašreizējo nodarbošanos vari izskaidrot ar nākotnes interesēm. Jau rīt vari uzsākt ko citu, studēt tieslietas, diplomātiju, kļūt par pārvaldes ierēdni. īsi sakot, tu neesi ne apzīmogots, ne rubricēts. Izmanto sava sabiedriskā stāvokļa neskartību, ej uz priekšu viens un izcīni atzinību! Baudi līksmi visus priekus, pat tos, kurus sagādā godkārība. Kļūsti laimīgs, es priecāšos par taviem panākumiem, tu būsi mans otrs es. Jā, domās dzīvošu līdzi tavu dzīvi. Tava daļa ir svētki, pasaules spožums un tās sarežģījumu straujie pagriezieni. Mana daļa — komersanta rāmā darba dzīve un neatlaidīga nodošanās zinātnei. Tu būsi mūsu aristokrātija, — teica Dāvids, uzmezdams skatienu Ievai. — Ja tu sagrīļosies, mana roka sniegs tev atbalstu. Ja kāda nodevība tevi sarūgtinās, varēsi rast patvērumu mūsu sirdīs, kur tevi gaidīs nezūdoša mīlestība. Aizgādības labvēlības, ļaužu labās gribas varbūt nepietiktu mums abiem, un mēs viens otram varētu kaitēt; soļo pa priekšu, tu mani vilksi līdzi, ja būs vajadzīgs. Esmu tālu no tā, lai tevi apskaustu; gluži otrādi — es upurēju sevi tev. Tas, ko tu nupat manā labā izdarīji, drīzāk riskējot zaudēt savu labdari, varbūt savu iemīlēto, nekā pametot mani, noliedzot mani, šī vienkāršā, tomēr tik cildenā rīcība, Lisjen, būtu mani uz mūžu saistījusi pie tevis, ja vien mēs jau nebūtu kļuvuši kā divi brāļi. Nemoki savu sirdsapziņu un neraizējies, ka tu paņem šķietami labāko daļu. Sī nevienlīdzīgā sadalīšana ir man pa prātam. Un, ja arī tu man sagādātu kādu sarūgtinājumu, kas zina, vai tomēr nebūšu vienmēr tavs parādnieks?

Runājot šos vārdus, Dāvids bikli paskatījās uz Ievu, kuras acīs ieraudzīja asaras, jo viņa visu saprata.

— Un, beidzot, tu esi glīts, labi veidots, tu iznesīgi nēsā apģērbu, izskaties kā aristokrāts pat šajos zilajos svārkos ar dzeltenajām pogām un vienkāršajās nankina biksēs; es šai smalkajā sabiedrībā izskatītos kā rokpelnis, kļūtu neveikls un apjuktu, sarunātu muļķības vai vispār nebilstu ne vārda; pakļaudamies titulu aizspriedumiem, tu vari pieņemt mātes vārdu un saukties par Lisjenu de Ribnrnprē, turpretī es esmu un vienmēr būšu Dāvids Scšars. Tajā pasaulē, kurp tu dodies, viss nāk tev par labu, man par ļaunu. Tu esi kā radīts, lai tur gulu panākumus. Sievietes dievinās tavu apgaroto seju. Vai ne, Ieva?

Lisjens metās Davidam ap kaklu un noskūpstīja viņu. Drauga pieticība izbeidza daudz šaubu, daudz grūtību. Kā Lisjens varēja neizjust divkāršotu maigumu pret šo vīru, kas aiz draudzības bija nonācis pie tiem pašiem secinājumiem, kurus dzejniekam bija iedvesusi godkārība? Godkārīgais un mīlošais — abi juta nolīdzināmies ceļu zem kājām, un dzejnieka, tāpat kā viņa drauga sirds atplauka. Iestājās viens no cilvēku mūžā retajiem mirkļiem, kad visi spēki ir liegi saspringti un ietrīsas visas stīgas, izplūstot pilnskanīgos toņos. Bet šās daiļās dvēseles gudrība vēl vairāk kāpināja Lisjenā katram cilvēkam piemītošo tieksmi visu atvedināt uz sevi. Mēs sakām ikviens vairāk vai mazāk tāpat kā Ludviķis XIV: «Valsts esmu es!» Mātes un māsas padevīgais maigums, Dāvidā pašaizliedzība, ieradums redzēt sevi kā šo triju būtņu slepenās gādības priekšmetu bija izveidojis Lisjenā ģimenes lutekļa untumus un ieviesa viņā cēlās jūtas apslāpējošo patmīlību, ko de Baržetona kundze uzkurināja, pamudinot izmest no prāta pienākuma apziņu pret māsu, māti un Dāvidu. Tik tālu Lisjens vēl nebija ticis; bet vai nevajadzēja bīties, ka, paplašinot savas godkārības loku, viņš būs spiests domāt tikai par sevi, lai tur noturētos?

Saviļņojums norima, un tad Dāvids aizrādīja Lisjenam, ka viņa poēma Apustulis Patmosā varbūt esot pārāk bībeliska, lai to nolasītu sabiedrībā, kurai apokalipses poēzija diezin vai ir sevišķi tuva. Gatavojoties uzstāties publikā, kurai visaugstākās prasības visā Sarantā, Lisjens likās satraukts. Dāvids viņam

ieteica paņemt līdzi Andrē šenjē, aizstājot apšaubāmu baudījumu ar pilnīgi drošu. Lisjens lieliski lasīja dzejas, viņš noteikti patiks un turklāt pierādīs pieticību, kas, bez šaubām, nāks viņam par labu. Kā vairums jaunu cilvēku viņi iedomājās, ka augstākās sabiedrības ļaudīm piemīt viņu pašu prāts un tikumi. Ja arī jaunība, kas vēl nav vīlusies, ir neiecietīga pret citu kļūdām, toties tā apveltī visus ar savu krāšņo ticību. Jābūt dzīvē daudz pieredzējušam, lai atzītu, pcc Rafaela jaukā izteiciena, ka saprast nozīmē pielīdzināties. Visumā dzejas izjušanas spējas Francijā reti sastopamas, jo franču saprāts ātri vien nožāvē sajūsmas svēto asaru strautus, neviens negrib papūlēties iepazīt cildeno, ienirt tā būtībā, lai apjaustu bezgalību. Lisjenu gaidīja pirmā saskare ar augstāko aprindu aprobežotību un saltumu! Viņš devās uz Dāvidā mājām paņemt dzeju krājumiņu.

Kad abi iemīlējušies palika vieni, Dāvids tā apjuka kā vēl nekad visā savā mūžā. Tūkstoš baiļu varā viņš alka un bijās atzinības, vēlējas aizbēgt, jo arī kautrībai nav sveša gražoša-nās! Nabaga mīlētājs neuzdrošinājās bilst ne vārda, lai neliktos, ka viņš gaida pateicību; viss, ko arī tas teiktu, Davidam šķita aizskarošs, un viņš klusēja, sadrūmis kā noziedznieks. Ieva uzminēja pieticīgā jaunekļa mocības un tīksmi izbaudīja šo klusēšanu; bet, kad Dāvids sāka ņurdzīt cepuri un grasījās iet projām, meitene uzsmaidīja.

— Dāvidā kungs, — viņa uzrunāja jaunekli, — ja nu jūs nepavadāt vakaru pie de Baržetona kundzes, tad mēs varam to pavadīt kopā. Laiks ir jauks, vai jūs negribētu pastaigāties pa Šarnatas krastu? Aprunāsimies par Lisjenu.

Dāvids vēlējās krist ceļos burvīgās meitenes priekšā. Ievas balsī bija ieskanējusies necerēta atzinība; ar maiguma pieskaņu izteiksmē viņa bija atrisinājusi pašreizējā stāvokļa grūtības; šis uzaicinājums bija vairāk nekā uzslava, tas bija pirmā mīlestības labvēlība.

— Tikai uzgaidiet kādu mirkli, — pamanījusi, ka Dāvids sakustējās,' viņa piebilda, — kamēr es pārģērbjos.

Savu mūžu nepratis nevienu melodiju, Dāvids izgāja ārā trallinādams un ar to pārsteidza godājamo Postelu, kurā modās asas aizdomas par Ievas un tipografa attiecībām.

Katrs sīkums šajā vakarā dziļi ietekmēja Lisjenu, kas pēc sava rakstura tiecās pakļauties pirmajiem iespaidiem. Kā visi nepieredzējuši mīlētāji, viņš ieradās tik agri, ka Luizes vēl nebija salonā. Tur atradās vienīgi de Baržetona kungs. Lisjens

jau bija sācis iemanīties sīkajās neģēlībās, ar kurām precējušās sievietes mīļākais pērk savu laimi un kuras sievietei savukārt dod mērauklu izvirzāmām prasībām; bet vēl nekad jaunais dzejnieks nebija palicis vienatnē ar de Baržetona kungu.

Šis muižnieks bija no to ļaužu pasugas, kuri rāmi mājo starp nekaitīgu, vēl kaut ko saprotošu niecību un uzputīgu stulbumu, kas jau vairs neko negrib ne uzņemt, ne izpaust. Dziļi apzinādamies savus pienākumus pret sabiedrību un pulēdamies būt tai patīkams, de Baržetona kungs bija piesavinājies dejotāja smaidu par savu vienīgo valodu. Apmierināts vai neapmierināts — viņš smaidīja. Viņš smaidīja, uzzinot sēru vēsti, tāpat kā dzirdot ziņu par kādu priecīgu notikumu. Sis smaids atbildēja uz visu, atkarībā no izteiksmes, kādu laja ielika de Baržetona kungs. Ja nepieciešama bija tieša piekrišana, viņš pastiprināja smaidu ar vēlīgiem smiekliņiem, tikai galējā vajadzības gadījumā izmetot pa vārdam. Uzkavēšanās divatā ar kādu cilvēku bija vienīgais apgrūtinājums, kas traucēja de Baržetona kunga veģetativo dzīvīti, jo tad viņš izrādījās spiests ko sameklēt savā milzīgajā garīgajā tukšumā. Lielāko tiesu de Baržetona kungs izlavījās no grūtībām, atgriežoties pie bērnības dienu naivajām ieražām: viņš skaļi domāja, iepazīstinot jus ar savas dzīves niecīgākajiem sīkumiem; viņš jums izpauda savas vajadzības, savas nenozīmīgās izjūtas, kuras pats uzskatīja jau par domām. De Baržetona kungs nerunāja ne par lietu, ne par jauku laiku; sarunā viņš neizmantoja vispārīgas frāzes, kurās nejēgas parasti rod glābiņu, bet atklāja savas dzīves intimākās intereses.

— Šorīt par patikšanu de Baržetona kundzei es ēdu teļa gaļu, ko viņa ļoti cienī, un tagad man sāp vēders, — viņš teica. — Es jau zināju, la tas ir vienmēr! Kā jūs to izskaidrojat?

Vai arī:

— Es zvanīšu un likšu atnest sev glāzi cukurūdens; vai jūs arī vēlētos pie tās pašas reizes?

Vai atkal:

— Rīt likšu apseglot zirgu un aizjāšu pie sievastēva.

Sie īsie teikumi neizraisīja pārrunas, sarunas biedrs atbildēja jā vai nē, un tērzēšana atkal apsika. Tad de Baržetona kungs lūgtin lūdzās palīdzību no apmeklētajā, pagriezdams sānis veca, ar aizdusu sirgstoša mopša purnam līdzīgo degunu; ar izboztajām, stiklainajām acīm viņš skatījās uz jums, it kā vaicādams: kā jūs sakāt? De Baržetona kungs maigi mīlēja garlaicīgos ļautiņus, kas tīko stāstīt tikai par sevi; tos viņš

mēdza uzklausīt ar sirsnīgu, atturīgu uzmanību, tā kļūdams tik iecienīts, ka Angulemas pļāpas viņā sāka saredzēt apslēptu inteliģenci un uzskatīja, ka šis laipnais cilvēks tiekot nepareizi novērtēts. Tādēļ arī šie ļaudis, kad tiem vairs nebija klausītāju, nāca pie de Baržetona kunga nobeigt savu stāstījumu vai spriedelējumu, droši pārliecināti, ka tiks sagaidīti ar atzinības pilnu smaidu. Viņa sievas salons vienmēr bija pārpildīts, un parasti viņš tajā jutās lieliski. De Baržetona kungu nodarbināja visniecīgākie sīkumi: viņš skatījās, kas ienāk, sasveicinājās un smaidīdams pieveda jaunieradušos pie savas sievas; viņš vēroja aizejošos un izvadīja tos, atvadu vārdus noklausīdamies ar savu mūžīgo smaidu uz lūpām. Ja vakars izdevās spraigs un de Baržetona kungs redzēja katru ar ko nodarbinātu, laimīgais mēmais vīrs nekustēdamies stāvēja uz garajām kājām kā stārks uz savām pleznām, turklāt izlikdamies, ka ieklausās kādā sarunā par politiku; vai arī vērīgi ieskatījās kāda spēlētāja kārtīs, gan nekā nesaprazdams, jo viņš neprata nevienu pašu spēli; vai vienkārši pastaigājās pa salonu, iešņaukdams tabaciņu un gremodams iebaudīto maltīti. Anaisa bija de Baržetona kunga dzīves gaišā puse, viņa tam sniedza bezgalīgi daudz prieka. Kad Anaisa veica savus namamātes pienākumus, de Baržetona kungs, apbrīnodams sievu, sēdēja, atlaidies atzveltnes krēslā, jo tā runāja viņa vietā; ar laiku viņam bija sācis patikt meklēt jēgu Anaisas vārdos, bet, tā kā parasti viņš tos izprata tikai labu laiku pēc tam, kad tie tika izteikti, tad smiekliņi, kurus viņš sev atļāvās, uzplaiksnīja kā zemē ierakušies un tikai vēlāk eksplodējoši šāviņi. De Baržetona kunga cieņa pret savu sievu sniedzās līdz dievināšanai. Un vai tad nepietiek vienalga ar kādu dievināšanu, lai cilvēku darītu laimīgu? Būdama ar asu prātu apveltīta un cildena sieviete, Anaisa nebija izmantojusi ļaunos nolūkos savu pārākumu, jo viņa saskatīja vīrā pakļāvīgu, bērnišķīgu raksturu, kas neprasa nekā vairāk kā vienīgi vadību. Anaisa rūpējās par vīru, tāpat kā mēdz rūpēties par kādu apmetni: viņa to turēja spodrībā, sukāja, labi uzglabāja un apgājās ar to saudzīgi; juzdams, ka viņš tiek lolots, sukāts un kopts, de Baržetona kungs atmaksāja sievai ar gluži sunisku padevību. Nav grūti sniegt laimi, kas pašam nekā nemaksā! Zinādama, ka vīram prieku sagādā vienīgi labs ēdiens, de Baržetona kundze allaž lika pasniegt viņam lieliskas pusdienas. Viņš modināja līdzjūtību Anaisā; viņa nekad nebija sūdzējusies par vīru; un daudzi cilvēki, nesaprazdami šās sievietes lepno klusēšanu, pie-

dēvēja de Baržetona kungam apslēptus tikumus. Bez tam Anaisa bija viņu iedresējusi gluži militārā disciplinē, un vīrs bez iebilduma padevās sievas gribai. Dažkārt viņa tam sacīja: «Apmeklējiet tādu vai tādu kungu vai kundzi», un de Baržetona kungs aizgāja kā zaldāts uz sardzi. Ne velti sievas tuvumā viņš vienmēr turējās taisni kā parādē.

Pašreiz klīda valodas, ka šo mēmo cilvēku iecelšot par deputātu. Lisjens vēl tik ilgi neapmeklēja šo māju, ka būtu spējis pacelt aizkaru, aiz kura slēpās šis neiedomājamais raksturs. Zvilnī ieslīgušais de Baržetona kungs šķila visu redzam un visu saprotam; cienīgi klusēdams, tas Lisjēnam likās ārkārtīgi impozants. Ar iztēli apveltītiem cilvēkiem raksturīgo tieksmi visu palielināt vai piecerct dvēseli katrai formai Lisjens vis nesaredzēja šajā augstmanī vienkāršu granita stabu, bet iedomājās to par kādu baigu sfinksu un nolēma, ka vajag tam paglaimot.

— Esmu ieradies pirmais, — Lisjens teica, sveicinot de Baržetona kungu ar mazliet dziļāku cieņu, nekā šim lāga vīram parasti mēdza izrādīt.

— Tas ir gluži dabiski, — de Baržetona kungs atbildēja.

Noturēdams šos vārdus par greizsirdīga vīra dzēlību, Lisjens nosarka un paskatījās spogulī, cenzdamies izslieties jo taisni.

— Jūs dzīvojat Urno, — turpināja de Baržetona kungs, — un cilvēki, kuriem tālāk mājas, vienmēr ierodas agrāk nekā tie, kas dzīvo tuvumā.

— Ar ko tas būtu izskaidrojams? — Lisjens iejautājās, savilkdams seju laipnā smaida.

— Es nezinu, — atteica de Baržetona kungs, atkal ieslīgdams parastajā stingumā.

— Jūs vienkārši neesat gribējis par to padomāt, — Lisjens turpināja. — Cilvēks, kas spēj izdarīt kādu novērojumu, var arī atrast tā cēloni.

— A —a! — novilka de Baržetona kungs, — galējie cēloņi! Ehē!...

Lisjens lauzīja galvu, cenzdamies sadomāt, kā atdzīvināt apsīkušo sarunu.

— Dc Baržetona kundze gan laikam vēl ģērbjas? — viņš ierunājās, pats nodrebēdams par muļķīgo jautājumu.

— Jā, viņa ģērbjas, — vīrs vienkārši atteica.

Lisjens pacēla acis pret griestiem un aplūkoja abus pelēki nokrāsotos šķērsbaļķus, nespēdams atrast vairs neviena pave-

diena sarunas turpināšanai; te viņš ne bez izbailēm pamanīja, ka noņemts tila apvalks no nelielās lustras ar vecajiem kristālā karuļiem un tajā ieliktas sveces. Pārklāji bija novilkti arī no mēbelēm, un sarkanais ķīniešu zīds atklāja savus nobālējušos ziedus. Šāda sagatavošanās norādīja, ka gaidāma ārkārtēja sanāksme. Dzejniekā modās šaubas, vai viņa apģērbs ir piedienīgs, jo viņam kājās bija zābaki. Aiz bažām apstulbis, Lisjens piegāja pie japaņu vāzes, kas greznoja Ludviķa XV laiku konsoli ar ziedu vītnēm, un sāka to apskatīt; tad jaunekli pārņēma bailes, ka ar savu nelaipno izturēšanos var izpelnīties vīra nežēlastību, tāpēc viņš nolēma papētīt, vai de Baržetona kungam nav savs jājamzirdziņš, lai ar tā palīdzību mēģinātu paglaimot šim cilvēkam.

— Jūs, mans kungs, reti izbraucat no pilsētas? — Lisjens jautāja de Baržetona kungam, atkal atgriezdamies pie viņa.

— Reti.

No jauna iestājās klusums. De Baržetona kungs kā aizdomīgs kaķis vēroja katru niecīgāko Lisjena kustību, jo jauneklis traucēja viņa mieru. Abi baidījās viens no otra.

«Vai mani biežie apmeklējumi viņam sāktu šķist aizdomīgi?» prātoja Lisjens. «Jo viņš noteikti noskaņots pret mani naidīgi!»

Par lielu prieku Lisjenam, kam nācās ļoti grūti izturēt nemierīgos skatienus, ar kādiem de Baržetona kungs pavadīja katru viņa soli, šajā mirklī vecais kalpotājs, šodien tērpies livrejā, pieteica di Šallē. Barons ienāca ļoti nepiespiesti, sasveicinājās ar savu draugu Baržetonu un Lisjenam pēc tā laika modes viegli pamāja ar galvu, kas mūsu dzejniekam tomēr likās uzpūtīgi un piedauzīgi. Siksta di Satlē bikses, ko īpašas saitītes saturēja nevainojamā krokojumā, bija žilbinoši baltas. Kājās viņam bija smalki apavi un plānas zeķes. Pāri baltajai vestei lidinājās lornetes melnā lentīte. Beidzot, viņa melnā fraka izcēlās ar pari-zisko piegriezumu un fasonu. Di Satlē gan bija īsts švīts, kā pēc viņa pagātnes varēja sagaidīt; bet gadi viņu jau bija apveltījuši ar tuklu vēderiņu, ko nenācās viegli ieturēt elegances robežās. Viņš krāsoja ceļojumā pārdzīvotajās ciešanās nosirmojušos matus un vaigu bārdu, tāpēc sejas vaibsti izskatījās skarbi. Siksta di Satlē agrāk tik maigā sejas krāsa tagad bija ieguvusi vara sarkanīgu nokrāsu, kā cilvēkiem, kas atgriezušies no Indijas; taču viņa izturēšanās, gan mazliet smieklīga ar saglabāto manierību, tomēr pilnīgi atgādināja patīkamo viņas ķeizariskās augstības sevišķu uzdevumu sekretāru. Viņš paņēma lorneti,

nopētīja Lisjena nankina bikses, zābakus, vesti, Anguiemā šūto zilo fraku, visu savu sāncensi no galvas līdz kājām. Tad viņš nevērīgi iebāza lorneti vestes kabatā, it kā sacīdams: «Esmu apmierināts.» Nodokļu pārvaldes ierēdņa elegances satriektais Lisjens nodomāja, ka gūs sev atmaksu, kad sabiedrība redzēs viņa dzejas apgaroto seju; un tomēr jauneklis cieta elles mokas, kuras vēl pastiprināja de Baržetona kunga iedomātā naidīgā noskaņojuma iedvesto nemieru. Šķila, ka barons uzveļ Lisjenam visu savas bagātības smagumu, lai vēl vairāk pazemotu jaunā dzejnieka nabadzības postu. Uzskatījis, ka viņam vairs nekas nebūs jārunā, de Baržetona kungs jutās nepatīkami pārsteigts par klusēšanu, kad abi sāncenši vēroja viens otru; bet, kad lāga vīrs nonāca galīgās sprukās, viņam vienmēr vēl palika viens jautājums, ko viņš uzglabāja kā sulīgu bumbieri slāpju veldzēšanai, un nu uzskatīja par vajadzīgu to izteikt. Sataisījis ieinteresētu seju, viņš uzrunāja Satlē:

— Nu, mans cienītais, vai dzirdams kāds jaunums? Vai ļaudis par kaut ko runā?

— Ak, — ļaunā priekā atteica Nodokļu pārvaldes direktors, — jaunums ir Sardona kungs. Griezieties pie viņa. Vai esat atnesis mums kādu jauku dzejoli? — jautāja kustīgais barons, sakā'tojot uz deniņiem pašu lielāko cirtu, kas viņam likās pajukusi.

— Lai zinātu, vai tas izdevies jauks, man būtu jāvaicā jūsu spriedums, — atbildēja Lisjens. — Jūs esat nodevies dzejošanai jau ag'āk par mani.

— Nu, dažas aiz laipnības sacerotas tīri patīkamas vodeviļas, gadījuma rakstura dziesmiņas, romances, kuras izcēlusi vienigi mūzika, mans lielais vēstījums Bonaparta māsai (nepateicīgais!) nedod tiesības uz nākamības slavu!

Sājā mirklī ienāca de Baržetona kundze visā savas izmeklētas tualetes spožumā. Galvu viņai rotāja ebreju turbāns, izgreznots ar austrumniecisku sprādzi. Zem gāzes šalles spīdēja graciozi ap kaklu apvītā kameju rota. Krāsainā muslina kleita ar īsām piedurknēm ļāva viņai padižoties ar vairākām aprocēm, kas bija pārliktas cita pār citu uz skaistajām, baltajām rokām. Sis teatrālais tērps apbūra Lisjenu. Di Satlē kungs galanti apveltīja karalieni ar pretīgi pārspīlētiem komplimentiem, kas Naisā izraisīja priekpilnu smaidu, jo tā bija laimīga, ka liek cildināta Lisjena klātbūtnē. Ar iemīļoto dzejnieku viņa pārmija tikai

skatienu, bet Nodokļu pārvaldes direktoram atbildēja tik stindzinoši pieklājīgi, ka atvairīja katru tuvību ar to.

Sāka ierasties ielūgtie viesi. Pirmie ieriaca biskaps un viņa lielvikars, divas cienījamas un svinīgas personas, kas tomēr veidoja spilgtu pretstatu: monsinjors bija garš un kalsns, viņa palīgs zems un resns. Abiem acis staroja, bet biskaps bija bāls, turpretī lielvikara seju sārtoja visziedošākā veselība. Kā viens, tā otrs bija atturīgi žestos un kustībās. Abi divi šķita piesardzīgi, viņu apvaldītā izturēšanās un nerumgums mulsināja; visi viņus uzskatīja par ļoti gudriem cilvēkiem.

Abiem garīdzniekiem sekoja de Šandura kundze ar vīru, divas ārkārtīgi neparastas personas, kuras cilvēki, kam province sveša, tiektos uzskatīt par izdomātām. Amelija bija uzmetusies par de Baržetona kundzes sāncensi, viņas vīrs de Sandura kungs, ko sauca par Staņislavu, tēloja mūžīgo jaunekli un četrdesmit piecu gadu vecumā bija vēl gluži slaids vīrietis ar seju, kas atgādināja sietu. Kaklasaite viņam vienmēr bija uzsieta tā, ka veidoja divas draudīgas smailes: viena izslējās līdz labās auss augšmalai, otra nolaidās uz leju pret sarkano ordeņa lentīti. Frakas stērbeles viņam allaž stāvēja atšautas vaļā. Dziļi izgrieztā veste ļāva saredzēt piepūsto, sastīvināto kreklu, kas bija aiztaisīts ar bezgaumīgi izrotātām zelta podziņām. Viss de Sandura kunga apģērbs izskatījās tik pārspīlēts, ka viņš bija ļoti līdzīgs karikatūrai, tā ka svešinieks, viņu redzot, nevarēja apvaldīt smaidu. Staņislavs pastāvīgi pašapmierināti vēroja sevi no galvas līdz kājām, te pārbaudīdams vestes pogu skaitu, te ar acīm sekodams cieši apspīlēto bikšu iezīmētajām viļņainajām līnijām, te tīksminādamies par savām kājām, pie kam viņa glāsmainais skatiens allaž apstājās pie lakādas zābaku purniem. Kad Staņislavs pārtrauca sevi tā aplūkot, viņš ar acīm uzmeklēja spoguli, kurā pārbaudīja, vai matu cirtojums ir kārtībā; tad ar laimīgu skatienu it kā jautādams vērās sievietēs, iebāzis vienu pirkstu vestes kabatā, atliecies atpakaļ un pagriezies pa trim ceturtdaļām iesānis, un ar šo gaiļa dižošanos Staņislavs, kas skaitījās šās aristokrātiskās sabiedrības frants, guva taja panākumus. Viņš runāja lielāko liesu tikai divdomības astoņpadsmitā gadsimta garā. Sis nicināmais sarunu veids viņam sagādāja zināmu piekrišanu sieviešu vidū, viņš tās smīdināja. Di Satlē kungs sāka Staņislavam sagādāt raizes. Tiešām, šī Netiešo nodokļu pārvaldes āksta uzpūtība intriģēja, viņa klīrīgie apgalvojumi, ka neviens nespējot viņu izraut no dzīves

apnikuma, musināja, un pārsātināta sultānā tonis iekairināja sievietes, un tās vēl neatlaidīgāk nekā sākumā tiecās iekarot di Šallē labvēlību, it sevišķi, kopš de Baržetona kundzi bija savaldzinājis Angulemas Bairons. Amelija bija neliela auguma sieviete, neveikla tēlotāja, tukla, ballu ādu, melniem matiem; viņa visu pārspīlēja, runāja skaļā balsī un pastāvīgi grozīja kā riteni galvu, ko vasarā rotāja ar spalvām, ziemā ar ziediem; būdama daudzrunīga, viņa nespēja nobeigt garāku teikumu, nepavadot to ar neatzītas astmas nodevīgiem sēcicnicm.

De Sento kungu, vārdā Astolfu, Zemkopības biedrības prezidentu, ļoti sārtu, lielu un tuklu vīrieti, salonā ievilka viņa sieva, kuras stāvs stipri vien atgādināja izkaltušu papardi un kuru sauca Lili, saīsinājumā no Elizas. Šis vārds, radīdams priekšstatu par mazliet bērnišķīgu sievieti, asi kontrastēja ar de Sento kundzes raksturu un izturēšanos, jo viņa bija pārspīlēti svinīga, ārkārtīgi dievbijīga un kāršu spēlē sīkumaina un ķildīga. Astolfu visi uzskatīja par pirmšķirīgu zinātnieku. Dumjš kā zābaks, viņš tomēr bija iespiedis Lauksaimniecības vārdnīcā divus rakstus — Cukurs un Degvīns, — pa gabaliņam sazagtus no dažādiem žurnāliem un vecam grāmatām, kurās apcerēti šie abi produkti. Viss departaments uzskatīja, ka pašreiz viņš nodevies traktatam par mūsdienu zemkopību. Kaut gan viņš visu rīta cēlienu pavadīja, ieslēdzies kabinetā, tomēr divpadsmit gados nebija uzrakstījis ne divu lappušu. Ja kāds ieradās apmeklēt de Sento kungu, viņš ļāva sevi pārsteigt, ierakušos papīru kaudzēs, meklējam kādu noklīdušu piezīmi vai asinām spalvu; bet īstenībā visu laiku notrieca ar niekiem: ilgi jo ilgi lasīja avīzi, ar spalvu nazīti apgrieza korķus, vilka fantastiskus zīmējumus uz dzēšpapīra, šķirstīja Ciceronu, lai izķertu nejauši pa tvērienam pagadījušos frāzi vai rindkopu, kuras jēgu varētu attiecināt uz šāsdienas notikumiem; tad vakarā Astolfs par varītēm tiecās novirzīt sarunu uz tādu tēmu, kas atļautu viņam sacīt: «Ciceronam ir kāda lappuse, kas šķiet uzrakstīta pilnīgi mūsu dienām.» Un viņš nocitcja attiecīgo izvilkumu, ārkārtīgi pārsteidzot klausītājus, kas sačukstējās cits ar citu: «Patiesi, Astolfs ir īsta zinību aka!» Neparastais atgadījums tika izdaudzināts pa visu pilsētu un atbalstīja glaimojošos uzskatus par de Sento kungu.

Pēc šā pāra ienāca de Bārtā kungs, saukts par Adrianu, vīrietis ar zemu baritona balsi un milzīgām pretenzijām mūzikā. Patmīlība bija Adrianu pavedinājusi ķerties pie solfedžo: sākumā

viņš bija jūsmojis pats par savu dziedāšanu, tad pārgājis uz sarunām par muziķu un beidzot nodevies tai visā pilnība. Mūzikas māksla Adrianam bija izvērtusies īstā monomanijā: tikai runādams par muziķu, viņš atdzīvojās un vakaros cieta mokas, līdz viņu lūdza ko nodziedāt. Vienīgi nobļāvis kādu no savām arijām, Adrians juta sevī mostamies dzīvību: viņš uzpūtās, izslē-jies uz pirkstgaliem, uzklausījās komplimentus, tēloja pieticīgo; tomēr apstaigāja viesu grupiņas citu pēc citas, ievākdams uzslavu ražu; kad nevienam vairs nebija ko teikt, viņš atkal atgriezās pie mūzikas, ievadīdams pārrunu par nodziedātās arijas grūtībām vai arī slavinādams tās komponistu.

Aleksandrs de Brcbiana kungs, sēpijas varonis, zīmētājs, kas pielūžņoja draugu istabas ar saviem pliekanajiem ražojumiem un pieķērnāja departamentā visus albumus, pavadīja de Bārtā kungu. Katrs veda zem rokas otra laulāto draudzeni. Pēc skandālu chronikas datiem, šī maiņa esot pilnīga. Abas sievietes, Lolote (Šarlote de Brcbiana kundze) un Fifine (Zozefine de Bārtā kundze), vienlīdz nodarbinātas tikai ar dažādiem lakatiņiem, garnitūrām un pretēju krāsu saskaņošanu, dedzīgi centās izskatīties kā parizietes un pilnīgi pameta novārtā savas mājas, kur viss gāja greizi. Ja abas sievietes, kā lelles iežņaugtas taupīgi piegrieztās kleitās, uz saviem augumiem sniedza pretīgi ērmīgu krāsu klāstus, tad viņu vīri savukārt kā mākslinieciska rakstura cilvēki atļāvās tik lielu provinciālu vaļību apģērbā, ka abi izskatījās gauži jocīgi. Savās novalkātajās frakās tie izskatījās pēc statistiem, kas mazos teatrīšos tēlo kāzās ielūgtus augstāko aprindu cilvēkus.

Salona apmeklētāju vidū viena no īpatnējākām personām bija grafs de Senonša kungs, aristokrātiski dēvēts par Zaķu, kaislīgs mednieks, augstprātīgs, stiegrains vīrietis ar iedegušu seju, laipns kā meža kuilis, neuzticīgs kā venēcietis, greizsirdīgs kā moris un sirsnīgi sadraudzējies ar mājas draugu di Otua kungu, vārdā Franci.

De Senonša kundze (Zefirine) bija stalta un skaista, bet viņas sejā jau iezīmējas kādas aknu kaites radīti sarkani plankumi, tāpēc visi viņu uzskatīja par sievieti ar augstām prasībām. Slaidais viduklis, trauslais stāva veidojums ļāva viņai ielikt kustībās ilgpilnu sapņainību, kas šķita afektēts, tomēr arī izpauda lolotas sievietes vienmēr apmierinātās kaislības un kaprizes.

F'rancis bija diezgan neikdienišķs cilvēks: pametis konsulātu

Valensijā un cerības uz diplomāta karjeru, viņš palika dzīvot Anguleina pie Zefirines, sauktas ari Zizines. Bijušais konsuls rūpējās par saimniecību, nodarbojās ar bērnu audzināšanu, macija tiem svešvalodas un pārvaldīja de Senonša kunga un kundzes īpašumu ar vislielāko pašaizliedzību. Angulemas aristokrātija, Angulemas ierēdniecība, Angulemas buržuāzijā ilgi bija nopēlušas pilnīgo vienprātību, kas valdīja ģimenes dzīvē pa trim; bet pamazām šis laulības trīsvienības noslēpums sāka šķist tik reti jauks, ka di Otua kungu būtu uzskatījuši par amorālu, ja tas taisītos precelies. Bez tam aiz de Senonša kundzes neparastās pieķeršanās savai krustmeitai de Lae jaunkundzei, kas kalpoja viņas mājā kā kompanjone, ļaudis saka nojaust uztraucošus noslēpumus; par spīti šķietamai nesakrišanai datumos, daudzi saskatīja lielu līdzību starp Fransuazi de Laē un Franci di Otuā. Kad Zaks medija apkaimē, katrs viņam apvaicājās, kā klājoties Francim, un viņš izklāstīja par sava brīvprātīgā pārvaldnieka niecīgākajām kaitēm ar lielāku līdzjūtību nekā par savu sievu. Greizsirdīgā vīrieša aklība citiem likās tik amizanta, ka pat Zaķa labākie draugi uzjautrinājās, pavedinot tās izpaudumus, un labprāt pavēstīja par to cilvēkiem, kas vēl nezināja šo noslēpumu, lai ari tiem sagādātu jautrību. Di Otuā kungs bija pārsmalcināts dendijs, kam sīkās rūpitcs par savu personu pārvērtās klīribā un bērnišķībā. Viņš raizējās par savu klepu, par miegu, par savu gremošanu un ēdienu. Zefirine bija novedusi savu palīgu tiktāl, ka tas tēloja cilvēku ar vārgu veselību: viņa to lutināja, tīstīja un dzirdināja ar zālēm; viņa to pieblīvēja ar izmeklētām maltītēm ka marķize savu klēpja sunīti; viņa tam ieteica vai aizliedza to vai citu barību; viņa tam izšuva vestes, kaklasaites un kabatlakatiņus; galu galā viņa to pieradināja valkāt tik greznas lietiņas, ka pārvērta Franci kaut kādā japaņu elku dievā. Starp citu, saprašanās viņu vidū bija pilnīga: Zizine katrā gadījumā pameta skatienu uz Franci, un Francis šķita nolasām savas domas Zizines acis. Abi reizē ko nopēla, reizē smaidīja un, ka likās, apspriedās pat viens ar otru, lai vienkārši pateiktu labdienu.

Bagātākais muižnieks visā apvidū, visu apskaustais marķizs de Pimantela kungs un sieva, kuru kopīgais rentes ienākums bija četrdesmit tūkstoš franku gadā un kuri ziemu pavadīja Parizē, atbrauca no savas muižas ekipāžā kopā ar kaimiņiem, baronu un baronesi de Rastinjakiem; viņus pavadīja baroneses krustmāte un meitas, divas burvīgas jaunavas, labi audzinātas,

nabadzīgas, bet ģērbušas ar to vienkāršību, kas jo sevišķi izceļ dabisko skaistumu. Sos cilvēkus, kas neapšaubāmi bija sabiedrības zieds, uzņēma ar saltu klusēšanu un greizsirdības pilnu respektu, jo sevišķi pec tam, kad ikviens redzēja, cik ārkārtīgi laipni viņus sagaidīja de Baržetona kundze. Sīs abas ģimenes bija to ļaužu nelielajā skaitā, kuri stāv pāri dažādajām tenkām, nepieslēdzas nevienai sabiedrībai, dzīvo klusā noslēgtībā un saglabā impozantu cieņu. De Pimantela kungu un de Rastinjaka kungu katrs uzrunāja ar visiem tituliem; abu sievām un meitām nebija nekādas tuvības ar Angulemas augstākās sabiedrības loku, jo šīs ģimenes stāvēja pārāk tuvu galma aristokrātijai, lai nolaistos līdz provinciālajām pliekanībām.

Prefekts un ģenerālis ieradās pēdējie, un tos pavadīja lauku muižnieks, kas no rīta bija atnesis Davidam savu apcerējumu par zīdtārpiņiem. Tas, bez šaubām, bija mērs kādā kantonā, pielaists šajā sabiedrībā savu skaisto lauku īpašumu pēc; taču viņa izturēšanās un apģērbs nodeva, ka lāga vīrs nemaz nav radis uzturēties šādā vidē: frakā viņš jutās neērti, nezināja, kur likt rokas, sarunādamies ar kādu, grozījās ap to kā apsvilis, piecēlās un atkal atsēdās, lai atbildētu, kad viņu kāds uzrunāja, un likās, ka labprāt izdarītu katru pakalpojumu; reizēm viņš izrādīja pārspīlētu goddevību, tad kļuva nemierīgs, te atkal nopietns, te, pazemīgi klausīdamies, pasteidzās smieties par kādu joku, bet dažkārt it kā sadrūma, domādams, ka par viņu zobojas. Sājā vakarā viņš, noraizējies par savu apcerējumu, vairākkārt mēģināja ierunāties par zīdtārpiņiem; bet nelaimīgais de Sev-raka kungs uzdūrās gan uz de Bārtā kungu, kas atbildei tūlīt ievadīja sarunu par muziķu, gan uz de Scnto kungu, kurš viņam nocitēja Ciceronu. Tikai ap vakara vidu neveiksminiekam galu galā laimējās saprasties ar kādu atraitni un tās meitu, ar di Brosara kundzi un jaunkundzi, kas šajā sabiedrībā nebija visneinteresantākās personas. Par viņām visu var pateikt īsi: viņas bija tikpat nabadzīgas, cik dižciltīgas. Abu sieviešu tērpi pretendēja uz greznību, reizē atklājot apslēptu trūkumu. Di Brosara kundze, ik izdevībai rodoties, turklāt visai neveikli, lielīja savu garo, drukno meitu, divdesmit septiņus gadus vecu jaunavu, kuru sabiedrībā uzskatīja par lielisku klavierspēlētāju; ja kādā vakara sarīkojumā piedalījās vairāki neprecēti vīrieši, tad māte, alkdama nodrošināt savu mīļoto Kamilu, vienā elpas vilcienā apgalvoja, gan ka viņas Kamila mīlot karavīru nemierpilno dzīvi, gan muižturu mierīgo darba dzīvi lauku klusumā.

Abas izturējās iecirtīgi, saldskābi cienīgi, kā cilvēki, kurus katrs labprāt nožēlo un par kuriem interesējas aiz egoisma; viņas bija apjautušas tukšumu mierinošajās frāzēs, ar kādām sabiedrība tīksminās, pieņemot likteņa pabērnus. De Scvraka kungs bija piecdesmit deviņus gadus vecs bezbērnu atraitnis; tātad māte un meita ar bijīgu apbrīnošanu noklausījās sīkajos paskaidrojumos, kurus viņš sniedza par savu zīdtārpiņu audzētavu.

— Mana meita vienmēr mīlējusi dzīvniekus, — teica māte. — Un, tā kā sievietes interesējas ari par zīdu, ko taisa šie kukainīši, tad es gribētu lūgt jūsu atļauju iegriezties Sevrakā, lai parādītu Kamilai, kā tas tiek iegūts. Kamila ir tāda gudriniece, viņa uzreiz sapratīs visu, ko jūs tai teiksiet. Tiešām, kādu dienu viņai izdevās saprast pat attāluma kvadrata pretējo proporcionalitāti!

Šis teikums spoži noslēdza de Sevraka kunga un di Brosara kundzes sarunu, kad Lisjcns bija nolasījis dzejoļus.

Viesu vidū nepiespiesti iejaucās daži pastāvīgi de Baržetona kundzes salona apmeklētāji, kā ari divi trīs bikli, nerunīgi, kā relikviju šķirstiņi izrotāti augstāko aprindu ģimeņu dēliņi, kas jutās aplaimoti par uzaicinājumu uz šīm literārajām svinībām, un visuzņēmīgākais no tiem sadūšojās pat tiktāl, ka sāka sarunāties ar de Laē jaunkundzi. Sievietes svinīgi sasēdās aplī, vīrieši sastājās viņām aizmugurē. Šeit sapulcējušies ērmīgie cilvēki ar nokrāsotajām sejām, ģērbušies dīvainos tērpos, Lisje-nam likās ļoti iespaidīgi, un sirds jauneklim sāka dauzīties, kad viņš redzēja sev pievērstos skatienus. Lai arī jaunais dzejnieks nebija no mazdūšīgajiem, tomēr pirmo pārbaudi izturēt nenācās viegli, kaut gan viņu iedrošināja iemīļotā, kas Angulcmas izcilāko slavenību uzņemšanā šķieda savus žilbinošākos reveransus un burvīgākās laipnības. Nemieru, kas Lisjenu sagrāba, kāpināja vēl kāds apstāklis, ko būtu bijis viegli paredzēt, bet kas tomēr satrauca jaunekli, kurš vēl maz pazina šās sabiedrības intrigu taktiku. Sasprindzinājis redzi un dzirdi, Lisjens pamanīja, ka Luizc, de Baržetona kungs, biskaps un daži namamātei padevīgi cilvēki sauc viņu par de Ribamprē kungu, bet šās naidīgās publikas lielākā daļa par Šardona kungu. Ziņkārīgo cilvēku jautājošo skatienu apmulsināts, Lisjens jau no viņu lūpu kustībām vien nojauta savu pilsonisko vārdu; viņš uzminēja iepriekšējos spriedumus par sevi, kurus šie ļaudis izteica ar provincē ierasto atklātību, kas bieži vien ir tuvu vaļībai. Negaidītas, pastāvīgās dzēlības viņu vēl vairāk izsita no sliedēm.

Lisjens nepacietīgi gaidīja mirkli, kad varēs sākt lasīt, lai tad ieņemtu tādu stāvokli, kurā izbeigtos viņa dvēseles mocības; bet Žaks stāstīja de Pimantela kundzei par savām pēdējām medībām; Adrians sarunājās ar Lauru de Rastinjaka jaunkundzi par jauno mūzikas zvaigzni Rosini; iemācījies no galvas kādā žurnālā lasītu jauna arkla aprakstu, Astolfs par to vēstīja baronam. Lisjens nezināja — nabaga dzejnieks! — ka neviens no šiem gudriniekiem, izņemot de Baržetona kundzi, nespēj izprast dzeju. Sie jūtu nabagie ļaudis bija sapulcējušies, paši sevi krāpdami par gaidāmā priekšnesuma raksturu. Ir vārdi, kas kā taures, kā cimbalas skaņas, kā kumēdiņu taisītāju bungu rīboņa vienmēr pievelk publiku. Vārdos skaistums, slava, dzeja mīt burvju spēks, kas savaldzina pat visneaptēstākos ļautiņus.

Kad visi bija ieradušies un kad sarunas izbeidzās, gan ne bez daudzkārt atkārtotiem aizrādījumiem, kurus traucētājiem izteica de Baržetona kungs, ko sieva raidīja kā baznīcas sargu, kas ar zizli klaudzina pa akmens plākšņu grīdu, Lisjens, dziļi saviļņots, atsēdās pie apaļa galda de Baržetona kundzes tuvumā. Satrauktā balsī jauneklis paziņoja, ka, nevēlēdamies pievilt neviena gaidas, viņš nolasīšot liela, nepazīstama dzejnieka nesen atrastus šedevrus. Lai gan Andrē Šenjē dzejoļi tika publicēti jau kopš 1819. gada, Angulemā vēl neviens nebija dzirdējis runājam par Andrē Senjē. Katrs saskatīja šajā paziņojumā de Baržetona kundzes izgudrotu aplinku ceļu, lai saudzētu dzejnieka patmīlību un klausītājiem ļautu izturēties nepiespiesti. Vispirms Lisjens nolasīja dzejoli Slimais jauneklis, ko klausītāji uzņēma ar glaimīgu sačukstēšanos; tad Aklo, poēmu, kas šiem viduvējiem prātiņiem likās par garu. Lasīdams Lisjens pārdzīvoja elles mokas, kuras izprast spēj tikai izcili mākslinieki vai arī cilvēki, ko sajūsma un augsti attīstīts saprāts paceļ līdz viņu līmenim. Lai tiktu izpausta balsī, kā arī uztverta, dzeja prasa bijīgu uzmanību. Starp lasītāju un klausītājiem jānodibinās sirsnīgai vienotībai, bez kuras nevar rasties apgarota jūtu izmaiņa. Ja nav šās dvēseļu saskaņas, dzejnieks ir kā eņģelis, kas mēģina dziedāt debešķīgu himnu pekles ņirdzoņā. Tajā vidē, kur atraisās viņu spējas, apdāvinātiem cilvēkiem piemīt gliemeža visaptverošais skatiens, suņa oža un kurmja dzirde; viņi redz, nomana un dzird visu, kas noliek ap viņiem. Mūziķis un dzejnieks vienā mirklī uztver, vai viņus apbrīno vai nesaprot, tāpat kā stāds vīst vai atdzīvojas labvēlīgā vai nelabvēlīgā atmosfērā. Saskaņā ar šās īpatnējās akustikas likumiem Lisjcna

ausīs atbalsojās vīru sačukstēšanās, kuri šurp bija atnākuši tikai savu sievu dēļ un tagad aprunājās par veikalu lietām; tāpat viņš pamanīja arī, ka pielīpošu žāvu varā spēji pavērās vairāki žokļi, kuru zobu rindas viņu it kā izsmēja. Kad Lisjens kā balodis grēku plūdos meklēja tīkamu kaktiņu, kur atveldzēt skatienu, viņš visapkārt sastapa tikai nepacietības pilnas acis, jo sapulcējušies nepārprotami domāja tikai par to, ka izmantot šo sanāksmi, lai apmierinātu kādas reālās intereses. Izņemot Lauru de Raslinjaku, divus trīs jaunekļus un biskapu, visi klātesošie garlaikojās. Patiešām, cilvēki, kas izprot dzeju, cenšas attīstīt savās dvēselēs to, ko autors dīglī ielicis savās vārsmās; bet šie ledainie klausītāji, kam bija svešas alkas apjaust dzejnieka dvēseli, neklausījās pat viņa balss noskaņās. Lisjens krita tik dziļā izmisumā, ka salti sviedri pārklāja viņa ķermeni. Ugunīgais skatiens, ko viņam uzmeta Luize, kurai Lisjens pievērsās, iedvesa drosmi nolasīt līdz galam; bet dzejnieka sirds asiņoja no tūkstoš brūcēm.

— Vai jums tas šķiet amizanti, Fifinc? — jautāja kaimiņienei kalsnā Lili, kas varbūt bija gaidījusi kādus brīnumus.

— Man labāk nevaicājiet, dārgā: tikko dzirdu lasīšanu, man acis krīt ciet.

— Ceru, ka Naisa mūs pārāk bieži neiepriecinās ar dzejām vakaros, — sacīja Francis. — Kad pēc pusdienām klausos lasīšanu, man jāsasprindzina uzmanība, un tas traucē gremošanu.

— Nabaga kaķīt, — klusu atteica Zcfirine, — iedzeriet glāzi cukurūdens.

— Lieliska deklamācija, — piebilda Aleksandrs, — bet labāk man patīk vists.

Pēc šās piezīmes, kas, pateicoties spēles vārda angliskai nozīmei*, tika uzskatīta par asprātīgu, dažas spēlētājas izteica domas, ka lasītājam vajagot atpūsties. Aiz šā iegansta daži pāri ielavījās buduārā. Tā kā Luize, valdzinošā Laura de Rastinjaka un biskaps lūdza Lisjenu turpināt, dzejnieks atmodināja uzmanību ar dedzīgajiem kontrrevolucionariem Jambiem, kuriem vairāki klausītāji, priekšnesuma kvēles aizrauti, pat aplaudēja, kaut arī tos nesaprata. Šādus ļaudis skaļa balss ietekmē, tāpat kā rupju rīkli kairina stiprs dzēriens. Kamēr pasniedza saldējumu, Zefirine aizsūtīja Franci paskatīties Lisjena grāmatā un tad teica savai kaimiņienei Amelijai, ka dzejas, kuras tas lasījis, esot iespiestas.

— Nav ko brīnīties, — Amelija, redzami iepriecināta, sacīja, — de Ribamprē kungs strādā pie kāda grāmatiespicdēja. Tas ir tāpat, — viņa piebilda, paskatīdamās uz Lototi, — kā kad skaista sieviete pati šūtu sev kleitas.

— Viņš pats iespiedis savas dzejas, — dāmas sačukstējās.

— Kāpēc tad viņš saucas par de Ribamprē kungu? — Žaks jautāja: — Ja muižnieks strādā kādu amatu, tad tam jāatsakās no vārda.

— Viņš tiešām ir atteicies no savējā, kas bija nedižciltigs, — paskaidroja Zizine, — bet tikai tādēļ, lai pieņemtu mātes vārdu, kura ir dzimusi muižniece.

— Ja jau viņa pantiņi ir iespiesti, tad mēs tos varam izlasīt paši, — pukojās Astolfs.

Sis stulbums jautājumu sarežģīja tiktāl, ka Siksts di Šatlē kungs laipni paskaidroja aprobežotajai sabiedrībai, ka Lisjena paziņojums neesot bijusi oratoriska viltība, bet skaistās dzejas tiešām sacerējis revolucionārā Māri Zozefa Senjē brālis rojalists Senjē. Atskaitot biskapu, de Rastinjaka kundzi un viņas abas meitas, kuras šī cildenā dzeja bija saviļņojusi, visa Angulemas sabiedrība uzskatīja, ka tikusi apmuļķota, un sirdījās par pievilšanu. Atskanēja apslāpēti čuksti, bet Lisjens tos nedzirdēja. Dvēseliskas melodijas apreibināts un pūlēdamies to atveidot, atraisījies no zemiskās pasaules, viņš apkārtējās sejas saredzēja kā caur miglu. Lisjens izlasīja drūmo elēģiju par pašnāvību, elēģiju antikā gaumē, no kuras dveš cildenas skumjas; pēc tam to, kurā ir rinda:

Ir liegas tavas vārsmas, tik man tās atkārtot.

Galu galā viņš nobeidza ar maigu idili, kuras virsraksts ir Ne ēra.

Ieslīgusi tīksmainā sapņainībā, ar vienu roku rotaļādamās ar matu sprogām, kuras tā neviļus bija sabužinājusi, otru nokārusi lejup, de Baržctona kundze izklaidīgu skatienu sēdēja it kā viena pati sava salona vidū un pirmo reizi mūžā jutās tajā atmosfērā, kurai bija radīta. Varat iedomāties, cik nepatīkami viņu iztraucēja Amelija, kas bija uzņēmusies izpaust namamātei viesu vēlēšanos.

— Nais, mēs ieradāmies, lai noklausītos Sardona kunga dzejas, un jūs mums dodat iespiestus pantus. Kaut arī tie bija ļoti jauki, tomēr mūsu dāmas aiz patriotisma labāk vēlētos baudīt pašu mājās raudzēto vīnu.

— Vai jūs neatrodat, ka franču valoda nav visai piemērota dzejai? — Astolfs jautāja Nodokļu pārvaldes priekšniekam. — Man Cicerona proza šķiet tūkstošreiz dzejiskāka.

— īsti franciskā dzeja ir viegla žanra dziesmiņa, — atbildēja di Satlē.

— Dziesmiņas pierāda, ka mūsu valoda ir ļoti muzikālā, — piebilda Adrians.

— Es labprāt iepazītos ar dzejoļiem, kas pazudinājuši Naisu, — teica Zefirine, — bet, spriežot pēc tā, kā tika uzņemts Amelijas lūgums, viņa nevēlas mums sniegt kādu paraugu.

— Pašas labā viņai jāliek tam nolasīt savas dzejas, — sacīja Francis, — jo šā jauneklīša talants ir viņas vienīgais attaisnojums.

— Jūs taču esat bijušais diplomāts, jums tas jāpanāk, — Amelija teica di Satlē kungam.

— Nekas nav vieglāk, — atbildēja barons.

Kādreizējais sevišķu uzdevumu sekretārs, pieradis pie šīm

sīkajām intrigām, uzmeklēja biskapu un prata iedarboties ar viņa starpniecību. Uz monsinjora lūgumu Naisai vajadzēja uzai-cināt Lisjenu nodeklamēt kādu dzejoli, ko viņš protot no galvas. Par straujajiem panākumiem šajā pasākumā Amelija apveltīja baronu ar sapņainu smaidu.

— Tiešām, šis barons ir asprātīgs, — viņa teica Lolotei.

Lolote atcerējās Amelijas rūgteno piezīmi par sievietēm, kas

pašas šujot sev kleitas.

— Kopš kura laika jūs atzīstat impērijas laika baronus? — viņa smaidīdama tai atcirta.

Lisjens bija mēģinājis pacelt savu iemīļoto līdz dievībai kādā Naisai veltītā odā ar virsrakstu, kam līdzīgu izgudro visi tikko skolu beiguši jaunekļi. Dziļā sirsnībā izlolota, ar visu sirdī justo mīlestību izskaistināta, šī oda Lisjcnam šķita vienīgais sacerējums, kas spēja sacensties ar Šenjē dzeju. Lisjens pameta diezgan muļķīgu skatienu uz de Baržctona kundzi, sacīdams: «Viņai!» Pcc tam dzejnieks lepni izslējās, lai noskandētu godkārības iedvesmotās vārsmas, jo savā autora patmīlībā viņš jutās drošībā dc Baržctona kundzes paspārnē.

Un šeit Naisa nodeva sieviešu vērīgajiem skatieniem savu noslēpumu. Lai gan pieradusi no sava saprāta augstumiem dominēt pār šo sabiedrību, viņa nespēja nebažīties par Lisjenu.

Naisa zaudēja pašapzinīgo stāju, viņas skatieni it kā lūdzās saudzību; tad viņa palika sēžam nodurtām acīm, lai apslēptu apmierinājumu, kas aizvien pieauga, klausoties šīs rindas:

VIŅAI

No debesīm, kur gaisma nemirstīga smaida.

Kur, zelta sistriem skanot, steidzas atstāstīt Jehovam eņģeli ik lūgšanu, ko raida Turp skumjā zeme šī.

Kāds ķerubs gaišmatains jo bieži lejup dodas.

Viņš aizsedz svēto gaismu, kas uz pieres viz.

Un zemes virsū nokāpj, augšā atstājis Tik spārnus sudrabotos.

Viņš izpratis, ko dieva skats grib pavēstīt:

Šeit sāpēm, kuras vajāts ģēnijs cieš, liek klusēt;

Kā daiļa meitene viņš atnāk ziedus vīt,

Kur sirmai galvai dusēt;

Viņš pieņem nožēlas, ko jūt par vēlu sirds;

Viņš mātei raižpilnai teic sapni: «Cerot mosties!»

Un laimīgs līdzjūtības nopūtas viņš dzird,

Ko ļaudis veltī postam.

No dai|iem sūtņiem šiem viens mūsu vidū mīt,

To zeme viņa gaitā aiztur, mīlot saista;

Viņš raud, skats ilgu pilnais bieži augšup slīd,

Kur dzimtā debess laistās.

Bet ne jau pieres baltums tīrs un žilbinošs Man viņa izcelšanos ceļo nojaust lika,

Ne acu dzidrā gaisma, ne tas mirdzums spožs,

Ar kādu staro tikums.

Nē — mīla, žilbdama šai lielā spožumā,

Uz viņa skaidro sirdi tiecās atrast ceļus Un atdūrās pret bruņām nesalaužamām,

Kas sargā erceņģeļus.

Ai, nepieļaujiet tik, lai seravu viņš redz,

Kas lido atpakaļ uz debess mājām svētām;

Viņš vārdus maģiskos tai mirklī atcerētos,

Kas debess vārtus slēdz!

Un tad jūs redzētu — viņš savu brāļu pulkā,

No zemes aizsteigdams, kā rita blāzma spulgā Lidz zvaigznēm celtos drīz;

Tik jūrnieks kāds, kam nemiers tobrīd iemigt nejauj,

Kā meteoru viņa lidojuma ceļu Vēl jaustu debesīs.

— Vai jūs sapratāt kalambūru? — pievērsdama koķetu skatienu di Satlē kungam, sacīja Amelija.

— Šādus pantiņus mēs vairāk vai mazāk katrs esam kaluši, atstājot skolas solu, — atteica barons ar garlaikotu izteiksmi, cenzdamies noturēties spriedēja lomā, kuru nekas nepārsteidz. — Agrāk mēs lidinājāmies osianiskos miglājos. Mūs valdzināja Malvines, Fingali, aizplīvurotas parādības, karavīri, kas uzcēlās no saviem kapiem ar zvaigznēm virs galvām. Šodien šo poētisko māņu vietā likts Jehova, sistri, eņģeli, serafimu spārni, visa paradizes garderobe, atjaunota ar vārdiem: milzīgs, bezgalīgs, vientulība, gars. Tagad sastopami ezeri, dieva vārdi, kristia-nizēta panteisma paveids, ko rotā retas, ar pūlēm sameklētas atskaņas, kā: dziesma — liesma, plaukums — jaukums un tā tālāk. īsi sakot, mēs esam pārcēlušies citā platuma grādā: neesam vairs ziemeļos, bet austrumos, tomēr tumsa vēl joprojām ir dziļa.

— Ja pati oda ir neskaidra, — teica Zefirine, — tad atzīšanās, pēc manām domām, bija ļoti skaidra.

— Un erceņģeļa bruņukrekls ir diezgan caurspīdīga muslina kleita, — Francis papildināja.

Kaut gan pieklājība prasīja, lai de Baržetona kundzei par patikšanu atklāti izrāda sajūsmu par nolasīto odu, tomēr sievietes, saniknotas, ka tām nav sava pakalpīga dzejnieka, kas tās attēlotu par eņģeļiem, piecēlās kā garlaikodamās un ar ledainu izteiksmi sejās nomurmināja: ļoti jauki, glīti, burvīgi!

— Ja jūs mani mīlat, tad neizsakiet atzinību ne autoram, ne viņa eņģelim, — Lolote sacīja savam dārgajam Adrianam tik pavēloši, ka bija jāpaklausa.

— Jāsaka gan, ka tās ir tikai frāzes, — Zefirine teica Francim, — un mīlestība ir poēzija darbībā.

— Jūs pateicāt, Zizine, tieši to, ko es domāju, bet es nekad nebūtu varējis to tik smalki izpaust, — atsaucās Staņislavs, pašapmierināti pārlaizdams skatienu savam augumam no galvas līdz kājām.

— Es būtu ar mieru dot nezinko, — Amelija sacīja baronam di Šatlē, — lai redzētu, ka pazemina Naisas augstprātību, jo viņa tēlo īstu erceņģeli, it kā būtu kas vairāk nekā mēs pārējās,

un spiež mūs būt kopā ar aptiekara un slimnieču kopējas dēlu, kura māsa ir grizete un kurš pats strādā tipogrāfijā.

— Viņa tēvs tirgojās ar dažādām zālēm, — teica Žaks,

— žēl, ka tas neiedeva dēlam ko pret rīmju kalšanas kaiti.

— Un viņš pats turpina tēva amatu, jo tas, ko viņš mums šodien pasniedza, man šķita kā miega zāles, — apgalvoja Staņislavs, nostādamies vienā no savām valdzinošākām pozām.

— Zāles paliek zāles, bet es vairāk cienu ko citu.

Pašreiz viņi visi sapratās, lai ar kādu aristokrātiskas ironijas dzēlienu pazemotu Lisjenu. Dievbijīgā sieviete Lili iedomājās rīkojamies žēlsirdības vārdā, sacīdama, ka ir laiks pamācīt Naisu, kas esot tuvu gluži neprātīgam solim. Diplomāts Francis uzņēmās novest līdz labvēlīgam iznākumam muļķīgo sazvērestību, par kuru visi šie mazie gariņi interesējās kā par drāmās atrisinājumu, kā arī saskatīja tajā dēku, par ko jau rīt varēs trīt mēles.

Kādreizējais konsuls, kam nebija lielas patikšanas cīnīties divkaujā ar jauno dzejnieku, kurš, mīļotās sievietes klātbūtnē izdzirdējis kādu apvainojošu vārdu, noteikti iekaistu, skaidri saprata, ka Lisjens jāiznīcina ar svētītu zobenu, pret kuru nav iespējama nekāda atriebība. Francis sekoja piemēram, ko bija devis veiklais di Satlē, kad vajadzēja piedabūt Lisjenu noskandēt savu dzejoli. Viņš sāka sarunāties ar biskapu un izlikās, ka ir tikpat sajūsmināts par Lisjena odu kā viņa eminence, tad Francis mistificēja biskapu, iestāstīdams, ka Lisjena māte esot izcila, bet ārkārtīgi kautrīga sieviete, kas iedvešot dēlam gandrīz visu viņa dzejoju tēmas. Lisjenam vislielāko prieku sagādājot, ja kāds izrādot viņa dievinātajai mātei pienācīgo cieņu. Iekalis šo domu biskapam smadzenēs, Francis tālāk paļāvās uz nejaušu gadījumu sarunā, kurš pavedinātu monsinjoru izteikt iznīcinošos vārdus. Kad Francis un biskaps atgriezās pie viesu grupas, kuras vidū stāvēja Lisjens, divkāršojās to cilvēku vērība, kuri jau lika dzejniekam maziem malciņiem dzert indi. Nemaz neprazdams uzvesties salonā, nabaga jauneklis labāka nekā nezināja ko darīt, kā tikai skatījās uz de Baržetona kundzi un neveikli atbildēja uz neveiklajiem jautājumiem, ar kādiem viņu apbēra. Lielajam vairākumam klātesošo Lisjens neatcerējās ne vārda, ne titula, un neapjauta, kā sarunāties ar sievietēm, kas viņam sarunāja tādas blēņas, ka jauneklis pagalam apjuka. Dzirdot sevi dēvējam te par Sardona kungu, te par de Ribamprē kungu, viņš jutās tūkstoš jūdžu attālumā no šiem Angumuā departamenta varenajiem, kas savā starpā saucās par Loloti, Adrianu, Astolfu, Lili, Fifini. Bet galīgi Lisjens apstulba, kad, uzskatīdams Lili par vīrieša vārdu, nosauca par Lili kungu brutālo de Senonša kungu. Kā Nimrods tas pārtrauca Lisjenu ar jautājumu: «Lulu kungs?» — pie kam de Baržetona kundze nosarka līdz ausu galiņiem.

— Viņai jābūt galīgi apžilbinātai, lai pieņemtu savā mājā un stādītu mums priekšā šo niecīgo vīreli, — pusbalsī noteica de Senonša kungs.

— Marķize, — Zefirine uzrunāja de Pimantela kundzi čukstot, tomēr pietiekoši skaļi, lai varētu sadzirdēt, — vai jūs neatrodat, ka starp Sardona kungu un de Kantkruā kungu ir pārsteidzoša līdzība?

— Līdzība ir pilnīga, — smaidot atteica de Pimantela kundze.

— Slava nenoliedzami valdzina, — sacīja de Baržetona kundze marķizei. — Ir sievietes, kas jūsmo par diženumu, tāpat kā citas par niecību, — viņa piebilda, paskatīdamās uz Franci.

Zefirine to nesaprata, jo uzskatīja savu konsulu par ļoti diženu; bet marķize nostājās Naisas pusē un iesmējās.

— Jūs gan esat laimīgs, — Lisjenam teica de Pimantela kungs, vēlēdamies viņu uzrunāt par de Ribamprē, pēc tam kad bija saucis par Šardonu, — jums laikam nekad nav garlaicīgi?

— Vai jūs ātri strādājat? — dzejniekam jautāja Loloto ar tādu pieskaņu, it kā vaicātu galdniekam: «Vai jums vajag ilgu laiku, lai uztaisītu kasti?»

Lisjenu šis vāles belziens apstulboja; bet tūlīt pat viņš jau pacēla galvu, dzirdot, ka de Baržetona kundze smaidīdama atbild:

— Mana dārgā, dzeja de Ribamprē kunga galvā neaug tā kā zāle mūsu pagalmos.

— Cienītā kundze, — biskaps savukārt apskaidroja Loloti, — nekad nebūs par lielu mūsu bijība pret dižajiem gariem, ko dievs apveltījis ar savas gaismas staru. Jā, dzeja patiesi ir svēta. Daiļrade ir ciešanas. Cik daudz bezmiega nakšu veltīts šīm rindām, kuras jūs apbrīnojat! Dzejniekam allaž ejiet pretī ar mīlestību, jo gandrīz vienmēr šās zemes dzīve tas ir nelaimīgs, bet dievs, bez šaubām, tam sagatavojis vietu debesīs starp praviešiem. Sis jauneklis ir dzejnieks, — viņš piebilda, uzlikdams roku Lisjenam uz galvas. — Vai neredzat uz šās daiļās pieres likteņa zīmi?

Cildenās aizstāvēšanas iepriecinātais Lisjens pateicās biska-pam ar maigu skatienu, neapjauzdams, ka cienījamais prelats drīz vien k|ūs viņa bende.

De Baržetona kundze apšaudīja naidnieku loku ar uzvaras priekā dzirkstošiem skatieniem, kas ietriecās kā bultas sāncenšu sirdīs, vēl vairāk iekveldinot viņu niknumu.

— Ak monsinjor, — atbildēja dzejnieks, cerēdams iebelzt pa šīm trulajām galvām ar savu zelta zizli, — parastajiem ļaudīm nepiemīt ne jūsu dziļais saprāts, ne cilvēkmīlestība. Mūsu sāpes tiem svešas, neviens nepazīst mūsu darbu. Kalnracim ir vieglāk iegūt zeltu no zemes dzīlēm nekā mums izraut dzejas tēlus no visnepateicīgākās valodas dzīlēm. Ja dzejas uzdevums ir pacelt domu līdz tādiem augstumiem, no kuriem to katrs var redzēt un izjust, dzejniekam nepārtraukti jāpatur vērā cilvēku saprāta dažādās pakāpes, lai apmierinātu visus; aiz spilgtākajām krāsām viņam jāpaslēpj divas vienotrai naidīgas varas — loģika un jūtas; vienā vārdā jāieslēdz vesela domu pasaule, vienā gleznā jāiekļauj vesela filozofijas sistēma; galu galā vārsmas ir tikai sēklas, kuru ziediem jāuzplaukst sirdīs, atrodot tajās cilvēku pārdzīvojumu uzartās vagas. Vai viss nav jāpārdzīvo, lai to attēlotu? Un vai dziļi pārdzīvot nenozīmē ciest? Tāpēc arī dzejas rodas tikai pēc mokpilniem klaiņājumiem domas un sabiedrības plašajos laukos. Vai tie nav nemirstīgi darbi, kam varam pateikties par tēliem, kuru dzīve kļūst ticamāka nekā patiešām dzīvojušu cilvēku dzīves, kā Ričardsona Klarlsa, šenjē Kamila, Tibulla Delija, Ariosta Anželika, Dantes Frančeska, Moljera Atsēsts, Bomaršē Figaro, Valtera Skota Rebeka, Servantesa Don-Kichots?

— Un ko jūs mums radīsiet? — jautāja di šatlē.

— Šādas ieceres iepriekš paziņot, — Lisjens atbildēja, — vai tas nenozīmē izsniegt sev pašam ģenialitātes atestātu? Turklāt, lai laistu pasaulē šos dievišķīgos radījumus, jābūt lielai dzīves pieredzei, dzijām cilvēku kaislību un interešu zināšanām, kuru man vēl nav; bet es jau sāku, — viņš rūgti piebilda, uzmezdams apkārtējiem atriebīgus skatienus. — Domas jāiznēsā ilgi...

— Radības jums būs grūtas, — di Otuā kungs viņu pārtrauca.

— Jūsu lieliskā māte varēs jums palīdzēt, — teica biskaps.

Šie tik veikli iepriekš sagatavotie vārdi, sengaidītā atriebība

iededza visu acīs prieka dzirkstis. Visu lūpām pārslīdēja

aristokrātiska gandarījuma smaids, ko de Baržetona kungs savā stulbumā vēl kāpināja ar saviem novēlotajiem smiekliņiem.

— Monsinjor, jūs pašreiz izteicāties mūsu videi pārāk asprātīgi, jo dāmas jūs nesaprata, — sacīja de Baržetona kundze, sastindzinot visu smieklus un pievelkot sev izbrīnījušos skatienus. — Dzejniekam, kas iedvesmu allaž smeļas bībelē, īstenā māte ir baznīca. De Ribamprē kungs, noskandējiet mums savu Apustuli Jāni Patmosā vai Ballazara svētkus, lai parādītu mon-sinjoram, ka Roma joprojām ir Vergilija Magna parens^9.

Sievietes vīpsnādamas saskatījās, dzirdot Naisu izrunājam Šos divus vārdus latiniski.

Mūža sākumā vislepnākie drosminieki reizēm padodas grūtsirdībai. Saņemtais sitiens Lisjenu bija it kā notriecis ūdens dzelmē; taču viņš atspērās ar kāju un uzpeldēja virspusē, cieši noņemdamies uzveikt šo augstprātīgo pasauli. Kā tūkstoš bultām ievainots vērsis viņš sašutis pietrūkās kājās, lai, paklausot Luizes aicinājumam, nolasītu Apustuli Jāni Patmosā; bet vairums kāršu galdu jau bija pievilkuši savus spēlētājus, kas, ieslīdējuši atpakaļ ieraduma sliedēs, guva tur baudījumu, ko dzeja tiem nebija varējusi sniegt. Bez tam vēl tik daudzu aizvainotu patmīlību atriebība nebūtu pilnīga, ja viesi atklāti neizpaustu nicināšanu pret pašmāju dzeju, atstājot Lisjenu un de Baržetona kundzi vienus. Katrs izlikās ar ko aizņemts: viens sarunājās ar prefektu par kantona ceļiem, kāda dāma izteica vēlēšanos dažādības dēļ mazliet pamuzicēt. Angulemas augstākā sabiedrība, juzdamās vājš tiesnesis dzejas laukā, sevišķi interesējās par de Rastinjaku un de Pimantelu domām attiecībā uz Lisjenu, un ap tiem izveidojās viesu pulciņš. Svarīgos gadījumos katrs atzina šo abu ģimeņu lielo ietekmi departamentā; ikviens tos apskauda un tomēr tiem g'aimoja, jo visi paredzēja, ka var rasties vajadzība pēc viņu aizgādības.

— Kā jums patīk mūsu dzejnieks un viņa dzeja? — Žaks Jautāja marķizei, kuras lauku īpašumā viņš dažkārt medīja.

— Kā provinciālās vārsmas, — viņa smaidīdama atteica, — tās nemaz nav tik sliktas; bez tam tik skaists dzejnieks nemaz nevar darīt ko slikti.

Sis spriedums visiem šķita burvīgs, katrs to atkārtoja, ieliekot tajā vairāk dzēlības, nekā marķize to bija vēlējusies.

Di Satlē tika pierunāts pavadīt uz klavierēm de Bārtā, kas nožņaudza lielo Figaro ariju. Kad durvis mūzikai reiz bija pavērtas, vajadzēja noklausīties Satlē izpildījumā Impērijas laikos Satobriana sacerētu bruņniecisku romanci. Tālāk sekoja četrrocīgi skaņdarbi, ko pēc di Brosara kundzes vēlēšanās spēlēja jaunās meitenes, jo viņa gribēja apžilbināt de Sevraka kungu ar savas mīļotās Kamilas talantu.

De Baržetona kundzi aizvainoja nicināšana, kādu visi izrādīja viņas dzejniekam, un Naisa atbildēja ar līdzīgu nicināšanu, uzturēdamās savā buduārā visu laiku, kamēr salonā muzicēja. Biskaps, kam 1 ielvikārs bija izskaidrojis neviļus izteiktās dzēlī-bas dziļo ironiju, gribēja izpirkt savu vainu un sekoja de Baržetona kundzei. Mātei nezinot, buduārā ielavījās arī de Rastin-jaka jaunkundze, ko Lisjena dzeja bija savaldzinājusi. Atsēzdamās uz dīvāniņā ar nošūto popējumu, kur novilka arī Lisjenu, Luize, nevienam ne dzirdot, ne redzot, paguva tam pačukstēt pie auss:

— Mans dārgais, viņi tevi nesaprata, bet...

Ir liegas tavas vārsmas, tīk tās man atkārtot.

Sie glaimi uz mirkli nomierināja Lisjenu, un viņš piemirsa savas skumjas.

— Slava nav pērkama par lētu maksu, — teica de Baržetona kundze, satverdama Lisjena roku un to paspiezdama. — Cietiet, cietiet, mans draugs, jūs kļūsiet liels, jūsu sāpes ir jūsu nemirstības cena. Es labprāt vēlētos iznest cīņas smagumu. Lai dievs jūs pasargā no vienmuļas dzīves, kurā nav vētru, kurā ērgļu spārni nerod plašuma. Es apskaužu jūsu ciešanas, jo jūs vismaz dzīvojat! Jūs izvēršat savus spēkus, jūs cerat uz uzvaru! Jūsu cīņu vainagos slava. Kad būsiet sasniedzis karaliskās augstienes, kur valda dižie gari, atcerieties nelaimīgos likteņa pabērnus, kuru gars pamazām noslāpst morālajā dvingā, tos, kas aiziet bojā, pastāvīgi apzinoties dzīves skaistumu un tomēr nespēdami dzīvot, atcerieties tos, kam bijušas redzīgas acis un kas tomēr nekā nav redzējuši, kam bijusi smalka oža un kas ieelpojuši tikai indīgu ziedu tvanu. Tad apdziediet stādu, kas, liānu un rijīgu, strauji sakuplojušu nezāļu nožņaugts, novīst meža vidū, bez saules glāsta, nomirst neziedējis! Vai tā nebūtu drausmīgi melaneholiska poēma, gluži fantastisks sižets? Cik cildens uzdevums — attēlot zem Āzijas debesīm dzimušu jaunavu vai kādu tuksneša meitu, pārceltu kaut kur saltajos rietumos: tā piesauc mīļoto sauli, tā mirst aiz neizprastām ilgām, to nogalina aukstums un mīlestība! Tā būtu itin daudz cilvēku mūžu glezna.

— Tā jūs attēlotu dvēseli, kas atceras debesis, — sacīja bis-kaps. — Šāda poēma jau bijusi kādreiz agrāk sacerēta, tās fragmentu es ar lielu prieku atrodu Augstā dziesmā.

— Stājieties pie šā darba, — teica Laura de Rastinjaka, izpaužot naivu ticību Lisjena ģenialitātei.

— Francijā trūkst nopietnas garīgas dzejas, — turpināja biskaps. — Ticiet man, slava un bagātība gaida to talantīgo cilvēku, kas strādās reliģijas labā.

— Viņš to darīs, monsinjor, — sajūsmināti apgalvoja de Baržetona kundze. — Vai neredzat, ka poēmas ideja jau uzplaiksni viņa acīs kā liesmojoša rītausma?

— Naisa gan neizturas jauki pret mums, — pukojās Fifine. — Ko viņa tur dara?

— Vai tad jūs nedzirdat? — atbildēja Staņislavs. — Viņa atkal apseglojusi savu jājamzirdziņu un bārsta skaļas frāzes, kurām nav ne galvas, ne astes.

Pavadot de Rastinjaka kundzi, kas taisījās aizbraukt un meklēja savu meitu, buduārā durvīs parādījās Amelija, Fifine, Adrians un Francis.

— Naisa, — abas dāmas ierunājās reizē, sajūsminātas par izdevību iztraucēt buduārā noslēgtību, — būtu ļoti mīļi, ja jūs mums ko uzspēlētu.

— Manas dārgās, — atteica de Baržetona kundze, — de Ri-bamprē kungs mums noskandēs Apustuli Jāni Patinošā, lielisku bībelisku poēmu.

— Bībelisku? — Fifine izbrīnā atkārtoja.

Amelija un Fifine atgriezās salonā, ienesdamas tur šo vārdu kā jaunu barību zobgalībām. Atsaukdamies uz savu vājo atmiņu, Lisjens atvainojās, ka nevarot noskandēt poēmu. Kad viņš iegāja atpakaļ salonā, neviens par viņu neizrādīja ne mazāko interesi. Katrs sarunājās vai spēlēja. Dzejnieka staru mirdzums bija apdzēsts, zemes īpašnieki neredzēja viņā nekā derīga, cilvēki ar pretenzijām baidījās viņa kā varas, kas naidīga viņu pašu tumsonībai; sievietes, apskauzdamas de Baržetona kundzi, šā — kā izteicās lielvikars — jaunā Dantes Beatriči, uzmeta Lisjenam saltas nicināšanas pilnus skatienus.

«Tad tāda ir pasaule!» nodomāja Lisjens, pa Boljē nogāzi kāpdams lejup uz Umo, jo gadās dzīvē mirkļi, kad izvēlamies

garāko ceļu, lai soļojot paturētu galvā joņojošo domu gaitu un atdotos tās plūdumam.

Lisjens nebija zaudējis drosmi, niknumā par noraidījumu godkārīgais jauneklis juta sevī mostamies jaunus spēkus. Kā visi cilvēki, ko dziņa pamudinājusi iespiesties augstākajā sfērā, kur viņi nonāk, pirms spēj tajā noturēties, Lisjens sevī nozvērējās upurēt visu, lai iekarotu stāvokli augstāko aprindu sabiedrībā. Soļodams jauneklis izvilka citu pēc citas saindētās bultas, kas bija viņā ieurbušās, skaļi sarunājās pats ar sevi un nopēla stulbeņus, ar kuriem šovakar bija saticies; viņš atrada asprātīgas atbildes uz muļķīgajiem jautājumiem, ar kuriem bija ticis apšaudīts, un izmisa, ka atjautība viņā modusies par vēlu. Sasniedzis Bordo ceļu, kas aizvijas kalna pakājē gar Sarantas krastu, Lisjens mēnesnīcā pamanīja Ievu un Dāvidu sēžam uz koka stumbra pašā upmalā, netālu no kādas fabrikas, un pa taciņu devās pie viņiem.

Kamēr Lisjens steidzās uz mocībām, kas viņu sagaidīja de Baržetona kundzes mājā, viņa māsa uzvilka sārtu spīdīga katūna kleitu ar sīkām svītriņām, uzlika galvā salmu platmali un ap pleciem apsēja zīda šallīti; vienkāršajā tērpā Ieva izskatījās izgreznojusies, kā gadās visām sievietēm, kuru dabiskais cildenums padara krāšņu katru sīkumiņu apģērbā. Tāpēc ari Dāvids kļuva ārkārtīgi bikls, tikko Ieva vairs nebija darba drēbēs. Kaut gan tipografs bija nolēmis runāt par savām jūtām, tomēr viņš vairs neatrada nekā, ko sacīt, kad roku rokā ar daiļo Ievu devās cauri Umo. Mīlot cilvēks bieži izjūt šādas cieņas pilnas bailes, kurām līdzīgas iedveš ticīgajiem dieva visvarenība. Abi iemīlējušies klusēdami soļoja uz Sentannas tilta pusi, lai dotos pāri uz Sarantas kreiso krastu. Ievu šī klusēšana apgrūtināja, un viņa apstājās tilta vidū, lai aplūkotu upi, kas no turienes līdz tai vietai, kur cēla pulvera fabriku, plūda plašā, vienmērīgā straumē, kurā rietošā saule pašreiz meta starojošu vizmas strēli.

— Cik skaists vakars! — viņa ierunājās, meklējot vielu sarunai. — Gaiss ir reizē silts un dzidrs, puķes smaržo, un debesis ir tik lieliskas.

— Viss runā uz sirdi, — atbildēja Dāvids, mēģinot caur līdzībām nonākt līdz savai mīlestībai. — Mīlošiem cilvēkiem ir bezgalīgs prieks atrast ainavas daudzveidībā, gaisa dzidrumā, zemes smaržās to poēziju, kas mīt viņu dvēselēs. Daba tad runā viņu vietā.

— Un tā viņiem atraisa mēli, — iesmiedamās piebilda Ieva. — Jūs bijāt ļoti kluss, kad gājām caur Umo. Vai zināt, ka es jutos diezgan neērti...

— Jūs man šķitāt tik skaista, ka es apmulsu, — Dāvids vientiesīgi atbildēja.

— Un pašreiz es vairs neesmu tik skaista? — viņa jautāja.

— Nē, bet es esmu tik laimīgs, staigājot ar jums divatā, ka ...

Gluži apjucis, viņš aprāvās un sāka skatīties uz pauguriem, pa kuriem cejš slīd lejup uz Scntu.

— Esmu Joti priecīga, ja jums šī pastaiga sagādā kaut drusciņ patikšanas, jo par šo vakaru, ko jūs man upurējāt, jūtos jūsu parādniece. Atsakoties apmeklēt de Baržctona kundzi, jūs izturējāties tikpat cēlsirdīgi kā Lisjens, riskējot ar savu lūgumu sadusmot šo dāmu.

— Ne cēlsirdīgs, bet prātīgs, — atbildēja Dāvids. — Tā kā esam gluži vieni zem debess juma un šeit nav citu liecinieku kā tikai meldri un šarantas krastmalas krūmāji, tad atjaujiet man, dārgā Ieva, izpaust jums savu nemieru par Lisjena pašreizējām gaitām. Es ceru, ka pēc tā. ko es šodien viņam pateicu, jūs manas bažas izskaidrosiet tikai kā draudzības tālredzību. Jūs un jūsu māte esat darījušas visu, lai nostādītu Lisjenu pāri viņa stāvoklim dzīvē; bet vai. uzkurinot viņā godkāri, jūs neesat neapdomāti uzvedinājušas viņu uz ceļa, kurā to gaida lielas ciešanas? Ar kādiem līdzekļiem Lisjens noturēsies tajā sabiedrībā, kurp viņu vilina viņa gaume? Es jūsu brāli pazīstu! Viņš ir viens no tiem cilvēkiem, kas mīl ievākt ražu bez darba. Sabiedriskie pienākumi aprīs viņa laiku, un laiks ir to laužu vienīgais kapitāls, kuru bagātība ir viņu inteliģence. Lisjenam patīk spīdēt, pasaule iededzinās viņā vēlēšanās, kuru apmierināšanai nekad nepietiks līdzekļu, viņš izdos naudu, bet to nepelnīs; galu galā, jūs viņu esat pieradinājušas uzskatīt sevi par diženu cilvēku, bet sabiedrība prasa spožus panākumus, pirms atzīst kāda pārākumu. Taču panākumus literatūrā var iekarot, tikai vientulībā neatlaidīgi strādājot. Ko sniegs pretī de Baržetona kundze jūsu brālim par daudzajām dienām, kuras viņš pavada tai pie kājām? Lisjens ir par lepnu, lai pieņemtu palīdzību no sievietes, un mēs zinām, ka viņš ir pārāk nabadzīgs, lai turpinātu uzturēties sabiedrībā, kura cilvēku iedzen postā divējādi. Agri vai vēlu šī sieviete pametīs mūsu mīļo brāli, bet pirms tam tā viņam laupīs darba prieku, tā viņā attīstīs gaumi uz greznību, nicināšanu

pret mūsu pieticīgo dzīvi, tā viņā modinās baudkāri, pastiprinās tieksmi uz dīkdienību, šo dzejisku dvēseļu netikumu. Jā, patiesi, es drebu bailēs, ka tikai šai augstākās sabiedrības dāmai Lis-jens nav rotaļlietiņa, ar ko izklaidēties! Ja tā patiesi mīl Lisjenu, tad liks viņam aizmirst visu, bet, ja nemīl, tad padarīs viņu ļoti nelaimīgn, jo viņš ir iemīlējies līdz neprātam.

— Jūs man sastindzināt sirdi, — teica Ieva, apstādamās pie Sarantas dambja. — Bet, kamēr mātei pietiks spēka veikt savu smago darbu un kamēr es dzīvošu, varbūt mūsu peļņas pietiks Lisjena izdevumiem, dodot viņam iespēju nogaidīt, līdz sāksies viņa veiksme. Man drosmes nekad nepietrūks, jo apziņa, ka tu strādā mīļotā cilvēka labā, — iekaisdama turpināja Ieva, — atņem darbam rūgtumu un grūtības. Vajag tikai atcerēties, kā labā tu nomocies, ja tās var saukt par mokām, un sirdī jau atplaukst prieks. Jā, nemaz nebaidieties, mēs nopelnīsim diezgan naudas, lai Lisjenam dotu iespēju uzturēties augstāko aprindu cilvēku vidū. Tur ir viņa laime.

— Un tur ir viņa bojā eja, — Dāvids atteica. — Uzklausiet mani, dārgā Ieva! Lai ilgā, neatlaidīgā darbā radītu ģeniālu sacerējumu, cilvēka rīcībā jābūt ievērojamam īpašumam vai ari jāprot vīrišķīgi skatīties acīs visnegantākajam postam. Ticiet man! Lisjenam ir tik dziļi pretīgs nabadzības posts, ar tik lielu tīksmi viņš jau ieelpojis svinību aromatu un panākumu dvingu, de Baržetona kundzes buduārā viņa patmīlība jau tā pieaugusi, ka viņš izmēģinās visu, lai tikai nebūtu jācieš neveiksme; un jūsu darba augļi nekad nespēs apmierināt viņa prasības.

— Jūs neesat īsts draugs! — Ieva izmisumā iesaucās. — Citādi jūs mani tā nebiedētu.

— Ieva! Ieva! — atbildēja Dāvids. — Es vēlētos būt Lisjena brālis. Vienīgi jūs varat man piešķirt šīs tiesības, kas viņam ļautu pieņemt visu no manis, bet man dotu iespēju upurēties viņam ar to svēto mīlestību, kāda jūs vada jūsu pašaizliedzībā, tomēr es to darītu kā prāta cilvēks. Ieva, dārgā, mīļotā meitene, dariet tā, lai Lisjens gūtu līdzekļu krātuvi, no kuras bez kautrēšanās varētu smelt allaž! Jo vai brāļa naudas maks nebūtu tikpat kā paša? Ja jūs zinātu, cik daudz pārdomu man modinājis Lisjena jaunais stāvoklis! Ja viņš vēlas ari turpmāk apmeklēt dc Baržetona kundzi, tad vairs nedrīkst būt mans faktors, viņam vairs neklājas dzīvot Umo priekšpilsētā, jums vairs neklājas palikt strādniecei, jūsu mātei jāizbeidz darboties savā amatā. Ja jūs būtu ar mieru kļūt mana sieva, tad viss nokārtotos: Lisjens varētu pagaidām dzīvot pie manis otrajā stāvā, kamēr es viņam izbūvētu telpas virs nojumes pagalma galā, ja mans tēvs nevēlēsies uzcelt otro stāvu. Mēs Lisjenam nodrošinātu bezrūpīgu, neatkarīgu dzīvi. Vēlēšanās sniegt viņam atbalstu manī stiprinās neatlaidību, cenšoties iedzīvoties turībā, turpretī viens es pēc tās nedzītos; bet jūsu varā ir piešķirt man tiesības uz šādu padevību. Varbūt Lisjens kādreiz dosies uz Parizi, vienīgo arēnu, kur viņš varētu darboties, kur viņa talants tiktu novērtēts un atalgots. Dzīve Parizē ir dārga, un mūsu triju pūliņu nebūs par daudz, lai Lisjenam dotu iespēju tur izsisties. Vai arī jums pašai un jūsu mātei nebūs vajadzīgs atbalsts? Dārgā Ieva, apprecieties ar mani aiz mīlestības pret Lisjenu! Varbūt vēlāk jūs mani iemīlēsiet, redzēdama, kā es pūlēšos viņam palīdzēt un jūs darīt laimīgu. Mūsu abu gaumes ir vienlīdz pieticīgas, mēs apmierināsimies ar mazumu; Lisjena laime būs mūsu dzīves viduspunkts, viņa sirds būs krātuve, kurā ieguldīsim bagātību, jūtas, ilgojumus, it visu!

— Mūs šķir sabiedriskais stāvoklis, — teica Ieva, ko bija saviļņojusi šās lielās mīlestības pazemība. — Jūs esat bagāts, es — nabaga. Vajag stipri mīlēt, lai tiktu pāri šādam šķērslim.

— Jūs mani tātad vēl diezgan stipri nemīlat? — Dāvids satriekts iesaucās.

— Bet varbūt jūsu tēvs pretosies . ..

— Lieliski, — attrauca Dāvids, — ja tikai mans tēvs var būt šķērslis, tad jūs būsiet mana sieva. Ieva, mana dārgā Ieva, jūs šajā mirklī padarījāt man dzīves nastu tik vieglu! Ai, cik man bija smaga sirds no jūtām, kuras ne varēju, ne pratu izteikt. Sakiet man tikai, ka mani mazdrusciņ mīlat, tad es saņemšos un pastāstīšu jums arī visu pārējo.

— Patiesi, — viņa sacīja, — jūs mani samulsinājāt; bet, ja jau nu mēs viens otram uzticam savas jūtas, tad atzīšos, ka nekad savā mūžā neesmu ne par vienu citu domājusi kā vienīgi par jums. Jūsu personā es redzēju vienu no tiem vīriešiem, kam piederēt ir gods katrai sievietei, un es, nabaga amatniece bez jebkādām nākotnes izredzēm, neuzdrošinājos cerēt uz tādu laimi.

— Diezgan, diezgan, — viņš teica, atsēzdamies uz dambja šķērsbaļķa, pie kura abi atkal bija pienākuši, jo gluži kā neprātīgi bija staigājuši šurp un turp pa vienu un to pašu vietu.

— Kas jums kait? — Ieva iejautājās, pirmo reizi izpaužot liego nemieru, kādu izjūt sieviete par būtni, kas tai pieder.

— Man ir labi, — viņš sacīja. — Kad paveras tik priekpilna

dzīve, prāts it kā apžilbst, dvēselē iegulstas smagums. Kāpēc es esmu laimīgākais? — Dāvidā balsī ieskanējās pat skumjas. — Es gan zinu, kāpēc.

Ieva paskatījās uz Dāvidu koķeti un jautājoši, it kā gaidot izskaidrojumu.

— Dārgā Ieva, es saņemu vairāk, nekā dodu. Un es vienmēr mīlēšu jūs vairāk nekā jūs mani, jo man ir vairāk iemesla jūs mīlēt: jūs esat eņģelis, bet es vienkāršs cilvēks.

— Es neprotu tik labi izteikties, — Ieva smaidīdama atbildēja. — Es jūs tiešām mīlu ...

— Tikpat stipri kā Lisjenu? — Dāvids viņu pārtrauca.

— Pietiekoši stipri, lai kļūtu jūsu sieva, lai sevi visu veltītu jums un censtos jūs nekad nesāpināt mūsu kopīgajā dzīvē, kura sākumā jau tā nebūs viegla.

— Vai jūs pamanījāt, mīļā Ieva, ka iemīlēju jūs kopš pirmā mirkļa, kad jūs ieraudzīju?

— Kura sieviete gan nejūt, ka viņu mīl? — Ieva atjautāja.

— Un tagad ļaujiet man izkliedēt šaubas, kuras jums modinājusi mana iedomātā bagātība. Es esmu nabags, mana dārgā Ieva. Jā, manam tēvam sagādā patikšanu mani izpostīt, viņš bija spekulējis uz manu darbu un rīkojies kā daudzi tā sauktie labdari ar saviem parādniekiem. Ja kļūšu bagāts, tad tikai pateicoties jums. Tic nav glaimi, ko teiktu iemīlējies vīrietis, bet dziļās pā'domās nobriedis secinājums. Man jāatzīstas jums savās kļūdās, un tās ir milzīgas, ja neaizmirstam, ka esmu cilvēks, kam jātiek pie bagātības. Pēc sava rakstura, ieražām un interesēm esmu ļoti vājš komersants un veikalnieks, un tomēr bagāti mēs varam kļūt tikai ar kādu rūpniecības uzņēmumu. Ja arī es spētu atklāt kādu zelta bedri, tad noteikti neprastu to izmantot. Bet jūs, jūs aiz mīlestības pret brāli esat nodevusies dažādiem ikdienas sīkumiem, jūs protat taupīt, jums piemīt īsta komersanta pacietīgā vērība, un jūs pļausiet to. ko es būšu sējis. Mūsu stāvoklis — jo jau sen es jūtos kā jūsu ģimenes piederīgais — man tik ļoti nospieda sirdi, ka dienām un naktīm esmu gudrojis, kā tikt pie mantas. Zināšanas ķīmijā un pašreizējo tirgus vajadzību novērtējums mani uzvedināja uz domām par kādu ļoti ienesīgu izgudrojumu. Pagaidām es jums par to tuvāk nestāstīšu, jo paredzu vēl daudzas grūtības. Mums būs jāpaciešas varbūt vēl dažus gadus, bet galu galā es atradīšu ražošanas paņēmienus, kurus nemeklēju es vienīgais, taču, ja man pirmajam izdotos fos atklāt, mums būtu nodrošināts liels īpašums. Lisjenam neesmu

par to nekā stāstījis, viņš ar savu straujo raksturu daudz ko sabojātu, uzskatītu manas cerības par jau piepildītām, sāktu dzīvot kā liels kungs un varbūt pat iekultos parādos. Tāpēc glabājiet manu noslēpumu. Jūsu maigums, jūsu tuvība, kas man tik dārga, būs mans vienīgais mierinājums ilgajos meklējumos, un vēlēšanās padarīt jūs bagātu, jūs un Lisjenu, dos man stingrību un neatlaidību ...

— Es jau uzminēju, — Ieva viņu pārtrauca, — ka jūs esat viens no tiem izgudrotājiem, kam, tāpat kā manam nabaga tēvam, vajadzīga gadīga sieva.

— Jūs patiesi mani mīlat! Ak, sakiet man to bez bailēm, jo es pat jūsu vārdā saskatīju savas mīlestības simbolu. Ieva kādreiz bija vienīgā sieviete pasaulē, un tas, kas Ādamam bija materiala patiesība, man ir morālā patiesība. Mans dievs! Vai jūs tiešām mani mīlat?

— Jā, — viņa atteica, gari novilkdama vienkāršo balsienu, it kā ar izrunas veidu būtu vēlējusies izpaust savu jūtu dziļumu.

— Atsēdīsimies šeit, dārgā, — viņš mudināja, aiz rokas pievezdams Ievu pie gara baļķa, kas gulēja zemē pie papīrfabrikas ratiem. — Ļaujiet man ieelpot vakara gaisu, paklausīties, kā kurkst vardes, papriecāties par mēness trīsošo atspulgu uz ūdens; ļaujiet man aptvert visu dabu, kur viss, it viss pauž par manu laimi! Pirmo reizi daba man atklājas visā savā krāšņumā, mīlestības apstarota, jūsu tuvuma izrotāta... Mīļotā Ieva, šis ir pirmais neaptumšota prieka mirklis, ko liktenis man dāvājis! Es šaubos, vai Lisjens ir tik laimīgs kā es!

Jūtot Ievas miklo roku nodrebam savā plaukstā, Davidam noritēja asara.

— Vai es nedrīkstētu uzzināt noslēpumu? — Ieva maigi jautāja.

— Jums uz to ir tiesības, jo arī jūsu tēvu nodarbināja šis jautājums, kas tagad kļūst ļoti svarīgs. Klausieties, kādā sakarībā: ar Impērijas krišanu aizvien plašākos apmēros tiek lietota kokvilnas veļa, tāpēc ka kokvilnas audums, salīdzinot ar linu, ir daudz lētāks. Mūsu dienās papīru vēl izstrādā no kaņepāju un linu lupatām, bet tās ir dārgas jēlvielas, un to augstā cena aizkavē plašu grāinaliespicšanas attīstību, kas Francijā tomēr ir neatvairāma. Bet lupatu pieplūdumu nevar mākslīgi kāpināt. Lupatas uzkrājas atkarībā no veļas nolietošanas, un ikvienas zemes iedzīvotāji tās piegādā tikai ierobežotā daudzumā. Sis daudzums var palielināties tikai ar dzimstības pieaugumu. Lai

panāktu jūtamu pārmaiņu iedzīvotāju daudzumā, valstij vajadzīgs vismaz ceturtdaļgadsimts laika un ī$ta revolūcija tikumos, tirdzniecībā vai lauksaimniecībā. Tātad, ja papīra rūpniecības vajadzības jau tagad pārsniedz divas vai trīs reizes lupatu daudzumu, kāds Francijā savācams, tad, lai papīrs nekļūtu dārgāks, tā ražošanā jāizmanto lupatu vietā kāda cita izejviela. Sic secinājumi dibināti uz vispār novērojamiem faktiem: Angulemas papīrfabrikas ir pēdējās, kurās papīru vēl izgatavo no linu lupatām; un mēs redzam, ka citās fabrikās jau ārkārtīgi strauji pieaug kokvilnas lupatu izmantošana papīra masas sastāvā.

Uz jaunās strādnieces jautājumu, ko nozīmējot vārds masa, Dāvids iegrima paskaidrojumos par papīrrūpniecību, un viņa izteiktie spriedumi nebūs nevietā šajā sacerējumā, kas par savu materiālo esību var pateikties tiklab papīram, kā grāmatiespie-šanai; bet garais blakus novirziens abu jauno ļaužu sarunā, bez šaubām, tikai iegūs, ja iepriekš sniegsim īsu vispārīgu pārskatu.

Papīrs, ne mazāk apbrīnojams izgudrojums kā grāmatiespie-šana, kas uz to pamatojas, bija pazīstams jau sensenis Ķīnā, no kurienes pa slepeniem tirdzniecības ceļiem ieplūda Mazazijā, kur, spriežot pec. vairākiem vēstījumiem, jau ap 750. gadu lietots papīrs, ko izgatavojuši no sīki sasmalcinātas un šķidrā masā pārstrādātas kokvilnas. Nepieciešamība atrast aizstājēju ārkārtīgi dārgajam pergamentam noveda, atdarinot bombicinu (tā Austrumos dēvēja kokvilnas papīru), pie lupatu papīra izgudrošanas; dažos avotos apgalvots, ka to izgudrojuši Bazelē 1170. gadā kādi izceļotāji no Grieķijas; citas ziņas vēstī, ka Padujā 1301. gadā kāds itālietis vārdā Pakss. Tā papīra rūpniecības attīstība ritējusi lēnā gaitā, un tās vēsture ir visai tumša; droši zināms tas, ka jau Kārļa VI laikā Parizē izstrādāta papīra masa spēļu kāršu izgatavošanai. Kad nemirstīgie Fusts, Kosters un Gulenbergs izgudroja grāmatu, vairāki amatnieki, kas palikuši nezināmi, tāpat kā daudzi tā laikmeta izcili mākslinieki, piemēroja papīra ražošanu grāmatiespiešanas vajadzībām. Diženais un reizē naivais piecpadsmitais gadsimts uzspiedis naivi-tates zīmogu kā dažādo papīra formātu, tā arī burtraksta veidu nosaukumiem. Vīnoga, Jēzus, baložu būda, pods, vairogs, gliemežnīca, vainags — visas šīs papīra šķirnes dabūjušas savus nosaukumus pec loksnes vidū nospiestās ūdenszīmes, kas attēloja vīnogu ķekaru, pestītāja seju, vainagu, vgirogu vai podu; vēlāk, Napoleona laikā, ūdenszīmē bija attēlots ērglis, tāpēc papīru lielas apvidus kartes formātā dēvēja par lielo ērgli. Tāpat

burtraksta veidi cicero, svētais augustiņš, lielais kanons dabūjuši nosaukumus no baznīcu grāmatām, teoloģiskiem sacerējumiem un Cicerona traktātiem, kuru iespiešanai šie burtstabiņi pirmo reizi lietoti. Kursivu radījuši Aldi Venēcijā, tāpēc to dēvē arī par italiku. Kad vēl nebija izgudrotas mašinas mechaniskai neaprobežota garuma papīra ražošanai, tad paši lielākie formāti bija lielais Jēzus un lielā baložu būda, pie kam pēdējo lietoja galvenokārt tikai atlantiem un gravirām. Parasti iespiežamā papīra formāts bija atkarīgs no spiedes plāksnes apmēriem. Tajā laikā, kad Dāvids to stāstīja, Francijā doma par ruļļa papīru būtu uzskatīta par neprātīgu sapni, kaut gan Deniss Robers d’Esons ap 1799. gadu jau bija izgudrojis mašinu mechaniskai papīra ražošanai un Dido Senležē vēlāk centās to uzlabot. Ambruaza Dido izgudrotais velinpapīrs kjuva pazīstams tikai 1780. gadā. Sis īsais pārskats neapstrīdami pierāda, ka visi lielie sasniegumi rūpniecībā un zinātnē realizējušies neiedomājami lēni, pieredzes gluži nemanāmas uzkrāšanās gaitā, tāpat kā norisinās ģeoloģisks vai kāds cits dabas process. Ce|ā uz pilnību rakstība — varbūt arī pati valoda — virzījusies uz priekšu, tāpat taustīdamās kā grāmatiespiešanas māksla un papīrrūpniecība.

— Lupatlaši visā Eiropā vāc kopā lupatas, novalkātu veļu un uzpērk daždažādu audumu skrandas, — nobeidzot paskaidrojumu, sacīja tipografs. — Lupatas izšķiro un tad uzkrāj lupatu vairumtirgotāju noliktavās, un tie apgādā papīra fabrikas. Lai sniegtu jums priekšstatu par šās tirdzniecības apmēriem, varu, piemēram, pastāstīt, ka baņķieris Kardons, kam pieder papīrfabrikas Bužā un Langlē, kur Lcorjē de Lils jau 1776. gadā mēģināja atrisināt problēmu, ar kuru nodarbojās arī jūsu tēvs, sāka 1814. gadā tiesāties ar kādu Prustu, tāpēc ka šis vīrs viņam bija piegādājis par divi miljoni mārciņām mazāk lupatu, nekā uzrādījis rēķinā, pēc kura pienācies piegādāt desmit miljoni mārciņu lupatu — kopā apmēram par četri miljoni franku lielu sumu. Izšķirotās un vārot iztīrītās lupatas fabrikants pārstrādā gaišā lupatu masā, kuru, tāpat kā ķēkša izrīvē kādu mērci caur sietu, laiž cauri dzelzs rāmim, tā sauktajai formai, kam pārvilkts metālā siets ar filigrānu vidū, pēc kura papīrs iegūst nosaukumu. Papīra formāts atkarīgs no formas lieluma. Tajā laikā, kad mācījos pie brāļiem Dido, jau daudzi cilvēki pūlējās atrisināt šo uzdevumu un dara to vēl šodien, jo uzlabojums, ko centās atrast jūsu tēvs, ir viena no svarīgākajām mūsdienu prasībām. Es

97

tūlīt paskaidrošu, kāpēc: lai gan linu audekls, pateicoties savai izturībai, galu galā izmaksa lētāk nekā koķvilnas audumi, tomēr nabaga ļaudis, kad jāvelk ārā no kabatas nauda, labāk izdod mazāk nekā vairāk un tā, apstiprinot izteicienu vae victis![10], cieš-milzīgus zaudējumus. Buržuāzijas šķira seko mazturīgo piemēram. Tāpēc linu veļu lieto aizvien šaurākos apmēros. Anglijā, kur četras piektdaļas iedzīvotāju jau atteikušies no linu audekla, tiek ražots vienīgi kokvilnas papīrs. Sis papīrs ne tikai viegli lūst un plīst, bet arī tik ātri izmirkst, ka uz šāda papīra iespiesta grāmata, nogulējusi ceturtdaļstundu ūdenī, pārvēršas pilnīgā putrā, turpretī senās grāmatas neizjūk pat pēc divu stundu ilgas mirkšanas ūdenī. Veco grāmatu var izžāvēt, un, kaut arī tā būtu nodzeltējusi un izbalojusi, teksts tomēr būs salasāms, darbs neaizies bojā. Mēs ieejam laikmetā, kurā aiz ienākumu izlīdzināšanās privātīpašumi samazinās, visi kļūst trūcīgāki; mums būs vajadzīga lēta veļa un lētas grāmatas, tāpat kā liek jau pieprasītas nelielu izmēru gleznas, jo nav telpas lielām gleznām. Krekli un grāmatas nebūs vairs izturīgas, un tas ir viss! Ražojumu kvalitāte slīd uz leju visur. Tātad problēma, ko nepieciešams atrisināt, ir ārkārtīgi svarīga gan literatūrai, gan zinātnei, gan politikai. Reiz — tas notika vēl pie Dido — manā darbistabā izcēlās dedzīga ķilda par izejvielām, no kurām papīru izgatavo Ķīnā. Ķīniešu papīrfabrikas jau no paša sākuma, pateicoties izejvielām, bija sasniegušas tādu pilnību papīra ražošanā, par kādu mums ne sapņot. Tajos gados ļoti daudz spriedelēja par ķīniešu papīru, kas viegluma un plānuma ziņā bija daudz pārāks par mūsējo, pie kam šīs vērtīgās īpašības nemazināja tā izturību; lai arī cik plāns, šis papīrs tomēr nebija caurspīdīgs. Kāds korektors, ļoti izglītots cilvēks (‘Parizē korektoru vidū sastopami pat zinātnieki: Furjē un Pjers Lerū strādā par korektoriem pie Lašavardjera!), ar vārdu sakot, grafs de Sensimons, kas tajā laikā bija korektors, ienāca istabā pašā ķildas karstumā. Viņš mums sacīja, ka, pēc Ķempfera un Alda domām, ķīnieši izmantojot kā izejvielu brusonatiju, kas, tāpat kā mūsu papīra izejviela, ir augu valsts produkts. Turpretī kāds cits korektors apgalvoja, ka ķīniešu papīrs tiekot izstrādāts lielāko tiesu no dzīvnieku valsts produkta, proti — no zīda, kura Ķīnā ir milzīgi daudz. Turpat manā klātbūtnē abi noslēdza derības. Tā kā brāļi Dido ir Institūta tipografi, tad, protams, pēc sprie-

dūma šai strīdīgajā jautājumā griezās pie zinātniskās padomes locekļiem. Bijušais imperatora tipogrāfijās direktors Marsela kungs, ko izvēlējās par šķīrējtiesnesi, aizsūtīja abus korektorus pie arsenala bibliotekārā abata Grozjē. Pēc abata Grozjē sprieduma, derības bija zaudējuši abi korektori. Ķīniešu papīru neizstrādā ne no zīda, ne no brusonatija: masu izgatavo no sasmalcinātām bambusa šķiedrām. Abatam Grozjē bija ķīniešu grāmata, ikonografisks un reizē technoloģisks pētījums ar daudziem zīmējumiem, kas attēloja papīra ražošanu visās tās stadijās; viņš mums parādīja lieliski uzzīmētu darbnīcu, kuras kaktā sakrauta vesela kaudze bambusa stiebru. Kad Lisjens man pateica, ka jūsu tēvs ar apdāvinātam cilvēkam raksturīgu nojautu paredzējis iespēju atvietot lupatas ar kādu plašu augu valsts produktu, kas iegūstams pašu zemē, tāpat kā Ķīnā pārstrādā šķiedrainos turienes augu stiebrus, es rezumēju vienotā sistēmā savu priekšgājēju mēģinājumus un tad ķēros pie šā jautājuma pētīšanas. Bambuss ir niedres paveids: dabiski, ka es pārdomāju par mūsu zemē augošajām niedrēm. Ķīnā darba rokas ir ārkārtīgi lētas: strādniekam dienā tur maksā trīs sū; nav jābrīnās, ka ķīnieši var atļauties, izņēmuši papīru no formas, ielikt lapu pēc lapas starp sasildītām baltām porcelānā plāksnēm, ar kuru palīdzību papīru nopresē, tā ka tas iegūst spīdumu, stingrumu, vieglumu un zīdainumu, kļūstot par labāko papīru visā pasaulē. Tagad mums jāmēģina ķīniešu roku darba paņēmienu atvietot ar mašinas darbu. Papīra ražošanas mechaniza-cija palīdzēs atrisināt tā palētināšanās uzdevumu, ko Ķīnā sasniedz ar zemu darba algu. Ja mums izdotos lēti izstrādāt papīru, kas kvalitativi līdzinātos ķīniešu papīram, tad mēs samazinātu grāmatu svaru un biezumu vairāk nekā uz pusi. Iesiets Volters no mūsu vclinpapīra sver divsimt piecdesmit mārciņu, bet, ja būtu iespiests uz ķīniešu papīra, tad nesvērtu ne piecdesmit mārciņu. Tas tikai būtu sasniegums! Bibliotēku ēku problēma kļūst aizvien grūtāk atrisināma laikmetā, kad vispārējs sairums aptver visu: samazinās lietas un cilvēki, un pat viņu mājokļi. Parizē milzīgas savrupmājas, plaši dzīvokļi agri vai vēlu kļūs retums; drīz vien vairs nebūs tādu īpašumu, kas saskanētu ar mūsu senču arehitekturu. Kāds kauns mūsu laikmetam, ka tiek izlaistas neizturīgas grāmatas! Vēl kādi desmit gadiņi, un holandiešu, tas ir, no linu lupatām izgatavotais papīrs, kļūs pilnīgi nepieejams. Un, lūk, nesen jūsu brālis man pastāstīja jūsu tēva domu par dažu šķiedrainu augu izmantošanu papīra

ražošanā; ka redzat, ja man tas izdosies, tad jums bus tiesības uz...

Sājā mirkli Lisjens piegaja pie māsas un iztraucēja Dāvidu izteikt savu cēlsirdīgo priekšlikumu.

— Es nezinu, — Lisjens sacīja, — vai jums šis vakars likās patīkams, bet man tas bija briesmīgs.

— Kas noticis, mans nabaga Lisjen? — iesaucās Ieva, pamanījusi uzbudinājumu brāļa sejā.

Sadusmotais dzejnieks izstāstīja par saviem sarūgtinājumiem. izlejot draugu sirdīs vētraini satrauktās domas. Ieva un Dāvids klusēdami klausījās Lisjcnā, viņus skumdināja šis sāpīgo pārdzīvojumu viesulis, kuros izpaudās tikpat daudz lieluma, cik maziskuma.

— De Baržctona kungs, — Lisjens nobeidzot piebilda, — ir vecs vīrs, tas, bez šaubām, drīz vien no kādas gremošanas kaites aizies kapā. Un tad es triumfēšu pār šo uzpūtīgo sabiedrību, es apprecēšu de Baržetona kundzil Šovakar es lasīju viņas acīs, ka tā mani mīl tāpat kā es viņu. Jā, viņa izjuta manas sāpes, viņa remdināja manas ciešanas; viņa ir tikpat augstsirdīga un cēla, cik skaista un burvīga! Nē, viņa mani nekad nepievils!

— Vai nav pēdējais laiks nodrošināt viņam mierīgu dzīvi? — Dāvids klusu jautāja Ievai.

Ne vārda nebilzdama, Ieva paspieda Dāvidā roku, un tas, saprazdams viņas domas, pasteidzās Lisjenu iepazīstināt ar saviem nodomiem un sapņiem. Abi mīlētāji bija tāpat aizrāvušies viens ar otru kā Lisjens pats ar sevi, tāpēc Ieva un Dāvids, steigdamies jo ātrāk dalīties ar brāli savā laimē, nemaz nepamanīja de Baržetona kundzes mīļākā dziļo pārsteigumu, kad tas uzzināja par māsas un Dāvidā saderināšanos. Lisjens sapņoja sameklēt māsai augstdziinušu vīru, tikko pats būtu izsities kādā augstākā postenī, lai tad radniecību ar iespaidīgu ģimeni izmantotu savu godkārīgo mērķu sasniegšanai, un tāpēc jaunā vēsts dzejnieku skumdināja, jo šajā saistībā viņš saskatīja vienu šķērsli vairāk saviem panākumiem sabiedrībā.

«Ja arī de Baržetona kundze būtu ar mieru kļūt de Ribamprē kundze, toties Dāvidā Sešara svaine viņa nekad negribēs būt!»

Šis teikums skaidri un precizi izpauž domas, kas tirdīja Lis-jena sirdi.

«Luizei taisnība! Cilvēkus ar nākotni ģimene nekad nesaprot,» viņš rūgti nodomāja.

Ja par māsas saderināšanos Lisjens būtu uzzinājis ne tieši lajā mirklī, kad domās jau apbedīja de Baržetona kungu, tad, bez šaubām, viņš izrādītu skaļu prieku. Apsverot savu pašreizējo stāvokli, pārdomājot par likteni, kāds gaida glīto, bet nabadzīgo jaunavu Ievu Sardonu, Lisjens būtu uzskatījis šīs precības par necerētu laimi. Bet pašreiz viņš mājoja zelta sapņos, kādos jaunekļi, auļodami ar dažādiem ja, uzveic katru šķērsli. Viņš tikko bija redzējis sevi kā augstākās sabiedrības uzvarētāju, un dzejnieks cieta, ka tik strauji atgriezies dzīves īstenībā. Ieva un Dāvids nodomāja, ka brāli apmulsinājusi tik liela cēlsirdība un tas tāpēc klusē. Sun divām daiļajām dvēselēm šķita, ka klusā piekrišana apliecina patiesu draudzību. Tipografs mīļā un sirsnīgā daiļrunībā sāka attēlot laimi, kas visus četrus gaidot. Neļaudamies traucēties no Ievas starpsaucieniem, viņš otro stāvu iekārtoja ar izšķērdību, kāda piemīt cilvēkam, kas iemīlējies; šķīstā vientiesībā viņš jau cēla trešo stāvu Lisjenam un būvēja virs nojumes telpas Sardona kundzei, pret kuru gribēja izturēties ar īstu dēla gādību. Galu galā viņš paredzēja ģimenei tādu laimi un savam brālim tik lielu neatkarību, ka Lisjens, Dāvidā balss un Ievas maiguma savaldzināts, soļojot pa koku aizēnoto ceļu gar rāmo un tumsā zaigojošo Šarantu, zem zvaigžņotās debess, liegajā nakts svaigumā, aizmirsa aso ērkšķu vainagu, ko sabiedrība bija dzejniekam uzspiedusi galvā. De Ribamprē kungs atzina beidzot Dāvidu. Svārstīgais raksturs Lisjenu atkal pārsvieda skaidrajā, strādīgajā un pilsoniskajā dzīvē, kādu viņš līdz šim bija dzīvojis; tā viņam likās skaistāka un bezrūpīgāka. Aristokrātiskās pasaules kņada aizvien vairāk attālinājās. Un, sasniedzot Umo bruģi, godkārīgais jauneklis spieda roku savam brālim, pilnīgi iejuties abu mīlētāju laimē.

— Ka tikai tavs tēvs nepretojas šīm laulībām? — viņš sacīja Davidam.

— Tu taču zini, cik maz viņš par mani raizējas! Vecais dzīvo tikai sev; tomēr rīt es aiziešu pie viņa uz Marsaku, kaut vai tāpēc, lai panāktu, ka viņš izdara mums vajadzīgās pārbūves.

Dāvids pavadīja brāli un māsu uz mājām un lūdza Sardona kundzei Ievas roku ar tāda cilvēka steigu, kas negrib vilcināties. Māte saņēma meitas roku un ar prieku ielika to Dāvidā plaukstā, bet jauneklis sadūšojās un noskūpstīja uz pieres daiļo līgavu, kas pietvīkusi pasmaidīja.

— Tās nu ir nabaga ļaužu derības, — teica māte, paceldama skatienu augšup, it kā lūdzot dieva svētību. — Jums, mans dēls,

ir drosme, — viņa teica Davidam, — jo mēs esam nelaimē, un es baidos, ka tikai tā jums nepielīp. ,

— Mēs būsim bagāti un laimīgi, — Dāvids nopietni apgalvoja. — Vispirms jūs atstāsiet kopējas amatu un kopā ar meitu un Lisjcnu pārcelsieties dzīvot Angulcmā.

Visi trīs cits caur citu sāka stāstīt pārsteigtajai mātei par saviem brīnišķīgajiem plāniem, aizraudamies bezrūpīgā ģimenes tērzēšanā, ievācot to, kas vēl nav sēts, un jau iepriekš izbaudot visus priekus. Dāvidu nācās pavadīt; viņš būtu gribējis, lai šis vakars nekad nebeidzas. Pulksten vienos no rīta Lisjens pavadīja savu nākošo svaini atpakaļ līdz Pālē vārtiem. Godājamais Postcls, neparastās kņadas satraukts, stāvēja aiz nolaistajām žalūzijām; atvēris logu, viņš ieraudzīja gaismu pie Ievas tik vēlā stundā un nodomāja: «Kas tur notiek pie tiem Šardoniem?»

— Klausies, dēliņ, — viņš sacīja, redzēdams atgriežamies Lisjcnu, — kas jums atgadījies? Vai nav vajadzīga mana palīdzība?

— Nē, mans kungs, — dzejnieks atbildēja, — bet, tā kā jūs esat mūsu draugs, tad varu jums pateikt: māte apsolīja Davidam Sešaram manas māsas roku.

Atbildei Postels skarbi aizcirta logu, jo krita izmisumā, ka nebija bildinājis Šardona jaunkundzi.

Dāvids vis neatgriezās Angulcmā, bet devās pa ceļu uz Mar-saku. Tieši tajā mirklī, kad lēca saule, viņš pastaigādamies bija sasniedzis vīnogulāju lauku, kas ieskāva tēva māju. Laimīgais līgavainis pamanīja zem mandeļkoka vecā lāča galvu, kas izslējās pāri žogam.

— Labdien, tēv! — sveicināja Dāvids.

Paskat, tu tas esi, manu puis? Kāds vējš tevi atpūtis tik agrā rīta stundā? Ienāc pa šejieni, — vecais vīnkopis norādīja dēlam uz maziem režģotiem vārtiņiem. — Mani vīnogulāji visi noziedējuši, nevienu ķekaru nav ķērusi salna! Šogad sanāks muciņu divdesmit no arpana. Bet tad tiku jau nu ar es mēslojis!

— Tēv, es atnācu aprunāties par kādu svarīgu lietu.

— Nu, teic, kā iet mūsu spiedēm! Laikam gan nopelna vairāk, nekā spēj panest?

— Es nopelnīšu, tēv, bet tagad vēl neesmu bagāts.

— Sie te visi mani sunī, ka es par daudz mēslojot, — tēvs attrauca. — A4ūsu buržuā, tas ir, marķiza kungs, grafa kungs un šādi tādi kungi, saka, es ar to pazeminot vīna kvalitāti. Kam gan der izglītība? Lai sajauktu galvā saprašanu. Klausies! Sie

J,

ktmdziņi novāc septiņas, reizēm astoņas mucas no arpana un pārdpd tās sešdesmit franku par mucu, kas iztaisa lielākais četrsimt franku no arpana, un ari tikai raženos gados. Es novācu divdesmit mucas un pārdodu par trīsdesmit frankiem gabalā, kopā sešsimt franku! Kurš no mums ir tas mu|ķis? Kvalitāte! Kvalitāte! Ko man dod kvalitāte? Lai viņi to paglabā sev, šie marķizu kungi! Mana kvalitāte ir naudiņa. Ko tu teiksi? ...

— Tēv, es precēšos, un atnācu jums lūgt...

— Man lūgt? Ko! ne nieka, manu puisi Precies vesels, es piekrītu; bet tev kaut ko dot... es pats esmu pliks. Vīna lauki mani noveduši galīgā postā! Divus gadus raujos melnās miesās, te maksā par mēslojumu, te nodokļus, te daždažādus izdevumus; valdība paņem visu, visa pelņa aiziet valdībai! Jau divus gadus nabaga vīnkopji pūlas par velti. Šogad raža, liekas, nebūs slikta, toties pagāni mucinieki paaugstinājuši cenas, par mučeli plēš jau vienpadsmit franku! Tagad strādā priekš mucinieka. Kā tu sadomāji precēties pirms ražas novākšanas...

— Tēv, es gribēju lūgt tikai jūsu piekrišanu.

— Ā, tas ir pavisam kas cits. Neesmu ziņkārīgs, tomēr pasaki, ar ko tad esi nodomājis apprecēties?

— Es precēšos ar Ievu Šardona jaunkundzi.

— Un kas tā tāda būtu? Ko šī pa ziemu ēd?

— Viņa ir nelaiķa Šardona kunga — Umo aptiekara meita.

— Tu precēsi jaunavu no Umo? Tu taču esi buržuā! Karaliskais grāmatiespiedējs Angulemā! Te nu ir tie izglītības augli! Sūti vēl bērnus mācīties! Ahā!... Tad jau droši vien viņai naudas kā spalu, ko, dēliņ? — iejautājās vecais vīnkopis un, glaimīgi savilcis seju, paspēra soli uz dēla pusi. — Jo, ja tu precē meiteni no Umo, tad tai jābūt ar simtiem un tūkstošiem! Jauki, tu man samaksāsi īri. Vai zini, zēn, ka tu man esi parādā divus gadus un trīs mēnešus īres? Tas kopā iznāk divi tūkstoši septiņi simti franku, un tie man būs tieši pašā laikā, lai samaksātu muciniekam. Kuram katram citam es prasītu procentus, jo man ir uz to tiesības, veikals paliek veikals; bet tev kā savam dēlam es tos nepiedzīšu. Nu tad teic, cik viņai ir pūrā?

— Tikpat daudz, cik bija manai mātei.

Vecajam vīnkopim jau gandrīz izspruka: «Tikai dcsmittūk-stoš franku?» Bet, atcerējies, ka nebija sniedzis dēlam norēķinus, viņš aprāvās un tikai iesaucās:

— Viņai nav nekā!

— Manas mātes bagātība bija viņas saprāts un skaistums.

— Jā, ej ar tiem uz tirgu un pārdod, tad redzēsi, ko dabūsi! Pie joda, nav gan tēviem laimes no bērniem! Dāvid, kad es precējos, mana vienīgā manta bija papīra laiviņa uz galvas un divas rokas, es biju tikai nabaga lācis; bet ar skaisto 'spiestuvi, ko es tev iedevu, ar tavu centību un zināšanām tev jāapprecē kāda pilsētniece, bagāta sieviete ar trīsdesmit četrdesmit tūkstošiem franku pūrā. Aizmirsti savu aizraušanos, es pats tevi izprecināšu! Vienu jūdzi no šejienes dzīvo kāda trīsdesmit divus gadus veca atraitne, dzirnavniece, kuras īpašumu vērtība sniedzas līdz simttūkstoš frankiem; tā būtu kaut kas priekš tevis. Tu vari apvienot viņas zemi ar Marsaku, robežas saiet kopā! Tā tik būtu skaista muiža, un kā es to pārvaldītu! Runā, ka viņa taisoties precēties ar Kurtuā, savu pirmo palīgu, bet tu taču esi vairāk vērts nekā tas! Es vadītu dzirnavas, bet viņa varētu Angulemā dzīvot kā dāma.

— Tēv, esmu saderinājies ...

— Dāvid, es redzu, ka tev nemaz nav jēgas praktiskos jautājumos, un es baidos, ka tu pilnīgi izputēsi. Jā, ja nu tu tiešām esi nolēmis precēties ar šo meiču no Umo, tad es tiesas ceļā piedzīšu no tevis nomas maksu, jo neparedzu nekā laba. Ak, manas spiedes, manas nabaga spiedītes! Naudiņas vajadzētu, lai jūs ieeļļotu, lai jūs uzturētu labā kārtībā un jūs strādātu, kā nākas. Vienīgi ražīgs gads mani mierinās.

— Tēv, man šķiet, ka līdz šim esmu jums sagādājis maz raižu ...

— Un arī maz maksājis nomas naudu, — vīnkopis atcirta.

— Bez jūsu piekrišanas precībām gribēju jūs lūgt arī uzbūvēt spiestuves mājai trešo stāvu un uzcelt dzīvokli virs nojumes pagalma galā.

— Nu, labdien, tu taču pats zini, ka man nav ne sū. Un tā būtu ūdenī iesviesta nauda, jo ko tas man ienestu? Saki viens cilvēks, viņš pieceļas ar pirmajiem gaiļiem, lai nāktu man prasīt diezinkādas būves, kuras izputinātu pat karali! Ja arī esmu tevi nosaucis par Dāvidu, tomēr Zalamana bagātību man nav. Vai tu esi gluži bez prāta? Mans bērns būs šūpulī samainīts... Redz, te tik būs odziņas, — vecais teica, pats sevi pārtraukdams, lai parādītu Davidam kādu ķekaru. — Lūk, kur ir bērni, kas nepieviļ vecāku cerības: tu tos kop, tie tev nes augļus. Es tevi sūtīju licejā, izsviedu milzīgu naudu, lai tu kļūtu mācīts vīrs, tu studēji pie brāļiem Dido, un kas no visas tās ērmošanās iznācis? Tu mani apveltī ar vedeklu no Umo, kurai nav nekā puni! Nebūtu tu mācījies, bet palicis manā ziņā, tad tu rīkotos pēc manas vēlēšanās un šodien apprecētu dzirnavnieci ar simttūkstoš frankiem un vēl dzirnavām piedevām. Vai tavs saprāts tālāk nesniedz par cerībām, ka es tevi apveltīšu par tavām maigajām jūtām un būvēšu tev pilis?... Patiesi, izklausās tā, ka tavā mājā divsimt gadu dzīvojušas tikai cūkas, ja tava Umo meiča nevar to pagodināt ar savu klātbūtni. Iedomājicsl Vai tad šī ir kāda Francijas karaliene?

— Labi, tēv, uzbūvēšu trešo stāvu par savu naudu, lai jau tēvs iedzīvojas uz dēla rēķina! Kaut gan tas būs gluži ačgārni, bet reizēm tā notiek.

— Kā, manu puis, tev ir nauda, ar ko būvēties, bet, kad jāmaksā īre, tad tev naudas nav? Resgali, tu šmauc savu tēvu!

Tā pieejot jautājumam, kļuva neiespējami to atrisināt, un vecais bija sajūsmināts, ka dēlu piemuļķojis, nedodot viņam nekā un vēl izliekoties ļoti tēvišķīgs. Tā Davidam izdevās no tēva dabūt tikai vienkāršu piekrišanu precībām un atļauju pašam ar saviem līdzekļiem izdarīt tēva mājā visas vajadzīgās pārbūves. Vecais lācis, šis konservativo tēvu paraugtips, apžēlojās par dēlu un neprasīja īres naudu, neatņemot ietaupījumu, par kuru Dāvids tik neapdomāti bija ieminējies. Dāvids atgriezās mājup sadrūmis: viņš saprata, ka nelaimē nebūs ko gaidīt uz palīdzību no tēva.

Visā Angulemā par citu neko nerunāja kā tikai par biskapa neviļus izteikto dzēlību un de Baržetona kundzes atbildi. Katru sīkumu tāvakara notikumā tik ļoti pārgrozīja, pārspīlēja un izskaistināja, ka dzejnieks kļuva dienasvaronis. No augstākajām aprindām, kur trakoja šis tenku negaiss, dažas lāses nopilēja arī uz vienkāršajiem pilsētas iedzīvotājiem. Iedams pa Boljē pie de Baržetona kundzes, Lisjens pamanīja, ka vairāki jaunekļi uz viņu noskatās ar skaudīgu ziņkārību, un uztvēra dažus teikumus, kuri glaimoja viņa lepnībai.

— Redz, kāds laimesbērns! — noteica advokata skrīveris, vārdā Ptīklo, bijušais Lisjena skolas biedrs; tas bija neglīts jauneklis, pret kuru Lisjens mēdza izturēties aizbildnieciski.

— Protams! Glīts, apdāvināts, de Baržetona kundze viņā iemīlējusies! — atbildēja kāds no muižnieku dēliņiem, kas bija piedalījušies dzejoļu lasīšanas vakarā.

Lisjens ar nepacietību bija gaidījis to stundu, kad cerēja Luizi sastapt vienu; viņš vēlējās saņemt piekrišanu māsas precībām no šās sievietes, kas bija kļuvusi dzejnieka likteņa lēmēja.

Pēc vakardienas sarīkojuma Luize varbūt būs kļuvusi maigāka, un šis maigums varētu novest pie svētlaijnes mirkļa. Lisjens nebija maldījies: de Baržetona kundze viņu sagaidīja ar pārspīlētu jūtu uzbangojumu, ko mīlestībā nepieredzējušais jauneklis uzskatīja par aizkustinošu kaislības kāpinājumu. Viņa ļāva vakar tik daudz cietušajam dzejniekam noklāt kvēliem skūpstiem viņas zeltainos matus, rokas, pieri.

— Ja tu būtu redzējis savu seju, kamēr tu lasīji, — sacīja Luize, jo vakar, kad viņa, sēdēdama uz dīvāniņā, ar savu balto roku bija slaucījusi sviedru lāses, kas it kā ar pērlēm bija klājušas Lisjena pieri, ko viņa gribēja vainagot, abi bija pārgājuši uz «tu», uz šo valodas glāstu. — Tavas skaistās acis dzirkstīja! No tavām lūpām, man šķita, stiepās zelta važas, kas piekaļ sirdis pie dzejnieka mutes. Tev jāizlasa man viss Senjē, tas ir mīlētāju dzejnieks. Tev vairs nebūs ciest, es to nepieļaušu! Jā, mans visdārgais, es radīšu tev oāzi, un tu dzīvosi tajā savu dzejnieka dzīvi, darbīgu un pārmaiņus laisku, bezrūpīgu, strādīgu vai pārdomu pilnu. Bet nekad neaizmirstiet, ka par saviem lauriem jums jāpateicas man! Tā būs man cēla atmaksa par ciešanām, kas mani gaida. Nabaga draugs, pasaule nesaudzēs mani, tāpat kā nesaudzēja tevi, tā atriebjas par katru laimi, kurā nesaņem savu tiesu. Jā, mani vienmēr apskaudīs, vai jūs to vakar nemanījāt? Vai neredzējāt, cik strauji salidoja asinskārās mušas, lai piezīstos svaigi cirsto dzēlienu rētām? Bet es biju laimīgai Es dzīvoju! Jau tik sen nebija skanējušas visas manas dvēseles stīgas!

Luizei ritēja asaras pa vaigiem, Lisjens satvēra viņas roku un atbildes vietā to ilgi skūpstīja. Sī sieviete tāpat uzkurināja jaunā dzejnieka augstprātību, kā to bija darījusi viņa māte, māsa un Dāvids. Katrs viņa tuvumā turpināja paaugstināt iedomāto pjedestālu, uz kura viņš nostājās. Kā draugi, tā ienaidnieku trakās dusmas — viss stiprināja viņa godkārīgās iedomas, un viņš dzīvoja maldu pilnā atmosfērā. Jauniešu iztēle tik dabiski uztver šīs uzslavas un glaimus, katrs tā steidz pakalpot skaistam jauneklim ar lielām nākotnes cerībām, ka vajadzīga ne viena vien ledaina un rūgta mācība, lai izkliedētu šādu pašapmānu.

— Mana skaistā Luize, tu gribi būt mana Beatriče, bet tāda Beatriče, kas ļauj sevi mīlēt?

Viņa pacēla skaistās acis, kuras līdz tam bija turējusi nodurtas, un teica, ar burvīgo smaidu runādama pretī saviem vārdiem:

— Ja jūs būsiet to pelnījis... varbūt vēlāk! Vai nejūtaties laimīgs? Jums pieder sievietes sirds, jūs varat visu izstāstīt un būt drošs, ka tiksiet saprasts, — vai tā jau nav laime?

— Jā, — viņš atteica, savilkdams seju kā aizvainots mīlētājs.

— Bērns! — viņa zobgalīgi sacīja. — Bet vai jums nav man kas sakāms? Tu ienāci tik noraizējies, manu Lisjen!

Lisjens bikli uzticēja savai iemīļotajai Dāvidā un māsas mīlestības noslēpumu un pastāstīja par nodomātajām precībām.

— Nabaga Lisjens, — Luize teica, — viņš baidās, ka viņu sodīs un rās, it kā pats taisītos precēties! Bet kas tur par ļaunumu? — viņa turpināja, iegremdēdama pirkstus Lisjena cirtās. — Kāda daļa man par tavu ģimeni, kurā tu esi izņēmums? Ja mans tēvs precētos ar savu kalponi, vai tu par to daudz raizētos? Mīļais puisēn, mīlētāji vieni paši ir visa viņu ģimene. Vai man pasaulē ir citas intereses kā tikai mans Lisjens? Kļūsti liels, centies iekarot slavu, lūk, mūsu mērķis!

Šī patmīlīgā atbilde padarīja Lisjenu par laimīgāko cilvēku pasaulē. Tajā brīdī, kad viņš klausījās neprātīgos argumentus, ar kuriem Luize pierādīja, ka viņi esot vieni visā pasaulē, ienāca de Baržetona kungs. Lisjens sarauca uzacis un, likās, apmulsa; Luize ar skatienu uzmundrināja viņu un uzaicināja palikt kopā ar viņiem paēst pusdienas, lūdzot arī palasīt Andrē Šenjē, kamēr sarodas kopā kāršu spēlētāji un parastie apmeklētāji.

— Jūs sagādāsiet patikšanu ne tikai viņai, — teica de Baržetona kungs, — bet arī man. Nekas man tā nenāk par labu kā pēc ēšanas paklausīties lasīšanā.

Lisjenam paglaimoja de Baržetona kungs, paglaimoja Luize, sulaiņi viņu apkalpoja ar to sevišķo vērību, kādu tie izrāda savu kungu mīluļiem, un tā jaunais dzejnieks, palikdams de Barže-tonu savrupmājā, sarada ar visiem viņa rīcībā nodotajiem greznības baudījumiem. Kad salons bija pilns viesu, de Baržetona kunga muļķības un Luizes mīlestības iedrošinātais Lisjens jutās tik stiprs, ka rādīja gauži augstprātīgu seju. Dzejnieks izbaudīja Naisas iekarotā despotisma priekus, kuros tā labprāt ar viņu dalījās. īsi sakot, tovakar Lisjens izmēģināja savus spēkus mazpilsētas varoņa lomas tēlošanā. Redzot Lisjena jauno nostāju, dažs labs nodomāja, ka viņš, kā mēdz sacīt, jau sapraties uz to labāko ar de Baržetona kundzi. Salona kaktā, kur bija sapulcējušies visi skauģi un naidnieki, Amelija, ieradusies kopā ar di Šatlē kungu, apgalvoja, ka lielā nelaime jau esot notikusi.

— Neuzveliet Naisai vainu par nenozīmīga jaunekļa godkārību, kurš lepojas ar to, ka atrodas sabiebrībā, kādā pat nebija sapņojis iespiesties, — teica Satlē. — Vai jūs neredzat, ka šis Šardons uzskata labāko aprindu dāmas laipnās frāzes par solījumiem un vel neprot izšķirt īstu kaislību, ko glabā klusībā, no laipnas aizbildniecības valodām, kuras tas izpelnījies ar savu skaistumu, jaunību un talantu! Būtu jānožēlo sievietes, ja viņas vainotu par visām tieksmēm, kuras tās mums iedveš. Viņš, protams, ir iemīlējies, bet kas attiecas uz Naisu ...

— Ak, Naisa, — atkārtoja viltīgā Amelija, — Naisa ir ļoti priecīga par šo kaislību. Viņas vecumā šāda jaunekļa mīlestība ir tik valdzinoša! Sieviete atkal pati kļūst jauna, tēlo meiteni, sāk izturēties jaunavīgi bikli un nemaz nepadomā, cik tas smieklīgi . .. Vai redzat? Aptieķnieka dēls uzvedas kā saimnieks de Baržetona kundzes mājā.

— Ir mīlai sveši šādi šķēršļi, — trallināja Adrians.

Otrā dienā visā Angulemā nebija nevienas mājas, kurā nespriedelētu par tuvības pakāpi, kurā atrodas Sardona kungs, alias de Ribamprē, un de Baržetona kundze: vainojami tikko par dažiem skūpstiem, viņi jau tika apvainoti visnoziedzīgākajā mīlestībā. De Baržetona kundze cieta sodu par savu valdonību. Vai neesat ievērojuši starp augstāko aprindu dīvainībām nepastāvību spriedumos un traku patvaļību prasībās? Ir cilvēki, kuriem viss ļauts: tie var rīkoties gluži neprātīgi; ja to dara viņi, tad tā pieklājas; ikviens attaisno katru viņu soli. Bet ir arī citi, pret kuriem sabiedrība izturas neticami stingri: tiem viss jādara labi, tie nekad nedrīkst ne kļūdīties, ne izdarīt kādu pārkāpumu, pat ne palaist kādu muļķību; tos apbrīno kā statuju, ko nomet no pjedestālā, tikko ziemas salā tai nokritis pirksts vai nolūzis deguns; cilvēciskas vājības tiem nav atļautas, viņu pienākums būt dievišķīgiem un pilnīgiem. Viens vienīgs skatiens, ko de Baržetona kundze pārmija ar Lisjenu, bija līdzvērtīgs Zizines un Franča laimes divpadsmit gadiem. Vienam rokas spiedienam bija savilkt pār abu mīlētāju galvām visus Sarantas negaisus.

Dāvids bija atvedis līdzi no Parizes nelielus ietaupījumus, ko nolēma izlietot, lai segtu izdevumus, kādi radās sakarā ar gaidāmajām kāzām un trešā stāva izbūvi tēva mājai. Palielināt māju — vai tas galu galā nenozīmēja papūlēties paša labā? Agri vai vēlu tā viņam piederēs, jo tēvam bija jau septiņdesmit astoņi gadi. Beidzot tomēr tipografs lika izbūvēt Lisjenam tel-pus virs koka piebūves, lai nepārslogotu sašķobījušās mājas vecās sienas. Ar prieku Dāvids lika izgreznot un patīkami iekārtot otrā stāva dzīvokli, kur vajadzēja dzīvot skaistajai Ievai. Šis bija līksmības un neaptumšotas laimes sprīdis abiem draugiem. Kaut gan provinces dzīves šaurība Lisjenu nogurdināja un viņam bija apnikusi sīkumainā taupība, kas simt sū monētu pārvērta milzīgā sumā, jauneklis tomēr panesa bez kurnēšanas trūkumu un atteikšanos no daudz kā. Drūmā melancholija bija atkāpusies, tās vietā stājās starojoša cerības izpausme. Virs savas galvas Lisjens redzēja spulgojam vienu zvaigzni: viņš sapņoja par burvīgu dzīvi, dibinot savu laimi uz de Baržetona kunga kapa, jo tam laiku pa laikam bija gremošanas traucējumi, kā arī laimīga mānijā uzskatīt smagumu kuņģī pēc labām pusdienām par slimību, ko var dziedināt ar labām vakariņām.

Ap septembra vidu Lisjens vairs nebija faktors, viņš bija de Ribainprē kungs un, salīdzinot ar nožēlojamo jumta istabeli ar vēdlodziņu, kur bija mitis mazais šardons, tagad mājoja lepnā dzīvoklī; viņš vairs nebija cilvēks no Umo, bet dzīvoja augšējā Angulemā un turpat četras reizes nedēļā pusdienoja pie de Baržetona kundzes. Pats monsinjors bija viņam labvēlīgs, un Lisjenu pieņēma pat biskapa mājā. Pēc nodarbību veida jauneklis ierindojās visaugstāk situēto cilvēku vidū. Galu galā kādu dienu taču viņam bija jāieņem vieta Francijas slavenību vidū. Protams, pastaigādamies pa glīto salonu, jauko guļamistabu un gaumīgi iekārtoto kabinetu, viņš varēja rast mierinājumu par to, ka atrauj trīsdesmit frankus mēnesī no māsas un mātes sūri grūti pelnītās algas; viņš skaidri saskatīja to brīdi, kad Kārļa IX strēlnieks, vēsturiskais romāns, pie kura strādāja jau divus gadus, un dzeju krājumiņš ar nosaukumu Margrietiņas ienesīs viņa vārdu literatūras pasaulē, sagādājot pietiekami daudz naudas, lai nolīdzinātu parādu mātei, māsai un Davidam. Lidinādamies iedomu mākoņos, jau ieklausīdamies sava vārda nākamības slavā, Lisjens tagad šos upurus pieņēma ar cildenu pārliecību: viņš smaidīja par savu postu, pēdējos trūkuma brīžus pārdzīvoja pat ar baudu. Ieva un Dāvids bija rūpējušies vispirms par brāļa laimi. Kāzas mazliet atlika, kamēr amatnieki pabeigs mēbeles, krāsošanu un tapsēšanu arī otrajam stāvam, jo vispirms bija iekārtotas Lisjena telpas. Un, kas pazītu Lisjenu, nemaz nebrīnītos par šādu pašaizliedzību: viņš bija tik valdzinošs, izturējās tik piemīlīgi! Nepacietību un vēlēšanās viņš izpauda tik burvīgi! Lisjens nepaguva izteikt ne vārda, kad viņa iegribas jau tika piepildītas. Sī liktenīgā priekšrocība vairāk jauniešus pazudina, nekā glābj. Pieraduši pie tā, ka viņu tīkamā jaunība visos iedveš pretimnākšanu, laimīgi par patmīlīgo aizbildniecību, kādu augstāko aprindu sabiedrība veltī saviem mīluļiem, tāpat kā pasniedz žēlastības dāvanu ubagam, kas modinājis tās līdzjūtību un to aizkustinājis, daudzi no šiem lielajiem bērniem šo labvēlību nevis izmanto, bet tikai tīksminās par to. Neizprotot sabiedrisko attiecību jēgu un dzinējspēkus, viņi uzskata, ka vienmēr sastaps šos mānīgos smaidus; bet pienāk stunda, kad sabiedrība atstāj viņus kā novecojušas kokotes aiz salona durvīm vai izmet uz ielas kā nelietojamas skrandas, noplicinātus, plikpaurainus, aplaupītus, bez vārda, bez naudas. Ieva gan pati bija vēlējusies, lai precības atliek, jo gribēja taupīgi iegādāties visus jaunajai mājturībai nepieciešamos priekšmetus. Ko gan varēja atteikt abi mīlētāji brālim, kas, redzot māsu strādājam, sirsnīgi sacīja: «Kaut es prastu šūti» Ar! nopietnais vērotājs Dāvids bija šās pašaizliedzības līdzvaini-nieks. Un tomēr pēc Lisjena triumfa de Baržetona kundzes mājā viņam iedvesa bažas pārvērtība, kas norisinājās jaunajā dzejniekā; Dāvids baidījās, ka tas nesāk nicināt pilsoniskos tikumus. Vēlēdamies pārbaudīt brāli, Dāvids tam vairākkārt lika izvēlēties starp ģimenes patriarchalajicm priekiem un izklaidēšanos augstāko aprindu sabiedrībā, un ikreiz, kad Lisjcns upurēja ģimenes labā savas patmīlīgās izpriecas, viņš izsaucās: «Nē, viņu mums nekas nesamaitās!» Vairākas reizes trīs draugi un Sardona kundze devās pastaigās, kā mēdz darīt provincē: viņi gāja pa mežiem, kas ieskauj Angulemu un stiepjas gar Sarantu; tad, atlaidušies zālē, paēda pusdienas, ko Dāvidā māceklis noteiktā vietā un norunātā stundā atnesa; pēc tam vakarā viņi atgriezās mājās, mazliet noguruši, neizdevuši vairāk par trim frankiem. Sevišķi svinīgos gadījumos viņi ēda pusdienas tā sauktajā restoracijā, lauku ēdnīcā, kura bija kaut kas vidējs starp provinces traktieri un Parizes krodziņu; tad viņi reizēm notrieca līdz simt sū, kurus Dāvids un Sardoni maksāja līdzīgās daļās. Dāvids juta dziļu pateicību pret Lisjenu, ka tas šajās vienkāršajās izpriecās aizmirsa de Baržetona kundzes mājā gūstamos baudījumus un svinīgās maltītes' augstāko aprindu dinejās. Tur katrs vēlējās cildināt Angulemas slavenību.

Šādos apstākļos un brīdī, kad jaunajai saimniecībai jau gandrīz vairs nekā netrūka un Dāvids bija aizgājis uz Marsaku, lai pierunātu tēvu ierasties kāzās, jo cerēja, ka vecais, vedeklas daino

ļuma savaldzināts, būs ar mieru segt daļu no mājas pārbūves milzīgajiem izdevumiem, norisinājās viens no tiem notikumiem, kādi mazpilsētās uzreiz pilnīgi pārvērš sadzīves attieksmju seju.

Lisjenam un Luizei di Satlē personā bija mājas spiegs, kas ar kaisles un kārības uzkurinātu naidīgu neatlaidību uzglūnēja izdevībai izraisīt skandālu. Siksts gribēja novest de Baržetona kundzi līdz tik atklātam labvēlības izpaudumam pret Lisjenu, ka viņa kļūtu, tā sakot, pazudināta. Viņš izturējās kā pazemīgs de Baržetona kundzes piekritējs; bet, ja Minaža ielā viņš jūsmoja par jauno dzejnieku, tad visur citur to nomelnoja. Pamazām di Šatlē bija tā pratis pielavīties Naisai, kas vairs pat nepiesargājās no bijušā pielūdzēja, ka tas nāca un gāja viņas mājā kā ļoti tuvs draugs; bet vecais švauksts bija pārāk daudz iedomājies par abiem mīlētājiem, kuru mīlestība joprojām palika gluži platoniska, par ko Luize un Lisjens paši gaužām izmisa. Tiešām, ir sastopamas kaislības, kuru attīstība ieilgst, — kas zina, vai tas ļauni jebšu labi? Mīlnieki nododas manevrēšanai ar jūtām, spriedelē, tomēr nedarbojas, cīnās atklātā laukā un neiet uzbrukumā. Izšķiežot savas alkas tukšumā, tie bieži viens pret otru sāk notrulināties. Abi gūst laiku pārdomāšanai, otra kritiskai novērtēšanai. Bieži vien kaislības, izgājušas karagājienā ar plīvojošiem karogiem, pilnā spožumā, kvēli alkstot pārvarēt visus šķēršļus, galu galā atgriežas bez uzvaras, apkaunotas, atbruņotas, aizvainotas par veltīgi sacelto traci. Šāds liktenīgs iznākums reizēm izskaidrojams ar jaunības biklumu vai vilcināšanos, kādā rod tīksmi sievietes iesācējas, jo ne pieredzējušiem donžuāniem, ne kokotēm, kurām ir prasme kaislību mākslā, šāda abpusēja vilšanās neatgadās.

Starp citu, provinces dzīve neparasti traucē mīlestības baudījumus un veicina intelektuālu spriedelēšanu par kaislību; un šķēršļi, kurus šī dzīve izvirza mīlētāju saistošām maigām attiecībām, dedzīgās sirdīs vieš asas pretišķības. Šī dzīve pamatojas uz tik sīkumainu izspiegošanu un katra cilvēka mājas iekšiene tur tik pārskatāma kā uz delnas ikvienam, ka tā nepieļauj ne mazākās tuvības, kas, neaizskarot tikumību, tomēr spēj sniegt mierinājumu; visskaidrākās attiecības bieži tik nepamatoti tiek nomelnotas, ka daudzas sievietes krīt neslavā gluži nevainīgas. Tad vairākas no viņām sāk nožēlot, ka neizbauda visus priekus no piedēvētā grēka, par kuru visas ļaunās sekas tām tomēr jānes. Nopeldama vai bez nopietnas pārbaudīšanas kritizēdama atklātos pārkāpumus, ar kuriem beidzas ilgi slepeni cīniņi, sabiedrība tādā veidā ir šo skandālu pirmcēlonis; bet vairums ļaužu, kas trinuši mēles par iedomātiem skandāliem, kuros esot vainojamas nepamatoti apmelotās sievietes, nekad nepadomā par iemesliem, kuri tās pavedinājuši beidzot mest izaicinājumu sabiedrībai. Arī de Baržctona kundzi gaidīja neiedomājami muļķīgais stāvoklis, kādā nokļuvušas jau daudzas sievietes, kas kritušas tikai pēc tam, kad bija kļuvušas nepatiesi apvainotas.

Kaislībai mostoties, nepiedzīvojušus cilvēkus šķēršļi biedē; un tie, kurus sastapa mūsu abi mīlētāji, ļoti atgādināja saites, ar kādām liliputi bija sasējuši Guliveru. Tie bija neskaitāmi sīkumi, kas stindzināja katru kustību un slāpēja visdedzīgākās alkas. Piemēram, de Baržetona kundzei vienmēr vajadzēja būt gatavai pieņemt apmeklējumus. Ja Naisa iedomātos aizvērt durvis citiem apmeklētājiem, kad pie viņas atradās Lisjcns, ar to viss būtu pateikts un tikpat labi viņa varētu aizbēgt ar jaunekli. Protams, Naisa pieņēma Lisjcnu buduārā, pie kura viņš tagad bija tā pieradis, ka jutās tur kā mājās; bet durvis allaž tīšām turēja atvērtas. Viss noritēja, cik vien iespējams, tikumīgi. De Baržetona kungs šaudījās kā maijvabole pa visām istabām, neiedomādamies, ka viņa sieva var vēlēties pakavēties divatā ar Lisjenu. Ja vīrs būtu bijis vienīgais šķērslis, Naisa viegli varētu to kaut kur aizsūtīt vai nodarbināt; bet namamāti bija apsēduši apmeklētāji, kuru skaits aizvien pieauga, jo vairāk modās ziņkāre. Provinces iedzīvotāji ir pēc dabas kašķīgi cilvēki, viņiem tīk izjaukt topošus mīlestības sakarus. Kalpotāji staigāja pa māju šurp un turp, dažkārt ierazdamies bez uzaicinājuma un arī nebrīdinādami par ienākšanu; tas bija sens ieradums, kam sieviete, kurai nav nekā slēpjama, bija ļāvusi iesakņoties. Mainīt mājas iekšējās ieražas — vai tas nenozīmētu atzīties mīlestībā, par kuru visa Angulema vēl šaubījās? De Baržetona kundze nevarēja spert soli ārā no mājas, kad pilsēta jau nezinātu, uz kurieni viņa iet. Pastaigāties divatā ar Lisjenu ārpus pilsētas būtu ārkārtīga pārdrošība: tad jau mazāk bīstami būtu ieslēgties ar viņu divatā mājās. Ja Lisjens paliktu pie de Baržetona kundzes pēc pusnakts, kad pārējie viesi jau aizgājuši, otrā rītā sāktos tenkošana. Tā de Baržetona kundze kā mājās, tā ārpus mājas pastāvīgi bija ļaužu acīs. Sie sīkumi raksturo visu provinci: sāņulēcieni tur ir vai nu pilnīgi atklāti, vai neiespējami.

Kā ikkatra nepiedzīvojusi, kaislībā iedegusies sieviete, Luize pakāpeniski iepazinās ar visām sava stāvokļa grūtībām; tās viņu sabiedēja. Šīs izbailes ietekmēja mīlnieku pārrunas, kas aizņem skaistākās stundas, kad abi mīlētāji ir divatā. De Baržetona kundzei nebija muižas, kurp aizvest savu dārgo dzejnieku, kā dara dažas sievietes, kas, aizbildinājušās ar veikli izdomātu ieganstu, aprokas lauku klusumā. Nogurusi no skaļās dzīves sabiedrībā, novesta līdz galējībām no tirānijas, kuras jūgs bija jo smagāks tāpēc, ka to neatsvēra mīlestības prieki, Luize iedomājās par Eskarbu un sāka prātot par sava vecā tēva apmeklēšanu: tik stipri viņu bija satracinājuši visi šie nožēlojamie šķēršļi.

Šatlē neticēja tik lielai nevainībai. Viņš izsekoja, kādās stundās īsti Lisjens nāca pie de Baržetona kundzes, un tad ieradās neilgu brīdi vēlāk, vienmēr ņemot līdzi lielāko mēlnesi šajā kompānijā de Šandura kungu un allaž ļaujot tam ieiet pirmajam, jo cerēja, ka reiz, neatlaidīgi meklējot izdevību, laimēsies notvert mīlētājus. Di Š-atlē loma un viņa plāna veikšana bija jo grūtāka tāpēc, ka viņam vajadzēja palikt neitrālām, lai spētu vadīt aktierus šajā drāmā, ko gribēja nospēlēt. Lai iemidzinātu Lis-jona vērību, di Šatlē tam glaimoja, un, lai pieviltu de Baržetona kundzes tālredzību, viņš izlikās, ka sācis lenkt skaudīgo Ame-liju. Lai veiksmīgāk izsekotu Luizei un Lisjenam, viņam pirms dažām dienām bija izdevies aranžēt strīdu ar de Šandura kungu par mūsu abiem mīlētājiem. Di Šatlē izsacīja domas, ka de Baržetona kundze tikai jokojoties ar Lisjenu, viņa esot pārāk lepna, pārāk dižciltīga, lai nolaistos līdz aptieķnieka dēlam. Neticētāja loma ietilpa di Šatlē izdomātajā darbības plānā, jo viņš vēlējās tikt izdaudzināts par de Baržetona kundzes aizstāvi. Turpretī Staņislavs apgalvoja, ka Lisjens neesot nelaimīgs mīlētājs. Amelija saasināja strīdu un izteica vēlēšanos uzzināt patiesību. Katrs nāca klajā ar saviem motivējumiem. Kā mazpilsētās mēdz atgadīties, bieži vien iegriezās kāds no Šanduru tuviem draugiem, kad di Šatlē un Staņislavs strīdā dedzīgi apstiprināja katrs savus uzskatus ar lieliskiem novērojumiem. Un, gluži dabiski, katrs pretinieks meklēja sev piekritējus, pavaicājot kaimiņam: «Un ko jūs par to domājat?» Tā šī nesaskaņa pastāvīgi izvirzīja de Baržetona kundzi un Lisjenu uzmanības centrā.

Galu galā kādu dienu di Šatlē norādīja, ka ik reizi, kad de Šandura kungs un viņš ierodoties pie de Baržetona kundzes Lisjena apmeklējuma laikā, viss esot, gluži kā parasts, un nekas nemodinot aizdomas par neatļautām attiecībām: buduārā durvis stāvot atvērtas, kalpotāji staigājot šurp un turp, ne mazākā noslēpumainība nenododot burvīgu mīlas noziegumu utt.

Staņislavs, kam netrūka zināmas devas muļķības, apņēmās nākošajā dienā ieiet de Baržetona kundzes salonā uz pirkstgaliem, un viltīgā Amelija dedzīgi atbalstīja šo nodomu.

Šī nākoša diena Lisjenam bija viena no tādām, kad jaunekļi plēš sev matus no galvas, zvērēdami, ka neparko vairs neturpinās muļķīgo dievinātā lomu. Viņš jau bija pieradis pie sava stāvokļa. Dzejnieks, kas agrāk tik bikli bija atsēdies uz krēsla maliņas Angulemas karalienes svētajā buduārā, tagad jau pārvērtās uzstājīgā mīlētājā. Sešu mēnešu bija pieticis, lai Lisjens sevi uzskatītu par līdzīgu ar Luizi, nu viņš gribēja kļūt tās pavēlnieks. Dzejnieks izgāja no mājas ar ciešu apņemšanos izturēties ļoti neprātīgi, likt uz spēli savu dzīvību, izlietot visus liesmainas daiļrunības līdzekļus, apgalvot, ka viņš zaudējis galvu, ka nespēj vairs ne domāt, ne uzrakstīt kādu rindu. Ir sievietes, kurām pretīgi iepriekš pieņemti lēmumi, un tas dara godu viņu smalkjūtībai; tās labprāt padodas aizrautībai, bet ne prasībām. Parasti neviens nevēlas uzspiesta baudījuma. de Baržetona kundze pamanīja uz Lisjena pieres, viņa acīs, sejas izteiksmē un manierēs to satrauktibu, kas liecina par pieņemtu lēmumu; viņa nolēma to izjaukt pa daļai aiz pretrunīguma tieksmes, bet arī aiz cildenas mīlestības izpratnes. Būdama pārspīlēta sieviete, viņa pārspīlēja arī savu vērtību. Pašas acīs de Baržetona kundze bija valdniece, Bcalričc, Laura. Iedomā viņa sevi redzēja kā viduslaikos sēžam zem baldachina literārā turnirā, un Lisjenam vajadzēja kļūt viņas cienīgam pēc daudzām uzvarām: tam pienācās aizēnot apgaroto bērnu, Lamartinu, Valteru Skotu, Baironu. Cēlā būtne savu mīlestību uzskatīja par cildenuma principu: alkām, kuras viņa iedvesa Lisjenam, vajadzēja kļūt dzejnieka slavas cēlonim. Šis sievišķīgais donkieholisms ir cienījams, jo tas mīlestību apgaro, cenšas padarīt to derīgu, cildenu, godājamu. Ieņēmusies galvā, ka septiņus astoņus gadus tēlos Dulcinejas lomu Lisjena dzīvē, de Baržetona kundze gribēja, tāpat kā daudzas provinces sievietes, likt izpirkt savu personu ar gandrīz dzimtbūtniccisku kalpību, ar ilgu uzticības laiku, kas dotu iespēju pārbaudīt iemīļoto.

Kad Lisjens devās uzbrukumā, izpaužot negantu pukošanos, par kādu smejas sievietes, kas vēl pilnīgi valda pār sevi, un kura skumdina tikai mīlošas sievietes, Luize sataisīja cienīgu seju un uzsāka garu, svinīgiem vārdiem pieblīvētu runu.

— Vai tā jūs pildāt savus solījumus, Lisjcn? — viņa nobeidzot sacīja. — Nesagandējiet šo tik saldo tagadni ar sirdsapziņas pārmetumiem, kuri vēlāk saindētu visu manu dzīvi. Nesabojājiet nākotni! Un, es saku ar lepnumu, nesabojājiet tagadni! Jums taču pieder visa mana sirds! Ka jums vēl trūkst? Vai tiešām jūsu mīlestību sāk ietekmēt juteklība? Bet mīlētas sievietes skaistākā priekšrocība ir likt klusēt juteklībai! Ko gan jūs par mani domājat? Vai tad es vairs neesmu jūsu Beatriče? Ja neesmu jums kas vairāk kā tikai sieviete, tad esmu pat mazāk nekā sieviete ...

— Vīrietim, kuru jūs nemīlat, jūs neteiktu neko citu! — Lis-jens saniknots iesaucās.

— Ja neizjūtat, cik daudz patiesas mīlestības ir manos vārdos, jūs nekad nebūsiet manis cienīgs.

— Jūs apšaubāt manas jūtas, lai izvairītos uz tām atbildēt, — teica Lisjens un raudādams metās viņai pie kājām.

Nabaga zēns tiešām raudāja no visas sirds, redzēdams, ka viņam vēl ilgi būs jāstāv pie paradizcs vārtiem. Tās bija dzejnieka asaras, kurš jutās pazemots savā varenībā, bērna asaras, kas kritis izmisumā, redzot, ka viņam liedz iekāroto paiju.

— Jūs mani nekad neesat mīlējusi! — viņš iesaucās.

— Jūs pats neticat saviem vārdiem, — viņa atbildēja, Lis-jena straujuma aplaimota.

— Tad pierādiet, ka esat mana, — Lisjens dedzīgi sacīja.

Šajā mirklī klusu piezagās Staņislavs un ieraudzīja pie Luizes

kājām pakritušo Lisjenu, kas, galvu piespiedis pie viņas ceļgaliem, raudāja. Apmierināts par šo diezgan aizdomīgo skatu, Staņislavs strauji atkāpās uz durvīm, pie kurām bija apstājies di Šatlē. De Baržetona kundze spēji metās viņiem pakaļ, bet nepanāca abus izspiegotājus, kas pa kaklu pa galvu bija aizsteigušies kā nelaikā atnākuši cilvēki.

— Kas šeit bija ieradies? — viņa jautāja kalpotājiem.

— De Šandura un di Šatlē kungi, — atbildēja de Baržetona kundzes vecais kalpotājs Zantils.

Buduārā viņa atgriezās bāla un satraukta.

— Ja viņi mūs tā redzēja, tad esmu pazudusi, — Luize sacīja Lisjenam.

— Jo labāk! — dzejnieks iesaucās.

Naisa pasmaidīja par patmīlīgo izsaucienu, kurā izskanēja tik daudz mīlestības. Provincē šādas dēkas vēl sarežģī veids, kādā par tām tiek stāstīts. Vienā mirklī katrs zināja, ka Lisjens pārsteigts uz ceļiem pie Naisas kājām. Juzdamies laimīgs, jo šis atgadījums viņu padarīja par svarīgu personu, de Šandura kungs vispirms aizmetās uz klubu pastāstīt par lielo notikumu, tad apskrēja māju pēc mājas. Di Satlē visur steidzās pasacīt, ka nekā neesot redzējis; bet tieši ar šo atraušanos malā viņš ierosināja Staņislavu runāt un pārspīlēt sīkumus; un Staņislavs, uzskatīdams, ka ir ļoti asprātīgs, katrreiz pievienoja ko jaunu. Vakarā sabiedrība straumē plūda uz Amelijas salonu; pievakarē Angulemas aristokrātijā cirkulēja visneticamākās baumas, jo katrs stāstītājs bija centies sekot Staņislava piemēram. Sievietes un vīrieši nepacietīgi alka uzzināt patiesību. Visdziļāko sašutumu izpauda un visskaļāk klaigāja par skandalozo notikumu, par tikumu pagrimumu tieši Amelija, Zefirine, Fifine un Lolote — sievietes, kas pašas vairāk vai mazāk bija vainojamas aizliegtu augļu baudīšanā. Šausmīgo tēmu variēja daždažādos toņos.

— Vai dzirdējāt, mīļā? — ierunājās viena. — Nabaga Naisa! Es gan tam neticu, viņa taču allaž dzīvojusi tik nevainojami; un viņa ir par lepnu, lai šādam Sardona kungam būtu kas vairāk ka tikai aizgādne. Bet, ja tas tomēr tā būtu, tad es viņu nožēloju no visas sirds.

— Līdzjūtību viņa pelnījusi jo vairāk tāpēc, ka nostādījusi sevi neiedomājami smieklīgā stāvoklī; Naisa taču varētu būt māte šim Lulu kungam, kā Žaks viņu nosauca. Sim dzejnieķe-lim ir augstākais divdesmit divi gadi un Naisai, starp mums runājot, vismaz četrdesmit.

— Es uzskatu, — apgalvoja Šatlē, — ka pat stāvoklis, kādā atradās de Ribamprē kungs, pierāda Naisas nevainību. Neviens nemetas uz ceļiem, lai izlūgtos to, kas jau ir piederējis.

— Kā nu kuro reizi, — Francis rotaļīgi iebilda un izpelnījās neatzinīgu skatienu no Zefirines.

— Pastāstiet taču mums, kā tas īsti bija? — ziņkārīgie apstāja Staņislavu, izveidojot salona kaktā ko līdzīgu slepenai komitejai.

Staņislavs galu galā bija sacerējis divdomību pilnu stāstījumu, ko pavadīja ar žestiem un pozām, kuras pārkāpumu pilnīgi pierādīj a.

— Tas ir neticami, — skanēja no visām pusēm.

— Un gaišā dienas laikā, — sašuta viena.

— No Naisas gan es nekad kaut ko tādu nesagaidīju.

— Ko viņa tagad darīs?

Tad bezgalīgie komentāri, pieņēmumi!... Di Šatlē aizstāvēja de Baržetona kundzi; tomēr viņš to darīja tik neveikli, ka nevis apslāpēja, bet tieši uzkurināja tenku uzliesmojumu. Izmisusi par

Angumua olimpa skaistākā eņģeļa krišanu, Lili raudādama aizsteidzās uz biskapa māju piegādāt jauno ziņu. Kad visa pilsēta bija sacelta kājās, iepriecinātais di Satlē devās pie de Baržctona kundzes, kuras salonā — ak vai! — tikai pie viena galda spēlēja vistu; viņš diplomātiski lūdza Naisu veltīt kādu brīdi sarunai divatā viņas buduārā. Abi atsēdās uz mazā dīvāniņā.

— Jūs, bez šaubām, zināt, — di Satlē klusā balsī iesāka,

— par ko runā visa Angulema?

— Nē, — viņa atteica.

— Jutu pret jums pārāk dziļu draudzību, — viņš turpināja,

— lai atstātu jūs par to nezināšanā. Man jādod jums iespēja apklusināt apmelojumus, kurus, bez šaubām, izgudrojusi Amelija, kas sevi iedomājusies par jusu sāncensi. Šorīt ierados jūs apmeklēt kopā ar šo mērkaķi Staņislavu, kas gāja dažus soļus man pa priekšu un, nonācis tur, — di Satlē norādīja uz buduārā durvīm, — viņš, kā vēlāk apgalvoja, esot jūs ieraudzījis kopā ar de Ribamprē kungu tādā situācijā, ka neiedrošinājies iet tālāk; pilnīgi apjucis, viņš rāvās atpakaļ un vilka mani līdzi, neļaujot ne attapties, un, tikai sasniedzot Boljē, pastāstīja bēgšanas iemeslu. Ja es to bulu agrak uzzinājis, nekustētos ne soli no jūsu mājas, lai noskaidrotu šo starpgadījumu jums par labu; bet atgriežoties pēc tam, kad jau bijām izgājuši, vairs nekā nevarētu pierādīt. Tagad nu, vienalga, vai Staņislavs pārskatījies vai ari viņam būtu taisnība, jāpanāk, lai viņš būtu kļūdījies. Dārgā Naisa, neļaujiet šim muļķim rotaļāties ar jūsu dzīvi, jūsu godu, ar jūsu nākotni; vienā mirklī lieciet viņam apklust. Jūs pazīstat manu stāvokli? Kaut gan man vajadzīgs katrs cilvēks, es tomēr pilnīgi esmu jūsu rīcībā. Rīkojieties pēc sava ieskata ar dzīvību, kura pieder jums. Jūs gan noraidījāt manas jūtas, bet mana sirds vienmēr pukstēs tikai jums, un katrā gadījumā esmu gatavs pierādīt, cik ļoti es jūs mīlu. Jā, kā uzticīgs kalps es būšu nomodā par jūsu labklājību, necerot uz atlīdzību, vienīgi aiz prieka jums pakalpot, pat jums nezinot. Šorīt es visur paskaidroju, ka stāvēju pie salona durvīm un nekā neredzēju. Ja jums kāds jautātu, kas jums pastāstīja par šīm valodām, tad norādiet uz mani. Es uzskatītu par lielu godu būt jūsu atklātam aizstāvim; tomēr, starp mums runājot, de Baržctona kungs ir vienīgais, kam tiesības prasīt gandarījumu no Staņislava ... Ja ari šis mazais Ribamprē būtu atļāvies kādu trakulību, nevar taču pieļaut, ka sievietes gods būtu atkarīgs no pirmā karstgalvja, kas metas viņai pie kājām. Lūk, ko es gribēju jums pateikt.

Naisa pateicās di Satlē ar galvas mājienu un palika iegrimusi domās. Viņa jutās nogurusi, līdz riebumam nogurusi no provinces dzīves. Jau pirmajiem di Satlē vārdiem atskanot, viņa bija pievērsusi acis Parizei. De Baržetona kundzes klusēšana apmulsināja viņas veiklo pielūdzēju.

— Atkārtoju, — viņš teica, — ka esmu jūsu rīcībā.

— Pateicos, — viņa atbildēja.

— Kā jūs domājat rīkoties?

— Vēl padomāšu.

Ilgs klusums.

— Vai tiešām jīis mīlat šo puiķeli Ribamprē?

Augstprātīgs smaids pārslīdēja de Baržetona kundzes sejai,

skatīdamās buduārā loga aizkaros, viņa sakrustoja rokas. Di Satlē aizgāja, nespējis izprast lepnās sievietes sirdi. Kad atvadījās arī Lisjens un četri uzticīgie vecie kungi, kas, neraizēdamies par apšaubāmajām tenkām, tomēr bija ieradušies uz parasto kāršu partiju, de Baržetona kundze aizturēja vīru; tas jau gatavojās iet gulēt un bija pavēris muti, lai novēlētu sievai saldu dusu.

— Ienāciet man līdzi, draugs, man ar jums jārunā, — viņa visai svinīgi sacīja.

De Baržetona kungs sekoja sievai buduārā.

— Varbūt esmu rīkojusies pārsteidzīgi, — viņa iesāka, — izturoties savā aizbildnieciskā gādībā pret de Ribamprē kungu tik sirsnīgi, ka to pārprot kā mūsu pilsētiņas stulbie iedzīvotāji, tā ari viņš pats. Sont Lisjens metās man pie kājām, lūk, šepat un atzinās, ka mīlot mani. Tajā brīdī, kad es mudināju zēnu piecelties, ienāca Staņislavs. Noniecinādams pienākumus, kādus goda jūtas dižciltīgam cilvēkam liek ievērot pret sievieti, vienalga, kādos apstākļos, viņš izskandinājis pa visu pilsētu, ka esot mani pārsteidzis divdomīgā situācijā ar šo jaunekli, pret kuru es tad izturējos, kā tas bija pelnījis. Ja jaunais karstgalvis padzirdēs par apmelojumiem, kādi izcēlušies aiz viņa neprātīgās rīcības, šis zēns — es viņu pazīstu! — smagi apvainos Staņislavu un izaicinās uz divkauju. Ar to viņš publiski apliecinās savu mīlestību. Man nebūs jums jāsaka, ka jūsu sieva ir bez vainas; bet jus pats sapratīsiet, cik pazemojoši tas būs jums un man, ja de Ribamprē kungs mani aizstāvēs. Tāpēc tūlīt pat ejiet pie Staņislava un noteikti pieprasiet gandarījumu par apvainojošiem vārdiem, kādus viņš par mani runājis; un neaizmirstiet, ka samierināšanās pieļaujama tikai tādā gadījumā, ja viņš dau-

■

dzu cienījamu liecinieku klātbūtnē atsauc savus apgalvojumus ... Tā jūs iemantosiet visu godīgu cilvēku cieņu, jūs uzvedīsieties kā gudrs un labi audzināts vīrietis un jums būs tiesības uz manu cieņu. Tūlīt likšu Zantilam aizjāt uz Eskarbu, mans tēvs būs jūsu sekundants; es zinu, ka viņš par spīti saviem gadiem būs ar mieru kaut vai samīdīt šo ākstu, kas nomelno Negrplisu dzimtas sievietes labo slavu. Jums ir tiesības izvēlēties ieročus; cīnieties ar pistolēm, jūs tik trāpīgi šaujat!

— Es eju, — atbildēja de Baržetona kungs, jau ņemdams spieķi un cepuri.

— Jauki, mans draugs, — sieva aizkustināta sacīja. — Lūk, tādus vīriešus es cienu. Jūs esat īsts muižnieks.

Viņa sniedza skūpstam pieri, ko vecais laimīgi un lepni noskūpstīja. Naisa izjuta pret šo lielo bērnu gandrīz mātes jūtas, un viņa nespēja savaldīt asaras, kad dzirdēja noklaudzam ārdurvis.

«Kā viņš mani mīl!» viņa nodomāja. «Nabaga cilvēks tik ļoti pieķēries dzīvei, un tomēr viņš bez nožēlas atdotu dzīvību manis dēļ.»

De Baržetona kungs nebažījās par to, ka rīt viņam būs jānostājas aci pret aci ar pretinieku, ka būs saltā mierā jālūkojas sev pievērstas pistoles stobrā; nē, viņu satrauca tikai viens apstāklis, un tāpēc viņš drebēja visu ceļu, dodoties pie de Sandura kunga. «Ko lai es saku?» viņš domāja. «Naisai vajadzēja mani pamācīt!» Un viņš lauzīja galvu, pūlēdamies sacerēt dažus teikumus, kuri neliktos smieklīgi.

Cilvēkiem, kas tāpat kā de Baržetona kungs, dzīvo savas gara šaurības un redzes loka aprobežotības uzspiestā pastāvīgā klusēšanā, svarīgos dzīves mirkļos piemīt ārkārtīgs svinīgums. Maz runājot, viņi, protams, izsaka maz muļķību; tālāk, tie ilgi pārdomā par to, kas jārunā, un, būdami ļoti nepašpaļāvīgi, tik cītīgi apsver savus izteicienus, ka galu galā izsakās lieliski, — šī parādība izskaidrojama ar vienu no tiem brīnumiem, kas atraisīja mēli pat Bileama ēzeļmātei. Arī de Baržetona kungs izturējās kā izcils cilvēks. Viņš attaisnoja to cilvēku domas, kas viņu bija uzskatījuši par Pitagora skolas filozofu. Staņislava salonā viņš iegāja pulksten vienpadsmitos vakarā un sastapa tur plašu sabiedrību. Klusēdams viņš sveicināja Amcliju un apveltīja katru ar savu neizteiksmīgo smaidu, kas pašreizējos apstākļos visiem šķita dziļi ironisks. Tad iestājās nāves klusums kā dabā pirms vētras. Šatlē, kas jau bija atgriezies, ļoti nozīmīgi paskatījās papriekš uz de Baržetona kungu, tad uz Staņislavu, pie kura apvainotais virs pašreiz devās.

Di Satle uzreiz saprata, ko nozīmē šis apmeklējums tik vēlā stundā, kad parasti vecais virs jau gulēja: acīm redzot Naisa vadīja šo bezspēcīgo roku; di Satle attiecības ar Ameliju ļāva viņam iejaukties ģimenes lietās, tāpēc viņš piecēlās, paaicināja de Baržetona kungu sānis un jautāja:

— Jūs vēlaties runāt ar Staņislavu?

— Jā, — atbildēja lāga vīrs, iepriecināts par to, ka radies starpnieks, kas varbūt runas viņa vietā.

— Labi, tad ieejiet Amelijas guļamistabā, — sacīja Nodokļu pārvaldes direktors, būdams ļoti apmierināts par divkauju, kas varbūt padarīs de Baržetona kundzi par atraitni, turklāt laupot tai iespēju apprecēties ar Lisjenu — divkaujas vaininieku.

— Staņislav, — di Satle teica de Sandura kungam, — Bar-žetons ieradies droši vien prasīt gandarījumu, jūs tik daudz runājāt par Naisu. Ejiet savas sievas istaba un uzvedieties abi kā muižnieki. Nepaceliet balsis, ievērojiet maksimālo pieklājību, izturieties aukstasinīgi ka briti, nezaudējiet cieņu.

Pēc īsa mirkļa Staņislavs un di Satlē bija pie Baržetona.

— Mans kungs, — sacīja apvainotais vīrs, — jūs apgalvojat, ka esat pārsteidzis de Baržetona kundzi divdomīgā situācijā ar de Ribamprē kungu?

— Ar Sardona kungu, — ironizēdams pārlaboja Staņislavs, kas neticēja, ka Baržetons var izturēties stingri un noteikti.

— Vienalga, — vīrs turpināja. — Ja jūs neatsauksiet šo apmelojumu visas sabiedrības priekšā, kas pie jums pašreiz sapulcējusies, tad lūgšu jūs izvēlēties sekundantu. Mans sievastēvs, de Negrplisa kungs, ieradīsies pie jums pulksten četros no rīta. Līdz tam laikam katrs sagatavosimies, jo lietu var nokārtot tikai jau norādītajā veidā. Es izvēlos pistoles, es esmu apvainotais.

Pa ceļam de Baržetona kungs bija rūpīgi apsvēris šo runu, visgarāko savā mūžā, un pateica to vēsi un ārkārtīgi vienkārši. Staņislavs nobālēja un sevī jautaja: «Jā, ko tad es īstenībā redzēju?» Bet viņam nebija citas izvēles kā tikai apkaunojums, atteicoties no saviem vārdiem visas pilsētas priekšā šā tnēmiķa klātbūtnē, kas šķila nesaprotam jokus, vai arī — bailes, pretīgas bailes, kas sažņaudza kaklu kā ar svelmainām rokām, un Staņislavs izšķīrās par attālākajām briesmām.

— Labi. Līdz ritam, — viņš sacīja de Baržetona kungam, cerēdams, ka varbūt vēl visu izdosies nokārtot.

Visi trīs vīrieši atgriezās salonā, un katrs vērigi pētīja viņu sejas: di Satlē smaidīja, de Baržetona kungs jutās kā mājās, bet Staņislavs bija gluži bāls. To ieraugot, dažas sievietes uzminēja notikušās sarunas mērķi. No mutes mutē plūda čuksti: «Viņi duelēsies!» Puse klātesošo uzskatīja, ka Staņislavs vainīgs, viņa bālums un nervozitāte liecināja, ka viņš melojis; otra puse apbrīnoja de Baržetona kunga izturēšanos. Di Šatlē tēloja svinīgo un noslēpumaino. Dažas minūtes noskatījies apkārtējo sejās, de Baržetona kungs aizgāja.

— Vai jums ir pistoles? — di Šatlē pie auss pajautāja Staņislavam, kas nodrebēja no galvas līdz kājām.

Amelija visu saprata, viņai kļuva nelabi; sievietes steidza palīdzēt viņu aiznest guļamistabā. Sacēlās briesmīgs troksnis, visi runāja reizē. Vīrieši palika salonā un vienbalsīgi nolēma, ka de Baržetona kungs rīkojies taisnīgi.

— Vai jūs būtu domājis, ka šis lāga vecītis spēj tā uzvesties? — iejautājās de Sento kungs.

— Savā jaunībā viņš bijis viens no spēcīgākajiem šaušanā, — teica nežēlīgais Žaks. — Mans tēvs man bieži stāstīja par de Baržetona varoņdarbiem.

— Ak, nostādiet viņus divdesmit soļu atstatumā vienu no otra, un viņi aizšaus garām, tikai jāņem kavalēristu pistoles, — Francis pamācīja di Šatlē.

Kad visi bija aizgājuši, Satlē nomierināja Staņislavu un viņa sievu, apgalvodams, ka viss veikšoties labi un ka divkaujā starp sešdesmitgadīgu veci un trīsdesmit sešus gadus vecu vīrieti pēdējam esot visas priekšrocības.

Otrā rītā Lisjens ēda brokastis kopā ar Dāvidu, kas bija atgriezies no Marsakas bez tēva, te gluži satraukta ienāca Šar-dona kundze.

— Vai dzirdēji, Lisjen, jauno ziņu, par kuru runā visās malās, pat tirgū? De Baržetona kungs gandrīz nošāvis de Šandura kungu šorīt piecos di Tiluā kunga pļavā, kura uzvārds dod vielu kalambūriem. De Šandura kungs vakar esot stāstījis, ka pārsteidzis tevi kopā ar de Baržetona kundzi.

— Meli! De Baržetona kundze nekādā ziņā nav vainojama, — iesaucās Lisjens.

— Kāds laucinieks, kas visu sīki izstāstīja, pats, ratos sēdēdams, bija to redzējis. De Negrplisa kungs ieradies pulksten trijos no rīta, viņš bijis de Baržetona kunga sekundants; vecais de Negrpliss pateicis de šandura kungam, ka atriebšot znotu, ja tam gadīšoties nelaime. Kāds kavalērijas pulka oficieris aizdevis viņiem pistoles, un de Negrplisa kungs tās vairākkārt pārbaudījis. Di Šatlē kungs gribējis pretoties pistoļu pārbaudīšanai, bet oficieris, pie kā griezušies, lai tas izšķir strīdu, sacījis, ka vienmēr vajagot lietot pārbaudītus ieročus, ja divkauju negribot pārvērst bērnu spēlē. Sekundanti nostādījuši pretiniekus divdesmit piecu soļu attālumā vienu no otra. de Baržetona kungs esot izturējies kā pastaigā, viņš arī šāvis pirmais un ietriecis lodi kaklā de Šandura kungam, kas pakritis, nepagūdams atbildēt ar šāvienu. Slimnīcas ķirurgs nupat esot paziņojis, ka de Sandura kungam līdz mūža vakaram palikšot šķībs kakls. Steidzos tev pastāstīt par divkaujas iznākumu, lai tu neietu pie de Baržetona kundzes, un vispār labāk nerādies uz ielas, jo kādi de Šandura kunga draugi var tevi izaicināt.

Šajā mirklī spiestuves māceklis ieveda de Baržetona kunga sulaini 2antilu, kas nodeva Lisjenam vēstuli no Luizes.

«Mans draugs, jums, bez šaubām, jau zināms, kā beidzās divkauja starp Sanduru un manu vīru. Šodien mēs nevienu nepieņemsim; izturieties saprātīgi, neejiet ļaudīs, to es jums lūdzu mīlestības vārdā, kuru jūs jūtat pret mani. Vai jums nešķiet, ka vislabāk šo skumjo dienu izmantosiet, atnākot uzklausīt savu Beatriči, kuras dzīvi šis notikums pilnīgi pārveidojis un kurai ir ļoti daudz, ko jums stāstīt?»

— Par laimi manas kāzas, — Dāvids sacīja, — noliktas uz parītdienu; tev būs iemesls retāk apmeklēt de Baržetona kundzi.

— Mīļais Dāvid, — atbildēja Lisjcns, — viņa lūdz, lai es šodien viņu apmeklēju; man liekas, ka de Baržetona kundzes lūgums jāizpilda, jo viņa zinās labāk nekā mēs, kā man uzvesties pašreizējos apstākļos.

— Jums jau šeit viss sakārtots? — Šardona kundze jautāja.

— Lūdzu, apskatiet, — iesaucās Dāvids, priecādamies, ka varēs parādīt pilnīgi pārveidoto otrā stāva dzīvokli, kur viss bija gluži svaigs un jauns.

Šeit viss dvašoja maigumā, kas valda jauna pāra mājoklī, kur līgavas pušķa oranžziedi un plīvurs vēl vainago ģimenes dzīvi, kur mīlestības pavasaris atspoguļojas ik priekšmetā, kur viss ir spodrs un tīrs, kur viss zied.

— Ieva dzīvos kā princese, — māte sacīja, — bet jūs esat izdevis pārāk daudz naudas, tas ir tīrais neprāts!

Dāvids, nekā neatbildēdams, pasmaidīja, jo Šardona kundze bija pieskārusies apslēptai rētai, kas nabaga mīlētājam sagādāja negantas ciešanas: izdevumi bija tā pārsnieguši iepriekšējos aprēķinus, ka nebija ko domāt par dzīvokļa izbūvēšanu virs nojumes. Sievasmātei vēl ilgi būs jāgaida uz savu kaktiņu, ko Dāvids bija gribējis tai sniegt. Cēlsirdīgi cilvēki ļoti smagi pārdzīvo, kad nevar izpildīt šādus solījumus, kas ir it kā maigu jūtu mazās augstprātības. Dāvids centīgi slēpa savas naudas grūtības, saudzēdams Lisjenu, kam varētu nospiest sirdi viņa labā nestie upuri.

— Ieva un viņas draudzenes arī nav slinkojušas, — Sardona kundze sacīja. — Pūrs, galda un gultas veļa, viss ir gatavs. Sīs meitenes tā iemīļojušas Ievu! Viņai nezinot, tās pārvilkušas matraces ar ballu, sārti svītrotu flaneli. Viss izskatās tik glīti, ka pašai gribētos precēties!

A'tāte un meita bija izlietojušas visus ietaupījumus, iegādājoties mājturības priekšmetus, par kuriem jauni vīrieši nekad nepadomā. Zinādamas, cik grezni Dāvids iekārto dzīvokli, jo runāja pat par porcelānā servizes pasūtīšanu Limožā, viņas bija pūlējušās pieskaņot Ievas pūru Dāvidā pirkumiem. Sī mīlestības un augstsirdības izpaudumu sacensība noveda pie tā, ka jau pašā laulības dzīves sākumā jaunais pāris nonāca materiālās grūtībās par spīti šķietamajai sīkpilsoniskajai labklājībai, ko tik atpalikušā pilsētā, kāda tolaik bija Angulema, varēja uzskatīt pat par greznību.

Tikko Lisjens ieraudzīja, ka māte un Dāvids ieiet guļamistabā, kuras zili baltās tapetes un glīto iekārtu jauneklis jau bija redzējis, viņš nemanot aizlavījās pie de Baržetona kundzes. Naisu un viņas vīru Lisjens atrada pie brokastu galda, de Baržetona kungam pēc rīta pastaigas bija radusies dūšīga apclite, un viņš ēda bez raizēm, it kā nekas nebūtu noticis. Meitai blakus sēdēja vecais lauku muižnieks de Negrplisa kungs, ļoti iespaidīga figūra, senās franču aristokrātijas pēdējais pārstāvis. Kad Zantils pieteica de Ribamprē kungu, sirmgalvis uzmeta Lisjenam pārbaudošu skatienu: tēvs steidzās novērtēt vīrieti, kas viņa meitai bija iepaticies. Lisjcna neparastais skaistums tā pārsteidza veco de Negrplisu, ka viņš nespēja noslēpt atzinības pilnu skatienu; tomēr tēvs šķita saredzam meitas aizrautībā drīzāk pārejošu iegribu nekā īstu kaislību, drīzāk kaprizi nekā ilgstošu pieķeršanos. Brokastis bija paēstas, Luize varēja piecelties un, pametusi tēvu un de Baržetona kungu pie galda, ar mājienu uzaicināja Lisjenu viņai sekot.

— Mans draugs, — teica Luize, un viņas balsī ieskanējās reizē skumjas un prieks, — es braukšu uz Parizi, un tēvs aizvedis Baržetonu uz Eskarbu, kur tas arī paliks pa manas prombūtnes laiku. D’Espara kundze, dzimusi Blamon-Šovrī, ar kuru mēs esam rados caur D’Espariem, de Negrplisu dzimtas vecāko atzarojumu, ir pašreiz ļoti iespaidīga dāma, pa daļai ari pateicoties radniecības sakariem. Ja viņai labpatiks mūs atzīt, tad es pacentīšos nostiprināt šīs saites, jo d’Espara kundze ar savu lielo iespaidu var izgādāt Baržetonam labu vietu. Es rūpēšos, lai galms vēlas Baržetonu redzēt kā Sarantas deputātu, un tas šeit veicinās viņa ievēlēšanu. Deputātā stāvoklis atbalstīs manus turpmākos pasākumus Parizē. Tu, manu zēn, man iedvesi šo dzīves pārmaiņu. Sārīta divkauja spiež mani uz laiku atteikties no pieņemšanas mūsu mājā, jo atradīsies ļaudis, kas nostāsies Šanduru pusē pret mums. Pašreizējos apstākļos, un turklāt vēl mazpilsētā, mums atliek tikai uz laiku aizbraukt, kamēr aprimst naidīgās kaislības. Vienalga, vai es gūšu panākumus un vairs nekad neatgriezīšos Angulemā vai arī man neveiksies, gribu palikt Parizē un nogaidīt, kamēr apstākļi nokārtosies tā, ka varēšu vasaras pavadīt Eskarbā un ziemas Parizē. Tikai tāda dzīve piedien kārtīgai sievietei, un es jau pārāk ilgi esmu vilcinājusies to uzsākt. Vienā dienā mēs pagūsim sakārtoties ceļam, es izbraukšu rītnakt, un jūs mani pavadīsiet, vai ne? Jūs izbrauciet agrāk. Starp Manlu un Rifeku es jūs uzņemšu savā karietē, un drīz vien mēs būsim Parizē. Vienīgi tur, mans mīļais, jādzīvo izciliem cilvēkiem. Tikai ar sev līdzīgiem var justies labi, it visur citur jācieš. Un Parizē, intelektuālās pasaules galvaspilsēta, ir jūsu panākumu arēna! Steidzieties uzveikt attālumu, kas jūs no tās šķir! Neļaujiet savām domām ierūsēt provincē, steidziet stāties saskarē ar diženajiem ļaudīm, ar deviņpadsmitā gadsimta lepnumu! Tuvinieties galmam un valdībai! Ne pagodinājumi, ne slava nemeklēs talantu, kas veģetē kaut kādā mazpilsētā. Vai varat man nosaukt kādu patiesi izcilu darbu, kas būtu sacerēts provincē? Turpretī atcerieties apgaroto un nelaimīgo Zaņu Zaķu Ruso, cik neatvairāmi viņu pievilka šī gara saule, kas rada slavenības, iekveldinot prātus dedzīgā sacensībā. Vai jums nav pienācis pēdējais laiks censties ieņemt savu vietu zvaigznājā, kas uzaust katrā laikmetā? Jūs nevarat iedomāties, cik derīgi ir jaunam talantam, ja viņu izceļ augstāko aprindu sabiedrība. Es panākšu, lai jūs stāda priekšā d’Espara kundzei; viņas salonā iekļūt nav viegli; tur jūs sastapsiet visizcilākos cilvēkus — ministrus, sūtņus, parlamenta oratorus, visiespaidīgākos perus, bagātniekus un slavenības. Vajadzētu būt ārkārtīgi neveiklam, lai ar skaistumu, jaunību un talantu nespētu modināt viņu interesi. Lieli talanti nav sīkumaini, tie jums neliegs savu atbalstu. Un, tikko ļaudīs izplatīsies valodas, ka jūs ieņemat augstu stāvokli, jūsu darbi iegūs milzīgu vērtību. Māksliniekiem svarīgākais uzdevums ir panākt, lai viņi visiem krīt acīs. Tur jums radīsies tūkstoš iespēju kļūt bagātam, dabūt sinekuru, sub-sidiju no karaļa kases. Burboni tik labprāt atbalsta literatūru un mākslu! Esiet vienlaikus dzejnieks katolis un rojalistisks dzejnieks! Tas būs ne tikai vispār jauki, bet ar to jūs arī tiksiet pie bagātības. Vai opozicija, vai liberālisms izdala vietas un apbalvojumus, palīdz rakstniekam tikt pie bagātības? Tāpēc izvēlieties pareizo ceļu un ejiet turp, uz kurieni dodas visi apdāvinātie cilvēki. Uzticēju jums savu noslēpumu, neizpaužiet to nevienam un gatavojieties man sekot. Jeb vai jūs negribat? — viņa piebilda, pārsteigta par. iemīļotā klusēšanu.

Lisjenu bija apžilbinājis Parizes veidols, kas, klausoties Lui-zes valdzinošos vārdos, aizslīdēja gar acīm, un jauneklim likās, ka līdz šim viņš dzīvojis pussnaudā; tagad viņš it kā modās, jo bezgalīgi paplašinājās redzes loks: Angūlemā viņš sev šķita kā varde muklājā zem akmens. Parize visā savā spožumā, Parize, kas provinciāļu iztēlē paceļas kā īsta Eldorado, Lisjenam parādījās zeltītā tērpā, ar karaļdiademu galvā, plaši atplestām rokām, lai apskautu talantus. Slaveni ļaudis viņu brālīgi apsveiks. Tur ģēnijam viss uzsmaida. Tur nemājo skaudīgi muižnieķeļi, kas svaidās ar dzēlībām, lai pazemotu rakstnieku, nav tur trulas vienaldzības pret dzeju. No turienes strāvo dzejnieku daiļdarbi, tur par tiem samaksā un tos padara slavenus. Izlasījuši Kārļa IX strēlnieka pirmās lappuses, grāmattirgotāji atvērs naudasskapi un jautās: «Cik jūs vēlaties?» Bez tam Lis-jens saprata, ka pēc ceļojuma, kurā apstākļi viņus ļoti tuvinās, de Baržetona kundze piederēs viņam pilnīgi, ka viņi dzīvos kopā.

Uz jautājumu: «Jeb vai jūs negribat?» viņš atbildēja ar asarām, tad apskāva Luizi, cieši piespieda pie sirds un noklāja viņas kaklu ar kvēliem skūpstiem. Tad pēkšņi aprāvās, it kā ko atcerēdamies, un iesaucās:

— Ak dievs, parīt ir manas māsas kāzu diena!

Šis izsauciens bija pēdējais cildenās un skaidrās bērnišķības elpas vilciens. Saitēm, kas tik stipri piesien jaunās sirdis pie ģimenes, pie bērnības drauga, pie visām šķīstajām jūtām, draudēja baigs āvas belziens.

— Nu, patiesi, — iesaucās augstprātīgā Negrplisa, — kas gan kopīgs jūsu māsas kāzām ar mūsu mīlestību? Vai jums tik svarīgi šajās sīkpilsoņu un amatnieku kāzās būt lauvai, ka nevarat manis dēļ upurēt šos priekus? Milzīgs upuris! — viņa nicinoši noteica. — Es šorīt jūsu dēļ sūtīju savu vīru divkaujā! Ejiet, mans kungs, atstājiet mani vienu! Es esmu maldījusies.

Viņa bezspēkā atkrita uz dīvānā. Lisjens neatkāpās no viņas,, lūdza piedošanu, nolādēja visu savu ģimeni, Dāvidu un māsu.

— Es tik ļoti jums ticēju! — viņa sūdzējās. — De Kantkruā kungam bija māte, ko viņš dievināja, un tomēr, lai saņemtu no manis vēstuli, kurā es rakstītu: «Esmu ar jums apmierināta!» viņš gāja bojā kaujas ugunīs. Un jūs nevarat atteikties no kāzu maltītes, lai brauktu kopā ar mani uz Parizi!

Lisjens bija gatavs nogalināties, un viņa izmisums bija tik patiess, tik dziļš, ka Luize viņam piedeva, tomēr likdama manīt, ka jauneklim būs jāizpērk šis pārkāpums.

— Tad ejiet, — viņa beidzot sacīja, — nevienam nekā neizpaudiet un rīt ap pusnakti gaidiet mani netālu aiz Manlas.

Lisjens nejuta zemi zem kājām, atgriežoties pie Dāvidā, cerības viņu vajāja, kā Orestu bija vajājušas fūrijas, jo jauneklis paredzēja bezgala daudzas grūtības, un tās visas varēja ietvert drausmīgajos vārdos: «Kur ņemt naudu?» Dāvidā asais skatiens Lisjenu tā biedēja, ka viņš ieslēdzās savā glītajā kabinetā, lai atgūtos no saviļņojuma, kāds viņā bija uzbangojis pēc liktenīgās sarunas. Tātad viņam būs jāatstāj šis dzīvoklītis, kura iekārtošana bija tik dārgi maksājusi, un tik daudzi upuri jāpadara veltīgi. Lisjens nodomāja, ka šeit varēs dzīvot māte un Dāvids ietaupīs izdevumus par nodomāto piebūvi pagalma galā. Viņa aizbraukšana varbūt pat palīdzēs ģimenei iekārtoties; Lisjens atrada tūkstoš attaisnojošus iemeslus savai bēgšanai, jo nekas nav jezuistiskāks par mūsu vēlēšanos. Drīz vien jauneklis aizsteidzās uz Umo pastāstīt māsai par lielo pārvērtību savā dzīvē un apspriesties ar viņu. Ejot garām Postela veikalam, Lisjens nodomāja, ka varētu, ja neatradīsies citas iespējas, aizņemties no tēva pēcgājēja naudas sumu, kas nepieciešama dzīvei Parizē vienam gadam.

«Ja dzīvošu kopā ar Luizi, tad viens ekijs dienā būs man vesels īpašums, un gadā tas nesanāk vairāk par tūkstoti franku», viņš apsvēra. «Bet es jau pēc pusgada būšu bagāts!»

Apsolījušās neizpaust ne vārda, Ieva un māte noklausījās Lisjena noslēpumu. Abas apraudājās, dzirdot godkārīga jaunekļa atzīšanos; un, kad Lisjens gribēja zināt viņu apbēdinā-juina iemeslu, tās atzinās, ka visu naudas ietaupījumu esot izdevušas par galda un gultas veļu, par Ievas pūru, par dažādiem saimniecības priekšmetiem, kurus Dāvids piemirsis iegādāties, un tomēr viņas esot priecīgas, ka tā izdarījušas, jo laulības līgumā tipografs norādījis, ka Ieva ienesot laulībā desmittūk-stoš franku. Tad Lisjens viņām pastāstīja par aizņemšanās iespēju, un Sardona kundze uzņēmās iet pie Postela kunga palūgt tūkstoš franku uz vienu gadu.

— Bet, Lisjen, — Ieva noraizējusies sacīja, — tu nebūsi uz manām kāzām? Ak, atgriezies, es pagaidīšu kādas dienas! Viņa taču ļaus tev atgriezties pēc pāris nedēļām, kad būsi viņu pavadījis! Viņa atteiksies no tevis uz nedēļu, lai tu varētu atbraukt pie mums, jo mēs taču tevi esam viņai uzaudzinājušas! Mums laulībā nebūs laimes, ja tevis nebūs kāzās... Bet vai tev pietiks ar tūkstoti franku? — Ieva pēkšņi aprāvās. — Kaut gan fraka tev piestāv dievišķīgi, tomēr tev ir tikai viena pati! Smalkie krekli tev ir tikai divi, pārējie seši ir rupja audekla. Tev ir tikai trīs batista kaklasaites, trīs cilas ir no parastā žakoneta; un arī tavi mutautiņi nav diezincik glīti. Vai tu Parizē atradīsi māsu, kas izmazgās veļu, kad vien tev būs vajadzīgs? Būs jānopērk vēl veļa. Tev ir tikai vienas šogad šūtās nankina bikses, pērngadējās jau kļuvušas par šaurām; tev vajadzēs Parizē nopirkt jaunas drānas, bet tur nav tādas cenas kā Angulemā. Labas baltas vestes tev ir tikai divas, pārējās jau esmu lāpījusi. Paklausies, es ieteicu tev ņemt līdzi divus tūkstošus franku.

Sājā mirklī ienāca Dāvids, kas laikam bija dzirdējis pēdējos vārdus, jo klusēdams paskatījās uz brāli un māsu.

— Neslēpjiet nekā no manis, — viņš beidzot sacīja.

— Iedomājies, — iesaucās Ieva, — Lisjens aizbrauc ar viņu.

— Postels, — sacīja Sardona kundze, ienākdama istabā un nepamanīdama Dāvidu, — ir ar mieru aizdot tūkstoti franku, bet tikai uz sešiem mēnešiem, un viņš pieprasa no tevis vekseli ar tava svaiņa galvojumu, jo tev neesot nekādu garantiju.

Māte pagriezās, ieraudzīja Dāvidu, un visi četri apklusa. Sardonu ģimene izjuta, ka pārāk daudz izmantojusi Dāvidu. Visi bija nokaunējušies. Tipografam pieriesa acīs asaras.

— Tu nebūsi manās kāzās? — viņš sacīja. — Un tu nepaliksi pie mums? Bet es esmu izdevis visu pēdējo, kas man bija! Ak Lisjen, pirkdams Ievai šo mazo līgavas rotu, es nezināju, — notrausis asaru, Dāvids izņēma no kabatas dažas rotlietu kārbiņas, — ka man tas būs jānožēlo.

Viņš nolika uz galda sievasmātei priekšā pāris ar safjanu pārvilktas kārbiņas.

— Kāpēc jūs mani tā lutināt? — teica Ieva ar mīļu smaidu, kas bija pretruna viņas vārdiem.

— Sievasmāt, — sacīja tipografs, — sakiet Postela kungam, ka esmu ar mieru parakstīt vekseli, jo redzu no tavas sejas, Lisjen, ka esi cieši nolēmis aizbraukt.

Lisjens nevarīgi un skumji pamāja ar galvu un pēc brītiņa piebilda:

— Nedomājiet par mani pārāk ļauni, mīļie draugi.

Viņš apskāva Ievu un Dāvidu, noskūpstīja abus un, nelaizdams vaļā, turpināja: — Mazliet pagaidiet, kas no tā iznāks, un tad jūs redzēsiet, kā es jūs mīlu. Dāvid, kam gan derētu domas augstais lidojums, ja tā neļautu mums nostāties pāri nenozīmīgajām ceremonijām, kurās likumi iepin mūsu jūtas? Vai mana sirds par spīti attālumam nebūs šeit? Vai domās mēs allaž nebūsim vienoti? Vai man nav jāpakļaujas savam liktenim? Grāmattirgotāji taču nenāks šurp meklēt manu Kārļa IX strēlnieku un Margrietiņas?! Mazliet agrāk vai mazlietiņ vēlāk, vai man tomēr nebūtu jādara tas, ko esmu nodomājis pašreiz, un vai es jebkad sastapšu izdevīgākus apstākļus? Vai tas neietekmēs labvēlīgi visu manu nākotni, ka es tūlīt pēc iebraukšanas Parizē tikšu ievests marķizes d’Esparas salonā?

— Viņam taisnība, — Ieva piekrita. — Jūs taču pats man sacījāt, ka Lisjenam drīz vien būs jādodas uz Parizil

Dāvids paņēma Ievu aiz rokas un ieveda šaurajā istabiņā, kas bija nabaga meitenes guļamtclpa septiņus gadus, un pačukstēja viņai:

— Tu teici, mana mīļā, ka viņam vajadzīgi divi tūkstoši franku? Postcls aizdod tikai tūkstoti.

Ieva paskatījās uz līgavaini, un šajā skatienā izpaudās visas viņas ciešanas.

— Paklausies, mīļotā Ieviņ, mūs sākumā negaida viegla dzīve. Jā, izdevumi aprijuši visu, kas man bija. Man atlikuši tikai divi tūkstoši franku, un puse no tiem vajadzīga, lai varētu darboties spiestuve. Atdot tūkstoti franku tavam brālim nozīmē atraut mums pašiem maizes kumosu, izjaukt mierīgu eksistenci. Ja es būtu viens, es gan zinātu, kā rīkoties; bet mēs esam divi. Tev jāizšķir.

Ieva mulsi metās iemīļotā skavās, maigi noskūpstīja viņu un raudādama čukstēja pie auss:

— Rīkojies tā, it kā tu būtu viens, es strādāšu, lai atpelnītu šo sumu!

Par spīti visdedzīgākajam skūpstam, ko abi saderinātie jebkad bija pārmijuši, Dāvids, atgriežoties pie Lisjena, atstāja Ievu gluži satriektu.

— Neskumsti, — viņš tam sacīja, — tu dabūsi divi tūkstoši franku.

— Aizejiet pie Postela, — teica Sardona kundze, — jo vekselis jāparaksta jums abiem.

Kad abi draugi atgriezās no aptiekara, Ieva un viņas māte, nometušās uz ceļiem, lūdza dievu. Ja arī viņas saprata, cik daudz cerību varēja piepildīties nākotnē, Lisjenam atgriežoties, tad pašreiz abas dziļi pārdzīvoja atvadīšanās sāpes; šīm sievietēm šķita, ka šķiršanās, kas salauzīs viņu dzīvi un liks pastāvīgi baiļoties par Lisjena likteni, ir pārāk dārga cena par nākamībā iespējamu laimi.

— Ja tu jebkad spēsi aizmirst šos mirkļus, — Dāvids klusu sacīja Lisjenam, — tad tu būsi viszemiskākais cilvēks.

Tipografs, bez šaubām, uzskatīja, ka bija nepieciešams pateikt šos stingros vārdus, jo de Baržetona kundzes ietekme viņu biedēja ne mazāk kā Lisjena bīstami svārstīgais raksturs, kas varēja jaunekli novest tiklab uz ļauna, kā arī uz pareiza dzīves ceļa. Ieva drīz vien bija sasējusi Lisjena sainīti. Sis literatūras Fernando Kortess paņēma līdzi ļoti nedaudz. Labākos svārkus, labāko vesti un vienu no smalkajiem krekliem viņš apģērba. Visa veļa, slavenā fraka, citas lietas un rokraksti izveidoja tik niecīgu sainīti, ka Dāvids ieteica, lai de Baržetona kundze to neredzētu, aizsūtīt visu bagažu ar diližansu uz kāda papīru tirgotāja adresi, kuram tipografs aizrakstītu un lūgtu vēlāk nodot Lisjenam.

Kaut gan de Baržetona kundze ļoti centās noslēpt savu aizbraukšanu, di Satlē kungs tomēr par to padzirdēja un gribēja zināt, vai viņa aizceļos viena pati, vai arī Lisjens to pavadīs; tādēļ viņš aizsūtīja savu sulaini uz Rifeku, uzdodams tam novērot visas karietes, kad mainīs pasta zirgus.

«Ja viņa aizvedīs līdzi savu dzejnieku,» Satlē nodomāja, «tad tā ir manā varā.»

Lisjens aizceļoja otrā dienā rītausmā, un Dāvids viņu pavadīja, sadabūjis kabrioletu un zirgu, sacīdams, ka jābraucot darīšanās pie tēva; šie nevainīgie meli pašreizējos apstākļos likās ļoti ticami. Abi draugi aizbrauca uz Marsaku un gandrīz visu dienu pavadīja pie vecā lāča; pievakarē viņi devās tālāk uz Manlu, lai aiz pilsētas sagaidītu de Baržetona kundzi, kas ieradās uz rīta pusi. Ieraudzījis veco karieti, ko tik daudz reižu bija redzējis de Baržetonu pajūgu nojumē, Lisjens pārdzīvoja vienu no spēcīgākajiem saviļņojumiem savā mūžā; viņš metās pie Dāvidā, apkampa draugu, un tas viņam sacīja:

— Lai dievs dod, ka tas tev nāktu par svētībul Tipografs iekāpa savā notriektajā kabrioletā un brauca mājup ar smagu sirdi: viņam bija ļoti ļauna priekšnojauta par Lisjena dzīves gaitu Parizē.

II PROVINCES SLAVENĪBA PARĪZĒ

Ne Lisjens, ne de Baržetona kundze, ne Zantils, ne istabene Albertine nekad nevienam nekā nestāstīja par ceļojuma notikumiem, bet domājams, ka mīlētājam, kas bija cerējis izbaudīt visus nolaupīšanas priekus, lielu vilšanos sagādāja pastāvīgā kalpotāju klātbūtne. Lisjens ceļoja pasta karietē pirmo reizi mūžā un jutās ārkārtīgi pārsteigts, redzot, ka no Angulemas līdz Parizei izkusa gandrīz visa nauda, kas bija domāta veselam gadam dzīvei. Kā visi cilvēki, kas sevī apvieno bērnišķīgu burvīgumu un talanta spēku, viņš pārsteidzīgi izpauda vientiesīgu izbrīnu par visu jauno, ko ieraudzīja. Bet vīrietim sieviete iepriekš labi jāizpētī, lai vaļsirdīgi atldātu tai savus pārdzīvojumus un domas. Maiga, augstsirdīga mīļākā saprot bērnišķības un par tām pasmaida; turpretī cita savā augstprātībā nepiedod iemīļotajam, ja tas izturas bērnišķīgi, vieglprātīgi vai sīkumaini. Daudzas sievietes ārkārtīgi pārspīlē savas jūtas un vienmēr grib saskatīt savā elkā īstu dievu; turpretī tās, kas mīl vīrieti vairāk aiz mīlestības uz viņu nekā aiz patmīlības, pielūdz viņa vājības tāpat kā labās īpašības. Lisjens vēl nebija izlobījis, ka de Baržetona kundzes mīlestība izdīgusi no pašlepnuma. Un tā bija jaunekļa kļūda, ka viņš neizprata nozīmīgos smaidus, kas ceļojuma laikā dažkārt pavīdēja Luizes sejā, un necentās tos izdzēst, bet turpināja draiskuļot kā jauns pelēns, izlīdis no savas alas.

Pirms rītausmas ceļotāji apmetās Gajarbuā viesnīcā, Ešela ielā. Abi mīlētāji bija tik ļoti noguruši, ka Luize vairāk par visu gribēja atgulties, un to viņa arī darīja, iepriekš likusi Lisjenam pieprasīt istabu virs viņas aizņemtās telpas. Lisjens nogulēja līdz pulksten četriem pēcpusdienā. De Baržetona kundze lika viņu uzmodināt un aicināt pusdienās; padzirdējis, ka jau ir tik vēls, Lisjens steigšus apģērbās un atrada Luizi vienā no tām

nožēlojamām istabām, kas dara negodu Parizei, kur par spīti milzīgajām pretenzijām uz eleganci vēl līdz šim laikam nav nevienas viesnīcas, kurā bagāts iebraucējs vārētu justies kā mājās. Lai gan skatiens Lisjenam, kā parasti pēc spējas atmošanās no dzija miega, bija vēl gluži apmiglots, viņš tomēr pēkšņi vairs nepazina savu Luizi šai saltajā, tumšajā istabā ar nobālējušiem aizkariem pie logiem, ar nolietotu parketa grīdu un vecām, bezgaumīgām gadījuma pirkuma mēbelēm. Tiešām, nereti sastopamas sievietes, kas it kā zaudē savu personību un nozīmību, tikko tās atraujas no ierastajām sejām, priekšmetiem un vides, kura viņām kalpojusi kā ietvars. Katrai dzīvai fizionomijai ir it kā sava, vienīgi tai raksturīga atmosfēra, tāpat kā flāmu gleznās nepieciešama gaismas ēna, lai ģeniālo gleznotāju veidotie tēli tajās dzīvotu. Provinces cilvēki gandrīz visi ir tādi. De Baržctona kundze šķita arī svinīgāka un domīgāka, nekā viņai vajadzētu būt brīdī, kad sākās neaptumšota laime. Bet Lisjenam nebija iespējams sūdzēties, jo Zantils un Albcrline viņus apkalpoja. Pusdienas vairs nebija ne bagātīgas, ne gatavotas no izcili augstvērtīgiem produktiem kā provinces maltītes. Ēdiens tika pienests no tuvīnā restorānā, pejņas kāres apcirptās porcijas bija visai trūcīgas. Parize ir ļoti nepievilcīga šajā ikdienā, kas lemta vidēji turīgajiem ļaudīm. Lisjcns gaidīja maltītes beigas, lai tad izvaicātu Luizi par neizprotamo pārvērtību viņā. Jauneklis nebija maldījies. Viņam guļot, bija norisinājies svarīgs notikums — jo pārdomas ir dvēseles dzīves notikumi.

Ap pulksten diviem dienā viesnīcā bija ieradies Siksts di Satlē, licis uzmodināt Albcrtini, izteicis vēlēšanos runāt ar viņas kundzi un tad drīz vien atkal atgriezies, tikko dodot laiku de Baržetona kundzei sakārtoties. Di Satlē kunga dīvainā ierašanās bija ļoti iekairinājusi Anaisas ziņkārību — viņa taču uzskatīja, ka ir ļoti labi paslēpusies! Anaisa pieņēma di Satlē jau ap pulksten trim.

— Steidzos jums pakaļ, riskējot saņemt rājienu no priekšniecības, — viņš sasveicinādamies sacīja. — Es jau paredzēju, ka tā būs noticis. Bet, kaut arī man būtu jāzaudē vieta, vismaz jūs nepazudināsiet sevi!

— Ko jūs ar to gribat sacīt? — iesaucās de Baržetona kundze.

— Tagad es tiešām redzu, ka jūs mīlat Lisjenu, — viņš maigi, it kā samierinājies teica, — jo vajag neprātīgi mīlēt, lai ne par ko vairs nedomātu, lai piemirstu pat pieklājības normas, jūs, kas tik labi tās pazīstat! Vai jūs, mana dārgā, dievinātā Naisa, cerat, ka jūs pieņems d’Espara kundze vai vienalga kādā citā Parizes salonā, tikko ļaudis padzirdēs, ka esat tikpat kā atbēgusi no Angulemas kopā ar kādu jaunekli, jo sevišķi pēc de Baržetona kunga un de Sandura kunga divkaujas? Jūsu vira uzturēšanās Eskarbā ļoti izskatās pēc šķiršanās. Līdzīgos gadījumos labāko aprindu cilvēki mēdz vispirms divkaujā aizstāvēt sievas godu un pēc tam dot tai brīvību. Mīliet de Ribamprē kungu, rūpējieties par viņa panākumiem, dariet, ko vien gribat, tikai nedzīvojiet kopā! Ja kāds šeit uzzinātu, ka jūs esat atbraukusi kopā vienā karietē, uz jums sāktu rādīt ar pirkstiem tajās aprindās, kurās jūs gribat ieiet. Bez tam, Naisa, neuzupurējie-tics vēl pagaidām šā jaunekļa labā; jūs neesat viņu ne ar vienu salīdzinājusi, viņš vēl nav izturējis neviena pārbaudījuma, var jūs aizmirst kādas parizietes dēļ, kas šķitīs nepieciešamāka dzejnieka godkārīgo mērķu sasniegšanai. Negribu kaitēt vīrietim, kuru jūs mīlat, bet atļaujiet man jūsu intereses izvirzīt priekšplānā un jums ieteikt: «Izpētījiet viņu! Apsveriet labi savas rīcības iespējamās sekas!» Un, ja durvis jūsu priekšā būs aizvērtas, ja augstāko aprindu dāmas nevēlēsies jūs pieņemt, lai tad jums nav jānožēlo lielā uzupurēšanās un jūs būtu pārliecināta, ka cilvēks, kura labā esat to darījusi, ir tā cienīgs un to saprot. D’Espara kundze šajā ziņā ir sevišķi neiecietīga un stingra, jo pati šķīrusies no vīra, un nevienam nav izdevies izzināt šās ģimenes nesaskaņas cēloni; bet Navareni, Blamonšovrī, Lenonkuri, īsāk sakot, visi radi pulcējas ap marķizi, vīzdegunīgākās dāmas apmeklē viņu un uzņem pie sevis ar visdziļāko cieņu, tāpēc jādomā, ka vainīgais ir pats d’Espars. Pēc pirmās vizites viņas mājā jūs atzīsiet, ka mani padomi ir pareizi. Es pazīstu Parizi un varu iepriekš paredzēt: tikko ieiesiet marķizes salonā, jūs pārņems izmisums, ka viņa varētu uzzināt par jūsu apmešanos Gajarbuā viesnīcā kopā ar aptieķnieka dēlu, kaut arī tas ļoti grib saukties par de Ribamprē kungu. Šeit jums radīsies daudz ļaunprātīgākas un viltīgākas sāncenses nekā Amelija, tās pasteigsies izpētīt, kas jūs esat, kur jūs esat, no kurienes nākat un ko jūs darāt. Jūs, kā redzu, paļaujaties uz inkognito; bet jūs esat viena no tādām sievietēm, kurām neiespējami uzturēties kaut kur inkognito. Vai jūs ik uz soļa nesaskarsieties ar Angu-lemu? Sarantas deputāti iebrauc Parizē uz palatas atklāšanu; ģenerālis pavada šeit atvaļinājumu; un pietiks, ka jūs ieraudzīs viens pats Angulemas iedzīvotājs, lai jūsu dzīve ievirzītos pavisam nejēdzīgi: jūs būsiet vairs tikai Lisjena mīļākā. Ja esmu jums vajadzīgs, vienalga kādā ziņā, būšu sastopams pie Nodokļu pārvaldes galvenā direktora, Sentonorē priekšpilsētas ielā, dažus soļus no d’Espara kundzes mājas. Es pietiekami labi pazīstu maršala de Kariljano kundzi, de Serizī kundzi un padomes prezidentu, tā ka varu jūs ievest viņu mājās, bet jūs jau pati pie d’Espara kundzes iepazīsieties ar tik daudziem, ka nebūšu jums vajadzīgs. Jums nebūs jāvēlas apmeklēt tādu vai citu salonu, jūs visos salonos būsiet gaidīta viešņa.

Di Satlē varēja brīvi runāt, de Baržctona kundze viņu nepārtrauca: viņa pareizie slēdzieni satrieca lepno sievieti. Angulemas karaliene tiešām bija cerējusi uz inkognito.

— Jums taisnība, mans draugs, — viņa sacīja, — bet ko lai es daru?

— Ļaujiet man uzmeklēt jums piemērotu mēbelētu dzīvokli, — Satlē atbildēja. — Tas jums izmaksās mazāk nekā dzīve viesnīcā, un jums būs pašai sava māja; ja gribat paklausīt manam padomam, tad jau nākošo nakti pārguliet tur.

— Un kā jūs uzzinājāt manu adresi? — viņa jautāja.

— Jūsu karieti nav grūti pazīt, un bez tam es jums sekoju. Sevrā pastnieks, kas jūs bija atvedis, pateica jūsu adresi manējam. Vai atļausiet man rūpēties par dzīvokli? Tikko būšu sameklējis, atrakstīšu jums, kur jūs novietošu.

— Labi, — viņa piekrita.

Sis vārds šķita nenieka nenozīmējam, un tomēr tas nozīmēja visu. Barons di Satlē bija runājis augstāko aprindu valodā ar augstāko aprindu sievieti. Viņš bija ieradies visā pariziskas elegances spožumā; lejā viņu gaidīja glīts kabriolets ar skaistu zirgu. De Baržetona kundze, iegrimusi pārdomās par savu stāvokli, nejauši nostājās pie loga un redzēja veco dendiju aizbraucam. Pēc dažiem mirkļiem nonāca lejā Lisjens; strauji izlēcis no gultas, strauji apģērbies, viņš nu tur stāvēja Luizes acu priekšā, uzvilcis pērngad šūtās nankina bikses, šauro, apnēsāto žaketi. Viņš bija skaists, taču apģērbies smieklīgi. Ietērpiet Bel-vederas Apolonu vai Antinoju ūdens nesēja drānās! Vai jūs vairs pazīsiet grieķu un romiešu skulptoru dievišķīgos veidojumus? Acs salīdzina ātrāk, nekā sirds pagūst izlabot spējo, neapzinīgo vērtējumu. Starp Lisjenu un Satlē bija pārāk liela atšķirība, lai tā Luizei nedurtos acīs.

Ap pulksten sešiem pusdienas bija paēstas, un de Baržetona kundze ar rokas mājienu uzaicināja Lisjenu atsēsties sev līdzās-uz neglīta dīvāniņā, pārvilkta ar dzelteniem ziediem rotātu sarkanu kalikonu.

— Manu Lisjen! — viņa sacīja. — Vai tu nedomā, ka būs prātīgi, ja mēģināsim izlabot muļķību, kas mūs abus var pazudināt? Mēs, mīļo puisēn, nedrīkstam Parīzē ne dzīvot kopā, ne ari ļaut manīt, ka esam šeit kopā ieradušies. Tava nākotne ļoti atkarīga no mana sabiedriskā stāvokļa, tāpēc es to nekādā ziņā nedrīkstu sabojāt. Jau šo pašu vakaru es pārkravāšos dzīvot citur, pavisam netālu no šejienes; bet tu paliksi šajā viesnīcā, un mēs ik dienas varēsim tikties, pret to neviens nekā nevarēs iebilst.

Luize iepazīstināja Lisjenu ar augstāko aprindu likumiem, un jaunais dzejnieks klausījās, acis ieplētis. Viņš gan vēl nezināja, ka sievietes, atsacīdamās no neprāta, atsakās ari no savas mīlestības, bet vienu jauneklis saprata skaidri: viņš vairs nebija Angulemas Lisjcns. Luize runāja tikai par sevi, par savām interesēm, savu reputāciju, par augstākām aprindām; cenzdamās attaisnot savu egoismu, tā mēģināja pārliecināt Lisjenu, ka viss notikšot viņa labad. Viņam nebija nekādu tiesību uz Luizi, kas tik ātri bija atkal pārvērtusies de Baržetona kundzē, un — pats ļaunākais! — viņam vairs nebija varas pār šo sievieti. Lisjens nespēja savaldīt asaras, kas pieriesās viņa acīs.

— Ja es esmu jūsu slava, tad jūs man esat daudz vairāk: jūs esat mana vienīgā cerība un visa mana nākotne. Es cerēju, ka jūs, gribēdama dalīties manos panākumos, dalīsieties ari manās bēdās, bet te mums jau jāšķiras.

— Jūs nosodāt manu izturēšanos, — viņa atteica, — tātad jūs mani nemīlat.

Lisjens paskatījās uz de Baržetona kundzi tik skumji, ka viņa nespēja atturēties, nepiebildusi:

— Mīļo zēn, es palikšu, ja tu tā vēlies. Pazudināsim sevi, atrausim sev atbalstu. Bet, kad mēs abi būsim vienlīdz nožēlojami, izstumti no sabiedrības, kad neveiksmes — jo jāparedz viss — mūs būs aiztrenkušas atpakaļ Eskarbā, tad atceries, mana mīlestība, ka es tevi brīdināju par šādu iznākumu un ieteicu tev censties sasniegt panākumus saskaņā ar sabiedrības likumiem un tiem pakļaujoties.

— Luize, — viņu apskaudams, sacīja Lisjens, — mani biedē tava gudrība. Atceries, ka es vēl esmu nepieredzējis zēns, es pilnīgi paļāvos tavai mīļajai gribai. Es alku uzveikt cilvēkus un apstākļus pats saviem spēkiem; bet, ja ar tavu palīdzību ātrāk varu sasniegt mērķi, tad būšu laimīgs, apzinoties, ka par saviem panākumiem man jāpaleicas tev. Piedod! Tu man esi pārāk daudz kas, tāpēc es visa kā baidos. Šī šķiršanās, man šķiet, vēstī, ka tu mani atstāsi, un man tā būs nāve.

— Manu mī|o zēn, pasaule neprasa daudz no tevis, — Luize atbildēja. — Šeit tev vajadzēs tikai pārgulēt, un visu dienu tu pavadīsi pie manis, tur neviens nekā nevarēs iebilst.

Ar dažiem glāstiem viņa Lisjenu pilnīgi nomierināja. Pēc stundas Zantils atnesa no šatlē zīmīti, kurā tas paziņoja de Baržetona kundzei, ka atradis viņai dzīvokli Nēvdelukscmburgas ielā. Luize jautāja, kur šī iela atrodoties, un, uzzinājusi, ko netālu no Ešela ielas, viņa teica Lisjenam:

— Mēs esam kaimiņi.

Pēc pāris stundām Luize iekāpa pajūgā, ko di Šatlē bija atsūtījis, un aizbrauca uz jauno mājokli. Dzīvoklis — viens no tiem, kurus mēbeļtirgotāji iekārto ar mēbelēm un tad izīrē bagātiem deputātiem vai ievērojamām personām, kas īslaicīgi uzturas Parizē, — bija grezns, tomēr neērts. Ap pulksten vienpadsmitiem Lisjcns atgriezās mazajā Gajarbuā viesnīciņā, neredzējis no Parizes nekā vairāk kā daļu no Sentonorē ielas, starp Nēvdelukscmburgas un Ešela ielām. Liekoties gulēt savā nožēlojamā istabelē, viņš neviļus salīdzināja to ar Luizes krāšņo dzīvokli. Tikko Lisjcns bija atstājis de Baržetona kundzi, pie viņas ieradās barons di Šatlē, tērpies greznā balles tualetē: viņš nāca no pieņemšanas pie ārlietu ministra. Di Šatlē steidzās paziņot par nolīgumiem, kādus bija noslēdzis de Baržetona kundzes vajadzībām. Luizi dzīvokļa greznība bija darījusi nemierīgu. Provinces ieražas pamazām bija arī viņai iezīdušās kaulos, viņa bija kļuvusi sīkumaina naudas lietās; Luize tik ļoti centās taupīt, ka Parizē viņu varētu uzskatīt par skopu. Viņa bija paņēmusi līdzi čeku par divdesmit tūkstošiem franku, iekasējamu Galvenajā nodokļu pārvaldē; šī suma bija paredzēta izdevumu segšanai četriem gadiem, bet Luize jau tagad sāka bažīties, ka naudas varētu nepietikt un būtu jātaisa parādi. Šatlē pateica, ka dzīvoklis maksājot tikai sešsimt franku mēnesī.

— Tīrais sīkums, — viņš piebilda, redzēdams, ka Luize bija satrūkusies. — Jūsu rīcībā būs arī pajūgs par piecsimt frankiem mēnesī, un viss kopā nemaksās vairāk par piecdesmit luidoriem. Jums atliek tikai padomāt par tualetēm. Labāko aprindu sieviete nevar savādāk iekārtoties. Ja gribat redzēt de Baržetona kungu kā Nodokļu pārvaldes direktoru vai izgādāt viņam vietu galmā, tad nedrīkstat izskatīties kā mazturīga sieviete. Šeit apveltīti tiek vienīgi bagātie. Laime, ka paņēmāt līdzi Zantilu, — turpināja di Šatlē, — viņš jūs varēs pavadīt izbraucienos, un Alber-tini, kas jums palīdzēs ģērbjoties, jo Parizē kalpotāji cilvēku var izputināt. Est mājās jums gadīsies reti, jo drīz vien jūs applūdinās ar ielūgumiem.

De Baržetona kundze un barons sarunājās par Parizi. Di Šatlē pastāstīja jaunākos notikumus, iepazīstināja Naisu ar tūkstošiem nieku, kas jāzina katram, kurš grib, lai viņu uzskata par parizieti. Drīz vien di šatlē jau ieteica Naisai veikalus, kuros viņai jāiepērkotics: beretes pie Erbo kundzes, cepures un micītes pie 2uljetas; viņš uzdeva šuvējas adresi, tā varēšot aizstāt Viktorini; īsi sakot, viņš lika manīt Luizei, ka tai nepieciešams atangulemizēties. Jau atvadoties, viņam vēl laimīgi iešāvās prātā asprātīga doma.

— Rīt, — viņš nevērīgi sacīja, — man droši vien būs loža kādā teātrī; atbraukšu pakaļ jums un de Ribamprē kungam, jūs taču atļausiet iepazīstināt jūs abus ar Parizi.

«Viņš ir augstsirdīgāks, nekā biju domājusi,» nosprieda de Baržetona kundze, izdzirdusi, ka di Šatlē ielūdz arī Lisjenu.

Jūnija mēnesī ministri nezina, ko darīt ar savām ložām teātros: valdības deputāti un to izvirzītāji aizņemti savos vīna dārzos vai uzrauga ražas novākšanu; viņu izsmalcinātākie paziņas atpūšas uz laukiem vai kaut kur ceļo; lūk, tāpēc šajā laikā Pari-zcs teātru labākās ložas piepilda visai ērmīgi viesi, kurus parastie apmeklētāji otrreiz vairs neredz, un šī raibā publika visumā ļoti atgādina apdilušu paklāju. Šatlē jau bija paredzējis, ka, pateicoties šim apstāklim, varēs, neizdodot daudz naudas, sagādāt Naisai izklaidēšanos, uz kādu provinciāļi ir visai kāri. Kad Lisjens nākošās dienas rītā pirmo reizi ieradās pie Luizes, viņš to nesastapa mājās. De Baržetona kundze bija izbraukusi izdarīt nepieciešamos iepirkumus. Viņa devās apspriesties ar svinīgajiem un slavenajiem sieviešu tērpu likumdevējiem, kurus Šatlē bija minējis, jo Luize jau tika pavēstījusi marķizci d’Esparai par savu ierašanos. Lai gan de Baržetona kundzei piemita liela pašpaļāvība kā jau cilvēkam, kas pieradis valdīt, viņa tomēr ārkārtīgi baidījās izskatīties kā provinciāle. Gudrā Luize saprata, ka sieviešu savstarpējās attieksmes ļoti atkarīgas no pirmajiem iespaidiem; un, kaut gan viņa zināja, ka drīz vien spēs nostāties visizcilāko sieviešu, kā d’Espara kundzes līmenī, tomēr sākumā juta vajadzību pēc draudzīgas labvēlības un negribēja arī palaist garām neviena panākumus veicinoša elementa. Tāpēc Luize bija dziļi pateicīga Sikstam di Šatlē, ka tas norādījis viņai, kā pieskaņoties Parizes augstāko aprindu ļaudīm-. Tieši tobrīd apstākļi bija tik dīvaini sagadījušies, ka marķizi iepriecināja izdevība izdarīt pakalpojumu kādam vīra ģimenes loceklim. Marķizs d’Espars bez redzama iemesla bija pilnīgi atrāvies no sabiedrības: viņš neinteresējās ne par darījumiem, ne par politiku, ne par savu ģimeni, ne sievu. Tā kļuvusi pilnīgi neatkarīga, marķize ilgojās iemantot augstāko aprindu sabiedrības atzinību; tāpēc viņa pašreiz bija sajūsmināta par iespēju aizstāt marķizu un notēlot viņa radinieces aizgādnes lomu. Lai sevišķi izceltu vīra netaisnīgo izturēšanos, marķize vēlējās savu aizbildniecību izrādīt plaši un klaji. Tajā pašā dienā viņa aizrakstīja de Barže-tona kundzei, dzimušai de Negrplisai, vienu no burvīgajām zīmītēm, kas mēdz būt ietērptas tik rotaļīgā formā, ka vajag labu laiku apdomāt, lai aptvertu tās satura tukšumu.

«Viņa esot iepriecināta par iespēju tuvināt ģimenei personu, par kuru esot daudz dzirdējusi un ar kuru ļoti vēloties iepazīties, jo Parizē nenodibinoties tik ciešas draudzīgas attiecības, lai allaž neilgotos vēl pēc kāda radījuma, ko iemīļot zemes virsū; un, ja tas nenotiktu, tad vēl viena ilūzija vairāk būtu jāapbedī kopā ar citām. Viņa nododot sevi pilnīgi māsīcas rīcībā un būtu to jau apmeklējusi, ja neveselība nekavētu atstāt māju; tomēr jau tagad uzskatot sevi par māsīcas parādnieci, tāpēc ka tā atcerējusies viņu.»

Pirmajā klaiņājumā pa bulvāriem un Delapē ielu Lisjcns, tāpat kā visi pirmo reizi Parizē iebraukušie cilvēki, daudz vairāk apbrīnoja pašu pilsētu nekā tās ļaudis. Parizē vērību saista vispirms pilsētas grandiozie apmēri: modes veikalu greznība, augstie nami, pajūgu nepārtrauktā straume, un sevišķi pārsteidz pastāvīgi sastopamais asais greznības un ārkārtēja posta pretstats. Ar spilgtu iztēli apveltīto Lisjenu nospieda svešo ļaužu drūzma, un viņš jutās kļuvis bezgala sīks. Cilvēki, kas provincē guvuši zināmu ievērību un pieraduši ik uz soļa saņemt savas nozīmības pierādījumus, nespēj aprast ar pēkšņo un pilnīgo savas vērtības zaudēšanu. Dzimtajā pilsētā būt kaut kam un Parizē nebūt nekam — šiem diviem stāvokļiem nepieciešama pārejas pakāpe; un cilvēks, kas pārāk spēji pāriet no viena otrā, jūtas savā ziņā iznīcināts. Jaunajam dzejniekam, kas vienmēr bija atradis atbalsi katram pārdzīvojumam, uzticamu draugu katras domas izmaiņai un dvēseli, ar kuru varēja dalīties visne-

nozīmīgākajā izjūtā, Parize šķita kā baigs tuksnesis. Lisjens vēl nebija aizbraucis pakaļ glītajai, zilajai frakai, un vienkāršajā, lai neteiktu trūcīgajā apģērbā viņš jutās diezgan neērti, dodoties pie de Baržetona kundzes ap to laiku, kad tai vajadzēja būt jau atpakaļ; tur viņš sastapa arī di Satlē, kas abus atbraucējus aizveda ēst pusdienas uz Rošē de Kankala restorānu. Parizes dzīves virpuļa apreibinātais Lisjens nevarēja nekā pateikt Lui-zei, jo viņi brauca trijatā; bet jauneklis spieda Luizes roku, un viņa draudzīgi atbildēja ar pretspiedienu katrai šādā veidā izpaustai domai. Pēc pusdienām Satlē aizveda savus abus viesus uz Vodeviļu teātri. Lisjens slepenībā jutās ļoti neapmierināts par di Satlē klātbūtni un nolādēja nejaušību, kas to bija atvedusi Parizē. Nodokļu pārvaldes direktors izskaidroja savu atbraukšanu ar godkārīgiem mērķiem: viņš cerot dabūt ģenerālsekretārā vietu kādā ministrijā, iekļūt Valsts padomē par iesniegumu referentu; esot ieradies realizēt viņam dotos solījumus, jo tāds cilvēks kā viņš taču nevarot līdz mūža vakaram palikt vienkārša Nodokļu pārvaldes direktora postenī; tad jau labāk nebūt nekādā amatā, kļūt par deputātu un atgriezties pie diplomāta karjeras. Di Satlē dižojās; un Lisjens neskaidri apjauta šai vecajā ākstā augstāko aprindu cilvēka pārākumu Parizes dzīvē; jaunekli sevišķi apkaunoja apziņa, ka arī par pašreizējo izpriecu jāpateicas Sikstam di Satlē. Kur dzejnieks mulsa un kļuva jo bikls, bijušais sevišķu uzdevumu sekretārs jutās kā zivs - ūdenī. Di Satlē smīnēja par vilcināšanos, izbrīnu, par jautājumiem un sīkajiem misēkļiem, kas aiz pieredzes trūkuma sāncensim dažkārt pagadījās; tā vecs jūras vilks pazobojas par jaunu matrozi, kas pirmajā braucienā neturas visai stingri uz kājām. Tomēr baudījums, kādu Lisjens guva, pirmo reizi skatoties izrādi Parizes teātrī, atsvēra sarūgtinājumu par paša neveiklību. Sis vakars kļuva ievērojams ar to, ka Lisjens neapzinīgi atteicās no daudziem provinces dzīves aizspriedumiem. Redzes loks paplašinājās, sabiedrība Lisjena acīs ieguva citas proporcijas. Vairākas glītas parizietes turpat blakus ar saviem elegantajiem, svaigajiem tērpiem pamudināja Lisjenu ievērot, ka de Baržetona kundzes apģērbs ir vecmodīgs, kaut arī diezgan pretenciozs: ne drāna, ne griezums, ne krāsa nebija moderna. Matu sa-sukājums, kas Angulemā Lisjenam bija šķitis tik valdzinošs, tagad, salīdzinot ar šeit redzamajiem graciozajiem pariziešu izgudrojumiem, likās šausmīgi bezgaumīgs. «Vai viņa vienmēr paliks tāda?» Lisjens nodomāja, nezinādams, ka visa diena bija pavadīta, sagatavojot pārvērtību. Provincē nav nekādas izvēles, ne iespējas salīdzināt: ieradums redzēt vienmēr vienas un tās pašas sejas apveltī tās ar iedomātu skaistumu.-Sieviete, kas provincē tiek uzskatīta par skaistuli, Parizē negūst ne mazāko ievērību, jo ir skaista tikai saskaņā ar sakāmvārdu: Aklo valstībā vienāds ir karalis. Lisjens iegrima salīdzināšanā, tāpat kā vakar de Baržetona kundze bija salīdzinājusi viņu pašu ar di Šatlē. Arī pašreiz de Baržetona kundzes galviņā rosījās visai dīvainas pārdomas par savu iemīļoto. Nabaga dzejnieks gan bija neparasti skaists, tomēr viņam nepiemita ne mazākās iznesības. Blakus balkonā sēdošajiem jaunekļiem viņš izskatījās vienkārši smieklīgs savos apnēsātajos svārkos, kuriem piedurknes bija par īsām, ar neglītajiem, provincē pirktajiem cimdiem rokās, iespīlējies šaurā vestē: de Baržetona kundzei Lisjens šķita nožēlojams. Šatlē, kas šķietami bez mazākām pretenzijām centās Luizi izklaidēt un gādāja par viņu rūpībā, kura pauda par dziļām jūtām, Šatlē, kas bija elegants un izturējās nepiespiesti kā aktieris, kurš atgriezies uz savas vecās skatuves, dažās dienās iekaroja atpakaļ sešos mēnešos zaudētās pozicijas. Parasti mēdz noliegt, ka jūtas varot spēji mainīties, bet viens ir drošs: divi mīlētāji bieži izšķiras daudz ātrāk, nekā tuvinājušies. De Baržetona kundzē un Lisjenā brieda abpusēja vilšanās, kuras cēlonis bija Parize. Šeit dzīve pieauga dzejnieka acīs, tāpat kā sabiedrība pieņēma jaunu izskatu Luizes acīs. Kā vienam, tā otrai vajadzēja tikai niecīgākā starpgadījuma, lai pārtrūktu saites, kas abus vienoja. Šis cirtiens, kas Lisjenam kļuva briesmīgs, nelika ilgi uz sevi gaidīt. De Baržetona kundze aizveda dzejnieku uz viņa viesnīcu, bet pali atgriezās mājās di Šatlē pavadībā, un nelaimīgajam mīlētājam tas ārkārtīgi nepatika.

«Ko viņi par mani runās?» Lisjens domāja, kāpdams augšup uz savu drūmo istabiņu.

— Šis nabaga zēns ir neparasti garlaicīgs, — di Šatlē smaidīdams sacīja, tikko bija aizcirtušās karietes durtiņas.

— Tādi ir visi, kas sirdī un prātā auklē veselu domu pasauli. Cilvēki, kas aicināti izpaust tik daudz pārdzīvojumu skaistos, dziļi izjustos daiļdarbos, izrāda zināmu nicināšanu pret tērzēšanu, kurā gars it kā sadrumstalojas sīknaudā, — atteica augstprātīgā Negrplisa, jo viņai vēl bija drosme aizstāvēt Lisjenu, mazāk Lisjena nekā sevis pašas labā.

— Tur es jums labprāt piekrītu, — atbildēja barons, — bet mēs taču dzīvojam ar cilvēkiem, nevis ar grāmatām. Vai zināt, dārgā Naisa, es redzu, ka starp jums abiem vēl nav nekā nopietna, un esmu par to sajūsmināts. Ja esat nolēmusi piepildīt savu dzīvi ar interesi, kuras tajā līdz šim trūcis, tad lūdzos jūs tikai vienu, lai jūsu izvēle nekrīt uz šo iedomāto ģēniju. Un ja jums nāktos atzīties, ka esat maldījusies! Ja pēc nedaudzām dienām, salīdzinot viņu ar īstenajiem talantiem, ar patiesi ievērojamiem cilvēkiem, jūs, valdzinošā sirēna, ieraudzītu, ka esat uz saviem daiļajiem pleciem aiznesusi līdz ostai nevis varenu dziedoni ar liru, bet neuzvedīgu, neaudzinātu, muļķīgu un uzpūtīgu pērtiķēnu, ko Umo vēl varēja uzskatīt par puslīdz asprātīgu cilvēku, bet kas Parizē ir tikai viduvējība! Šeit katru nedēļu nāk klajā dzejoļu krājumi, kuros katrs niecīgākais dzejolis ir vērtīgāks par visu Šardona kunga dzeju. Lūdzu, pagaidiet un salīdziniet! Rīt piektdiena, uzvedīs operu, — viņš steidzās piebilst, redzot, ka pajūgs iegriežas Nēvdeluksemburgas ielā, — d’Espara kundzes rīcībā ir karaļa kambarkungu loža, viņa jūs droši vien turp aizvedīs. Lai papriecātos par jūsu panākumiem, ieradīšos de Serizī kundzes ložā. Izrādīs Danaidas.

— Sveiki, — viņa sacīja.

Otrā rītā de Baržetona kundze centās izvēlēties piemērotu priekšpusdienas ģērbu, lai dotos apmeklēt savu māsīcu d’Espara kundzi. Laiks bija pavēss, un viņa nekā labāka neatrada starp vecajiem, no Angulemas atvestajiem tērpiem kā zināmo zaļa samta kleitu ar diezgan uzkrītošo rotājumu. Lisjens savukārt bija nolēmis, ka nepieciešams aizbraukt pakaļ slavenajai zilajai frakai, jo apdilušais svārks viņam iedvesa šausmas un, cerēdams nejauši sastapties ar marķizi d’Esparu vai negaidīti saņemt uzaicinājumu ierasties viņas mājā, tas gribēja vienmēr būt labi apģērbies. Lisjens iekāpa fiakrā, lai nekavējoties atvestu saini. Dažu stundu laikā viņš izdeva trīs četrus frankus, un tas jauneklī modināja pārdomas par Parizcs dzīves finansiālo pusi. Sasniedzis iespējamo pilnību apģērbā, viņš devās uz Nēvdeluksemburgas ielu, kur pie ārdurvīm sastapa Zanlilu kopā ar kādu sulaini, kam galvā bija krāšņa, ar spalvu rotāta cepure.

— Es tieši pašreiz pie jums, kungs, ar zīmīti no kundzes, — teica Zantils, kam bija sveši pariziskie cieņas apliecinājumi; viņš bija pieradis pie vientiesīgajiem provinces tikumiem.

Sulainis nodomāja, ka dzejnieks ir mājkalpotājs. Lisjens atplēsa aploksni un izlasīja, ka de Baržetona kundze visu dienu pavadīšot pie marķizes d’Esparas un vakarā iešot uz operu; bet viņa lūdzot arī Lisjenu tur ierasties, māsīca labprāt atļaujot uzaicināt jauno dzejnieku viņas ložā un esot iepriecināta, ka varot sagādāt Lisjenam šo baudījumu.

«Tātad viņa mani mīl! Un manas bažas.bijušas veltas,» nodomāja Lisjens. «Šovakar viņa mani stādīs priekšā savai māsīcai.»

Lisjens bija gluži pacilāts aiz prieka un nolēma līksmi pavadīt laiku, kas viņu šķīra no laimīgā vakara. Viņš straujā gaitā devās uz Tilerijām, ilgodamies tur pastaigāties un tad doties pie Vērī paēst pusdienas. Un, lūk, Lisjens jau, diedams, palēkdamies, aiz laimes nejūtot zemi zem kājām, uzsteidzas Feijanu terasē un aiztrauc pa to, vērodams staigātājus, daiļās sievietes ar viņu pielūdzējiem, greznus švītus, kas soļo, saķērušies roku rokā, un, garām ejot, ar galvas mājieniem sasveicinās. Cik ļoti šī terase atšķīrās no Boljē! Šās lieliskās putnu mājas iemītnieki bija daudz skaistāki nekā Angulemā! Šeit laistījās visu Indijas un Amerikas ornitoloģisko saimju krāsu krāšņums, nevis Eiropas putnu pelēkie toņi. Un Lisjens pavadīja Tilerijās divas mokpilnas stundas: viņš sevi pakļāva bargai pašnovērtēšanai un notiesāja sevi. Vispirms, nevienam no šiem elegantajiem jaunekļiem nebija mugurā fraka. Ja viņš kur pamanīja vīrieti frakā, tad tas bija vai nu kāds sirmgalvis, kāds cits nabaga velns, vai rantjē no Marē priekšpilsētas, jebšu kāda biroja skrīveris. Aptvēris, ka ir priekšpusdienas uzvalki un ir vakara uzvalki, ar spilgtu iztēli un asu skatienu apveltītais dzejnieks atklāja savu nožēlojamo skrandu neglītumu, trūkumus, kas padarīja viņa nemodernā griezuma fraku gluži smieklīgu; tās zilā krāsa bija pretīga, tās apkakle ārkārtīgi lempīga, priekšējie stūri no pārāk ilgas valkāšanas liecās viens pāri otram, pogas bija noplukušas, krokojumos iezīmējās bīstamas baltas līnijas. Arī veste bija pārāk īsa, šūdināta tik groteski provincionalā fasonā, ka Lisjens, lai to apslēptu, pēkšņi aizpogāja fraku. Beidzot, nankina bikses valkāja tikai vienkāršie ļaudis. Smalkāki ļaudis nēsāja fantāzijas audumu vai vienmēr nevainojamās baltās bikses. Bez tam bikses visiem bija ar štripēm, turpretī Lisjcna sarāvušos bikšu gali neparko negribēja sadzīvot ar zābaku papēžiem, nevēlēdamies tiem piegulēt. Viņš bija apsējis baltu kaklasaiti ar izšūtiem galiem; māsa, ieraudzījusi līdzīgu di Otuā kungam, de Šandura kungam, bija steigusies izšūdināt tādas pašas arī brālim. Un nepietika ar to, ka neviens, izņemot ļaudis jau labi gados, dažus vecus finansistus, dažus barga izskata ierēdņus, nenēsāja priekšpusdienā baltu kaklasaiti; bet nabaga Lisjenam gadījās vēl ieraudzīt viņpus režģu sētiņas, uz Rivoli ielas ietves, [11] ejam garām pārtikas preču veikala izsūtāmo zēnu ar grozu uz galvas un — zēna kaklasaites galus bija izšuvusi kāda iemīlējusies grizete. So skatu redzot, Lisjenam kaut kas iedūra sirdī, šajā vēl vāji izpētītajā orgānā, kurā patveras mūsu juteklība un pie kura, kopš vien pastāv jūtas, cilvēki pārmērīgos priekos vai bēdās mēdz pielikt roku. Neuzskatiet šo stāstījumu par bērnišķīgu! Protams, bagātnieki, kas nekad nav pazinuši līdzīgas ciešanas, atradīs tajā kaut ko nožēlojamu un pārspīlētu; bet likteņa pabērnu raizes pelnī ne mazāk vērību kā katastrofas, kas satricina pasaules vareno un izredzēto dzīvi. Vai gan bēdas nevar uzbrukt kā vieniem, tā otriem? Un ciešanas visu vērš cil-dāku. Galu galā varat pārmainīt vārdus: glītāka vai neglītāka uzvalka vietā ielieciet ordeņa lentiņu, pagocfinājumu, titulu. Vai šie šķietamie nieki nav ienesuši ciešanas visspožākajās eksis-tencēs? Starp citu, uzvalka jautājums ir ļoti svarīgs tiem cilvēkiem, kas grib, lai izskatās, ka viņiem ir tas, kā īstenībā tiem nav; un ļoti bieži šādā ceļā vislabāk to vēlāk iegūt. Lisjenu pārklāja auksti sviedri, iedomājoties, ka, tā apģērbtam, viņam vakarā būs jāierodas pie marķizes d’Esparas, karaļa pirmā kambarkunga radinieces, pie sievietes, ko apmeklē visdažādākās slavenības, izlases slavenības.

«Es izskatos kā apticķnieka dēls, kā īsts bodes zellis!» Lis-jens nosirdījās, noskatīdamies garāmgājējos, graciozos, valšķīgos, elegantos jaunekļos, Senžermena priekšpilsētas aristokrātu dēliņos, kuriem visiem piemita zināma savdabīga īpatnība un kurus stāva smalkās līnijas, cildenā stāja, sojas izteiksme darīja savā starpā līdzīgus; un tomēr tie atšķīrās cits no cita, katrs pēc savas gaumes izvēlējies ietvaru, lai sevi izceltu. Parizē vīrieši prot tikpat labi kā sievietes parādīt savas priekšrocības izdevīgā gaismā. Lisjens no mātes bija mantojis vērtīgas fiziskās īpašības, kuru krāšņums, ieraudzīts citos, viņu pašreiz tā apžilbināja, bet šis zelts vēl gulēja rūdā, tas nebija attīrīts. Mati viņam bija apgriezti gluži nejēdzīgi; jauneklis jutās kā aprakts pretīgajā krekla apkaklītē, turpretī, ja to atbalstītu lokans vaļa kauls, viņš spētu nest augsti izslietu galvu; kaklasaite arī nebija stingra, tāpēc Lisjena sadrūmušais vaigs bēdīgi nosvērās uz krūtīm. Vai kāda sieviete varēja iedomāties, ka no Angulemas atvestajos lempīgajos zābakos slēpjas skaisti veidotas kājas? Kurš jauneklis apskaustu šai zilajā maisā izkropļoto augumu? Un līdz šim viņš šo ģērbu bija uzskatījis par fraku! Lisjens redzēja burvīgas podziņas uz krekliem, kas dzirkstīja aiz baltuma, — viņa krekls bija iedzeltens! Visiem šiem švītiem rokās bija brīnišķīgi cimdi, bet Lisjenam — īsti žandarma cimdi! Viens vicināja lieliski izstrādātu spieķīti; kādam citam krekla piedurknes saspraustas ar rotaļīgām zelta manšetpodziņām. Sarunādamies ar daiļu dāmu, viens lauzīja graciozu jājampātadziņu, un no viņa mazliet ar dubļiem notašķīto bikšu krāšņajām krokām, šķindošajiem piešiem, no cieši pieguļošās žaketes varēja redzēt, ka tas tūlīt atkal kāps mugurā vienam no abiem zirgiem, ko turēja tīģeris — zēns, nedaudz lielāks par dūri. Kāds cits izvilka no vestes kabatas pulksteni, plakanu kā simt sū monētu, un noraizējies paskatījās tajā: viņš likās atnācis par agru vai novēlojis satikšanos. Vērojot šos glītos niekus, par kuriem Lisjenam agrāk nebija ne jausmas, viņam atklājās vesela nepieciešamu pārmērību pasaule, un tas nodrebēja, iedomājoties, cik milzīgi līdzekļi vajadzīgi šādam skaistuļa dzīves veidam. Jo vairāk I.is-jens apbrīnoja šos jaunekļus, kas izskatījās tik laimīgi un nepiespiesti, jo skaidrāk apzinājās, cik pats ir ērmīgs: cilvēks, kas nezina, uz kurieni aizved ceļš, pa kuru viņš iet, kas nezina, kur atrodas Palē-Rojals, kaut gan pats jau to sasniedzis, un kas lūdz garāmgājējam, lai tas pasaka, kur ir Luvrs, un saņem atbildi: «Jūs tur esat.» Lisjcns saprata, ka vesels bezdibenis viņu šķir no šās pasaules, un prātoja, kā tikt tam pāri, jo ilgojās kļūt līdzīgs šai iznesīgajai un izsmalcinātajai pariziešu jaunatnei. Visi šie patricieši sveicināja dievišķīgi apģērbtas un dievišķīgi skaistas sievietes, tādas sievietes, kuru dēļ Lisjcns par vienu skūpstu ļautu sevi sacirst gabalos — tāpat kā grāfienes Kcnigs-markas pāžs. Atmiņas dzīlēs Luize, salīdzinot ar šīm valdniecēm, parādījās kā veca sieviete. Viņš sastapa vairākas sievietes, kuras tiks pieminētas deviņpadsmitā gadsimta vēsturē; ar savu gudrību, skaistumu un mīlas dēkām tās kļūs ne mazāk slavenas kā pagājušo laiku karalienes. Garām pagāja neparasti skaista meitene, de Tuša jaunkundze, izcila rakstniece, pazīstama ar vārdu Kamila Mopēna, tikpat skaista, cik apdāvināta; garāmgājēji un sievietes čukstot minēja viņas vārdu.

«Ak, viņa ir kā pati dzeja!» Lisjens nodomāja.

Kas gan bija de Baržetona kundze blakus šim debešķīgajam radījumam, kas staroja jaunībā, cerībā un nākotnē; viņas lūpas rotāja maigs smaids, un melnās acis bija milzīgas kā debesis, dedzīgas kā saule! Viņa smējās, sarunādamās ar vienu no valdzinošākajām Parizes sievietēm, ar Firmiani kundzi. Kāda balss viņam sauca: «Talants ir svira, ar kuru var pacelt zemeslodi.»

Bet tūlīt cita balss atsaucas, ka talanta atbalsta punkts ir nauda. Viņš nevēlējas vairs ilgāk uzkavēties savas vilšanās arēnā un nogriezās uz Palē-Rojala pusi, iepriekš pajautājis ceļu, jo vēl nepazina sava kvartala topogrāfiju. Viņš iegāja pie Vēri un, nolēmis iepazīties ar Parizes jaukumiem, pasūtīja pusdienas, kuras spēja remdināt viņa izmisumu. Pudele Bordo vīna, Ostendes austeres, zivs, irbi te, makaroni un augļi bija viņa vēlēšanās ncc plus ultra^12. Ar baudu stiprinādamies šajās mazajās dzīrēs, viņš prātoja, ka šovakar marķizes d’Esparas klātbūtne bārstīs asprātības un ar savas gara bagātības klāstu izpirks nožēlojamā apģērba komismu. No šiem sapņojumiem Lisjenu izrāva rēķins, kas viņam izvilka no kabatas piecdesmit franku, ar kuriem jauneklis bija cerējis Parizē tikt diezgan tālu. Pusdienas bija maksājušas sumu, ar kādu Angulcmā viņš iztika veselu mēnesi. Tāpēc viņš bijīgi aizvēra šās pils durvis un nolēma tur vairs kāju nespert.

«Ievai taisnība,» viņš nodomāja, soļodams pa Akmens galeriju un viesnīcu pēc naudas, «Parizes cenas nav Umo cenas.»

Pa ceļam viņš apbrīnoja drēbnieku veikalus un, atcerēdamies šorīt redzētos tērpus, iesaucās: «Nē, es neieradīšos kā putnu biedēklis d’Espara kundzes priekšā!» Strauji kā briedis viņš aizšāvās līdz Gajarbuā viesnīcai, uzsteidzās savā istabā, paņēma simt ekiju un atgriezās uz Palē-Rojalu, lai apģērbtos no galvas līdz kājām jaunā tērpā. Lisjens jau bija ievērojis apavu, veļas, vestu tirgotavas, frizētavas; Palē-Rojalā viņa gaidāmā elegance bija izkaisīta desmit veikalos. Pirmais drēbnieks, pie kura jauneklis iegriezās, piedāvāja viņam pielaikot tik daudz fraku, cik vien sirds vēlas, un apgalvoja, ka tās visas esot pēdējais modes kliedziens. Atstājot veikalu, Lisjens par divsimt frankiem bija kļuvis zaļas frakas, baltu bikšu un gluži fantastiskas vestes īpašnieks. Drīz vien viņš bija ari sameklējis pāri smalku zābaku, kas labi piegulēja kājai. Beidzot, icpircies visu nepieciešamo, Lisjens uzaicināja frizieri pie sevis viesnīcā, uz kurieni ari katrs veikalnieks aizsūtīja savas preces. Pulksten septiņos vakarā viņš iekāpa fiakrā un lika sevi aizvest uz operu, sacirtots kā svētais Jānis baznīcas procesijā, uzvilcis labi pieguļošu vesti, apsējis smalku kaklasaiti, tomēr juzdamies mazliet nebrīvi šajās sakās, kuras viņa kaklu iespīlēja pirmo reizi mūžā. Sekojot de Baržetona kundzes norādījumam, Lisjens pieprasīja

galma kambarkungu ložu. Paskatījies uz cilvēku, ko it kā noīrētā greznība darīja līdzīgu līgavas vedējam kādās kāzās, kontrolieris lūdza uzrādīt biļeti. «

— Biļetes man nav.

— Tad nevaru jūs ielaist, — tas sausi atteica.

— Bet mani uzaicināja d’Espara kundze, — mēģināja pretoties Lisjens.

— Neietilpst mūsu pienākumos to zināt, — sacīja kalpotājs, neviļus pārmijot nemanāmu smaidu ar pārējiem kontrolieriem.

Sājā mirklī zem kolonu nojumes piebrauca kariete; sulainis, ko Lisjens vairs neatcerējās, atsita vaļā kāpsli, un izkāpa divas izgreznojušās sievietes. Baidīdamies sagaidīt no kontroliera kādu rupju aizrādījumu, Lisjens atkāpās un palaida garām abas sievietes.

— Sī dāma taču ir marķize d’Espara, kuru jūs, kungs, pazīstot, — kontrolieris izsmējīgi sacīja Lisjenam.

Lisjenu vēl vairāk mulsināja tas, ka de Baržetona kundze viņu it kā nepazina jaunajā ietērpā; bet, kad viņš tai nostājās blakus, tā uzsmaidīja un teica:

— Lieliska sagadīšanās, nāciet!

Kontrolieri atkal izturējās goddevīgi. Lisjens sekoja de Baržetona kundzei, un, kāpjot augšup pa platajām operas kāpnēm, viņa stādīja priekšā savu Ribamprē māsīcai. Galma kambarkungu loža atradās kādā no balkona izciļņiem zāles dibenā: tā bija saredzama no visām pusēm, un savukārt no tās visu varēja redzēt. Lisjens atsēdās de Baržetona kundzei aiz muguras, priecādamies, ka var palikt pustumsā.

— De Ribamprē kungs, — marķize vēlīgi ierunājās, — jūs operā esat pirmo reizi, jums viss labi jāapskata, tādēļ sēdieties priekšā, mēs jums atļaujam.

Lisjens paklausīja; operas pirmais cēliens tuvojās beigām.

— Jūs esat labi izmantojis laiku, — viņam pie auss pačukstēja Luize, pirmajā mirklī pārsteigta par Lisjena pārvērtību.

Luize bija palikusi tāda pati. Modesdāmas marķizes d’Espa-ras — šās Parīzes de Baržetona kundzes tuvums Luizci ļoti kaitēja; spožā pariziete tik nesaudzīgi atklāja provinces sievietes trūkumus, ka Lisjens, ko ietekmēja ne tikai izcilā marķize, bet arī visa lepnā publika greznajā zālē, beidzot ieraudzīja nabaga Anaisā de Negrplisā reālo sievieti, kādu to redzēja katrs parizie-tis: liela, kalsna, ar sarkaniem plankumiem uz novītušās sejas, pārāk rūsganiem matiem, stūraina un stīva, uzpūtīga, augstprātīga, ar provinciālu runas veidu un, pats galvenais, bezgaumīgi ģērbusies! Vecas Parizes kleitas krokas vēl liecina par gaumi, ar to vēl ko var iesākt, tā ļauj uzminēt, kāda reiz bijusi, turpretī veca provincē šūta kleita ir neiespējama, vienkārši smieklīga. Ne kleitā, ne pašā sievietē nebija ne mazākās grācijas un svaiguma: samts vietumis bija kļuvis tikpat plankumains kā viņas sejas āda. Lisjens kaunējās, ka bija mīlējis šo asaku, un sevī nosolījās pie Luizes pirmās tikumības lēkmes atstāt viņu. Redze Lisjenam bija asa, viņš pamanīja izcili aristokrātiskajai ložai pievērstās lornetes. Bez šaubām, šīs ārkārtīgi elegantās sievietes vēroja de Baržctona kundzi, jo sarunādamās tās smīnēja. Ja arī d’Espara kundze no sieviešu kustībām un smaidiem uzminēja ironisko piezīmju iemeslu, viņa tomēr izrādīja pret tām pilnīgu nejutību. Vispirms, katram vajadzēja saskatīt viņas pavadonē no laukiem atbraukušu nabaga radinieci, un tāda nelaime var gadīties katrā ģimenē. Tālāk, māsīca jau bija runājusi ar viņu par savu tērpu un bažījusies, vai tas būšot piemērots; marķīze nomierināja viņu, jo saprata, ka Anaisa drīz vien apgūs pariziskās manieres, tikko būs gaumīgi apģērbta. Ja arī de Baržetona kundzei trūka pieredzes, tomēr viņai piemita iedzimta dižciltīgas sievietes augstprātība un tā nedefinējamā īpatnība, ko mēdz saukt par rasi. Nākošajā pirmdienā viņa izskatīsies jau savādāk. Bez tam marķize zināja, ka zobgalības rimsies, tikko sabiedrība dabūs zināt, ka šī sieviete ir viņas māsīca, un katrs gaidīs nākamo pārbaudi, lai tad izsacītu vērtējumu. Lisjens nenojauta, cik ļoti pārvērtīs Luizi ap kaklu apmesta šalle, glīta kleita, eleganta frizūra un d’Espara kundzes padomi. Jau kāpjot augšā pa kāpnēm, marķize bija ieteikusi māsīcai neturēt rokā atlocītu mutautiņu. Laba vai slikta gaume veidojas no tūkstoš līdzīga rakstura sīkumiem, kurus gudra sieviete uztver vienā mirklī, bet daudzas neizpratīs nekad. De Bar-žetona kundzi spārnoja laba griba, un saprāta viņai bija vairāk, nekā vajadzēja, lai pati atzītu savas' kļūdas. Pārliecināta, ka skolniece viņai nedarīs kaunu, d’Espara kundze neatteicās radinieci veidot. Starp abām sievietēm nodibinājās abpusēju interešu nostiprināta vienošanās. De Baržetona kundze pēkšņi bija sākusi pielūgt jaunu dievekli, kura izturēšanās, prāts un visa apkārtne viņu savaldzināja, apžilbināja, aizrāva. D’Espara kundzē Luize saskatīja godkārīgas izcilas dāmas slepeno varu un nodomāja, ka sasniegs savus mērķus, kļūstot šās zvaigznes līdzgaitniece: tāpēc viņa bija atklāti to apbrīnojusi. Marķizi šī naivā pielūgsme bija aizkustinājusi, viņa sāka interesēties par māsīcu, kas šķita tik bezspēcīga un nabaga; bez tam viņai bija tīri pa prātam dabūt skolnieci, ko vadīt;, viņa priecājās, ka varēs izveidot de Baržetona kundzi it kā par savu galma dāmu, par verdzeni, kas dziedās slavas dziesmas marķizei, — šāds dārgums starp Parizes sievietēm sastopams vēl retāk nekā uzticīgs kritiķis literātu saimē. Zālē pa to laiku ziņkārība kļuva pārāk uzkrītoša, un atbraucēja nevarēja to nepamanīt, taču d’Espara kundze aiz pieklājības centās viņu maldināt par satraukuma cēloni.

— Ja kāds mūs apmeklēs, — marķize sacīja de Baržetona kundzei, — tad varbūt uzzināsim, ar ko esam izpelnījušās šo dāmu vērību . ..

— Man ir lielas aizdomas, ka mana vecā samta kleita un angulemietes āriene uzjautrina parizietes, — de Baržetona kundze smiedamās atteica.

— Nē, jūs tā neesat, ir jābūt kādam citam iemeslam, kuru es neizprotu, — viņa piebilda, paskatīdamās uz dzejnieku; marķize Lisjenā ieskatījās pirmo reizi, un tas viņai likās ārkārtīgi neparasti apģērbies.

— Lūk, tur ir di Satlē kungs, — šajā mirklī sacīja Lisjens, ar pirkstu norādīdams uz de Serizī kundzes ložu, kurā pašreiz bija iegājis vecais, atjaunotais švīts.

Pamanījusi šo žestu, de Baržetona kundze aiz nepatikas kodīja lūpas, jo marķize nebija varējusi apslāpēt izbrīna pilnu skatienu un smaidu, kas tik nicinoši pauda jautājumu: «Kur tad šāds jauneklis radies?» Luize jutās apkaunota savā mīlestībā, un francūziete nekad nepiedod savam iemīļotajam, kas tai sagādājis šo vislielāko pazemojumu. Augstāko aprindu sabiedrībā, kur niecīgais izaug par svarīgu, dažkārt iesācēju pazudina viens vienīgs žests, viens vienīgs vārds. Labas uzvešanās un augstāko aprindu labā toņa galvenais nopelns ir saskanīgas pilnības izveidošana; šajā harmonijā viss lieliski saliedēts, nav nekā piedauzīga. Pat tic cilvēki, kas aiz nezināšanas vai aizraujoties ar kādu domu neievēro šās zinātnes likumus, visi sapratīs, ka šajā jomā, tāpat kā mūzikā, viena pati disonance ir pilnīga pašas mākslas noliegšana; jo mākslas noteikumi jāizpilda visos sīkumos, citādi tā beidz pastāvēt.

— Kas ir šis kungs? — jautāja marķize, norādot uz Satlē. — Jūs tātad jau pazīstat de Serizī kundzi?

— Ā, šī ir slavenā de Serizī kundze, kam bijušas tik daudzas dēkas un kas tomēr tiek visur pieņemta!

\1

1

— Kaut kas pilnīgi nedzirdēts, mana dārgā, — atbildēja marķizc, — kaut kas noskaidrojams, bet vēl nenoskaidrots! Visbīstamākie vīrieši ir viņas draugi, un kāpēc? Neviens neuzdrošinās izpētīt šo noslēpumu. Šis kungs tātad ir Angulcmas lauva?

— Tas ir barons di Šatlē kungs, — teica Anaisa, aiz augstprātības Parizē atdodama savam pielūdzējam titulu, ko pati bija apstrīdējusi, — savā laikā par viņu daudz runāts. Viņš ir de Monrivo kunga ceļa biedrs.

— Ak, tikko dzirdu pieminam šo vārdu, — marķize sacīja, — es aizvien iedomājos par nabaga hercogieni de Lanžē, k'as pazuda kā krītoša zvaigzne. Lūk, — viņa turpināja, norādot uz kādu ložu, — de Rastinjaka kungs un de Nisanžena kundze; viņas vīrs ir piegādātājs, baņķieris, spekulants, gadījuma preču vairumtirgotājs, cilvēks, kas iespraucies augstākajās aprindās, tikai pateicoties savai bagātībai, un ļaudis runā, ka tas neesot pārāk izvēlīgs iedzīvošanās līdzekļos. Viņš dažādi pūlas mums pierādīt savu padevību burboniem un mēģināja iekļūt manā mājā. Nisanžena sieva iedomājusies, ka, ieņemot de Lanžē kundzes ložu, iemantos arī viņas grāciju, asprātību un panākumus! Allaž tā pati tieksme greznoties ar svešām spalvām!

— Kā de Rastinjaki var dot dēlam tik plašus līdzekļus? Mēs taču zinām, ka viņu gada ienākums nesasniedz pat tūkstoti ekiju? — De Baržetona kundzei sacīja Lisjens, pārsteigts par jaunā de Rastinjaka izmeklēti grezno apģērbu.

— Uzreiz redzams, ka jūs esat no Angulcmas, — diezgan ironiski atteica marķize, nenoņemdama lorneti no acīm.

Lisjens nesaprata; viņš bija pilnīgi iegrimis ložu vērošanā un centās uzminēt, kādi spriedumi tur tiek izteikti par de Baržetona kundzi un kāpēc pats modinājis tādu ziņkārību. Luizc savukārt jutās sāpināta, ka marķize šķita tik maz ievērojam Lisjena skaistumu.

«Varbūt viņš nemaz nav tik skaists, kā man likās!» viņa nodomāja.

No šās domas bija tikai viens solis līdz atziņai, ka viņš nav arī tik gudrs. Aizkars bija nolaists. Blakus ložā pie hercogienes de Kariljano iegājušais Šatlē sveicināja de Baržetona kundzi, un tā atbildēja viņam ar galvas mājienu. Labāko aprindu sieviete redz visu, un tā arī marķize ievēroja di Šatlē lepno stāju.

Pa to laiku marķīzes ložā ienāca cits pēc cita četri cilvēki, četras pariziešu slavenības.

Pirmais bija de Maršē kungs, izdaudzināts par spējām iededzināt kvēlas kaislības; viņam piemita gandrīz meitenīgs, glāsmains un izsmalcināts skaistums, ko līdzsvaroja stingrais, mierīgais skatiens, reizēm svelmains un ass kā tīģerim: viņš tika mīlēts, bet iedvesa arī bailes. Lisjens arī bija skaists, bet viņa skatiens šķita tik maigs, zilās acis tik dzidras, ka no viņa nevarēja sagaidīt spēku un rakstura nelokāmību, kas tā saista sievietes. Jaunais dzejnieks arī vēl ne ar ko nebija izcēlies, turpretī de Maršē aizēnoja visus sāncenšus ar savu gara spraigumu, drošo pašapziņu un gaumīgi savam raksturam piemēroto tērpu. Varat iedomāties, kāds viņam blakus izskatījās Lisjens, uzpūties, kokains, stīvs un jauns, tāpat kā tā apģērbs. De Maršē ar asprātību, kādā tās izteica, un ar valdzinošajām manierēm, kādām tās pavadīja, bija sev iekarojis tiesības runāt pārdrošības. Marķize sagaidīja de Maršē ļoti laipni, un de Baržetona kundzei uzreiz kļuva skaidrs, ka šis ir ļoti iespaidīgs cilvēks. Otrs bija viens no abiem Vandenesiem, tas, kura vārds tika minēts lēdijas Dcdlejas skandālā, gudrs, maiga rakstura jauneklis; viņš guva panākumus, pateicoties īpašībām, kas krasi kontrastēja tām, ar kurām dižojās de Maršē; de Morsofa kundze, d’Espara kundzes māsīca, bija marķizei sirsnīgi ieteikusi šo jaunekli. Trešais bija ģenerālis Monrivo, hercogienes de Lanžē bojā ejas vaininieks. Ceturtais — de Kanalisa kungs, viens no slavenākajiem šā laikmeta dzejniekiem, bija vēl tikai savas slavas rītausmā; ar dižciltību viņš lepojās vairāk nekā ar talantu un tēloja d’Espara kundzes pielūdzēju, lai slēptu savu kaislību pret hercogieni de Soljē. Par spīti de Kanalisa piemīlībai, kas gan nebija gluži nemākslota, viņā bija jaušama sveloša godkāre, un vēlāk tā viņu ierāva politiskās dzīves vētrās. Gandrīz salkanais skaistums, glaimīgā izturēšanās vāji aizsedza dziļo patmīlību un pastāvīgos aprēķinus viņa toreiz vēl nedrošajā eksistencē; taču, savaldzinājis de Soljē kundzi, sievieti pāri četrdesmit gadiem, de Kanaliss iemantoja galma labvēlību, Senžer-rnenas priekšpilsētas piekrišanu un izraisīja uzbrukumus no liberāļu puses, kuri viņu dēvēja par altara dzejnieku.

Redzot šos četrus izcilos pariziešus, de Baržetona kundze saprata, kāpēc marķize veltī tik maz uzmanības Lisjenam. Un, kad sākās sarunas un katrs no šiem veiklajiem, izsmalcinātajiem gudriniekiem ņēmās bārstīt piezīmes, kurās bija vairāk jēgas, vairāk dziļuma nekā visā, ko Anaisa dzirdēja provincē vesela mēneša laikā, sevišķi kad lielais dzejnieks izteica saviļņojošus vārdus, kuros atspoguļojās šā laikmeta pozitivisms, turklāt vēl dzejiskā zeltījumā, Luize saprata, ko Šatlē bija viņai vakar sacījis: Lisjcns nebija nekas. Katrs skatījās uz nabaga svešinieku tik cietsirdīgi vienaldzīgi, it kā viņš būtu ārzemnieks, kas neprot šejieniešu valodu, un pat marķizci kļuva tā žēl.

— Atļaujiet, — viņa teica Kanalisam, — jūs iepazīstināt ar de Ribamprē kungu. Jūs literatūras pasaulē esat tik izcilā stāvoklī, ka labprāt ņemsiet savā paspārnē iesācēju. De Ribamprē kungs iebraucis no Angulemas, viņam, bez šaubām, būs vajadzīga jūsu protekcija pie tiem ļaudīm, kas izvirza ģēnijus. Viņam vēl nav ienaidnieku, kas ar saviem uzbrukumiem padarītu to slavenu. Vai nebūtu visai īpatnēji — palīdzēt aiz draudzības jauneklim sasniegt to, ko jūs esat sasniedzis aiz citu nenovīdības?

Kamēr marķize runāja, visu četru apmeklētāju skatieni bija pievērsti Lisjenam. Kaut gan de Maršē stāvēja tikai pāris soļu attālumā no Lisjena, viņš tomēr pielika lorneti pie acīm; tā skatiens slīdēja no Lisjena uz de Baržetona kundzi un no de Bar-žetona kundzes uz Lisjenu, un šajā skatienā atspoguļojās ņirdzīgas aizdomas par abiem, dziļi aizvainojošas aizdomas; de Maršē aplūkoja viņus kā ērmīgus zvērus un smaidīja. Sis smaids provinces slavenībai bija kā dunča dūriens sirdī. Fēliksa de Vandenesa sejā pavīdēja līdzjūtība. Monrivo uzmeta Lisjenam skatienu, kas šķita ieurbjamies tajā līdz pašiem kauliem.

— Kundze, — de Kanaliss palocīdamies atteica, — es jums paklausīšu, lai gan personīgās intereses mums pavēl nepalīdzēt sāncenšiem; bet jūs esat mūs pieradinājusi pie brīnumiem.

— Jauki! Tad sagādājiet man prieku un ierodieties pirmdien pie manis uz pusdienām kopā ar de Ribamprē kungu, jums būs ērtāk nekā šeit tērzēt par literāriem jautājumiem. Papūlēšos ievilināt dažus literatūras tirānus un spīdekļus, kas tai labvēlīgi, Urikas autori un pāris no jaunajiem dzejniekiem, kam ir pareizi uzskati.

— Marķizes kundze, — sacīja de Maršē, — ja jūs uzņematies gādību par de Ribamprē kunga talantu, tad es parūpēšos par viņa skaistumu. Sniegšu viņam padomus, kas to pārvērtīs par vislaimīgāko Parizes dendiju. Tad viņš varēs dzejot, ja vēlēsies.

De Baržetona kundze ar atzinības pilnu skatienu pateicās māsīcai.

— Nezināju, ka jūsos mīt nenovīdība pret apdāvinātiem cilvēkiem, — Monrivo sacīja de Maršē kungam. — Laime taču iznīcina dzejniekus.

— Vai tad tādēļ jūs, cienītais, esat nodomājis precēties? — de Maršē jautāja dzejniekam Kanalisam, vērodams, kā šie vārdi ietekmēs d’Espara kundzi.

Kanaliss paraustīja plecus, bet d’Espara kundze, de Soljē kundzes draudzene, pasmējās.

Jaunajā greznībā ietērptais Lisjens jutās kā autā ievīstīta ēģiptiešu mūmija un mocījās aiz kauna, ka nespēja iebilst ne vārda. Galu galā viņš savā maigajā balsī pateica marķizei:

— Kundze, jūsu labvēlība uzliek man pienākumu gūt tikai panākumus.

šajā mirklī ienāca di Šatlē, kas naski tvēra izdevību iepazīties ar marķizi, izmantodams draudzību ar Monrivo, vienu no Parizes varenajiem. Di Šatlē sasveicinājās ar de Baržetona kundzi un lūdza marķizi atvainot pārdrošo ielaušanos tās ložā: viņš tik sen neesot redzējies ar savu ceļa biedru! Pēc šķiršanās pašā tuksneša vidū Monrivo un viņš satiekoties pirmo reizi.

— Izšķirties tuksnesī un atkal sastapties operā! — Lisjens sacīja.

— īsti tcatrala satikšanās! — teica Kanaliss.

Monrivo stādīja priekšā baronu di Šatlē marķizei, un mar-ķize uzņēma bijušo ķeizariskās augstības sevišķu uzdevumu sekretāru izmeklēti laipni, jo vairāk tāpēc, ka bija redzējusi, cik labvēlīgi tas ticis pieņemts jau trijās ložās, turklāt de Serizī kundze pacieta savā tuvumā tikai cilvēkus ar stāvokli, un, beidzot, di Šatlē bija Monrivo ceļa biedrs. Pēdējais apstāklis bija tik nozīmīgs, ka četri izcilie vīrieši, kā de Baržetona kundze varēja pamanīt no viņu noskaņas, skatieniem un visas izturēšanās, nenoliedzami atzina di šatlē par sev līdzīgu. Naisai viena mirklī kļuva skaidra di Šatlē sultaniskā uzvešanās provincē. Beidzot di Šatlē pamanīja Lisjcnu un sveicināja viņu ar īsu, pazemojoši saltu galvas mājienu, liekot saprast apkārtējiem augstāko aprindu ļaudīm, cik nenozīmīgu vietu sabiedrība ieņem šis cilvēks. Sveicienu di Šatlē pavadīja ar nicīgu sejas izteiksmi, it kā jautājot: «Kā tas te iekļuvis?» To visi skaidri saprata, jo de Maršē pieliecās Monrivo pie auss un pačukstēja, tomēr pietiekami skaļi, lai arī barons to dzirdētu: «Pajautājiet, kas ir šis spocīgais jauneklis, kas izskatās kā uzposts manekens drēbnieka skatlogā.»

Di Satlē ari bridi sačukstējās ar kādreizējo ceļa biedru, it kā atjaunojot pazīšanos, bet īstenībā, bez šaubām, viņš pilnīgi iznicināja savu sāncensi. Lisjens brīnījās par šo cilvēku dzirkstošo asprātību, par izsmalcināto formu, kādā tie ietērpa savas atbildes; viņš jutās gluži apstulbots no tā sauktās franču atjautības, no trāpīgajām vārdu spēlēm, vispār no nepiespiestības valodā un brīvās izturēšanās. Izšķērdību, kas no rīta Lisjenu bija izbiedējusi šo cilvēku ārienē, viņš tagad saskatīja arī to spriedumos. Lisjens sev jautāja, ar kāda noslēpuma palīdzību šie ļaudis bez apdomāšanās rod īstos vārdus, atcērt replikas, kuras viņam ienāktu prātā tikai pēc ilgām pārdomām. Un šiem pieciem augstāko aprindu cilvēkiem piemita vieglums ne tikai valodā, bet arī apģērbā: viņiem nebija nekā jauna un arī nekā veca. Nekādu vizuļu viņu tērpos, un tomēr viss saistīja skatienus. Viņu greznība nebija nejauša, vakar tā bijusi tāda pati, kāda būs arī rīt. Lisjens aptvēra, ka viņš izskatās kā cilvēks, kas labi apģērbies pirmo reizi mūžā.

— Paskat, mīļais, — de Maršē sacīja Fēliksam de Vandene-sam, — šis mazais Rastinjaks kāpj augšup kā papīra pūķis! Lūk, viņš jau ir marķizes de Listomēras ložā, īsts progress! Viņš skatās uz mums ar lorneti! Viņš, bez šaubām, pazīst jūs, de Ribamprē kungs, — nepaskatījies uz Lisjenu, teica dendijs.

— Grūti iedomāties, — atbildēja de Baržetona kundze, — ka līdz viņa ausīm nebūtu nonācis izcila cilvēka vārds, ar kuru mēs lepojamies; de Rastinjaka kunga māsa nesen noklausījās ļoti skaistus dzejoļus, kurus de Ribamprē kungs mums nolasīja.

Fēlikss de Vandeness un de Maršē atsveicinājās no marķizes un iegāja Vandenesa māsas de Listomēra kundzes ložā. Sākās otrais cēliens, d’Espara kundze, viņas māsīca un Lisjens palika ložā vieni: dažs steidza izskaidrot ieinteresētajām sievietēm, kas ir de Baržetona kundze, cits izstāstīt par dzejnieka ierašanos un pazoboties par tā apģērbu. Kanaliss atgriezās hercogienes de Soljē ložā un tur arī palika. Lisjens bija priecīgs, ka izrāde novirzīja no viņa uzmanību. De Baržetona kundzes šaubas par Lisjena nozīmību kāpināja vērība, kādu māsīca bija veltījusi baronam di Satlē un kas ļoti atšķīrās no aizbildnie-ciski laipnās izturēšanās pret jauno dzejnieku. Uz otro cēlienu de Listomēra kundzes ložā palika daudz ļaužu, un likās, ka tur noritēja spraigas sarunas par de Baržetona kundzi un Lisjenu. Acīm redzot uzjautrinātāks šajā ložā bija jaunais Rastinjaks, viņš izraisīja raksturīgi pariziskos smieklus, kas katru dienu izvēlas sev jaunu barību un steidzas izsmelt pašreizējo tēmu, vienā mirklī padarot to par vecu un nolietotu. D’Espara kundze kļuva nemierīga; pazīdama pariziešu ieražās, viņa zināja, ka mēlneši ilgi neatstāj nezināšanā tos, kurus tie ievaino, un gaidīja cēliena beigas. Kad jūtas pievēršas mums pašiem, kā tas bija noticis Lisjenam un de Baržetona kundzei, tad īsā laikā atklājas gluži neparastas parādības: morālās pārvērtības norisinās ļoti strauji. Luize atcerējās gudros un viltus pilnos vārdus, ko di Satlē bija teicis par Lisjenu, atgriežoties no Vodeviļas teatra; katrs teikums bija pareģojums, un Lisjens centās tos visus attaisnot. Zaudējot ilūzijas par de Baržetona kundzi, tāpat kā de Baržetona kundze tās zaudēja par Lisjenu, nabaga zēns, kura liktenis mazliet atgādināja Z. 2. Ruso dzīves gaitu, rīkojās līdzīgi šim vīram, sajūsminādamies par d’Espara kundzi; jauneklis iemīlējās viņā vienā mirklī. Jaunekļi vai vīrieši, kam atmiņā vēl dzīvas viņu jaunības izjūtas, sapratīs, ka šāda aizraušanas pilnīgi iespējama un dabiska. Sī trauslā sieviete ar piemīlīgajām kustībām, laipno valodu un liego balsi, tik cildena, tik augstdzimusi un visu apskausta, ši karaliene savaldzināja dzejnieku, kā Angulemā viņu bija savaldzinājusi de Baržetona kundze. Aiz svārstīgā rakstura Lisjenā drīz vien iedegās tieksme pēc šās augstās aizbildniecības; drošākais ceļš bija iekarot sievieti, tad viņam piederēs viss! Angulemā jauneklis bija guvis panākumus, kāpēc lai viņam neveiktos arī Parizē? Kaut gan Lisjenu apbūra arī opera, kas viņam bija pilnīgs atklājums, tomēr jauneklis, krāšņās Selimenas savaldzināts, ik brīdi pievērsa tai skatienus; un, jo vairāk viņš to uzskatīja, jo vairāk kāroja redzēt! De Baržetona kundze pamanīja kādu no I.isjcna kvēlajiem skatieniem; viņa sāka novērot jaunekli un redzēja, ka tas vairāk interesējas par marķizi nekā par izrādi. Luize labprāt būtu samierinājusies, ja Lisjens atstātu viņu novārtā Danaja piecdesmit meitu dēļ; bet, kad sevišķi dedzīgs, neatlaidīgs un nozīmīgs skatiens tai atklāja, kas norisinās Lisjena sirdī, viņa kļuva greizsirdīga ne tik daudz nākotnes, cik pagātnes vārdā.

«Mani viņš nekad tā nav uzskatījis,» Luize nodomāja. «Ak dievs, baronam di Satlē bija taisnība!»

Viņa atzina savas mīlestības maldus. Kad sieviete sāk nožēlot savas vājības, viņa it kā ar sūkni pārvelk pāri savai dzīvei, lai visu izdzēstu. Luize savaldījās, lai gan katrs Lisjena skatiens viņā uzvandīja niknumu. Starpbrīdī ložā atkal ienāca de Maršē, atvezdams līdzi de Listomera kungu. Nopietnais vīrietis un jaunais švīts drīz vien bija pastāstījuši lepnajai marķizei, ka jauneklis, kas izskatoties kā uzcirties līgavas vedējs un ko viņa par nelaimi uzaicinājusi savā ložā, saucoties de Ribamprē vārdā ne ar lielākām tiesībām kā jūds kristītā priekšvārdā. Lis-jens esot aptieķnieka Sardona dēls. De Rastinjaka kungs, kas labi pārzinot Angulemas dzīvi, esot jau divās ložās visus izsmīdinājis ar dzēlībām par šo mumiju, ko marķize dēvējot par savu māsīcu; šī dāma aiz piesardzības vadājot līdzi aptieķnieku, bez šaubām, lai tas ar drapēm mākslīgi uzturētu viņas dzīvību. īsi sakot, de Maršē atstāstīja vienu no daudzajām zobgalībām, kādas parizicšus uz brīdi aizrauj un tiek aizmirstas tikpat ātri, kā radušās; bet šoreiz šās karlagiešu nodevības autors bija di Šatlē.

— Manā dārgā, — d’Espara kundze, aizslēpusi seju aiz vēdekļa, jautāja de Baržetonn kundzei, — sakiet, lūdzu, vai jūsu aizbildināmais tiešām ir de Ribamprē?

— Viņš pieņēmis savas mātes vārdu, — Anaisa apmulsusi atbildēja.

— Bet kā sauc viņa tēvu?

— Sardons.

— Un ar ko šis Šardons nodarbojās?

— Viņš bija aptieķnieks.

— Es jau biju pārliecināta, dārgā draudzene, ka Parizes aristokrātija nezobosies par sievieti, ko atzīstu par savu radinieci. Man nav ne mazākā prieka redzēt šeit ierodamies zobgaļus, kas ir sajūsmināti, ka atrod mani vienā ložā ar aptieķnieka dēlu; vislabākais būs, ja mēs tūlīt pat abas aiziesim.

D’Espara kundzes sejā atspoguļojās augstprātība, un Lisjens nespēja izprast, ar ko viņš izpelnījies šādu pārmaiņu. Nabaga jauneklis nodomāja, ka viņa veste ir bezgaumīga, un tas bija taisnība, ka viņa frakas piegriezums ir pārspīlēti moderns, un tas arī bija pareizi. Ar apslēptu sarūgtinājumu sirdī viņš atzina, ka jāapģērbjas pie prasmīga drēbnieka, un nolēma jau rītdien doties pie paša slavenākā, lai nākošajā pirmdienā pie marķizes varētu sacensties ar pārējiem vīriešiem. Kaut Lisjens bija iegrimis pārdomās, viņš tomēr nenovērsa acu no skatuves, skatīdamies trešo cēlienu. Tīksminādamies par neredzētā uzveduma greznību, Lisjens aizrāvās sapņojumā par d’Espara kundzi. Jauno dzejnieku dzina izmisumā pēkšņais saltums, kas bija tik asa pretstatā dvēselīgajai kvēlei, ar kādu, neraizēdamies par milzīgajām grūtībām, kuras saskatīja un sevī cieši apņēmās uzveikt, Lisjens iedegas jaunā mīlestībā. Viņš izrāvās no pārdomu dzelmes, lai atkal paskatītos uz savu jauno dievieti, taču, pagriezis galvu, ieraudzīja, ka palicis ložā viens; jauneklis bija dzirdējis vieglu troksni, durvis aizvērās, d’Espara kundze bija aizgājusi, aizvedot līdzi arī māsīcu. Pēkšņā bēgšana Lisjenu ārkārtīgi pārsteidza, tomēr ilgi viņš par to nedomāja tieši tāpēc, ka tā šķita tik neizskaidrojama.

Kad abas sievietes bija iekāpušas karietē un tā ripoja pa Rišeljē ielu uz Sentonorē priekšpilsētas pusi, marķize ierunājās, un viņas balsī skanēja apslāpēts sašutums:

— Mana dārgā, ko jūs iedomājāties? Vispirms nogaidiet, lai aptieķnieka dēls kļūst slavens, un tad varat interesēties par viņu. Hercogiene de Soljē vēl šodien slēpj savu tuvību ar Kana-lisu, kaut gan tas ir slavens un no labas ģimenes. Sis zēns nav ne jūsu dēls, ne mīļākais, vai ne? — augstprātīgā sieviete iejautājās, uzmetot māsīcai ciešu, vērīgu skatienu.

«Kāda laime, ka atturēju šo puišeli pienācīgā attālumā un nekā viņam nepieļāvu!» nopriecājās de Baržetona kundze.

— Jauki, mana mīļā, — turpināja marķize, uzskatījusi māsīcas acīs pavīdējušo izteiksmi par atbildi, — atstājiet viņu, to es jums no visas sirds iesaku. Piesavināties slavenu vārdu!... Kāda pārdrošība! Sabiedrība par to soda. Es pieļauju, ka tas ir viņa mātes vārds; bet neaizmirstiet, mana dārgā, ka vienīgi karalim ir tiesības ar īpašu rīkojumu piešķirt de Ribamprē vārdu šās dzimtas jaunavas dēlam; un, ja viņa apprecējusies ar zemāku slāņu cilvēku, tad vārda piešķiršana ir liela žēlastība. Lai to iegūtu, cilvēkam vajadzīga milzīga bagātība, viņam jāizdara izcili pakalpojumi, jāiegūst augstas protekcijas. Sis zēns bija uzcirties kā bodnieks svētdienā, un tas pierāda, ka viņš nav ne bagāts, ne no labas dzimtas; seja tam ir skaista, bet viņš man šķiet diezgan liels nejēga, neprot ne uzvesties, ne sarunāties; īsi sakot, tam trūkst audzināšanas. Kas jūs pamudinājis rūpēties par viņu?

De Baržetona kundze, kas noliedza Lisjenu, tāpat kā tas klusībā bija noliedzis viņu, šausmīgi baidījās tikai viena: ka māsīca neuzzina par kopīgo ceļojumu.

— Dārgā māsīc, esmu gluži izmisusi, ka jūs sakompromitēju.

— Mani nevar sakompromitēt, — d’Espara kundze smaidīdama atteica. — Es bažījos tikai par jums.

— Bet jūs viņu uzaicinājāt ierasties pirmdien uz pusdienām.

— Es saslimšu, — marķize strauji atbildēja, — jūs viņam par to paziņosiet, un došu rīkojumu durvju sargam neielaist viņu ne ar vienu, ne otru vārdu.

Lisjcnam iešāvās prātā starpbrīdī iet pastaigāties pa foajē, jo viņš redzēja, ka uz turieni devās daudzi. Vispirms, neviens no švītiem, kas bija ieradušies d’Espara kundzes ložā, nesaskatījās ar Lisjenu un vispār neievēroja provinces dzejnieku, kam tas šķita gaužām savādi. Tālāk, di Satlē paslepeni vēroja Lisjenu un pastāvīgi no tā izvairījās, tikko tas mēģināja viņam pieiet klāt. Noskatījies pa foajē šurp un turp staigājošajos dendijos, Lisjens pārliecinājās, ka viņa paša apģērbs ir vienkārši smieklīgs, tāpēc atgriezās savā ložā un, iesēdies kaktiņā, palika tur līdz izrādes beigām; viņu aizrāva gan piektā cēliena krāšņā baleta aina, slavenā Pekle, gan greznā zāle, kurā viņa skatiens reizēm pārslīdēja no ložas uz ložu, gan arī paša pārdomas, ko pariziešu sabiedrības klātbūtne sevišķi padziļināja.

«Lūk, mana valstība!» Lisjens sev sacīja. «Tā ir pasaule, kura man jāuzveic.»

Kājām atgriezdamies mājup, Lisjens pārdomāja par visu, ko bija runājuši izcilie cilvēki, ieradušies sasveicināties ar d’Espara kundzi; viņu izturēšanās, kustības, kā viņi bija ienākuši un izgājuši no ložas, viss atdzīvojās atmiņā apbrīnojami spilgti. Nākošajā dienā ap pusdienas laiku Lisjena pirmais darbs bija uzmeklēt tolaik visslavenāko drēbnieku Štaubu. Ar lūgumiem un solījumiem maksāt skaidrā naudā jauneklim izdevās to pierunāt, lai tas uzšuj viņam uzvalku līdz ievērojamajai pirmdienai. Štaubs piekāpās pat tiktāl, ka apsolīja uz izšķirošo dienu burvīgu žaketi, vesti un bikses. Lisjens pasūtīja sev kreklus, mutautiņus, ar vārdu sakot, veselu nelielu pūru pie kādas veļas šuvējas un pie ieslavēta kurpnieka lika pagatavot pēc mēra pāri kurpju un pāri zābaku. Pie Verdjē viņš nopirka glītu spieķi, pie madame Irlande cimdus un krekla podziņas; īsāk sakot, Lisjens pūlējās pielīdzināties dendijiem. Piepildījis visas iedomas, viņš devās uz Nēvdcluksemburgas ielu, bet tur tam pateica, ka Luize esot izgājusi.

— Viņa ēdīs pusdienas pie inarķizes d’Espara kundzes un atgriezīsies vēlu, — Albertine paskaidroja.

Lisjens aizgāja paēst pusdienas par četrdesmit sū kādā Palē-Rojala restorānā un vakarā agri likās gulēt. Svētdien pulksten vienpadsmitos no rīta viņš devās pie Luizes; de Baržetona kundze vēl nebija piecēlusies. Pulksten divos viņš atnāca atkal.

— Kundze vēl nepieņem, — sacīja Albertine, — bet viņa lika nodot jums šo zīmīti.

— Viņa vēl nepieņem, — Lisjcns atkārtoja, — bet es taču neesmu kurš katrs ...

— To es nezinu, — Albertine diezgan nekautrīgi atcirta.

Mazāk pārsteigts par Albertines atbildi nekā par de Barže-

tona kundzes vēstuli, Lisjens to paņēma un turpat uz ielas izlasīja satriecošās rindas:

«D’Espara kundze sasirgusi un pirmdien nevarēs jūs pieņemt; arī es pati jūtos nevesela, tomēr piecelšos un aizbraukšu viņai pakavēt laiku. Ļoti nožēloju šo mazo starpgadījumu, bet jūsu talants mani mierina: jūs izsitīsieties arī bez šarlatanisma.»

«Un bez paraksta!» nodomāja Lisjens, attapdamies Tilcrijās, kur bija nonācis pilnīgi neapzinīgi.

Apdāvinātiem cilvēkiem piemītošās paredzēšanas spējas modināja Lisjenā aizdomas, ka šīs vēsās rindas pareģo katastrofu. Viņš soļoja, iegrimis domās, viņš gāja taisni uz priekšu un izklaidīgi aplūkoja skulptūras Ludviķa XV laukumā. Laiks bija jauks. Lepnas karietes nepārtraukti brauca viņam garām, virzīdamās uz Elizejas lauku galveno aleju. Lisjens sekoja staigātāju pūlim un nu redzēja trīs vai četri tūkstoši ekipāžu, kas skaistā laikā svētdienās mēdz šeit saplūst, it kā improvizējot Longšanu. Zirgu, tērpu un livreju spožuma apžilbināts, viņš devās aizvien tālāk, līdz sasniedza Triumfa arku, ko tolaik cēla. Tad Lisjens griezās atpakaļ. Un ko gan jauneklis pārdzīvoja, ieraudzījis tuvojamies d’Espara un de Baržetona kundzi krāšņā, staltu zirgu vilktā kalešā, aiz kuras plīvoja sulaiņa cepures spalvas; pēc viņa zaļās ar zelta nošuvēm izgreznotās livrejas Lisjens jau pa gabalu bija pazinis marķizes ekipāžu. Pajūgi sablīvējās, kustība uz brīdi apstājās, un Lisjens varēja skaidri saredzēt pārveidojušos Luizi, ko bija pat grūti pazīt: tērpa krāsas bija izvēlētas tā, lai izceltu sejas baltumu; viņas kleita izskatījās burvīgi; rotaļīgais matu sasukājums lieliski piedienēja sejas ovālām, un gaumīgo cepurīti varēja ievērot pat blakus tādai modes likumdevējai kā d’Espara kundze. Cepures valkāšanas veidam piemīt neaptverama īpatnība: atbīdiet cepuri mazliet par daudz uz pakauša, jūs izskatīsieties pārdroša; uzlieciet par daudz uz pieres, jūs izskatīsieties drūma; uz sāniem — izskats būs vieglprātīgs; eleganta dāma var uzlikt cepuri galvā, kā viņai tīk, un vienmēr izskatīsies labi. De Baržetona kundze vienā mirklī bija atrisinājusi šo savādo problēmu. Glīta josta iezīmēja viņas smuidro vidukli. Viņa bija apguvusi māsīcas kustības un izturēšanos; atsēdušies tāpat kā marķize, de Baržetona kundze rotaļājās ar elegantu, pie labās rokas pirksta ar smalku važiņu piestiprinātu flakoniņu, tā it kā neviļus rādīdama slaido, burvīgā cimdiņā tērpto rociņu. īsi sakot, viņa bija, neatdarinādama verdziski marķizi, pielīdzinājusies tai, kļuvusi tās cienīga māsīca, un d’Espara kundze šķita lepojamies ar savu skolnieci. Pa alejām staigājošās sievietes un vīrieši noskatījās uz lepno karieti, ko rotāja d’Esparu un Blamonšovrī ģerboņi. Lisjenu pārsteidza, ka abas māsīcas sveicināja tik daudz cilvēku; viņš nezināja, ka visa Parīze, kurā ietilpa pāris desmit salonu, jau bija iepazīstināta ar de Baržetona kundzes un d’Espara kundzes radniecību. Karietei jāšus pievienojās pulciņš jaunekļu, kuru vidū Lisjens pamanīja de Maršē un Rastinjaku; tie pavadīja abas māsīcas uz Buloņas mežu. Pēc abu švītu kustībām Lisjens viegli uzminēja, ka tie izteica komplimentus de Baržetona kundzei par viņas pārvērtību. D’Espara kundze staroja aiz līksmības un veselības: tātad viņas slimība bija tikai iegansts, lai nepieņemtu Lisjenu, un tā pat nedomāja atlikt pusdienas uz citu dienu. Sadusmotais dzejnieks devās uz karietes pusi; viņš gāja lēnām, un, kad abas dāmas varēja viņu saredzēt, Lisjens tās sveicināja; de Baržetona kundze izlikās viņu neredzam, marķize paskatījās uz viņu caur lorneti un neatņēma sveicienu. Parizes aristokrātija izpauda nicināšanu citādi nekā Angulemas varenie: cenzdamies apkaunot Lisjenu, lauku muižnieciņi tomēr bija atzinuši tā spējas un uzskatījuši par cilvēku; turpretī d’Espara kundzei Lisjens vienkārši neeksistēja. Tā nebija notiesāšana, bet tiesību noliegšana. Nāves stingums sagrāba nabaga dzejnieku, kad de Maršē caur lorneti paskatījās uz viņu; pariziešu lauva ļāva tik dīvaini atkrist lornetei, ka Lisjenam šķita, it kā būtu nolaidies giljotinas nazis. Karieie aizripoja. Niknums, atriebības alkas sagrāba noniecināto cilvēku: Lisjens spētu nožņaugt de Baržetona kundzi, ja tas būtu viņa varā; jauneklis iedomā pārvērtās par Fukjētanvilu, lai izbaudītu gandarījumu, nosūtot d’Espara kundzi uz ešafotu; de Maršē viņš labprāt nodotu trakai spīdzināšanai, kādu izgudro mežoņi. Garām aizjāja Kanaliss; iznesīgi, kā jau pieklājās šim vismaigākajam dzejniekam, tas sveicināja pašas daiļākās sievietes.

«Mans dievs! Zeltu, par katru cenu zeltu,» Lisjens domāja, «jo zelts ir vienīgais spēks, kura priekšā loka ceļus šī pasaule. Nē», sirdsapziņa jauneklī pretojās, «ne zelts, bet slava, un slava ir darbs! Darbs — tā ir Dāvidā parole. Ak dievs, kādēļ esmu šeit? Un tomēr es triumfēšu! Pa šo aleju es vizināšos kalešā! Man piederēs šādas marķizes d’Esparasf»

Sos niknuma pilnos vārdus Lisjens domās izrunāja, par četrdesmit sū ēzdams pusdienas pie Irbena. Otrā rītā pulksten deviņos Lisjens devās pie Luizes, lai izteiktu pārmetumus par viņas nežēlīgo izturēšanos; de Baržetona kundze ne tikai nepieņēma jaunekli, bet durvju sargs pat nelaida to pāri slieksnim. Lisjens nostāvēja līdz pusdienas laikam uz ielas un gaidīja. Pulksten divpadsmitos di Šatlē iznāca no de Baržetona kundzes dzīvokļa, greizi paskatījās uz dzejnieku un gribēja izvairīties no satikšanās. Līdz pēdējam saniknotais Lisjens metās pakaļ sāncensim; pamanījis, ka viņam seko, di Satlē pagriezās atpakaļ, sveicināja jaunekli un, izpildījis šo pieklājības pienākumu, acīm redzot steidzās aizlavīties.

— Lūdzu, di Satlē kungs, — Lisjens viņu uzrunāja, — ziedojiet man brītiņu laika, uzklausiet mani! Jūs man apliecinājāt draudzību, šās draudzības vārdā lūdzu jūs: izdariet man niecīgu pakalpojumu. Jūs nupat nākat no de Baržetona kundzes, pasakiet, kāpēc esmu kritis viņas un d’Espara kundzes nežēlastībā!

— Sardona kungs, — di Satlē liekuļotā labvēlībā atbildēja, — vai jums zināms, kāpēc abas dāmas jūs pameta operā?

— Nē, — nabaga dzejnieks atteica.

— Tikko jūs parādījāties sabiedrībā, de Rastinjaka kungs jums izdarīja lāča pakalpojumu. Kad jaunajam dendijam izjautāja par jums, viņš īsi un skaidri pateica, ka jūs saucaties Sardona kungs, nevis de Ribamprē kungs; ka jūsu māte kopjot nedēļnieces un tēvs bijis Angulemas priekšpilsētas Umo aptieķ-nieks; ka jūsu māsa esot apburoša jaunava, kas lieliski protot gludināt kreklus un drīzumā apprecēšoties ar Angulemas tipo-grafu Sešaru... Lūk, kāda ir pasaule! Jūs vēlējāties, lai jūs ievēro? Ļaudis jūs aprunāja. De Maršē kungs ieradās ložā, lai kopā ar d’Espara kundzi pasmietos par jums, un tūlīt pat abas dāmas aizbēga, jo uzskatīja, ka jūsu klātbūtne viņas kompromitē. Nemeklējiet sastapšanos ne ar vienu, ne ar otru. Māsīca atteiktos turpmāk pieņemt de Baržetona kundzi, ja viņa turpinātu ar jums satikties. Jums ir talants, centieties atriebties. Augstāko aprindu sabiedrība jūs noniecināja, niciniet to. Patverieties kādā jumta istabiņā, saceriet meistariskus darbus, kļūstiet varens, un pasaule būs jums pie kājām; atmaksājiet tiem, kas jums cirtuši brūces, ar to pašu ieroci. Jo dziļāku draudzību jums apliecinājusi de Baržetona kundze, jo vairāk tā tagad no jums attālināsies. Tā notiek ar sieviešu jūtām. Taču pašreiz nav svarīgi atgūt Anaisas draudzību, bet censties neiemantot viņā ienaidnieči, un es jums pateikšu, kā to panāksiet. Viņa ir jums rakstījusi, aizsūtiet atpakaļ visas viņas vēstules; šī cildenā rīcība aizkustinās Anaisu; un, ja vēlāk jums ievajadzēsies viņas palīdzību, tad viņa neizturēsies pret jums naidīgi. Es esmu tik augstās domās par jūsu nākotni, ka visur esmu jūs aizstāvējis un vienmēr būšu gatavs jums pakalpot.

Lisjens bija tā sadrūmis, nobālējis un satriekts, ka pat neatbildēja uz pariziskajā atmosfērā atjaunojušās vecā švīta vēsi pieklājīgo atsveicināšanos. Jauneklis atgriezās viesnīcā un sastapa tur pašu Staubu, kas bija ieradies ne tik daudz, lai pielaikotu Lisjenam pasūtīto uzvalku, ko gan arī izdarīja, bet galvenokārt vēlēdamies izzināt no Gajarbuā viesnīcnieces par nepazīstamā pasūtītāja maksātspējām. Lisjens esot atbraucis pasta karietē, un pagājušajā ceturtdienā de Baržetona kundze viņu atvedusi kalešā no Vodeviļas tealra. Izziņas bija apmierinošas. Staubs dēvēja Lisjenu par grafa kungu un darīja jaunekli uzmanīgu uz to, cik lieliski esot izcēlis viņa valdzinošās formas.

— Tā apģērbts jauneklis, — viņš sacīja, — var droši iet pastaigāties Tilerijās; nepaies ne pāris nedēļu, un tas noprecēs bagātu anglieti.

Vācu drēbnieka izteiktais joks un apģērba elegantais griezums, smalkā drāna, spogulī redzamais paša burvīgais tēls — visi šie sīkumi mazliet izkliedēja Lisjena skumjas. Viņš neviļus nodomāja, ka Parize ir nejaušību metropole, un uz mirkli jauneklis noticēja laimīgai nejaušībai. Vai tad viņam nebija manuskriptā dzeju krājums un lieliskais romāns Kārļa IX strēlnieks? Atkal modās cerības uz veiksmi. Staubs apsolīja rīt atnest žaketi un pārējos apģērba piederumus. Otrā dienā atnāca kurpnieks, veļas šuvēja un drēbnieks, visi ar rēķiniem rokā. Vēl neprazdams atvairīt kreditorus, Lisjens pēc jaukajām provinces ieražām visiem samaksāja skaidrā naudā; bet pēc rēķinu nolīdzināšanas atl-ika tikai trīssimt sešdesmit franku no līdzi paņemtajiem divtūkstoš frankiem, un jaunais dzejnieks bija nodzīvojis Parizē tikai vienu nedēļu! Tomēr Lisjens apģērbās un devās pastaigā pa Feijanu terasi. Šeit viņš guva atmaksu. Jauneklis bija tik labi apģērbts, izskatījās tik iznesīgs un skaists, ka viņā nolūkojās ne mazums sieviešu, un dažas Lisjena skaistums tā savaldzināja, ka tās noskatījās pat viņam pakaļ. Lisjens pētīja eleganto jaunekļu gaitu un izturēšanos, mācījās labās manieres, visu laiku domādams par saviem trīssimt sešdesmit frankiem. Kad vakarā Lisjens viens pats sēdēja savā istabā, tam iešāvās prātā, ka derētu noskaidrot, cik maksā dzīve Gajarbua viesnīcā, kur viņš, domādams ietaupīt, brokastīs allaž bija pasūtījis visvienkāršākos ēdienus. Lisjens pieprasīja rēķinu, it ka gatavodamies aizbraukt; izrādījās, ka viņš ir parādā simt franku. Otrā rītā viņš aizsteidzās uz Latiņu kvartālu, jo bija dzirdējis no Dāvidā, ka tur esot lēta dzīve. Pēc ilgas meklēšanas Lisjens beidzot atrada Klinī ielā, Sorbonas tuvumā, nožēlojamu mēbelētu māju, kurā noīrēja istabu, kas viņam bija pa kabatai. Nekavēdamies viņš samaksāja Gajarbuā viesnīcas saimniecei rēķinu un tai pašā dienā pārvācās uz Klinī ielu. Pārkravāšanās maksāja tikai fiakra brauciena cenu.

Iekārtojies savā nabadzīgajā istabiņā, Lisjens savāca visas de Baržetona kundzes vēstules, sasēja tās sainītī, nolika uz galda un, pirms ķērās pie rakstīšanas, iegrima pārdomās par liktenīgo pagājušo nedēļu. Lisjenam neiešāvās prātā, ka viņš pats pirmais bija pārsteidzīgi noliedzis savu mīlestību, neparedzēdams, ka viņa, Luize, Parizē tā pārvērtīsies; viņš nesaskatīja savu vainu un redzēja tikai pašreizējo stāvokli; jauneklis visā vainoja de Baržetona kundzi: tā bija solījusies palīdzēt iekarot slavu, bet pazudināja jaunekli! Svelošajā saniknojumā ierunājās lepnums, un dusmu uzplūdumā Lisjens sāka rakstīt šādu vēstuli:

«Kundze,

ko jūs teiktu par sievieti, kas, tīksminādamās par nabaga biklu zēnu, pilnu cildenas ticības, ko brieduma gados cilvēks sauc par ilūzijām, izmantojusi valdzinošu koķetēriju, savu gara izsmalcinātību, liekuļotu mātes mīlestību, lai pavedinātu šo zēnu? Viņai nav grūti izteikt vismaigākos solījumus, apburt zēnu ar dažādām gaisa pilīm; viņa to aizved, pakļauj savai gribai, reizēm rāj par nepaļāvību, reizēm tam glaimo; kad zēns pametis ģimeni un aklā ticībā viņai seko, viņa to aizved bezgalīgas jūras krastā, ar smaidiem ievilina viegla laiviņā un tad vienu un bezpalīdzīgu iedzen bangās; bet pati, palikusi uz klints, viņa smejas un novēl tam labu ceļa vēju. Sī sieviete esat jūs, zēns esmu es. Šā zēna rokās ir atmiņu veltes, kas varētu nodot jūsu labdarības pārkāpumus

un labvēlīgo aizmiršanos. Varbūt jums kādreiz būtu jānosarkst, ieraugot šo zēnu cīņā ar viļņiem, ja jūs atcerētos, ka esat viņu spiedusi pie krūts. Kad lasīsiet šīs rindas, jūsu veltes būs jums atdotas. Jūsu ziņā ir visu aizmirst. Pēc krāšņajām cerībām, ko jūs man norādījāt kaut kur debesu augstumos, es attopos Parizes dubļos, baismajā īstenībā. Kamēr jūs, starojoša un pielūgta, lidināsieties lielās pasaules virsotnēs, pie kuras sliekšņa mani pievedāt, es saldams drebēšu nožēlojamā pažobelē, kurā jūs mani iegrūdāt. Varbūt svētku un izpriecu reibumā jums kādreiz modīsies sirdsapziņa un jūs atcerēsieties zēnu, ko nogremdējāt bezdibenī. Netirdiet sevi velti, cienītā kundze! No posta dzelmes šis zēns pēdējā skatienā sniedz jums vienīgo, kas tam atlicis, — piedošanu. Jā, kundze, pateicoties jums, man nav atlicis vairs nekā. Nekā! Bet vai pasaule nav radīta no nekā? Vai ģēnijam nav jāatdarina dievs? Es sāku ar to, ka pārņemu viņa žēlsirdību, nezinādams, vai iemantošu viņa spēku. Jums jābaidās tikai viena — ka es nenokļūstu uz ļauna ceļa, jo jūs būtu līdzvainīga manos maldos. Ak vai! es jūs nožēloju, ka nevarat vairs būt nekas manā slavā, uz kuru tagad tiekšos pa darba ceļu.»

Uzrakstījis šo patētisko vēstuli, kurā tomēr izpaudās drūms svinīgums, ko divdesmit vienu gadu vecs mākslinieks bieži vien pārspīlē, Lisjens domās aizklīda ģimenes lokā: viņš atcerējās savu glīto dzīvoklīti, ko Dāvids bija iekārtojis, upurējot daļu savu ietaupījumu, atmiņā atdzīvojās rāmie, pieticīgie sīkpilso-niskie prieki, kurus bija izbaudījis; mātes, māsas un Dāvidā tēli sastājās ap nelaimīgo jaunekli, kas atkal dzirdēja mīļotos elsojam atvadu skumjās un apraudājās arī pats, jo jutās Parizē bezgalīgi vientuļš, bez draugiem, bez labvēļiem.

Pēc dažām dienām Lisjens aizrakstīja māsai šādu vēstuli:

«Manu mīļo Ieviņ, māsām ir skumjā priekšrocība pārdzīvot vairāk bēdu nekā prieka, jūtot līdzi brāļiem, kas ziedojušies mākslai, un es sāku bažīties, vai nekļūstu tev par smagu nastu. Vai neesmu jau pārāk daudz izmantojis jūs visus, kas uzupurējāties manā labā? Ciimenē izbaudīto prieku atmiņas man sniedz atbalstu manā pašreizējā vientulībā. Ātri kā ērglis, kas atgriežas savā ligzdā, domās esmu pārlidojis attālumu, kas mūs šķir, lai pasildītos patiesas sirsnības saulē pēc pirmajām neveiksmēm un pirmās vilšanās Parizes sabiedrībā! Vai pie jums mājā reizēm neuzplaiksnī sveces liesma, neizspraksl ogles no kamina? Vai reizēm neiedžink-stas ausīs? Un vai māte nesaka: «Lisjens domā par mums»? Vai Dāvids nav atbildējis: «Viņš cīnās ar cilvēkiem un apstākļiem»? Manu Ieviņ, šo vēstuli rakstu tev vienai. Tev vienai uzdrošinos uzticēt kā labu, tā ļaunu, reizē sarkstot par vienu un par otru, jo šeit labais ir tāds pats retums, kādam vajadzētu būt ļaunajam. Nedaudzos vārdos pateikšu tev ļoti daudz: de Baržetona kundze kaunējās manis, viņa mani noliedza, padzina, noraidīja devītajā dienā pec mūsu atbraukšanas. Redzēdama mani, viņa novērsās; un es, lai viņai sekotu pasaulē, kurā tā gribēja mani ievest, esmu izšķiedis tūkstoš septiņi simti sešdesmit franku no divtūkstoš frankiem, ko atvedu līdzi no Angulemas un kurus jūs a: tādām pūlēm sadabūjāt. «Par ko?» — tu man jautāsi Nabaga māsiņ, Parize ir dīvains bezdibenis: šeit var paēst pusdienas par astoņpadsmit su, un visvienkāršākās pusdienas elegantā restoracijā maksā piecdesmit franku; vesti un bikses var dabūt par četriem frankiem un četrdesmit sū, bet modernie drēbnieki tās nešūs lētāk par simt frankiem. Parizē vienu sū maksā, lai lietus laikā pārkļūtu pāri ielas notekai Pats īsākais brauciens karietē maksā trīsdesmit divus sū Sākumā dzīvoju grezna kvartālā, tagad esmu pārnācis dzīvot Klinī viesnīcā, KJinī ielā, vienā no nabadzīgākajām un drūmākajām Parizes ieliņām, kas iežņaugta starp trim baznīcām un Sorbonas vecajām celtnēm. Sās viesnīcas ceturtajā stāvā man ir mēbelēta istaba, un, kaut gan tā ir diezgan nekopta un kaila, tomēr maksāju par to piecpadsmit franku mēnesī. Brokastīs apēdu maizīti par diviem sū un izdzeru pienu par vienu sū, toties par divdesmit diviem sū ieturu lieliskas pusdienas kādā Flikoto restoracijā, kas atrodas tai pašā Sorbonas laukumā. Līdz ziemai izdošu, visu ieskaitot, ne vairāk par sešdesmit frankiem mēnesī, vismaz es tā ceru. Tā ar atlikušajiem divsimt četrdesmit frankiem man pietiks pirmiem četriem mēnešiem. Pa to laiku, bez šaubām, būšu jau pārdevis savu Kārļa IX strēlnieku un Margrietiņas. Tātad par mani neraizējieties. Ja arī tagadne ir salta, trūcīga un nožēlojama, nākotne tomēr būs spoža, bagāta un krāšņa. Gandrīz visi lielie cilvēki pārcietuši neveiksmes, kas nospiež mani, bet tām mani neuzveikt! Pļauts, diženais komēdiju rakstnieks, strādājis dzirnavās par puisi. Makiaveli uzrakstījis savu Vatct-

16G

nieku pa vakariem, kad visu dienu bija pavadījis strādnieku vidū. Pat lielais Servantess, kas piedalījies kaujā pie Lcpan-tas un zaudējis roku, veicinot šajā dienā izcīnīto slaveno uzvaru, un ticis saukts no sava laika rakstnieķeļiem par veco, plebejisko vienroci, apgarotā Don-Ķichota otro daļu uzrakstījis tikai desmit gadu pēc pirmās, jo neatradis izdevēju. Šodien ir citi laiki. Posts un bēdas var skart vienīgi nepazīstamus talantus; bet, līdzko rakstnieki iekaro slavu, tic kļūst bagāti, un ari es būšu bagāts. Manu dzīvi tagad piepilda garīgs darbs, pusi dienas es pavadu Senženevjevas bibliotēkā, kur iegūstu trūkstošo izglītību, bez kuras es tālu netiklu. Tā nu pašreiz jūtos gandrīz laimīgs. Dažās dienās es līksmu prātu pieskaņojos savam pašreizējam stāvoklim. Jau no paša rīta nododos iemīļotajam darbam; eksistence man nodrošināta; es daudz pārdomāju, studēju; es nesaskatu, kur tagad mani kas varētu sāpināt pēc atteikšanās no pasaules, kurā mana patmīlība varēja tikt aizskarta ik mirkli. Laikmeta slavenajiem vīriem jāmīt vientulībā. Vai tie nav kā putni mežā? Tie dzied, tic apbur dabu, un nevienam tie nav jāredz. Tā darīšu arī es, ja man izdosies realizēt iecerētos godkārīgos plānus. Es neskumstu pēc de Baržetona kundzes. Sieviete, kas spēja tā rīkoties, nav pelnījusi pat piemiņas. Un tāpat nenožēloju, ka aizbraucu no Angulemas. Šī sieviete darīja pareizi, ka atvilināja mani uz Parizi un tad pameta, lai cīnos paša spēkiem. Šeit ir rakstnieku, domātāju, dzejnieku mala. Tikai šeit var uzplaukt slava, un es zinu, cik varenu ražu tā audzē mūsu dienās. Vienīgi Parizē rakstnieki var atrast muzejos un kolekcijās pagājušo laiku ģēniju nemirstīgos darbus, kas iesilda un ierosina iztēli. Vienīgi šeit plašas, vienmēr atvērtas bibliotēkas sniedz prātam izziņas un barību. Beidzot, Parizē katrā visniecīgākajā sīkumā mīt doma, ko ieelpo reizē ar gaisu, un tā izpaužas literāros sacerējumos. Vienkārši sarunājoties pusstundu kafejnīcā vai teātrī, cilvēks iemācās vairāk nekā provincē desmit gados. Šeit patiesi viss ir izrāde, salīdzinājums un pamācība. Ārkārtīgs lētums, pārmērīga dārdzība, lūk, kāda ir Parizē, kur katra bite atrod sev šūnu, kur ikviena dvēsele uzsūc to, kas tai radniecīgs. Ja arī es pašreiz ciešu, tomēr nekā nenožēloju. Tieši pretēji, manā priekšā paveras skaista nākotne, kas iepriecina manu uz brīdi sasāpējušo sirdi. Paliec sveika, mīļotā māsa. un negaidi, ka saņemsi regulāri vēstules no manis: viena no Parizes īpatnībām ir ta, ka cilvēks patiesi nespēj aptvert, kā aiztrauc laiks. Dzīve šeit rit šausmīgi strauji. Skūpstu māti, Dāvidu un teyi maigāk nekā jebkad.»

Flikoto ir vārds, kas iespiedies daudzu atmiņā. Būs maz studentu, kas Restaurācijas pirmajos divpadsmit gados, dzīvodami Latiņu kvartālā, nebūtu apmeklējuši šo bada un trūkuma templi. Pusdienas — trīs ēdieni ar karafīti vīna vai pudeli alus šeit maksaja astoņpadsmit sū un divdesmit divus sū ar pudeli vīna. Viens punkts šā jaunatnes drauga programā, ko konkurenti pārdrukāja lieliem burtiem afišās un kas skanēja šādi: MAIZE, CIK TIK, — gan izmaksāja saimniekam tik dārgi, ka tas nevarēja iedzīvoties milzīgā bagātībā. Daudzām slavenībām Fiikoto ir bijis maizes devējs un barotājs. Bez šaubām, ne viena vien slavena vīra sirdij jāiepukstas līksmāk no tūkstoš atmiņām, ieraugot mājas fasadi ar nelielajiem lodziņiem uz Sorbonas laukumu un Nēvderišcljē ielu; Flikoto II un Flikoto III līdz pašām Jūlija dienām atstāja brūngano māju senajā, cienījamā izskatā, kas pauda dziļu nicināšanu pret šarlatanisku ārišķību, kādu mūsu dienās piekopj gandrīz visi restorānu īpašnieki, radot acij tīkamu reklāmu uz vēdera rēķina. Izbāzto, nevis cepešiem domāto medījumu kaudžu vietā, fantastisko zivju vietā, kuras apstiprina zobgaļu teicienu: «Redzēju brangu karpu, pēc nedēļas to nopirkšu», dažādo gardumu, pareizāk sakot, puvumu vietā, kurus citu restorānu logos valdzinošā sakārtojumā izstāda, lai pievilinātu kaprāļus un viņu tautietes, godīgais F'likoto izlika ieplaisājumiem izrotātas bļodas, kurās novārītu plūmju kaudzes iepriecināja patērētāju acis, jo tas varēja būt drošs, ka vārds deserts, ar kuru daudzas ēdienu kartes pārpilnas, šeit nebūs tikai tukša skaņa. Uz četrām daļām sagrieztie sešas mārciņas smagie maizes klaipi nomierināja apmeklētājus attiecībā uz solījumu: «Maize, cik tik.» Tāda greznība valdīja šajā uzņēmumā, ko savā laikā būtu slavinājis pats Moljers, jo ļoti jocīgi piedienēja īpašnieka uzvārdā Flicoteaux^13 ietvertā nozīme. Flikoto eksistē vēl joprojām, tas dzīvos tik ilgi, kamēr gribēs dzīvot studenti. Pie viņa ēd ne vairāk, ne mazāk; bet ēd tāpat, kā strādā, ar drūmu vai jautru lietišķību, atkarībā no rakstura vai apstākļiem. Šai slavenajā uzņēmumā tolaik bija divas leņķī novietotas, šauras, garas zāles ar zemiem griestiem, vienai logi uz Sorbonas laukumu, otrai uz Nēvderišeljē ielu; abās atradās galdi, kas šķita atvesti no kādas klostera ēdamtelpas, jo bija tik gari kā mūku ēdamgaldi, un uz tiem numurētās, lētās metālā aptverēs blakus šķīvjiem gulēja pastāvīgo apmeklētāju servjetes. Flikoto I galdautus mainījis tikai svētdienās; bet Flikoto II, kā ļaudis stāstīja, sācis tās mainīt divas reizes nedēļā, tikko konkurence apdraudējusi viņa dinastiju. Šis restorāns ir labi iekārtota darbnīca, nevis eleganta svinību zāle izpriecām: šeit neviens ilgi neuzkavējas. Šai telpā kustības norit strauji. Apkalpotāji nāk un iet neslaistīdamies, visi ir aizņemti, katrs nepieciešams. Ēdienos nav diezinkāda dažādība. Kartupeļi tur ir mūžīgi, un, kaut visā Īrijā nebūtu neviena paša kartupeļa, kaut to trūktu visā pasaulē, pie Flikoto tie atradīsies vienmēr. Kopš trīsdesmit gadiem tos tur ceļ galdā, allaž tie ir Ticiana iemīļotajā zeltītajā nokrāsā, pārkaisīti ar sakapātiem zaļumiem, un tiem piemīt priekšrocība, ko apskauž sievietes: kādus jūs tos redzējāt 1814. gadā, tādus pašus atradīsiet 1840. gadā. Jēra kotletes, vērša fileja ieņem šās ēdnīcas ēdienu kartē to vietu, kādā Vērī restorānā ir rubeņi vai stores fileja, izmeklētas maltītes, kas jāpasūta jau no rīta. Pie Flikoto dominē liellopu gaļa; teļa gaļu tur pasniedz visdažādākos veidos. Kad okeānā piekrastei pieklīst mer-lani un makreles, tās tūlīt atpeld pie Flikoto. Tur viss norit saskaņā ar lauksaimniecības mainīgajiem sniegumiem un gadalaiku untumiem. Tur var iemācīties daudz ko tādu, par ko nav ne jausmas bagātniekiem, dīkdieņiem, kam pārmaiņas dabā vienaldzīgas. Students, kas apmeties uz dzīvi Latiņu kvartālā, gūst visprecīzākās zināšanas par laikiem: viņš zina, kad nogatavojas pupas un zirņi, kad tirgus balles pieblīvētas ar kāpostiem, kādu salatu pieplūdums ir pašreiz un vai bietes labi ienākušās. Veca mēlnesība, ko atkārtoja arī tajā laikā, kad Lisjens sāka apmeklēt Flikoto restorānu, izskaidroja bifšteku parādīšanos galdā ar zirgu pastiprinātu mirstību. Parizē nav daudz restorānu, kuros redzama tik jauka aina. Šeit sastopama tikai jaunība un ticība, līksmu prātu panests posts, kaut arī netrūkst dedzīgu un nopietnu, drūmu un noraizējušos seju. Apmeklētāji ģērbušies lielāko tiesu nevērīgi. Tāpēc pastāvīgos apmeklētājus, kad tie ierodas uzcirtušies, tūlīt ievero. Katrs zina, ko nozīme neparastais izskats: gaidāma satikšanās ar iemīļoto, jauneklis ies uz teātri vai izdarīs apmeklējumu augstākajās sfērās. Stāsta, ka tur esot sadraudzējušies daudzi studenti, kas vēlāk kļuvuši slaveni, kā to redzēsim ari šajā aprakstā. Un tomēr, atskaitot vienas apkārtnes ļaudis, kas mēdza sapulcēties kādā galda galā, vairums pusdienotāju izturējās loti nopietni, smiekli atskanēja reti, varbūt tāpēc, ka šeit pasniegtais krietni atšķaidītais vīns neatraisīja līksmību. Tas, kas apmeklējis Flikoto, atcerēsies ne mazumu drūmu un noslēpumainu cilvēku, tītu galējas nabadzības miglā; tie varējuši vairākus gadus ierasties šeit pusdienās un tad pazust bez pēdām tumsā, kura noslēpj šos Parizes rēgus pat visziņkārīgāko apmeklētāju skatieniem. Flikoto restorānā ievadītās draudzības nostiprināja kaimiņu kafejnīcās pie glāzes vircota, dedzinoša punša vai ar kādu liķieri pastiprinātas kafijas tases.

Pirmajās dienās pēc pārvākšanās uz Klinī viesnīcu I.isjens kā ikviens iesācējs izturējās bikli un atturīgi. Neveiksmīgais mēģinājums dzīvot kā frantam bija aprijis Lisjena kapitālus, un viņš metās darbā ar visu kvēli, ko tomēr ātri vien mēdz apdzēst grūtības un izklaidēšanās, kādas Parize piedāvā katram, gan bagātam, gan arī nabagam, un, lai tām spētu pretoties, vajadzīga īsta talanta mežonīgā enerģija vai godkāres drūmā stingrība. Lisjens ieradās pie Flikoto jau ap puspieciem, pamanījis, ka ir izdevīgi nākt vienam no pirmajiem; sākumā ēdienos bija lielāka izvēle, varēja ēst to, kas labāk garšoja. Kā ikviens poētiski noskaņots cilvēks, I.isjens iemījoja savu noteiktu vietu, un viņa izvēle liecināja par diezgan lielu tālredzību. Jau pirmajā dienā, ienācis pie Flikoto, viņš ievēroja galdu letes tuvumā, un no pusdienotāju sejām, no garām ejot uztvertajām frāzēm jauneklis uzminēja, ka tur sēž literāti. Arī nojauta viņu mudināja ieņemt vietu letes tuvumā, lai varētu ievadīt sarunas ar restorānā saimniekiem. Lisjens paredzēja, ka pamazām varēs nodibināt pazīšanos un, ja gadīsies nonākt naudas grūtībās, bez šaubām, dabūt vajadzīgo kreditu. Tātad viņš atsēdās blakus letei pie četrstūraina galdiņa, kas bija klāts tikai divām personām un laikam domāts nejaušiem apmeklētājiem, jo baltās servjetes bija bez aptverēm. Lisjena pretimsēdētājs bija vājš, bāls jauneklis, droši vien tikpat nabadzīgs kā mūsu jaunais dzejnieks; svešinieka skaistā, jau apvītusī seja pauda par gaisušām cerībām, kas atstājušas augstajā pierē gurduma pēdas un dvēselē dziļas vagas, kurās iesētie graudi vairs neuzdīgs. Sīs dzejiskās pazīmes un nepārvaramas simpātijās uzplūdums pret nepazīstamo savaldzināja Lisjenu.

Jaunekli, pirmo, ar ko Angulcmas dzejniekam pēc nedēļas pec abpusējiem sīkiem pakalpojumiem, pec nejauši pārmītiem vārdiem un piezīmēm izdevās ievadīt sarunu, sauca Etjcns kuslo. Pirms diviem gadiem tas, tāpat kā Lisjens, bija atstājis provinci — pilsētiņu Berijā. Nervozās kustības, spožais skatiens, reizēm aprautā valoda liecināja, ka Etjena Lusto iepazīšanās ar literāro dzīvi bijusi rūgta. Etjens bija ieradies no Sanseras ar sacerētu traģēdiju kabatā; viņu bija atvilinājušas tās pašas alkas, kas tirdīja Lisjcnu: slava, varenība un nauda. Sākumā šis jauneklis nāca ēst pusdienas katru dienu, bet drīz vien sāka ierasties aizvien retāk un retāk. Kad Lisjenam pēc piecu sešu dienu pārtraukuma laimējās sastapt savu dzejnieku, viņš cerēja to nākošajā dienā atkal satikt; bet nākošajā dienā tā vietu jau bija aizņēmis kāds svešinieks. Jauniešiem bieži tiekoties, vakardienas sarunas uguns mēdz atspoguļoties šāsdienas domu izmaiņā; bet pārtraukumi allaž atsaldēja tuvību, un Lisjenam bija jālauž ledus vienmēr no jauna; pirmajās nedēļās viņš guva maz panākumu. Izjautājis dāmu, kas sēdēja aiz letes, Lisjens uzzināja, ka viņa nākošais draugs esot redaktors nelielā avīzītē, kurā tas rakstot par jaunajām grāmatām un sniedzot pārskatus par Ambigi-Komik, Gētē un Dramatiskās panoramas teātrī uzvestajām lugām. Pēkšņi šis jauneklis Lisjcna acīs izvērtās par svarīgu personu, un mūsu dzejnieks nolēma ievadīt ar to sirsnīgu sarunu, pat nest zināmus upurus, lai noslēgtu iesācējam tik nepieciešamu draudzību. Bet žurnālists nerādījās pāris nedēļas. Lisjens vēl nezināja, ka pie Flikoto Etjens ēda pusdienas tikai tad, kad tam nebija naudas, un tāpēc tas izskatījās drūms un vīlies, dvesa saltumu, ko Lisjens centās izkausēt ar glaimīgiem Smaidiem un laipniem vārdiem. Tomēr šo draudzību vajadzēja nopietni apsvērt, jo nezināmais žurnālists acīm redzot dzīvoja ļoti plaši, neatteikdamies no vīna glāzēm, kafijas tasēm, punša po kāliem, izrādēm un vakariņām. Turpretī Lisjens pirmajās dienās pēc apmešanās Latiņu kvartālā izturējās kā nabaga puisēns, ko apstulbinājusi pirmā iepazīšanās ar Parizes dzīvi. Tāpēc viņš, iepazinies ar cenām un apsvēris savu naudas maku, neuzdrošinājās atdarināt Etjena ieradumus, jo baidījās atkal izdarīt iepriekšējās kļūdas, kuras vēl tagad nožēloja. Jauneklis joprojām bija provinciālo sadzīves likumu jūgā; ik sīkākai ļaunai domai rodoties, Lisjenam atmiņā pavīdēja abi sargeņģeļi — Ieva un Dāvids; tie atgādināja, ka uz viņu liktas lielas cerības, ka viņa pienākums ir aplaimot pašaizliedzīgo māti, attaisnot savu solījumiem bagāto talantu. Rīta cēlienu Lisjens pavadīja Senženev-jevas bibliotēkā, studēdams vēsturi. Jau pirmie pētījumi viņam atklāja milzīgas kļūdas romānā Kārļa IX strēlnieks. Pēc bibliotēkas slēgšanas Lisjens devās savā miklajā, aukstajā istabā labot savu sacerējumu, pārveidojot to vai svītrojot veselas nodaļas. Paēdis pusdienas pie Flikoto, Lisjens iegriezās Tirdzniecības pasažā, Blosa literatūras kabinetā lasīja jaunlaiku literāros darbus, avīzes, periodiskos izdevumus, dzeju krājumus, lai iepazītos ar pašreizējiem mākslas dzīves strāvojumiem, un ap pusnakti atgriezās savā nožēlojamā viesnīcas istabelē, neizšķiedis naudu ne apkurināšanai, ne apgaismošanai.

Lasīšana ārkārtīgi pārveidoja Lisjena gaumi, un, no jauna pārskatīdams sonetu krājumu par puķēm, savas iemīļotās Margrietiņas, viņš tās tā pārstrādāja, ka diezin vai simt rindu palika neskartas. Sākumā Lisjena dzīves veids bija nevainīgs un skaidrs kā visiem no provinces iebraukušajiem trūcīgajiem jaunekļiem, kuriem pat Flikoto restorāns, salīdzinot ar vecāku mājas ikdienu, liekas grezns un kuru vienīgā izklaidēšanās ir lēna pastaiga pa Luksernburgas parka alejām, kur tie ar bikliem skatieniem, smagu sirdi nolūkojas daiļajās sievietēs, nekad neiziet ārpus Latiņu kvartala robežām un, sapņojot par nākotni, šķīstā dedzībā nododas darbam. Bet drīz vien Lisjens, dzimis dzejnieks, pakļāvās neatvairāmām alkām, nespēdams pretoties teātru afišu vilinājumiem. Franču teātris, Vodeviļa, Varjetē, Komiskā opera, kur viņš mēdza iet parterā, aprija sešdesmit franku. Kurš students spētu pretoties laimei skatīt Talmu tā slavenajās lomās? Teātris, šī dzejisko dvēseļu pirmā mīlestība, apbūra Lis-jenu. Aktieri un aktrises viņam šķita ļoti svarīgas personas; viņš neticēja, ka iespējams ar tiem tikties ārpus skatuves kā ar kuru katru cilvēku. Sie mākslas baudījumu sniedzēji Lisjcnam likās apbrīnojamas būtnes, avīzēs par tiem rakstīja tikpat plaši kā par svarīgiem valsts dzīves notikumiem. Būt dramatiskam autoram, redzēt savus darbus uz skatuves dēļiem, kāds valdzinošs sapnis! Daži drosminieki, kā Kazimirs Delaviņs, piepildīja šo sapni! Raženajām pārdomām, mirkļiem, kad Lisjens ticēja saviem spēkiem, sekoja izmisuma brīži, un tie uzmudināja jaunekli par spīti daudzu dedzīgu iegribu mēmajām šalkām nenovērsties no darba un taupības taisnā ceļa. Aiz pārmērīgas piesardzības viņš sevī noņēmās nespert kāju Palē-Rojalā, šai pazudināšanas vietā, kur vienā dienā bija izšķiedis piecdesmit franku pie Vērī un gandrīz piecsimt franku par dažādiem apģērba gabaliem. Un, kad Lisjens padevās kārdinājumam skatīt Flerī,

I almu, abus Batistus vai Mišo, viņš sev atļāvās vairs tikai tumšo galeriju, kur pēc biļetes vajadzēja stāvēt rindā jau no pussešiem, un, ja nokavējās, tad par desmit sū bija jānopērk vieta kases tuvumā. Nereti pēc divu stundu ilgas gaidīšanas vīlušos studentu ausīs atskanēja vārdi: «Biļetes izpārdotas!» Pēc izrādes l.isjens atgriezās mājup, acis nodūris, apkārt neskatīdamies, jo ielas šajā stundā bija pilnas dzīvu vilinājumu. Arī viņam varēja atgadīties viens no ārkārtīgi vienkāršajiem piedzīvojumiem, kas jauniešu biklajā iztēlē tomēr ieņem milzīgu vietu. Lisjenu biedēja naudas straujais izsīkums, un kādu dienu, pārskaitīdams savus ekijus, viņš tīri vai sastinga aiz bažām un nodomāja, ka pienācis pēdējais laiks uzmeklēt kādu grāmatizdevēju un mēģināt sadabūt algotu darbu. Jaunais žurnālists, ko Lisjens bija iztēlojies par savu draugu, vairs nerādījās pie Flikoto. Lisjens gaidīja laimīgu gadījumu, bet velti. Parizē gadījumi labvēlīgi tikai cilvēkiem ar plašiem sakariem; jo vairāk kādam paziņu, jo lielāka iespēja gūt panākumus dažādās jomās, un arī gadījumi ir spēcīgāko pusē. Lisjenā vēl mājoja provinces iedzīvotājiem raksturīga piesardzība, viņš negribēja nogaidīt līdz tam brīdim, kad kabatā nebūs vairāk par dažiem ekijiem; jauneklis nolēma uzbrukt grāmatizdevējiem.

Kādā diezgan vēsā septembra rītā Lisjens, pasitis abus manuskriptus padusē, devās lejup pa Arfas ielu. Nonācis līdz Augustiniešu piekrastei, viņš sāka pastaigāties pa ietvi, skatīdamies te Senas ūdeņos, te grāmatnīcu logos, it kā viņam kāds labs gars ieteiktu drīzāk mesties upes viļņos nekā mesties literatūrā. Pēc mokpilnas vilcināšanās, ilgi un vērīgi nopētījis vairāk vai mazāk laipnās, jocīgās, skābās, līksmās vai skumjās sejas, kas bija redzamas aiz veikalu logiem vai pie durvīm, Lisjens beidzot izšķīrās par kādu māju, kuras priekšā pārdevēji steidzīgi saiņoja grāmatas. Šeit bija ekspedicija, mājas sienas noklāja afišas:

PĀR DO DA MAS GRĀ MA TA S:

Vikoniu d'Arlenkura «VIENTULIS». Trešais izdevums.

Viktora Dikanža «LEONĪDS». Pieci sējumi, luksuss izdevums.

Cena 12 franku.

Kerartri «MORĀLĀS INDUKCIJAS».

Laimīgie! — Lisjens iesaucās.

Afiša, slavenā I.avokā jaunais, īpatnējais izgudrojums, tolaik pirmo reizi uzplauka pie māju sienām. Drīz vien šā reklāmās veida atdarinātāji izraibināja visu Parizi, sagādājot valstij jaunu ienākumu avotu. Lisjens, kas Angulemā bija lik liels un Parizē kļuva tik nenozīmīgs, ar satrauktu sirdi slīdēja gar pašu mājas sienu, cenšoties sadūšoties un ieiet veikalā, kur drūzmējās pārdevēji, klienti, grāmatizdevēji .. . «Un varbūt arī autori!» nodomāja jauneklis.

— Es vēlētos runāt ar Vidala kungu vai Poršona kungu, Eisjens sacīja pārdevējam.

Uz izkārtnes lieliem burtiem bija rakstīts:

Vidals un Poršons, grāmattirgotāji komisionāri Francijā un ārzemēs.

— Viņi abi ir aizņemti, — atteica pārdevējs.

— Es pagaidīšu.

Lisjens palika veikalā un sāka pētīt grāmatu saiņus; divas stundas viņš lasīja virsrakstus, šķirstīja grāmatas, palasīja šur tur pa lappusei. Beidzot Lisjens ar plecu atbalstījās pret stikloto sieniņu, aizsegtu maziem, zaļiem aizkariņiem, aiz kuriem, kā jauneklim šķila, uzturējās Vidals vai Poršons, un izdzirdēja šādu sarunu:

— Vai ņemsiet no manis piecsimt eksemplāru? Atdošu par pieciem frankiem gabalā un uz katru duci piesviedīšu vienu eksemplāru klāt.

— Kādā cenā tad tas iznāktu?

— Par sešpadsmit sū lētāk.

— Četri franki četri sū, — teica Vidals vai Poršons tam, kas piedāvāja grāmatas.

— Jā, — piekrita pārdevējs.

— Pret rēķinu? — jautāja pircējs.

— Nē, vecais šķelmi, tad jūs man samaksāsiet pēc pusotra gada ar vekseļiem uz vienu gadu?

— Nē, norēķināšanās notiks bez kavēšanās, — atbildēja Vidals vai Poršons.

— Ar kādu termiņu? Deviņiem mēnešiem? — jautāja izdevējs vai autors, kas, bez šaubām, piedāvāja kādu grāmatu.

— Nē, mans mīļais, uz vienu gadu, — atteica viens no abiem grāmattirgotājiem komisionāriem.

Uz brīdi iestājās klusums.

— Jūs mani izpostīsiet! — iesaucās nepazīstamais.

— Bet vai mēs gada laikā novietosim piecsimt eksemplāru Leonida? — atteica grāmattirgotājs komisionārs Viktora Dikan-ža izdevējam. - Cienītais meistar, ja grāmatas izpirktu pēc izdevēju vēlēšanās, tad ines butu miljonāri; bet tās izpērk pec publikas vēlēšanās. Valtera Skota romānus atdod par astoņpadsmit su sējumā, pērkot trīs grāmatas, par divpadsmit sū eksemplārā, un jūs gribat, lai pārdodu jūsu grāmateles dārgāk? Ja vēlaties, lai interesējos par šo romānu, tad izrādiet man pretimnākšanu. Vidai!

Pie kases sēdošais druknais vīrietis, aizbāzis spalvu aiz auss, piecēlās un pazuda aiz sieniņas.

— Cik eksemplāru Dikanža tu novietoji pēdējā braucienā? Poršons viņam jautāja.

— Divsimt Vecītis no Katē, toties nācās atdot par pusvelti divas citas grāmatas, uz kurām nebija tik liels pieprasījums, tā ka iznāca glītas lakstīgalas.

Vēlāk Lisjens dabūja zināt, ka par lakstīgalām grāmattirgotāji iesaukuši darbus, kas ilgi paliek gu|ot noliktavu plauktu vientulībā.

— Starp cilu, vai tu zini, — turpināja Vidals, — ka Pikars grib mums dot romānus? Viņš mums sola divdesmit procentu rabata no parastās grāmatnīcu cenas, lai nodrošinātu panākumus.

— Lai notiek! Uz vienu gadu, — sērīgi novilka izdevējs, ko bija satriecis Vidala slepenais paziņojums Poršonam.

— Tātad norunāts? — Poršons īsi noprasīja nepazīstamajam.

— Jā.

Izdevējs aizgāja. Lisjens dzirdēja, ka Poršons saka Vidalam:

— Mums jau pieprasīti trīssimt eksemplāri, norēķināšanos ar izdevēju atliksim, pārdosim Leonīdu par simt sū gabalā ar norēķināšanos pēc pusgada, un ...

— Un, — pārtrauca Vidals, — tūkstoš pieci simti franku skaidras peļņas iebāzīsim kabatā.

— Jā, es jau uzreiz pamanīju, ka viņš ir sprukās.

— Viņš sevi izputina! Viņš maksā Dikanžam četrtūkstoš franku par divtūkstoš eksemplāriem.

Lisjens pārtrauca Vidalu, parādīdamies nožogojuma durvīs.

— Mani kungi, — jauneklis uzrunāja abus kompanjonus,

man ir gods jūs sveicināt.

Grāmattirgotāji sveicienu tikko atņēma.

— Esmu sacerējis romānu no Francijas vēstures Valtera Skota garā, un šā romānā nosaukums ir Kārla IX strēlnieks. Gribēju jums to piedāvāt.

Poršons uzmeta Lisjenam vēsu skatienu un nolika spalvu uz rakstāmpults.

Vidals, īgni paskatījies uz autoru, atcirta:

— Mēs, kungs, neesam izdevēji, mēs esam grāmattirgotāji komisionāri. Ja izdodam grāmatas uz pašu rēķina, tad slēdzam tirdznieciskus nolīgumus tikai ar plaši pazīstamiem autoriem. Visumā mēs pērkam tikai nopietnas grāmatas, vēsturiskus sacerējumus, pārskatus.

— Mana grāmata taču ir ļoti nopietna. Esmu centies attēlot īstajā gaismā kātoju — neaprobežotas monarehijas piekritēju cīņu pret protestantiem, kuri gribēja nodibināt republiku.

— Vidala kungs! — uzsauca pārdevējs.

Vidals aizmetās projām.

— Es neapstrīdu, kungs, ka jūsu grāmata nebūtu īsts meistardarbs, — teica Poršons, visai nelaipni pamādams ar roku. — bet mēs nodarbojamies tikai ar iespiestām grāmatām. Griezieties pie kāda no tiem, kas pērk rokrakstus, Dogero tēvs, piemēram, Koka ielā, netālu no Luvra; viņš ņem romānus. Ja jūs būtu atnācis drusciņ ātrāk, pie manis bija Polē, Dogero un Koka galeriju izdevēju konkurents.

— Mans kungs, man ir arī dzejoju krājums.. .

— Poršona kungs! — kāds sauca.

— Dzejoji! — Poršons dusmīgi iesaucās. — Par ko jus mani uzskatāt? — viņš iesmējās Lisjenam sejā un aizsteidzās.

Ejot pāri Jaunajam tiltam, Lisjenam uzmācās tūkstoš domu. Tas, ko viņš bija sapratis no tirgotāju žargonā noritējušās sarunas, jāva uzminēt, ka šiem grāmatniekiem grāmatas bija tas pats, kas cepurniekiem kokvilnas cepures, proti, prece, ko jācenšas dārgi pārdot un lēti nopirkt.

«Nebiju nokļuvis pareizā vietā,» Lisjens nodomāja; viņu pārsteidza rupji materiālā puse, no kādas literatūra pavērās.

Koka ielā Lisjens jau iztālēm ievēroja neizskatīgo veikala fasadi, kurai bija gājis garām arī jau agrāk; uz zaja pamata dzelteniem burtiem bija rakstīts: Dogero, grāmatizdevējs. Viņš atcerējās, ka bija redzējis šos vārdus uz vairāku Blosa literārā kabinetā lasīto grāmatu vākiem. Ejot iekšā, Lisjena sirds pukstēja nemierīgi kā ikvienam ar iztēli apveltītam cilvēkam, apzinoties, ka gaidāma ciņa. Veikaliņā viņš sastapa dīvainu sirmgalvi, vienu no Impērijas laika īpatnējākām figūrām grāmatu tirdzniecībā. Dogero valkāja melnu fraku ar platām četrstūrainām ļipām, turpretī modē tolaik bija frakas ar smailām kā zivs astes |ipām. No raibi rūtotās, vienkāršās drānas darinātās vestes kabatas nokarājās tērauda važiņa ar vara atslēdziņu, sniedzoties līdz platajām, melnajām biksēm. Pulkstenis bija tik biezs kā sīpols. Veltas vilnas zeķes un ar sudraba sprādzēm rotātas kurpes papildināja viņa tērpu. Veča kailo galvu iekļāva diezgan dzejiski izspūruši sirmojoši mati. Dogero tēvs, kā Poršons viņu bija nosaucis, ar savu fraku, biksēm un kurpēm atgādināja literatūras profesoru, turpretī ar savu vesti, pulksteni un zeķēm — tirgotāju. Arī seja nebija pretrunā šim dīvainajam savienojumam: viņam bija valdonīga, pedantiska retorikas skolotāja vaibsti ar grāmattirgotāja spriganajām acīm, aizdomu pilno muti un nemierīgajām kustībām.

— Dogero kungs? — iejautājās Lisjens.

— Tas esmu es, mans kungs ...

- Esmu uzrakstījis romānu, — Lisjens sacīja.

— Jūs vēl esat ļoti jauns, — atteica grāmatizdevējs.

— Gadi šajā ziņā nav svarīgi.

— Jums taisnība, — piekrita vecais grāmatizdevējs, paņemdams rokrakstu. — Pie joda! Kārla IX strēlnieks, labs virsraksts! Jauki, jaunekli, pastāstiet man dažos vārdos sacerējuma saturu.

— Mans kungs, tas ir Valtera Skota garā sacerēts vēsturisks romāns, kurā cīņa starp katoļiem un protestantiem parādīta kā divu valdības sistēmu cīņa, jo nopietni apdraud troni. Es nostājos katoļu pusē.

— Jā, jaunekli, tā ir ideja! Labi, es apsolos izlasīt jūsu darbu. Man labāk būtu paticis romāns Radklifa kundzes sacerējumu gaumē; bet, ja jūs esat centīgs, ja jums ir kaut kāds stils, iecere, idejas, ja protat izraisīt darbību, tad labprāt jums pakalpošu. Kas mums vajadzīgs? ... Labi rokraksti.

— Kad varu pie jums ierasties?

— Šovakar izbraukšu uz laukiem, atgriezīšos parīt, līdz tam laikam izlasīšu jūsu darbu, un, ja tas man būs pa prātam, tad tūlīt pat varēsim vienoties.

Redzot, ka vecais vīrs ir tik lādzīgs, Lisjenam iešāvās prāta nelaimīga iedoma parādīt arī Margrietiņu rokrakstu.

— Dogero kungs, esmu sacerējis arī dzeju krājumu . . .

— Ko? Jūs esat dzejnieks! Man jūsu romāns nav vajadzīgs, — pikti sacīja vecais, sniegdams atpakaļ rokrakstu.

Rīmju kalējiem neveicas rakstīt prozu. Prozā nedrīkst būt liekvārdības, jo ir noteikti kas jāpasaka.

— Bet, cienītais kungs, ari Valters Skots ir sacerējis (izejas. ..

— Tas tiesa, — Dogero atmaiga, Vnanīdams, ka jauneklim grūti klājas, un paturēja rokrakstu. — Kur jūs dzīvojat? Es pie jums aiziešu.

Lisjens pateica adresi; viņam nenāca ne prātā, ka vecajam kas aiz ādas; jaunais dzejnieks nesaredzēja sirmgalvī vecās skolas grāmatnieku, cilvēku no tiem laikiem, kad grāmatizdevēji vēlējās turēt pažobelē un aiz atslēgas Volteru un Monteskjē, mirdinot tos vai badā.

— Es tieši atgriezīšos mājup pa Latiņu kvartālu, — izlasījis adresi, noteica vecais grāmatizdevējs.

«Krietns cilvēks!» nodomāja Lisjens, atvadīdamies no grā-matizdevēja. «Reiz es tomēr esmu sastapis jaunatnes draugu, literatūras pazinēju. Vai vienmēr neesmu to sacījis? Es teicu Davidam: ar talantu Parizē viegli gūt panākumus.»

Lisjens atgriezās mājup priecīgs un ar vieglu sirdi, viņš sapņoja par slavu. Vairs nedomādams par drūmajiem vārdiem, kas Vidala un Poršona kantorī viņam bija griezušies ausīs, jauneklis sevi jau uzskatīja vismaz par tūkstoš divsimt franku īpašnieku. Tūkstoš divsimt franku nozīmēja vienu gadu nodrošinātas eksistences Parizē, un gada laikā viņš sacerēs jaunus darbus. Cik daudz plānu tika celti uz šo cerību! Cik daudz saldu sapņo-jumu, redzot savu dzīvi nodrošinātu ar paša darbu! Domās Lisjens jau iekārtoja sev mājokli, un daudz netrūka, ka viņš būtu sācis jau šo to iegādāties. Nepacietību viņš remdināja tikai ar lasīšanu Blosa literatūras kabinetā. Veco Dogero patīkami pārsteidza Lisjena pirmā darba stils, savaldzināja raksturu pārspīlējumi, kādus attēlotā laikmeta gars pieļāva, un vienkārši apžilbināja trauksmainā iztēle, ar kādu jauns autors parasti mēdz izcelt pirmo plānu, — viņš jau nebija sevišķi izlutināts, lāga Dogero tēvs! — un pēc divām dienām tas iegriezās viesnīcā, kur mita viņa topošais Valters Skots. Vecais bija nolēmis iegūt savā pilnīgā īpašumā par tūkstoš frankiem Kārla IX strēlnieku un noslēgt līgumu ar Lisjenu vēl par vairākiem darbiem. Ieraudzījis viesnīcu, vecais viltnieks šo jautājumu apsvēra savādāk.

«Jauneklim, kas šeit dzīvo, noteikti ir mērenas prasības, tas mīl studijas, darbu; varu dot viņam tikai astoņsimt franku.»

Viesnīcniece, kurai Dogero jautāja pēc Lisjena de Ribamprē kunga istabas, atteica:

— Piektajā stāvā.

Grāmatizdevējs izslēja degunu gaisā un pāri piektajam ieraudzīja vairs tikai debesis. Viņš nodomāja: «Šis jauneklis ir glīts, pat skaists puisis; ja tas pārāk daudz nopelnīs, viņš sāks uzdzīvot un vairs nestrādās. Mūsu kopējo interešu labad piedāvāšu viņam seši simti franku; toties skaidrā naudā, nevis vekseļos.»

Vecais uzkāpa piektajā stāvā, trīs reizes pieklauvēja, un Lis-jens atvēra durvis. Istaba bija drausmīgi tukša. Uz galda stāvēja krūzīte piena, maizīte par diviem sū. Ģēnija nabadzība dūrās acīs vecajam grāmatizdevējam.

«Lai viņš paliek pie šiem vienkāršajiem tikumiem, pie sātības ēdienos, pie pieticīgām prasībām.»

— Ļoti priecājos jūs redzēt, — viņš teica Lisjenam. — Lūk, tāpat dzīvoja arī 2ans Žaks, ar kuru jums ir ne tik vien līdzības. Šādos mājokļos deg talanta uguns un liek sacerēti vislabākie darbi. Lūk, tā vajadzētu dzīvot visiem literātiem, nevis mētāties pa kafejnīcām, pa restorāniem, izšķiežot tur savu laiku, savu talantu un mūsu naudu.

Dogero atsēdās.

— Jaunekli, jūsu romāns nav slikts. Esmu bijis retorikas skolotājs, es pazīstu Francijas vēsturi; jūsu darbā ir lieliskas vietas. īsi sakot, jums ir nākotne.

— Ak mans kungs!

— Nē, patiesi, es jums saku, ka mēs varēsim sastrādāt. Es pērku jūsu romānu ...

Lisjena sirds atplauka, jauneklis trīsēja aiz labpatikas: viņš ieies literatūrā, beidzot viņa darbs tiks iespiests.

— Es to pērku par četrsimt frankiem, — Dogero medaini saldā balsī sacīja un paskatījās uz Lisjcnu tā, it kā būtu izturējies ārkārtīgi augstsirdīgi.

— Par sējumu? — jautāja Lisjens.

— Par visu romānu, — atteica grāmatizdevējs, nemaz nebrīnīdamies par Lisjena pārsteigumu. — Toties, — viņš piebilda, — jūs šo sumu saņemsiet skaidrā naudā. Jūs saistīsieties man nodot divus romānus gadā, un tā sešus gadus. Ja pirmais tiks izpārdots pusgadā, tad par nākošajiem maksāšu jums sešsimt franku. Tā ar diviem romāniem gadā saņemsiet simt franku mēnesī, jums būs nodrošināta eksistence, jūs būsiet laimīgs. Daudziem autoriem maksāju tikai trīssimt franku par romānu. Par tulkojumu no angļu valodas maksāju divsimt franku. Agrākos laikos tā būtu bijusi nedzirdēta cena.

— Mans kungs, mēs nevarēsim vienoties, atdodiet manu rokrakstu, — Lisjens gluži sastindzis sacīja.

— Te tas ir, — teica vecais grāmatizdevējs. — Jūs, cienītais, nekā nejēdzat no veikaliem. Publicējot kāda autora pirmo romānu, izdevējam jāriskē ar tūkstoš sešsimt frankiem par iespiešanu un papīru. Vieglāk ir uzrakstīt romānu nekā atrast šādu sumu. Man mājās ir simt romānu rokrakstu, bet nav simt sešdesmit tūkstoš franku kasē. Ak vai! Tādu sumu neesmu nopelnījis par visiem divdesmit gadiem, kopš nodarbojos ar grāmatu izdošanu. Romānus drukājot, mantā neiedzīvosies. Vidals un Poršons grāmatas ņem uz noteikumiem, kas ar katru dienu kļūst mums smagāki. Kur jūs riskējat tikai ar savu laiku, man jāizliek divi tūkstoši franku. Un, ja mēs pieviļamies, jo habent sua fata libelli^14, es zaudēšu divi tūkstoši franku; jums atliks ii kai sacerēt odu par publikas stulbumu. Kad būsiet pārdomājis manus vārdus, jūs atgriezīsieties pie manis. Jā, atgriezīsieties, — vecais pārliecināti atkārtoja, atbildot uz Lisjena augstprātīgo žestu. — Jūs ne tikai neatradīsiet izdevēju, kas jauna autora dēļ gribēs riskēt divi tūkstoši franku, bet jūs neatradīsiet pat izdevēja palīgu, kas uzņemsies izlasīt jūsu ķēpājumu. Es to esmu izlasījis un varu jums norādīt uz vairākām valodas kļūdām. Jūs rakstāt ievēroja, kur vajadzēja bija ievērojuši, un palika, kur būtu jāraksta kļuva.

Lisjens jutās pazemots.

— Kad mēs nākošo reizi redzēsimies, — Dogero piebilda, — jūs būsiet zaudējis simt franku, jo nedošu jums vairāk par simt ekijiem. — Viņš piecēlās, pamāja ar galvu un vēl no durvju sliekšņa noteica: — Ja jums nebūtu talanta un nākotnes un ja es neinteresētos par jauniem, centīgiem cilvēkiem, tad nepiedāvātu jums tik lieliskus nosacījumus. Simt franku mēnesī! Apsveriet to vēlreizl Protams, romāns atvilktnē nav kā zirgs stallī, ēst tas neprasa. Bet labuma no tā arī nav nekāda.

Lisjens paķēra rokrakstu un nosvieda uz grīdas, iesaukdamies:

— Labāk es to sadedzināšu!

— Jūs esat dzejnieks! — sacīja sirmgalvis.

Lisjens notiesāja maizīti, izdzēra pienu un devās ārā. Istaba viņam likās par šauru, jauneklis tajā būtu juties kā iesprostots lauva zvēru dārzā. Senženevjevas bibliotēkā, uz kurieni Lisjens gribēja doties, viņš jau labu laiku bija ievērojis vienā un tajā pašā kaktā sēžam gadus divdesmit piecus vecu jaunekli, kas strādāja ar to koncentrēto uzmanību, kuru nekas nevar izkliedēt, ne traucēt un no kuras var pazīt īstenos literārā darba rūķus. Bez šaubām, jauneklis nāca šeit jau sen, jo kalpotāji un pat bibliotekārs izturējās pret to sevišķi laipni; bibliotekārs ļāva viņam ņemt līdzi grāmatas, un Lisjens redzēja, ka otrā dienā centīgais nepazīstamais tās atkal atnesa; Lisjens nojauta, ka svešinieks ir viņa posta un cerību biedrs. Neliela auguma, kalsns un bāls, šis čaklais puisis, kam bija skaistas rokas un melnu, biezu, nevērīgi sasukātu matu ērkuļa aizsegta cildena piere, saistīja pat gluži vienaldzīgu cilvēku skatienus, jo viņam bija nenosakāma līdzība ar Bonaparta portretu, kas gravēts pēc Roberta Lefevra zīmējuma. Si gravira ir vesela smeldzīgas melaneholijas, apvaldītas godkāres, apslēptas enerģijas poēma. Ielūkojieties vērīgi šai seja: jūs tajā ieraudzīsiet ģenialitāti un noslēgtību, izsmalcinātību un varenību. Acis apgarotas kā sievietei. Acu skatiens alkst plašuma, deg iekārē pēc šķēršļiem, lai tos uzveiktu. .la arī zem graviras nebūtu parakstīts Bonaparta vārds, jūs tomēr to aplūkotu tikpat ilgi. Jauneklis, kas it kā iemiesoja šās graviras tēlu, parasti valkāja lempīgos zābakos iebāztus bikšu galus, vienkārša auduma svārkus, melnu kaklasaiti, pelēku, balti 1ās-motu vadmalas vesti, aizpogātu līdz pašai augšai, un lētu cepuri. Bija skaidri redzams, ka viņš nicina greznošanos. Noslēpumainais svešinieks, uz kura pieres bija jaušama ģēnija iezīme, pastāvīgi apmeklēja Flikoto restorānu, kur arī Lisjens viņu ievēroja; nezināmais jauneklis ēda, lai dzīvotu, nepievērsdams uzmanību ēdieniem, ar kuriem šķita apradis, un dzēra tikai ūdeni. Gan bibliotēkā, gan pie Flikoto visā viņa rīcībā izpaudās zināma cieņa, kas, bez šaubām, izrietēja no apziņas, ka viņa dzīve veltīta kaut kam lielam, tas darīja nepazīstamo visai nepieejamu. Skatiens viņam bija domīgs. Viņa cildeni veidotajā, skaistajā pierē bija jaušama meditācijā. Melnās, spriganās acis, kas redzēja labi un saskatīja ātri, liecināja par ieradumu ienirt problēmu būtībā. Roku kustībās viņš bija atturīgs, visā stājā apvaldīts. Lisjens neviļus izjuta cieņu pret nepazīstamo. Jau vairākkārt viņi bija viens uz otru paskatījušies, ieejot vai izejot no bibliotēkas vai restorānā, it kā vēlēdamies viens otru uzrunāt, bet neviens no abiem to nebija uzdrošinājies. Klusais jauneklis aizvien sēdēja zāles dibenā, kur logi izgāja uz Sorbonas laukumu, un Lisjenam neradās iespēja viņam tuvināties, lai gan jauno dzejnieku valdzināja šis centīgais jauneklis, kurā bija jaušams pārākums. Viens un otrs, kā abi vēlāk noskaidroja, bija pēc rakstura kautrīgi, bikli jaunekļi, kas no visa izjuta bailes, kuru saviļņojums vientuļiem cilvēkiem pat tīkams. Ja viņi nejauši nebūtu satikušies tajā dienā, kad Lisjens tik smagi izjuta savu neveiksmi, varbūt abi nekad nebūtu tuvinājušies. Bet, iegriežoties Grē ielā, Lisjens ieraudzīja nepazīstamo jaunekli, kas atgriezās no Senženevjevas bibliotēkas.

— Bibliotēka ir slēgta, un es nezinu, kāpēc, — svešais uzrunāja Lisjenu.

Šajā mirkli Lisjenam acis bija asaras, viņš pateicās nepazīstamajam ar rokas kustību, kas ir daudz daiļrunīgāka par vārdiem un paver ceļu uz jauneklīgu sirdi. Abi kopā gāja tālāk pa Grē ielu, dodamies uz Arfas ielas pusi.

— Iešu pastaigāties pa Luksemburgas parku, — teica Lisjens. — Kad jau reiz esi izgājis ārā, tad grūti atgriezties pie darba.

— Tiek izjaukts nepieciešamais domu plūdums, — nepazīstamais piebilda. — Jums ir kādas raizes?

— Piedzīvoju neparastu gadījumu, — Lisjens atteica.

Viņš izstāstīja, kā apmeklējis grāmattirgotāju veikalu piekrastē, tad veco grāmatizdevēju, stāstīja par piedāvājumiem, kādus nupat saņēmis; Lisjens nosauca savu vārdu un piebilda šo to par savu stāvokli. Apmēram kopš viena mēneša viņš izdevis sešdesmit franku par ēdienu, trīsdesmit franku par viesnīcu, divdesmit franku par izrādēm, desmit franku literatūras kabinetā, kopsumā simt divdesmit franku; un viņam nav atlicis vairāk kā simt divdesmit franku.

— Jūsu gaitas, — teica nepazīstamais, — ir tādas pašas kā manējās, un līdzīgas pārdzīvo tūkstoš un vēl vairāk jaunekļu, kas katru gadu iebrauc Parizē. Mēs vēl neesam visnelaimīgākie. Vai redzat šo teātri? — viņš jautāja, norādīdams uz Odeona jumolu. — Kādā dienā vienā no mājām, kas atrodas šajā laukuma, apmetās uz dzīvi apdāvināts cilvēks, kas bija nonācis galīga trūkumā; lai posts būtu pilnīgs, viņš bija apprecējies ar mīļotu sievieti, un šāda nelaime mūs vēl nav skārusi; par prieku vai par bēdām, kā jums tīk, tas bija apveltīts ari ar diviem bērniem; uz viņu gūlās smaga parādu nasta, tomēr tas ticēja savai spalvai. Viņš iesniedz Odeonā piecu cēlienu komēdiju, tā tiek pieņemta, lomas sadala labiem spēkiem, aktieri notur mēģinājumus, direktors steidzina iestudēšanu. Šie pieci veiksmes gadījumi izrādās par drāmām, kuras grūtāk realizēt nekā uzrakstīt piecus cēlienus. Nabaga autors mitinās pažobelē, tās jumtu varat no šejienes saredzēt; viņš izsmeļ pēdējos līdzekļus, lai izvilktu dzīvību, kamēr lugu iestudēs, sieva ieliek lombardā savus apģērba gabalus, ģimene pārtiek no sausas maizes. Dienā, kad notiek pēdējais mēģinājums, izrādes priekšvakarā, viņi jau ir parādā piecdesmit franku: maizniekam, piena sievai, durvju sargam. Dzejnieks atstājis sev tikai pašu nepieciešamāko: svārkus, kreklu, bikses, vesti un zābakus. Viņš ir pārliecināts par panākumiem un, apskaujot sievu, saka tai: «Beidzot mums veiksies!» — «Ugunsgrēks!» iesaucas sieva. «Skaties, deg Odeons!» Mans kungs, Odeons tiešām dega. Un tāpēc nežēlojieties. Jūs esat apģērbts, jums nav ne sievas, ne bērnu, jums kabatā ir simt divdesmit franku katram gadījumam, un jūs nevienam nekā neesat parādā. Luga pēc tam tika uzvesta Luvuā teātrī simt piecdesmit reižu. Karalis piešķīra autoram pensiju. Bifons sacījis, ka ģēnijs esot pacietība. Un patiesi, pacietība cilvēkā ir tā īpašība, kas visvairāk līdzinās metodei, ar kuras palīdzību daba rada savus veidojumus. Kas ir māksla, cienījamais? Koncentrēta daba.

Abi jaunekļi jau dūšīgi soļoja pa Luksemburgas parku. Lis-jens drīz vien zināja nepazīstamā mierinātāja vārdu, kas vēlāk kļuva slavens. Jauneklis bija Daniels d’Artczs, šodien viens no diženākajiem mūsu laikmeta rakstniekiem, viens no tiem reti sastopamajiem cilvēkiem, kas, pēc kāda dzejnieka jaukā izteiciena, «apvieno sevī skaistu talantu ar daiļu dvēseli».

— Par lielu cilvēku kļūt nav viegli, — Daniels maigi sacīja. — Ģēnijs slaka savus darbus ar asarām. Talants ir gara pasaules radība, kas, tāpat kā ikviena būtne, bērnībā pakļauta slimībām. Sabiedrība noraida nepilnvērtīgus talantus, tāpat kā daba iznīdē kuslus vai slikti veidotus radījumus. Kas grib pacelties pāri cilvēkiem, tam jāgatavojas cīņai, tas nedrīkst atkāpties nekādu grūtību priekša. Liels rakstnieks ir moceklis, kas nemirs. Ar to pateikts viss. Jūsu pierē ir ģēnija iezīme, d’Artczs teica Lisjenam, it kā iekļaudams viņu savā skatienā, — bet, ja jums krūtīs nav neatlaidīgas gribas, ja jums nav eņģeļa pacietības, ja jūs, lai cik tālu no mērķa jūs atsviestu likteņa dīvainības, nespēsiet no jauna sākt bezgalīgo ceļu uz pilnību tāpat kā bruņurupucis, kas vienmēr, lai kādā zemē atrastos, allaž tiecas uz dzimto okeānu, tad atsakieties jau šodien no cīņas.

— Tātad jūs sagaidāt ciešanas? — Lisjens jautāja.

Dažādus pārbaudījumus, apmelojumus, nodevības, sāncenšu

nelietības, apvainojumus, viltu un naudinieku rausību, — jauneklis rezignēti atbildēja. — Ja jūsu darbs ir skaists, ko gan tad nozīmē pirmā neveiksme? ...

— Vai jūs izlasītu manu romānu un izteiktu savu spriedumu? — Lisjens vaicāja.

— Lai notiek, — d’Artezs piekrita. — Es dzīvoju Katrvana ielā, mājā, kurā viens no slavenākajiem vīriem, viens no izcilākajiem mūsdienu ģēnijiem, zinātnes spīdeklis Deplens, visspējīgākais chirurgs, kādu mēs pazīstam, izcieta pirmās mocības cīņā pret dzīves likstām Parizē un ceļā uz slavu. Atmiņas par viņu man ik vakaru dod nākošajā dienā vajadzīgo drosmi. Es mājoju istabā, kurā viņš bieži vien iebaudījis tikai maizi ar ķiršiem, tāpat kā Ruso, tikai bez Terezes. Atnāciet pēc stundas, būšu mājās.

Abi dzejnieki izšķīrās, neizsakāmi skumja maiguma saviļņojumā spiežot viens otram roku. Lisjens aizgāja pēc manuskripta. Daniels d’Artezs devās uz lombardu ieķīlāt pulksteni un tad nopirkt divus riņķus malkas, lai varētu iekurināt istabu un jaunajam draugam nebūtu jāsalst, jo laiks bija auksts. Lisjens ieradās precizi, un māja, ko viņš ieraudzīja, izskatījās vēl bēdīgāk nekā viņa paša viesnīca; bija jāiet pa drūmu gaiteni, kura galā atradās tumšas kāpnes. Daniela d’Arteza istaba bija sestajā stāvā; istabā starp diviem šauriem lodziņiem stāvēja nomelnējuša koka grāmatplaukts, pieblīvēts ar kartona vākiem, uz kuru muguriņām vīdēja etiķetes. Šaura, krāsota koka gultiņa, līdzīga koledžu guļamtelpas lāviņām, pa vecam nopirkts naktsgaldiņš, divi apvilkti atzveltnes krēsli aizņēma telpas viņu galu; gar sienām apkvēpušas un izbalējušas skolu tapetes. Starp kaminu un logu bija novietots garš galds, apkrauts ar papīriem. Pretī kārniņam pie sienas bija veca sarkankoka kumode..Nodeldēts paklājs sedza pilnīgi visu grīdu. Ar šo derīgo greznību tika samazināti izdevumi par apkurināšanu. Pie galda parasts kantora krēsls, pārvilkts ar sarkanu safjanu, kas no lietošanas notrīts jau gluži balts, un vēl pusducis vienkāršu krēslu papildināja iekārtu. Uz kamina dzegas Lisjens ievēroja senatnīgu svečturi ar aizsedzi-ņiem un četrām vaska svecēm. Redzēdams ik uz soļa šai bēdīgajā mājoklī visasākā trūkuma pēdas, Lisjens jautāja, kāpēc d’Artezs lietojot tik dārgas sveces, un tas atbildēja, ka viņam esot pretīga tauku sveču smaka. Tas liecināja par jaunekļa izsmalcinātiem jutekļiem, norādīja uz lielu sensibililati. Romānā lasīšana ilga septiņas stundas. Daniels klausījās bijīgi, neiebilzdams ne vārda, nepārtraukdams ne ar vienu piezīmi, tā pierādīdams labu gaumi, kāda reti sastopama klausītāju vidū.

— Jūsu domas? — Lisjens jautāja Danielam, uzlikdams rokrakstu uz kamina dzegas.

— Jūs esat uz jauka un pareiza ceļa, — jauneklis svinīgi atbildēja, — bet darbs jums tomēr jāpārveido. Ja nevēlaties būt tikai vājš Valtera Skota atdarinātājs, tad jums jārada pašam savs īpatnējs rakstības paņēmiens, bet jus esat tikai viņu atveidojis. Lai ievadītu savus personāžus, jūs sākat, tāpat kā viņš, ar garām sarunām; kad tie izrunājušies pēc sirds patikas, tikai tad jūs pārejat pie deskripcijas un darbības. Pretmetu ciņu, kas nepieciešama katrā sacerējumā, lai tas būtu dramatisks, jūs atvirzāt pēdējā vietā. Pārstatiet problēmas risinājuma sastāvdaļas. Aizstājiet bezgalīgās sarunas, kas Skotam ir tik spilgtas, bet jums bālas, aizstājiet tās ar deskripcijām, kurām mūsu valoda tik piemērota. Lai dialogs jūsu darbā kļūst gaidītas sekas, kas vainago premisas. Sāciet uzreiz ar darbību. Ķerieties pie sižeta te no malas, te no gala; īsāk sakot, izstrādājiet to dažādos plānos, lai nekļūtu vienmuļš. Pārnesot skotu rakstnieka dramatizētā dialoga formu uz Francijas vēstures materiālu, jūs kļūsiet novators. Valters Skots ir bezkaislīgs; viņš vai nu nepazīst kaislību, vai arī viņam to aizlieguši dzimtās zemes liekulīgie tikumi. Viņam sieviete ir pienākuma iemiesojums. Ar retiem izņēmumiem, viņa varones visas ir vienādas, veidotas, kā saka gleznotāji, pēc viena šablona. Tās visas atvedinātas no Klarisas Harlovas; iedzīvinot visos sieviešu tolos vienu un to pašu ideju, viņš spējis parādīt tikai tā paša tipa dažādus paraugus, variējot to tikai ar spilgtāku vai mazāk spilgtu nokrāsu. Sieviete modina kaislību urr ienes ar to sabiedrībā nemieru. Kaislībai ir bezgalīgi daudzas formas. Aprakstiet cilvēku kaislības, un jums pavērsies milzīgas iespējas, no kurām šis izcilais ģēnijs atteicās, lai viņa darbus lasītu visās aizspriedumainās Anglijas ģimenēs. Francijā mūsu vēstures visvētrainākajā periodā jūs sastapsiet visvaldzinošākos netikumus un spožus tikumus katolicisma pārstāvju vidū, rādiet tos pretstatā kalvinisma drūmajām figūrām. Ikviens no pagājušajiem valdīšanas laikmetiem, sākot no Kārļa Lielā, prasīs vismaz vienu romānu un daži pat četrus piecus, kā, piemēram, Ludviķa XIV, Indriķa IV, Franča I valdīšana. Nesniedziet smagu vēstījumu par katram zināmiem faktiem, bet radiet gleznainu Francijas vēsturi, attēlojot tērpus, mēbeles, mājas, to iekšējo iekārtojumu un cilvēku dzīvi, atdzīviniet attiecīga laikmeta garu. Jums ir iespēja kļūt savdabīgam, izkliedējot parastos maldus, kas izkropļo daudzu mūsu karaļu tēlus. Esiet drosmīgs un celiet atkal godā krāšņo un majestātisko Katrinas Mediči figūru, ko esat upurējis aizspriedumiem, kas vēl aptumšo tās tēlu. Parādiet, beidzot, Kārli IX tādu, kāds viņš bijis, nevis par kādu to pataisījuši protestantiskie rakstnieki. Pēc desmit gadu neatlaidīga darba jūs sasniegsiet slavu un bagātību.

Pulkstenis bija jau deviņi. Lisjens atdarināja sava nākošā drauga slēpti augstsirdīgo rīcību un uzaicināja viņu pusdienās pie Edona, kur izdeva divpadsmit franku. Ēdot pusdienas, Daniels uzticēja Lisjenarn savas slepenās cerības un studijas. D’Artezs atzina, ka izcils talants nevar iztikt bez dziļām metafizikas zināšanām. Pašreiz viņš pārsijāja senlaiku un mūsdienu filozofijas apcirkņus, lai apgūtu to bagātības. D’Artezs gribēja, tāpat kā Moljers, vispirms kļūt izcils filozofs un tikai tad rakstīt komēdijas. Viņš pētīja aprakstīto un dzīvo pasauli, domas un faktus. Viņa draugu vidū bija dabas zinātnieki, jauni mediķi, politiski rakstnieki un mākslinieki — centīgu, nopietnu jaunekļu sabiedrība, kurus gaidīja liela nākotne. Iztikai līdzekļus d’Artezs nopelnīja ar apzinīgi uzrakstītiem, bet vāji apmaksātiem rakstiņiem, ko iespieda bibliogrāfiskās, enciklopēdiskās vai dabaszinātniskās vārdnīcās; viņš tos rakstīja tieši tik daudz, cik bija nepieciešams, lai varētu dzīvot un realizēt nospraustos mērķus. D’Artezs bija pasācis rakstīt izdomas bagātu sacerējumu vienīgi tai nolūkā, lai izpētītu valodas iespējas. Vēl nepabeigto grā matu, ko viņš turpināja rakstīt vai atkal pameta, atkarībā no garastāvokļa, d’Artezs taupīja garīga paguruma dienām. Tas bija romānā formā ietverts plaša vēriena psicholoģisks darbs. Kaut gan Daniels izstāstīja par sevi visu ļoti pieticīgā veidā, Lisjenarn viņš tomēr šķita milzis. Kad pulksten vienpadsmitos abi izgāja no restorānā, Lisjens jau bija pieķēries sirsnīgā draudzībā šim tikumu iemiesojumam, kam bija sveša augstprātība, šim raksturam, kas pats neapjauta sava cildenuma. Dzejnieks neapstrīdēja Daniela padomus, bet sekoja tiem burtiski. D’Arteza krāšņais talants, jau nobriedis vientuļās pārdomās un sev pašam, ne citiem domātas kritikas ietekmē, pēkšņi pavēra Lisjenarn durvis uz lieliskajām fantāzijas pilīm. It kā kvēlojoša ogle būtu skārusi provinces jaunekļa lūpas, pariziešu censoņa vārdi atrada auglīgu zemi Angulemas dzejnieka smadzenēs. Lisjens stājās pie sava romānā pārveidošanas.

Parizes tuksnesī sastapis augstsirdīgu jūtu pārpilnu, radnie-cigu sirdi, izcilais provinces cilvēks darīja tapat, kā mēdz darīt katrs pēc siltas draudzības izslāpis jauneklis: viņš pieķērās d’Artezam kā kroniska slimība, gāja tam pakaļ, lai kopā dotos uz bibliotēku, jaukā laikā pastaigājās ar viņu Luksemburgas parkā, reizē paēdis vakariņas pie Flikoto, pavadīja Dānieļu līdz tā nabadzīgajai istabiņai, īsāk sakot, viņš tam piekļāvās, kā cits citam bija piespiedušies franču zaldāti sniegainajos Krievijas plašumos. Pazīšanās pirmajās dienās Lisjens ne bez sarūgtinājuma ievēroja, ka viņa klātbūtne apgrūtina draugus, kas pulcējās pie Daniela. Šie izcilie cilvēki, par kuriem d’Artezs bija stāstījis Lisjenam ar lielu sajūsmu, sarunājās savā starpā ļoti atturīgi, un tas šķita esam nesaskaņā ar ciešās savstarpējās draudzības acīm redzamajiem apliecinājumiem. Lisjens nepamanīts aizgāja, viņu sāpināja negribētā izstumtiba, kā arī asā ziņkārība, ko bija modinājuši šie nepazīstamie cilvēki, kas cits citu uzrunāja priekšvārdā. Tie visi, tāpat kā d’Artezs, bija apveltīti ar īpatnēju talantu. Kad Daniels, Lisjenam nezinot, bija uzveicis savu draugu iebildumus, tie beidzot uzskatīja Angulemas dzejnieku par cienīgu piebiedroties viņu sadraudzībai. Tagad Lisjens varēja tuvāk iepazīties ar cilvēkiem, ko vienoja dziļa draudzība, intelektuālo interešu nopietnība un kas gandrīz ik vakaru pulcējās pie d’Arteza. Visi nojauta, ka d’Artezs izvērtīsies par izcilu rakstnieku, un uzskatīja to par savu vadoni, kopš viņus bija pametis viens no neparastākajiem mūsdienu domātājiem, mistiska rakstura ģēnijs, viņu pirmais vadītājs, atgriezdamies uz savu provinci aiz iemesliem, par kuriem šeit runāt būtu lieki; taču Lisjens bieži dzirdēja pieminam tā vārdu: Luijs. Nebūs grūti saprast, cik dziļu interesi un ziņkārību modināja jaunajā dzejniekā šie cilvēki, ja pakavēsimies pie tiem no viņu vidus, kas, līdzīgi d’Artezam, iekaroja lielu slavu; un vairāki arī nesasniedza mērķi.

No tagad vēl dzīvajiem būtu minams Orass Bjanšons, toreizējais praktikants Oteldje slimnīcā, vēlāk kļuvis viens no Pari-zes Medicinas skolas spīdekļiem; šis cilvēks tagad ir pārāk labi pazīstams, lai mēs pakavētos pie viņa izskata aprakstīšanas un rakstura vai prāta ievirzes izskaidrošanas. Tālāk, Leons Žiro, dziļš filozofs, drošs teorētiķis, kas uzvanda visas sistēmas, tiesā tās, izskaidro, formulē un noliek pie kājām savam dieveklim — Cilvēcībai; viņš vienmēr ir liels, pat savos maldos, kurus vērš cildenus viņa labā griba. Nenogurstošais meklētājs, pašaizliedzīgais zinātnieks kļuvis morāli politiskas skolas galva, un par šās skolas nozīmību varēs spriest tikai laiks. Kaut ari pārliecība ievirzīja viņu novados, kas bija sveši pārējiem biedriem, viņš tomēr palika tiem uzticīgs draugs. Mākslu pārstāvēja Zozefs Brido, viens no labākajiem jaunās skolas gleznotājiem. Ja pārāk viegli ietekmējamais raksturs nesagādātu viņam apslēptas ciešanas, Zozefs, kas gan vēl nav teicis savu pēdējo vārdu, būtu varējis kļūt itāliešu lielmeistaru cienīgs turpinātājs: viņam ir romiešu skolas zīmējums un veneciešu kolorits; bet mīlestība viņu pazudina, cērtot rētas ne tikai sirdī: mīlestība raida savas bultas arī gleznotāja smadzenēs, ārda līdzsvaru dzīvē un svaida no vienas galējības otrā. Atkarībā no tā, vai viņš savā pašreizējā, ātri gaistošā mīlas dēkā jūtas pārāk laimīgs vai pārāk nožēlojams, Zozefs aizsūta uz izstādi vai nu etides, kurās krāsa pilnīgi nomāc zīmējumu, vai arī gleznas, nobeigtas iedomāto sāpju smagumā, un viņu tajās nodarbinājis tikai zīmējums, tā ka krāsu tajās nav, kaut gan viņam ir ļoti krāšņa palete. Viņš nepārtraukti pieviļ publikas un savu draugu gaidas. Ar saviem pārdrošajiem meklējumiem mākslas laukā, ar savām kaprizēm, ar fantāziju viņš būtu aizrāvis pašu Hofmani. Ar saviem pilnvērtīgajiem darbiem Zozefs Brido izraisa sajūsmu skatītājos, tā viņam sagādā prieku, un citreiz viņš skaišas, ka nesaņem uzslavas par gleznām, kuras nav izdevušās un kurās pats ar savām gara acīm saredz to, kā tajās nav un kaš publikas skatieniem nav pieejams. Zozefs ir pilnīgi neaprēķināms, draugi reiz piedzīvoja, ka viņš iznīcināja pilnīgi pabeigtu gleznu, tāpēc ka tā viņam bija likusies pārāk nogludināta.

/

— Pārāk nolaizīta, — viņš teica, — pārāk skolnieciska.

Zozefs ir oriģināls un reizēm nepārspējams, viņam piemīt visas nelaimes un visa svētlaimība, ko pārdzīvo nervozi cilvēki, kam pilnveidošanās alkas izvēršas slimībā. Garā viņš ir radniecīgs Sternam, tikai bez literārām dāvanām. Viņa asprātības, domu lēcieni ir neatdarināmi. Zozefs ir daiļrunīgs un prot mīlēt, bet jūtās ir tikpat kaprizs kā savā daiļradē. Draugu pulciņā viņš bija iemīļots tieši to īpašību dēļ, kuras mietpilsoņi būtu saukuši par kļūdām. Beidzot, Filžans Ridals, viens no mūsdienu rakstniekiem, kas apveltīts ar visdzirkstošāko humoru, dzejnieks, kam nerūp slava; uz skatuves dēļiem viņš raida tikai savus vulgārākos sacerējumus, skaistākās ainas paglabājot smadzeņu serailā pašam un draugiem par prieku. No publikas viņš prasa tikai neatkarīgai dzīvei nepieciešamo naudu, un, tikko to saņem, Filžans vairs negrib strādāt. Kūtrs un ražīgs kā Rosini, viņš bija radis, tāpat kā lielie komēdiju dzejotaji, kā Moljers un Rablē,katrā parādībā saskatīt par un pret:, Ridals bija skeptiķis, viņš varēja smieties par visu un arī smējās. Filžans Ridals ir liels dzīves ikdienas filozofs. Dziļā pasaules pazīšana, asās novērošanas spējas, slavas nicināšana, kuru viņš sauc par lētu vizuli, tas viss nav nocietinājis viņa sirdi. Ridals ir tikpat rosīgs citu labā, cik vienaldzīgs pret paša interesēm, un, ja viņš sāk rīkoties, tad tas notiek kāda drauga labā. Tāpat kā Rablē, viņš neniecina labu ēdienu un dzērienu, tomēr sevišķi pēc tā arī nedzenas, ir reizē mclancholisks un līksms. Draugi viņu dēvē par reģimenta suni — tā zaldāti mēdz saukāt savu kaprali — un nekas noraksturo viņu labāk par šo palamu. Trīs citi, kas bija vismaz tikpat nozīmīgi ka četri jau uzskicētie draugi, cits pēc cita aizgāja kapā: visagrāk nomira Meiro, kas iededza plaši pazīstamo disputu starp Kivjē un Zofruā Scntilēru, starp diviem vienlīdz lieliem ģēnijiem, un šai problēmai bija lemts sadalīt zinātnes pasauli divās nometnēs. Viņš nomira dažus mēnešus pirms tā vīra nāves, kurš aizstāvēja šauru un analitisku zinātni pret panteistu, kas dzīvo vēl šobaltdien un Vācijā tiek augsti godāts^15. Meiro bija Luija draugs, un priekšlaicīga nāve drīz vien laupīja intelektuālajai pasaulei ari Luiju. Pie šiem abiem nāves apzīmogotajiem vīriem, kas šodien, neraugoties uz viņu plašajām zināšanām un lielo apdāvinātību, tomēr jau aizmirsti, jāpicskaita ari Mišels Kretjens, plaša vēriena republikānis, kas sapņoja par Eiropas federāciju un 1830. gadā ievērojami veicināja sensimonistu kustību. Ar Senžista un Dantona spēku apveltītais politiskais darbinieks Kretjens bija vienkāršs un maigs kā jaunava, pilns iluziju un mīlestības; viņam bija daiļskanīga balss, kas būtu sajūsminājusi Mocartu, Veberu vai Rosini, un, klausoties Mišelu dziedam dažas Bcranžē dziesmas, sirdī ieplūda dzeja, mīlestība un cerība. Mišels Kretjens bija tikpat nabadzīgs kā Lisjens, kā Daniels un visi draugi, tomēr viņš dzīvoja bez raizēm kā Diogens. Viņš sarakstīja satura rādītājus lieliem sacerējumiem, prospektus izdevējiem, bet par saviem uzskatiem klusēja, tāpat kā kaps klusē par nāves noslēpumiem. Sis līksmais inteliģences bohemietis, lielais valstsvīrs, kas varbūt būtu spējis pārveidot visas pasaules seju, krita pie Senmerī klostera mūriem kā vienkāršs zaldāts. Kaut kāda bodnieka raidītā lode nopļāva vienu no cildenākajiem radījumiem, kādi mituši franču zeme. Mišels Kretjens mira ne par savu pārliecību. Kretjena ilgotā federācijā apdraudēja Eiropas aristokrātiju daudz nopietnāk nekā republikāniskā propaganda;' tā bija racionālāka un mazāk neprātīga nekā šausmīgās un miglainās brīvības idejas, ko proklamēja jaunie karstgalvji, kas sevi uzskata par Konventa mantiniekiem. Cildeno plebeju Miseiu Kretjcnu apraudāja katrs, kas to bija pazinis, un nav viņu vidū neviena, kurš neatcerētos un pat visai bieži šo lielo, tomēr nezināmo politisko darbinieku.

Sie deviņi cilvēki veidoja sadraudzību, kurā savstarpēja cieņa un biedriskums nodibināja mieru starp visatšķirīgakiem uzskatiem un teorijām. Pikardijas muižnieks Daniels d’Artezs bija tikpat pārliecināts inonarchijas piekritējs, cik Mišels Kretjens — Eiropas federācijās sludinātājs. Filžans Ridals vīpsnāja par Leona Žiro filozofiskām doktrinām, un 2iro savukārt pareģoja d’Artezam kristiānismā bojā eju un ģimenes sairumu. Mišels Kretjens, kas ticēja dievišķā vienlīdzības likumdevēja — Kristus reliģijai, aizsargāja dvēseles nemirstību pret izturētā analitiķa Bjanšona skalpeli. Viņi pārrunāja, bet netiesāja. Godkāres tie nepazina, jo šie jaunieši paši bija gan oratori, gan reizē klausītāji. Viņi uzticēja cits citam savus nodomus un burvīgā jaunības paļāvībā prasīja cits citam padomus. Ja jautājums kļuva nopietns, oponētājs atteicās no sava uzskata, lai iedziļinātos drauga domu gaitā, un spēja tam sniegt palīdzību jo vairāk tāpēc,' ka vērtēja objektivi problēmu vai sacerējumu, kas neietilpa paša ideju sfērā. Gandrīz katrs bija iejūtīgs un iecietīgs, šīs divas īpašības apliecināja viņu dvēseļu cildenumu. Pievilto cerību, apsīkušo talantu, nesasniegto panākumu, aizvainotas patmīlības baigais mantojums — skaudība viņiem bija sveša. Bez tam viņi katrs gāja citu ceļu. Tāpēc ikviens, kas, līdzīgi Lisjenam, tika uzņemts viņu vidū, jutās nepiespiesti. Patiess talants vienmēr ir vienkāršs un šķīsts, vaļsirdīgs un nemākslots; tā asprātības uzjautrina, nevis dzeļ cita pašcieņai. Tikko izzuda pirmais mulsums, ko bija radījis respekts pret šiem izmeklētajiem cilvēkiem, jaunuzņemtais viņu sabiedrībā jutās bezgalīgi jauki. Sirsnīgā tuvība neizslēdza paša vērtības apziņu un arī dziļu cieņu pret savu kaimiņu; īsāk sakot, katrs saprata, ka spēj būt gan cita labdaris, gan parādnieks, un ikviens bez kautrēšanās pieņēma no otra pakalpojumus. Valdzinošās, nenogurstošās sarunas aptvēra visdažādākās tēmas. Vārdi, trāpīgi kā bultas, raisījās viegli un skāra līdz sirds dziļumiem. Materiālās dzīves trūcība un intelektuālo bagātību spožums radīja neparasti spilgtu kontrastu. Šeit dzīves nedienas pieminēja, tikai lai par tam draudzīgi pazobotos. Kādā rudens dienā, kad priekšlaicīgi bija iestājies vēsums, pieciem d’Arteza draugiem iešāvās prātā viena un tā pati doma, un katrs atnesa zem apmetņa malku, tāpat kā mēdz atgadīties izbraukumos, kad ikvienam, kas aicināts piedalīties, jāņem līdzi kāds ēdiens, un visi atnāk ar pīrāgiem. Apveltītiem ar garīgu skaistumu, kas izpaužas arī ārienē un ne mazāk kā darbs un negulētas naktis zeltī jauniešu sejas ar dievišķīgu mirdzumu, visiem draugiem skaidrā dzīve un versmainās domas izlīdzināja un apskaidroja mazliet samocītos vaibstus. Tiem bija augstas dzejnieku pieres. Ļoti dzīvās, dzirkstošās acis liecināja par neaptraipītu dzīvi. Kad sevi lika manīt nabadzības posts, to pacieta tik līksmu sirdi un vienprātīgi centās uzveikt, ka tas neaptumšoja īpatnējo gaišumu, kāds apspīd jauniešu sejas, kamēr tie vēl nepazīst īsta groka, vēl nav pazemojušies līdz apkaunojošiem kompromisiem ar savu sirdsapziņu, uz kuriem pavedina nespējība panest trūkuma slogu, alkas sasniegt mērķi vienalga kādiem līdzekļiem vai arī vēlīgā iecietība, ar kādu literāti dažreiz mēdz uzņemt un piedot dažādas nodevības. Draudzību padara nešķiramu un divkāršo tās burvību kāda izjūta, kuras trūkst mīlestībai: drošība. Šie jaunieši bija droši pārliecināti cits par citu: viena ienaidnieks kļuva visu ienaidnieks, katrs būtu ar mieru upurēt savas būtiskākās intereses, paklausot svētajai siržu vienprātībai. Gļēvuļi tie nebija nekad, bargu «nē!» tie prata atcirst katram apvainojumam un droši aizstāvēt cits citu. Vienlīdz cēlsirdīgi, spējīgi dziļi just, draugi brīvi varēja domāt un droši sacīt cits citam visu, jo mājoja zinātnes un saprāta pasaulē. Jaunieši bija pārliecināti, ka allaž sapratīsies, un viņu domas lidoja neiegrožotas; savstarpējā izturēšanās bija vienkāršā, tie cits citam uzticēja savas bēdas un priekus, tie domāja un cieta līdzi no visas sirds. Valdzinošā smalkjūtība, kas fabulu Divi draugi padara cēlām dvēselēm par īstu dārgumu, viņu starpā bija parasta parādība. Nav grūti saprast, kāpēc viņi, uzņemot savā vidū jaunu draugu, izturējās tik kritiski: tie pārāk labi apzinājās cits cita lielumu un jutās pārāk laimīgi, lai ļautu jauniem un nepazīstamiem ļaudīm traucēt šo laimi.

Šī jūtu un interešu savienība pastāvēja bez sadursmēm un vilšanās veselus divdesmit gadus. Vienīgi nāve, kas viņiem laupīja Luiju Lamberu, Meiro un Mišelu Kretjenu, spēja padarīt mazāku šo cildeno plejādi. Kad 1832. gadā pēdējais no iepriekš-uzskaitītajiem gāja bojā, Orass Bjanšons, Daniels d’Artezs, Leons Žiro, Zozefs Brido un Filžans Ridals devās uz Senmerī, kaut gan politisko vētru periodā tas bija ļoti bīstami, lai paņemtu kritušā drauga līķi un apbedītu, parādot pēdējo godu. Naktī viņi pavadīja mīļotā cilvēka mirstīgās atliekas uz Perlašeza kapsētu. Bjanšons uzveica visas grūtības un nekur neatkāpās; viņš griezās pat pie ministriem un atzinās, ka esot mirušā federalista vecs draugs. Aizkustinošā apbedīšanas aina dziļi iespiedās atmiņā nedaudzajiem draugiem, kas bija ieradušies. Pastaigājoties pa grezno kapsētu, jūs varat ieraudzīt uz visiem laikiem nopirktu kapa vietu, kur paceļas zaļu zāli apaugusi kapa kopiņa ar melna koka krustu, uz kura sarkaniem burtiem iegrebti divi vārdi: Mišels Kretjens. Sis šeit ir vienīgais tāda veida piemineklis. Pieci draugi bija nodomājuši, ka tieši ar šādu vienkāršību jāgodina tā vīra piemiņa, kurš pats bijis tik vienkāršs.

Tā šajā saltajā jumta istabiņā piepildījās visskaistākie jūtu sapņojumi. Tur brāļi, vienādi spēcīgi katrs savā zinātnes nozarē, izglītoja cits citu, atklājot viens otram visu, pat savas ļaunākās domas; tie visi bija augsti izglītoti un nabadzības kalve norūdīti vīri. Uzņemts šo izcilo būtņu vidū kā līdzīgs, Lisjens pārstāvēja poēziju un skaistumu. Viņš nolasīja savas sonetas un iemantoja visu apbrīnošanu. Lisjenam lūdza nolasīt sonetu, tāpat kā viņš bija lūdzis Mišelu Kretjenu nodziedāt dziesmu. Tā Lisjens Parizes tuksnesī atrada oāzi Katrvana ielā.

Oktobra sākumā Lisjens izdeva pēdējo naudu, nopirkdams mazliet malkas, un pašā darba karstumā, strādājot pie sava romānā pārveidošanas, palika pilnīgi bez līdzekļiem. Daniels d’Artezs kaminu kurināja ar kūdru un trūkumu pacieta varonīgi: viņš nekad nesūdzējās, bija akurats kā veca meita un iedalījās tik pedantiski, ka reizēm šķita pat skops. Viņa vīrišķība iedvesmoja arī Lisjenu, kas, būdams jauns loceklis šajā jaunekļu sadraudzībā, juta neuzveicamu kautrību stāstīt kādam par savu postu. Kādu rītu Lisjens aizgāja uz Koka ielu pie Dogero, lai pārdotu savu romānu Ķārļa IX strēlnieks, bet nesastapa izdevēju. Lisjens nezināja, cik atsaucīgi ir lielie gari. Viņa draugi smalkjūtīgi izprata dzejniekiem raksturīgās vājības, izprata depresijas, kas seko dvēseles lidojumiem, kad tā pārkairināta, izjusti vērojot dabu, kuras atveidošana ir dzejnieku cēlais uzdevums. Sie vīri, kas paši nedienās bija tik izturīgi, juta līdzi Lisjena bēdām. Viņi bija pamanījuši, ka Lisjenam nav naudas. Un klusos draudzīgu pārrunu, dziļu pārdomu, poe-zijas un pārdzīvojumu vaļsirdīgas atklāsmes vakarus, kuros domas ar ērgļa spārniem bija lidojušas gara augstumos, tautu nākamībā, vēstures plašumos, sadraudzības jaunieši vainagoja ar augstsirdību, kas pierādīja Lisjenam, cik maz viņš sapratis savus jaunos draugus.

— Lisjen, mans draugs, — Daniels viņam sacīja, — tu vakar nenāci ēst pie Flikoto, un mēs zinām, kāpēc.

Lisjens nespeja savaldīt asaras, kas straumītēm plūda par vaigiem.

— Tu mums neuzticējies, — Lisjenam teica Mišels Kret-jens, — mēs ievilksim krustiņu kaminā, un kad nonāksim līdz desmitajam ...

— Mums visiem, — Bjanšons viņu pārtrauca, — palaimējies dabūt kādu ārkārtēju darbiņu: es Deplena vielā dežurēju pie kāda bagāta slimnieka; d’Artezs uzrakstījis Enciklopēdiskam pārskatam rakstiņu; Kretjens jau grasījās kādu vakaru iet dziedāt Elizejas laukos un savākt atzinības veltes, bet pēkšņi kāds kungs, kas vēlas kļūt politiķis, uzdeva viņam uzrakstīt brošu-riņu, un Mišels par sešsimt frankiem tam piegādāja sacerējumu īstā Makiaveli garā; Leons Žiro aizņēmās piecdesmit franku no sava izdevēja, Zozefs pārdeva etides, un svētdien uzvesta Filžana luga, pie kam zāle bijusi pārpildīta.

— Se tev divsimt franku, — teica Daniels, — ņem tos un turpmāk tā vairs nedari.

Viņš vēl metīsies mums ap kaklu, — pazobojās Kretjens, —- it ka mēs būtu diezinko izdarījuši!

Lai saprastu, kādu svētlaimi Lisjens izbaudīja šo jaunekļu vidū, kuri bija kā iemiesota gara cildenuma enciklopēdija, katrs apveltīts ar savdabīgu īpatnību, mantotu savā zinātnes laukā, pietiks šeit uzrādīt atbildes, kuras Lisjens saņēma otrā dienā uz savu ģimenei aizrakstīto vēstuli — izjūtu un labas apņemšanās šedevru, uz baigo kliedzienu, kas viņam dziļajā izmisumā bija izrāvies:

DĀVIDS SESARS LISJENAM.

«Mīļais Lisjen, vēstulei pievienoju vekseli par divsimt frankiem uz tava vārda ar termiņu pēc trim mēnešiem. To tu varēsi iekasēt pie papirtirgotāja Metivjē kunga, kas ir mūsu piegādātājs Parizē, Scrpanla ielā. Lisjen, mans dārgais! Mums nav pilnīgi nekā. Sieva tagad vada tipogrāfiju un veic savu darbu tik pašaizliedzīgi, pacietīgi un rosīgi, ka es pateicos debesīm, kas man devušas par sievu šādu eņģeli. Viņa pati konstatēja, ka mums nav iespējams sūtīt tev ne niecīgāko palīdzību. Bet tu, mans draugs, esi uz tik skaista ceļa, tevi pavada tik lielas un diženas dvēseles, ka tu nenovirzīsies no sava aicinājuma, jo tev atbalstu sniedz tādi gandrīz ar dievišķīgu saprātu apveltīti cilvēki kā Daniels d’Artezs, Mišels Kretjens un Leons Žiro, tev ar saviem padomiem stāv klāt Meiro, Bjanšona un Ridala kungi, ar kuriem tava mīļā vēstule mūs iepazīstināja. Ievai nezinot, es parakstīju šo vekseli, un gan jau man izdosies to laikā izpirkt. Neatkāpies no sava ceļa: pa to iet nav viegli, bet tas ved pie slavas. Es labāk pacietīšu tūkstoš nelaimju, lai tikai tev nebūtu jāieslīgst Parizcs zaņķī, kur esmu redzējis nogrimstam tik daudzus. Esi drosmīgs un izvairies arī turpmāk no kaitīgām vietām, no ļauniem cilvēkiem, no vieglprātīgiem jauniešiem un zināmas sugas literātiem, kuru patieso vērtību es, Parizē dzīvodams, uzzināju visā pilnībā. Tātad esi šo cildena gara cilvēku cienīgs līdzcensonis, jo arī man tu viņus esi darījis mīļus. Tava izturēšanās drīz saņems pelnīto atalgojumu. Paliec sveiks, mans mīļotais brāli! Tu man iepriecināji sirdi, jo tik lielu vīrišķību nebiju sagaidījis no tevis.

Dāvids».

IEVA SESARA LISJENAM SARDONAM.

«Mans draugs, mēs apraudājāmies, lasot tavu vēstuli. Lai augstsirdīgie cilvēki, pie kuriem tavs sargeņģelis tevi aizvedis, zina: viena māte un kāda nabaga jauna sieviete rītos un vakaros lūgs dievu par viņiem; un, ja visdedzīgākās iūgša-nas uzkāps līdz viņa tronim, tad jūs visi mantosiet viņa labvēlību. Jā, mans brāli, tavu draugu vārdi iespiedušies manā sirdī. Ak, gan es kādreiz viņus redzēšu. Es došos pie tiem, kaut vai būtu jāiet kājām, lai pateiktos par draudzību, ko viņi tev veltījuši, jo tā it kā ar balzamu slacīja manas svelošās rētas. Mēs šeit, mans draugs, strādājam kā īsti meln-strādnieki. Mans vīrs, šis nevienam nezināmais lielais cilvēks, ko mīlu no dienas dienā aizvien vairāk, jo ik mirkli atklāju arvien jaunas bagātības viņa sirdī, pilnīgi pametis novārtā tipogrāfiju, un es saprotu, kāpēc: tava nabadzība, mūsu visu nabadzība viņam sagandē dzīvi. Mūsu mīļotais

Dāvids ir kā Prometejs, ko plosa klijāns — rūgtās bēdas ar aso knābi. Viņš pats, šis cildenais virs, par to nemaz nedomā un cer uz veiksmi. Augām dienām Dāvids nododas eksperimentiem, meklējot ceļus, kā izgatavot lētu papīru; ar veikala lietām nodarboties viņš lūdza mani un palīdz man, cik atliek brīva laika. Ak! Es esmu cerībās. Šis notikums man citkārt būtu sagādājis vislielāko prieku, bet mūsu pašreizējā stāvoklī tas mani skumdina. Mana māte kļuvusi it kā jaunāka, viņa atradusi spēkus, lai atgrieztos pie agrākās grūtās slimnieču kopējas nodarbošanās. Ja nebūtu naudas raižu, mēs justos laimīgi. Vecais Sešara tēvs negrib dot dēlam neviena liara; Dāvids bija aizgājis pie viņa, lai aizņemtos kādu nieku, ar ko tev palīdzēt, jo tava vēstule manu vīru iedzina izmisumā. «Es pazīstu Lisjenu, viņš zaudēs galvu un izdarīs kādas muļķības,» Dāvids man teica. Es viņu dūšīgi norāju. «Lai mans brālis aizmirstu savu pienākumu?» ... es sacīju Davidam. «Lisjcns zina, ka es nomirtu aiz sāpēm.» Māmiņa un es, Davidam nekā nesakot, ieķīlājām dažus priekšmetus; māte tos izņems, tikko dabūs kur naudu. Tā mēs sadabūjām simt franku, kurus nosūtām tev ar diližansu. Nedusmojies, mans draugs, ka neatbildēju tev uz tavu pirmo vēstuli. Mums gāja tik grūti, ka reizēm strādājām caurām naktīm, es rāvos kā vīrietis. Es nemaz nezināju, ka man ir tik daudz spēka! De Baržctona kundze ir sieviete, kam nav ne sirds, ne dvēseles; pat tevi vairs nemīlot, viņas pienākums bija sniegt tev aizbildniecisku un gādīgu roku, jo viņa taču izrāva tevi no mājām, lai iesviestu baigajā Parizes dzīves jūrā, kur tikai ar dieva žēlastību var sastapt patiesu draudzību šajā cilvēku un interešu straumē. Viņu nav vērts nožēlot. Es vēlētos, lai tev blakus būtu kāda pašaizliedzīga sieviete, mana dubultniece; tomēr tagad, zinot, ka ap tevi ir draugi, kam pret tevi ir tādas pašas jūtas, kādas mājo mūsos, es jūtos mierīga. Izplet spārnus, mans daiļais, mans prieks! Tu būsi mūsu slava, kā jau esi mūsu mīlestība. Ieva.»

«Mīļotais dēliņ, pēc tā, ko uzrakstījusi tev māsa, varu tikai tevi svētīt un pateikt, ka manās lūgšanās un manās domās — ak vai! — esi tikai tu; tā es nodaru pāri tiem, ar kuriem kopā dzīvoju, bet ir tādas sirdis, kas vienmēr attaisno promesošos, un tāda sirds ir arī lavai mātei»

Tā pec dažām dienām Lisjens varēja atdot draugiem tik sirsnīgi piedāvāto aizdevumu. Laikam gan vēl nekad dzīve Lis-jenam nebija šķitusi tik skaista, bet viņa patmīlības uzplūds nepalika nepamanīts draugu vērīgajiem skatieniem un asajām uztveres spējām.

I

— Var domāt, ka tu baidies mums palikt paradā! — iešautās Filžans.

— Jā, viņa prieks man liekas visai nozīmīga parādība, — Mišels Kreljens sacīja, — tas apstiprina manus novērojumus: Lisjens ir godkārīgs.

— Viņš ir dzejnieks, — iebilda d’Artezs.

— Vai jūs man dusmojat par jūtām, kas taču ir gluži dabiskas? Lisjenam par labu runā vismaz tas, ka viņš mums neslēpj savu prieku, — sacīja Leons Žiro, — Lisjens vēl ir vaļsirdīgs; tomēr man šķiet, ka vēlāk viņš var sākt piesargāties.

— Kādēļ gan? — Lisjens brīnījās.

— Mēs lasām tavā sirdī, — paskaidroja Zozefs Brido.

— Tevī mīt velnišķīgs gars, — Mišels Krctjcns teica, — ar kuru tu paša acīs attaisnosi rīcību, kas būs pilnīgā pretstatā mūsu principiem: tu nebūsi sofists idejās, bet sofists darbībā.

— Ak, arī es tā baidos, — sacīja d’Artezs. — Lisjen, tu dvēselē izcīnīsi apbrīnojamas cīņas, kurās būsi liels, bet tas viss nobeigsies ar peļamu rīcību ... Tu nekad nerīkosies saskaņā pats ar sevi.

— Uz ka jūs balstāt savus apvainojumus? — Lisjens jautāja.

— Tava godkāre, mans dargais dzejniek, ir tik liela, ka tu to ieliec pat draudzībā! — iesaucās Filžans. — Šāda godkārība atsedz šausmīgu egoismu, un egoisms ir inde draudzībai.

— Ak dievs! — iesaucās Lisjens. — Vai tad jūs neapjaušat, kā es jūs mīlu?

— Ja tu mūs tā mīlētu, kā mēs mīlam cits citu, vai tad tu būtu steidzies tik svinīgi atdot to, ko mēs ar tik lielu prieku tev devām?

— Šeit neaizdod, bet vienkārši iedod, — Zozefs Brido skarbi sacīja.

— Nedomā, mīļo zēn, ka mēs esam cietsirdīgi, — Lisjenam teica Mišels Kretjens, — mēs esam tikai tālredzīgi. Mēs baidāmies, ka reiz tu uzskatīsi sīkumainu atspēlēšanās prieku par vērtīgāku nekā mūsu skaidrās draudzības prieku. Izlasi Gētes Tasso, šā izcilā ģēnija varenāko darbu, tur tu redzēsi, ka dzej-

nieki mīl krāšņas drānas, svinības, triumfu, spožumu: labi! esi Tasso, tikai bez viņa neprāta! Tevi vilina pasaule ar saviem priekiem? Paiiec šeit... Pārnes ideju valstībā visu, kā alkst tavs nemiers. Neprātu neprāta vietā! Ieliec tiklību savā rīcībā un netikumu domas, nevis, kā teica d’Artezs, — labi domāt un slikti darīt.

Lisjens nokāra galvu, — draugiem bija taisnība.

— Atzīstos, neesmu tik spēcīgs kā jūs, — viņš sacīja, uzmezdams draugiem jūsmīgu skatienu. — Nav man pa plecam noturēt Parizi un vīrišķīgi cīnīties. Daba mūs apveltījusi katru ar savādāku temperamentu un spējām, un jūs labāk par jebkuru citu pazīstat netikumu un tikumu kreiso pusi. Uzticēšu jums, ka esmu jau paguris.

— Mēs tevi atbalstīsim, — teica d’Artezs, — tieši tādēļ jau ir uzticīgi draugi.

— Palīdzība, ko saņemu, nesniegs ilgam laikam, un mēs visi esam vienlīdz nabagi. Drīz vien mani atkal vajās trūkums. Krctjens pieņem pasūtījumus no pirmā garāmgājēja, nevar ietekmēt izdevējus. Bjanšons stāv ārpus šo interešu loka. D’Artezs pazīst tikai zinātnisku un speciālu darbu izdevējus, kam nav sakaru ar daiļliteratūras jaunumu izdevējiem. Orass, Filžans Ridals un Brido strādā tādā darba laukā, kas ir simt jūdžu attālumā no izdevējiem. Man par kaut ko jāizšķiras.

— Tad izšķiries par mūsu daļu: par ciešanām! — Bjanšons sacīja. — Izciest vīrišķīgi un paļauties uz darbu!

— Tas, kas jums ir tikai ciešanas, man nozīmē nāvi, — Lisjens strauji attrauca.

— Ātrāk, nekā gailis trīsreiz nodziedās, — pasmaidīdams sacīja Leons 2iro, — šis vīrs būs atteicies no darba un nodevies slinkumam un Parizes netikumiem.

— Un pie ka jūs darbs novedis? — Lisjens iesmiedamies teica.

— Kad no Parizes dodas uz Itāliju, Romu neatrod pusceļā, — iebilda Zozefs Brido. — Tu vēlētos, lai zirņi izaug jau sviestā sutināti.

— Tādi aug tikai Francijas peru vecākajiem dēliem, —» Mišels Kretjens sacīja. — Mums pārējiem tie jāiesēj, jālaista, un tie mums arī garšo labāk.

Saruna pārgāja uz jokiem un citu tematu. Tālredzīgie, smalkjūtīgie jaunekļi centās likt Lisjenam aizmirst nelielo ķildu, bet Lisjens kopš tās reizes saprata, ka viņus nav viegli maldināt.

I!)7

Drīz vien viņš atkal ieslīga izmisumā, tomēr rūpīgi centās to noslēpt, jo uzskatīja draugus par nepielūdzamiem tiesnešiem. I.isjena clienvidnieciskais temperaments; kas tik strauji joņo pa jūtu gammu, ierosināja viņu pieņemt vispretrunīgākos lēmumus.

Lisjens vairākkārt ierunājās, ka vēlētos sākt strādāt par žurnālistu, bet draugi viņu allaž atrunāja:

— Piesargies!

— Tas būtu kaps skaistajam, jaukajam Lisjenam, ko mēs milam un pazīstam, — teica d’Artezs.

— Tu nespēsi pretoties pastāvīgajai izpriecu un darba maiņai, kas žurnālistā dzīvē tik parasta; un pretošanās ir tikuma pamats. Tu būsi tik sajūsmināts par varu, par tiesībām lemt dzīvību vai nāvi radošas domas sacerējumiem, ka pāris mēnešos kļūsi par īstu žurnālistu. Būt žurnālistam nozīmē kļūt par pro-konsuīu literatūras republikā. Kas drīkst visu sacīt, panāk to, ka var visu darīt! Tā ir Napoleona maksima un saprotama pati par sevi.

— Bet vai tad jūs nestāvēsiet man klāt? — vaicāja Lisjens.

— Nē, tad vairs ne! — iesaucās Filžans. — Kļuvis žurnālists, tu nedomāsi par mums vairāk, kā spoža, visu lutināta balcrina, vizinādamās ar zīdu iztapsētā karietē, domā par dzimto ciematu, par govīm un koka tupelēm. Tev žurnālistā īpašības piemīt bagātīgi: domas spožums un straujums. Tu nekad neapslāpēsi kādu pēkšņi prātā iešāvušos dzēlību, kaut arī tā sagādātu asaras tavam draugam. F.s redzu žurnālistus teātru foajē, tie man iedveš šausmas. Žurnālistikā ir pekle, pretlikumību, melu un nodevību bezdibenis, kuru izbrist un tad no turienes iznākt skaidrs var tikai tāds, ko, tāpat kā Danti, sargājis Vergi-lija dievišķīgais lauru vainags.

Jo vairāk draugi noliedza Lisjenam iet pa šo ceļu, jo vairāk vēlēšanās iepazīt šīs briesmas mudināja viņu riskēt, un viņš sāka pats sevī spriedelēt: vai nebūtu smieklīgi ļaut trūkumam atkal sevi pārsteigt un nekā nedarīt pret to? Redzot, ka pirmā romānā izdošana cietusi neveiksmi, Lisjenam nebija lielas patikas stāties pie otra sarakstīšanas. Un no kā gan lai viņš dzīvotu pa* to laiku? Viens trūkumā pavadītais mēnesis bija izsmēlis Lisjena pacietības krājumu. Vai tad viņš nevarēja veikt cildeni darbu, ko žurnālisti veica bez sirdsapziņas un cieņas? Draugi bija aizvainojuši Lisjenu ar savu neuzticēšanos, viņš gribēja tiem pierādīt savu garīgo stiprumu. Varbūt kādu dienu viņš tiem palīdzēs un kļūs draugu slavas herolds!

— Kas tā par draudzību, kas vairās iet vienalga kādā peklē kopā ar draugu? — Lisjcns kādu vakaru jautāja Mišelam Krct-jenam, ko bija pavadījis kopā ar Leonu Žiro līdz mājām.

— Mēs nevairāmies nekā, — Mišels Kretjens atbildēja. — Ja tu nelaimīgā kārtā būtu nogalinājis savu iemīļoto, es palīdzētu tev noslēpt noziegumu un varētu tevi vēl cienīt; bet, ja tu kļūtu spiegs, es no tevis riebumā novērstos, jo tad gļēvulība un zemiskums tevi būtu izvērties sistēmā. Tāda, pāris vārdos sakot, ir žurnālistikā. Draudzība piedod maldīšanos, nepārdomātu kaislības uzbangojumu; bet tā ir nepielūdzama pret tirgošanos ar sirdsapziņu, garu un prātu.

— Bet vai es nevaru nodarboties ar žurnālistiku, kamēr pārdodu savu dzeju krājumu un romānu, un tad tūlīt pamest avīzi?

— Makiaveli tā varētu rīkoties, bet ne Lisjens de Ribam-prē, — Leons Žiro sacīja.

— Nu tad es jums pierādīšu, ka atsvēršu Makiaveli! — Lisjens iesaucās.

— Ak! — iesaucās Mišels, spiezdams Leona roku, — tu viņu pazudināji. Lisjen, — viņš teica, tam pievērsdamies, — tev ir trīssimt franku, ar tiem tu mierīgi vari iztikt trīs mēnešus: tad strādā jel, uzraksti otru romānu, d’Artezs un Filžans tev palīdzēs uzmest plānu; tu augsi, kļūsi īsts romānists. Es pa to laiku iespiedīšos vienā no domas lupanarijicm, kļūšu uz trim mēnešiem žurnālists, pārdošu tavas grāmatas kādam izdevējam, iepriekš izgānījis viņu publikācijās, un tad rakstīšu artiķeļus, lai iekarotu tev publikas atzinību; mēs tev radīsim panākumus, tu kļūsi slavens un paliksi mūsu Lisjens.

— Tu mani ļoti nicini, ja domā, ka es iešu bojā tur, kur tu paliksi sveikā! — dzejnieks sacīja.

— Dievs, piedod viņam, jo viņš ir bērns! — Mišels Kretjens iesaucās.

Attīstījis prātu ilgajos pie d’Arteza pavadītajos vakaros, Lisjens ņēmās pētīt zobgalības un rakstus mazajās avīzītēs. Jauneklis bija pārliecināts, ka ir vismaz līdzvērtīgs visasprātīgākajiem žurnālistiem; viņš slepus sāka trenēties šai domu vingrināšanā un kādu rītu izgāja no mājām ar svinīgu apņemšanos iet piedāvāt savus pakalpojumus kādam preses skrejošo nodaļu komandierim. Ietērpies savā vissmalkākajā uzvalkā, Lisjens, iedams pa tiltu pāri Senai, pārdomāja, ka rakstnieki un žurnālisti, viņa turpmākie amata biedri, gan izturēsies laipnāk un pašaizliedzīgāk nekā izdevēji, pret kuru vienaldzību bija sabrukušas jauna dzejnieka cerības. Lisjens droši vien sastaps simpātijās, jauku un maigu sirsnību, līdzīgu tai, ko viņam sniedza jauniešu sadraudzība Katrvana iela. Ar spraigu iztēli apveltītiem cilvēkiem raksturīgo priekšnojautu gūsta, Lisjens nonāca Senfiakra ielā, Monmartra bulvara tuvumā, pie mājas, kurā atradās mazās avīzītes redakcija; ieraugot nama fasadi, viņu sagrāba dīvainas trīsas kā jaunekli, kas taisas spert soli pār atklātās mājas slieksni. Un tomēr Lisjens iegāja birojā, pirmajā stāvā. Priekštelpā, ko divās līdzīgās daļās sadalīja sieniņa, lejas daļā dēļu, augšdaļa režģu, kas sniedzās līdz pašiem griestiem, Lisjens ieraudzīja vienroci invalidu; ar vienīgo roku tas turēja uz galvas vairakas papīru rīses un zobos bija iekodis nodevu zīmogmarku grāmatiņu. Nabaga vīrs, kam bija gluži dzeltena, no vienas vietas ar sarkanām pūtītēm nosēta seja, ar kuru tas bija izpelnījies palamu Ķirbis, norādīja Lisjenam uz avīzes cerberu, kas sēdēja aiz režģiem. Tas bija vecs pensionēts oficieris ar ordeņlentiņu, degungals tam bija ieslīdzis sirmu ūsu pudurī, uz galvas meina zīda benīte un vīra augums platajos, zilajos svārkos paslēpies ka bruņurupucis zem bruņu vairoga.

— Ar kādu datumu kungs vēlas parakstīt abonementu? — Lisjenam jautāja bijušais imperatora oficieris.

— Neesmu atnācis sakara ar abonēšanu, — Lisjens atbildēja.

Uz durvīm, kas atradas pretī ieejai, dzejnieks ieraudzīja pla-kaliņus ar uzrakstiem: Redakcija, un zemāk: Svešiem ieeja aizliegta.

— Tātad kāda sūdzība? — turpināja Napoleona zaldāts. — Ak, jā! Mēs bijām visai skarbi pret Marietu. Un es pats nezinu, kādēļ. Bet, ja jūs prasāt gandarījumu, esmu jūsu rīcībā, — viņš piebilda, paskatīdamies uz istabas kakla saslietajām floretēm un pistolēm, šiem mūsdienu bruņniecības ieročiem.

— Nebūt nē, mans kungs. Es vēlētos runāt ar galveno redaktoru.

— Pirms pulksten četriem šeit neviens neierodas.

— Zirudo, klausieties, vecais, man te ir vienpadsmit sleju, un kopā, rēķinot pa simt su slejā, te sanāk piecdesmit pieci franki; saņēmu četrdesmit, tātad man vēl pienākas piecpadsmit franku, kā jums jau teicu ...

Sie vārdi nāca no sīka cilvēciņa lūpām, kuram seja bija bala, gandrīz caurspīdīga kā pusjēlas olas baltums, un tajā iezīmējās maigi zilas, bet briesmīgi blēdīgas acis; runātāju gandrīz pilnīgi aizsedza atvaļinātā karavīra kuplais stāvs. Lisjenu sastindzināja šī balss: tajā bija ieskanējusies kaķa ņaudēšana un hiēnas aizsmakušās gaudas.

— Jā, inans mīļais rekrūti, — atbildēja atvaļinātais oficieris, — bet jūs skaitat iekšā virsrakstus un tukšās vietas, turpretī man Fino uzdevis saskaitīt visas rindas un izdalīt uz rindu skaitu, kāds paredzēts katrā slejā. Kad izdarīju šo apcirpšanu jūsu darbā, iznāca trīs slejas mazāk.

— Viņš nemaksā par tukšām vietām, izsūcējs tāds! Un savam kompanjonam viņš maksa par visu pēdējo. Jāaprunājas ar Etjenu I.usto, ar Vernū ...

Nedrīkstu pārkāpt priekšrakstus, draudziņ, — oficieris sacīja. — Ko jūs nieka piecpadsmit franku pēc brēcat pret savu maizestēvu, jūs taču rakstus cepat tikpat viegli, kā es smēķēju cigāru! Izmaksāsiet kausu punša mazāk saviem draugiem vai vinnēsiet partiju biljarda vairāk, un viss būs kārtībā!

Fino grib ieraust uz mūsu ādas, bet tas viņam dārgi maksās, — līdzstrādnieks atteica, piecēlās un aizgāja.

«Vai tas nav īsts Volters vai Ruso?» nodomāja kasieris, paskatīdamies uz provinces dzejnieku.

— Cienītais, — Lisjens ierunājās, tad es atnākšu ap četriem.

Pa ķīviņa laiku Lisjens bija aplūkojis pie sienām Benža-mena Konstana, ģenerāļa Fuā, septiņpadsmit slavenu liberāļu partijas oratoru portretus, kuriem pa vidu atradās karikatūras pret valdību. Jaunekļa skatienu sevišķi bija saistījušas svētnīcas durvis, aiz kurām acīm redzot tika izstrādāta šī avīze, kas ik dienu viņu smīdināja un baudīja tiesības izsmiet pat karaļus un vissvarīgākos notikumus, īsi sakot, ar asprātību palīdzību apšaubīt visu. Tad Lisjens devās paklejot pa bulvāriem, un tā viņam bija gluži jauna un reizē tik saistoša izprieca, ka viņš pat neiedomājās par brokastīm, bet pulksteņtaisītāju logos pulksteņu rādītāji jau virzījās uz četriem. Dzejnieks steigšus devās atpakaļ uz Senfiakra ielu, uzkāpa pa kāpnēm, atvēra durvis: vecā karavīra tur vairs nebija, tikai invalids sēdēja uz apzīmogotā papīra loksnēm un grauza maizes doniņu; viņa seja pauda to pašu padevību, ar kādu senāk tas veica karadienestu, un, stāvot postenī avīzē, viņš iemeslu saprata tikpat maz, cik agrāk, kad pēc imperatora pavēles bija devies straujos pārgājienos. Lisjenam iešāvās prātā pārdroša iedoma pievilt šo stingro sargu; cepuri no galvas nenoņēmis, viņš tam pagāja garām kā pašu cilvēks un atvēra svētnīcas durvis. Redakcijas istabā viņa ziņkārīgajam skatienam atklājās ar zaļu segu pārklāts apaļš galds un seši ķirškoka krēsli ar vēl gluži jauniem stirnu pinumu sēdekļiem. Krāsotā istabas grīda vēl nebija spodrināta; bet tā bija gluži tīra, un tas liecināja, ka apmeklētāji šeit ierodas reti. Virs kamina karājās spogulis, uz kamina dzegas sīkpilsonisks apputējis pulkstenis, divi svečturi ar nevērīgi iespraustām svecēm un malu malās izbārstītas vizitkartes. Uz galda izmētāti veci laikraksti visapkārt tintnīcai, kurā izžuvusī tinte izskatījās kā laka un spalvaskāti saspraudīti kā vēdeklis. Uz nožēlojamām papīra strēmelītēm Lisjens redzēja rakstus nesalasāmā, gandrīz hieroglifiem līdzīgā rokrakstā; augšmalā tipogrāfijās strādnieki tos bija ieplēsuši, kas nozīmēja, ka raksti jau salikti. Tad viņš apskatīja šur tur izsvaidītās karikatūras, kuras uz pelēka papīra diezgan asprātīgi bija uzzīmējuši ļaudis, kas, bez šaubām, centušies nosist laiku, sitot visu, kas gadījies pa rokai. Pie ūdcnszaļajām tapetēm ar adatiņām bija piesprausti deviņi spalvas zīmējumi — šarži par Vientuļnieku, grāmatu, kas tolaik visā Eiropā guva nedzirdētus panākumus un žurnālistiem acīm redzot bija jau apriebusies: «Vientuļnieks ierodas provincē un savaldzina turienes dāmas.» <rVientuļnieku lasa kādā pilī.» «Vientuļnieka ietekme uz mājas dzīvniekiem.» «Populārā garā izskaidrots, Vientuļnieks gūst visspožākos panākumus pie mežoņiem.» «Autors pasniedz ķīniešu valodā tulkoto Vientuļnieku ķeizaram Pekinā.» «Elodija, izvarota pie Mežonīgā kalna.» Sī karikatūra Lisjenarn likās ļoti nekautrīga, tomēr viņš neviļus iesmējās. <rVientuļnieks svinīgā procesijā zem baldachina pa laikrakstu redakcijām.» «Vientuļnieks, sakarsējot grāmatspiedi līdz sprādzienam, ievaino lāčus.» «Ačgārniski lasīts, Vientuļnieks sajūsmina akadēmiķus ar savu cildeno skaistumu.» Uz avīzes bandroles Lisjens ieraudzīja zīmējumu, kurā bija attēlots līdzstrādnieks ar cepuri izstieptajā rokā un zem tā uzrakstīts: Fino, manus simt frankus! Apakšā Lisjens izlasīja vārdu, kura parakstītājs kļuvis plaši pazīstams, bet nekad nebūs slavens. Starp kaminu un.logu atradās rakstāmgalds sekreters, sarkankoka atzveltnes krēsls, papīrkurvis, uz grīdas garens paklājs, tā sauktais pie kamina; visu sedza bieza putekļu kārta. Pie logiem karājās tikai nelieli aizkariņi. Uz rakstāmgalda bija nolikti pāris desmit darbu, ienesti pa visu dienu, zīmējumi, notis, tabakas doze piemiņai par charlu, Vientuļnieka devītā izdevuma eksemplārs — šī grāmata vēl joprojām visus nodarbināja — un kādas desmit neatplēstas vēstules. Kamēr Lisjens aplūkoja visu šo dīvaino inventāru, nododamies dažādām pārdomām, bija pagājusi vesela stunda; pulkstenis sita pieci, un dzejnieks gāja izvaicāt invalidu. Ķirbis jau bija nograuzis maizes riecienu un kā pacietīgs sarg-zaldāts gaidīja ierodamies ordeņoto oficieri, kas varbūt pastaigājās pa bulvāri. 5ajā mirklī durvīs parādījās sievietes stāvs; jau iepriekš kāpnēs bija dzirdama kleitas švīkoņa un viegli soļi, no kuriem uzreiz var pazīt sievieti. Viņa bija diezgan glīta.

— Cienītais kungs, — viņa uzrunāja Lisjenu, — es gan zinu, kāpēc jūs tā slavināt Viržinijas jaunkundzes cepures, bet vispirms es gribu abonēt uz visu gadu jūsu avīzi. Lūdzu, pasakiet, kādi ir jūsu noteikumi...

— Kundze, es neesmu redakcijas darbinieks.

— A!

— Abonementu no oktobra mēneša? — invalids jautāja.

— Ko kundze vēlas? — vaicāja vecais karavīrs, ienākdams istabā.

Vecais oficieris ievadīja pārrunas ar daiļo modisti. Kad Lisjens, kam bija apnicis gaidīt, atgriezās priekštelpā, viņš dzirdēja sarunas nobeiguma vārdus:

— Man būs liels prieks, mans kungs! Lai Florentines jaunkundze iegriežas manā veikalā un izvēlas, kas viņai tīk. Man ir arī lentas. Tātad esam vienojušies: ne vārdiņa vairs neminiet par Viržiniju! 5i bezgaumīgā sieviete nespēj izgudrot neviena modeļa, turpretī es gan to spēju!

Lisjens dzirdēja, kā iekrita kasē zināms skaits ekiju. Tad karavīrs stājās pie dienas ieņēmumu aprēķināšanas.

— Es gaidu jau kopš stundas, mans kungs! — dzejnieks visai īgni sacīja.

— Viņi vēl nav atnākuši? — noteica Napoleona veterāns, aiz pieklājības tēlodams izbrīnu. — Tas mani nepārsteidz. Jau labu laiku es viņus neesmu redzējis. Tagad, redziet, ir mēneša vidus. Un šie šķelmji mēdz ierasties tikai ap divdesmit devīto vai trīsdesmito, kad izmaksā honorārus.

— Un Fino kungs? — jautāja Lisjens, atcerējies redaktora uzvārdu.

— Viņš ir mājās, Feido iela. Ei Ķirbi, aiznes viņam visu, kas šodien pienācis, kad nesīsi papīru uz spiestuvi!

— Kur tad taisa avīzes? — Lisjens jautāja, it kā pats ar sevi sarunādamies.

— Avīzi? — pārvaicāja ierēdnis, saņemdams no Ķirbja zīmogmarku naudas atlikumu. — Avīzi? .. . hm! ... hm! Vecais, rit tu esi sešos tipogrāfijā un pieskati, kā aiziet iznēsātāji! Avīzi, cienītais, taisa uz ielām, pie autoriem 'un starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem nakti tipogrāfijā. Imperatora laika, mans kungs, vēl nepazina šo saķēpātā papīra bodīšu. Oho! viņš būtu norīkojis četrus vīrus un kaprali, lai izpurina arā visu šo draņķi, un nejautos apmuļķoties no tukšām frāzēm. Bet tagad pietiek tērzēts. Ja manam brāļadēlam tur kas atlec, un ļautiņi raksta par tā^16 dēlu, hm! .. . hm! . .. jūs jau zināt, tad tur nav nekā ļauna. Starp citu, man šķiet, ka abonētāji nav nodomājuši slēgtās rindās pašreiz man uzbrukt; es atstāšu savu posteni.

— Jūs, mans kungs, kā redzu, esat orientēts redakcijas jautājumos.

— Tikai finansiālos jautājumos, hm! . . . hm! ... — atteica zaldāts atkrēpodamies. — Atkarībā no apdāvinātības simt sū vai trīs franki par sleju, piecdesmit rindiņu pa četrdesmit burtiem, tukšās vietas neieskaitot, tas ir viss. Attiecībā uz līdzstrādniekiem jāsaka, ka tie ir vāji pulveri, sīki zeniņi, kādus es nebūtu gribējis ne par vezumniekiem! Tāpēc, ka tie prot uzvilkt vārnu kājas uz balta papīra, viņi iedomājas, ka var skatīties no augšas uz vecu imperatoriskās gvardes dragunu kapteini, atvaļinātu bataljona komandieri, kas kopā ar Napoleonu iegājis visās Eiropas galvaspilsētas ...

Napoleona laika zaldāts sirdīgi sukāja savu zilo svārku un atklāti parādīja nodomu iet projām, bīdot Lisjenu uz durvju pusi, taču dzejnieks saņēma dūšu un nostājās atvaļinātajam oficierim ceļā.

— Es vēlētos kļūt par jūsu avīzes līdzstrādnieku, — viņš teica, — un zvēru, ka jūtu visdziļāko cieņu pret imperatora gvardes kapteini, pret šiem tēraudcietajiem vīriem . ..

— Labi teikts, mazais civilist, — uzslavēja oficieris. — Bet kāda veida dienesta jūs vēlaties iestāties? — iejautājās vecais karavīrs un, gandrīz vai nogrūzdams Lisjenu zemē, sāka kāpt lejā.

Viņš apstājās tikai pie durvju sardzes, lai aizsmēķētu cigāru.

— Ja ierodas abonētāji, pieņemiet viņus, Solē māt, un pierakstiet. Vienmēr abonementi, es cita nekā nezinu kā tikai abonementus! — vecais teica, pievērsdamies Lisjenam, kas viņam sekoja. — Fino ir mans brāļadēls, vienīgais no visas ģimenes, kas atvieglinājis manu stāvokli. Un tāpēc katrs, kas apvainos Fino, sastapsies ar veco Zirudo, dragunu kapteini, kas dienesta gaitas sācis kā vienkāršs kavalērists Sambras un Mēzas armijā un piecus gadus bijis paukošanas skolotājs Itālijas armijas pirmajā huzaru pulkā! Viens, divi, un vaininieks aizies pie tēviem! — viņš piebilda, ar roku skaldīdams gaisu. — Tātad, mans jaunekli, mums ir dažādi līdzstrādnieku pulki: vieni raksta un saņem atalgojumu, citi raksta un nesaņem nekā, tos mēs saucam par brīvprātīgajiem; un ir vēl arī tādi, kas nekā neraksta, un tie nav muļķi, jo nekad nekļūdās! Tie uzdodas par rakstniekiem, ir piederīgi pie avīzes, izmaksā mums pusdienas, mētājas apkārt pa teātriem, uztur kādu aktrisi un jūtas ļoti laimīgi. Par ko jūs gribat kļūt?

— Es, protams, gribētu kārtīgi strādāt un saņemt arī kārtīgu atalgojumu.

— Jūs esat kā visi jauniesauktie, kas grib kļūt par Francijas maršaliem! Ticiet vecajam Zirudo: labo plecu uz priekšu, soļos marš, un ejiet labāk vākt naglas pa notekām kā tur tas lāga vīrs, kas noteikti ir dienējis, tas redzams no viņa stājas. Vai tas nav šausmīgi, ka vecam zaldātam, kas tūkstoš reižu stāvējis lielgabala rīkles priekšā, tagad Parizē jāvāc naglas? Nolādēts! Tagad nu tu esi plukata! Kāpēc neatbalstīji imperatoru? Tad tā, jaunekli, tas vīrelis, ko jūs šorīt pie manis redzējāt, bija nopelnījis četrdesmit franku mēnesī. Vai jums veiksies labāk? Visi domā, ka viņš ir pats asprātīgākais līdzstrādnieks.

— Kad jūs pie Sambras un Mēzas iestājāties armijā, vai jums neteica, ka tas ir bīstami?

— Sasodīts, jā!

— Tātad?

— Tātad uzmeklējiet manu brāļadēlu Fino, tas ir krietns zēns, visgodīgākais puisis, ko sastapsiet, ja jums izdosies viņu sastapt; viņš ir šaudīgs kā zivs. Redziet, jaunā cilvēka amats ir nevis pašam rakstīt, bet likt rakstīt citiem. Un tie brāļi labāk plītē ar aktrisēm, nekā smērē papīru. Jā! Tie ir ērmīgi sprukstiņi! Man tas gods, uz redzēšanos!

Kasieris pavicināja bīstamo spieķi ar svina rokturi, vienu no Germanika aizstāvjiem, un pameta Lisjenu uz bulvara; jaunekli šī avīzes redakcijas aina bija pārsteigusi ne mazāk kā iepazīšanās ar literāro dzīvi pie Vidaļa un Poršona. Reižu desmit Lis-jens nomeklējās redaktoru Andošu Fino Feido ielā, bet nekad nesastapa to mājās. Agri no rīta Fino vēl nebija atgriezies. Ap divpadsmitiem tas jau bija izgājis: viņš brokastojot tādā vai tādā restorānā. Lisjcns devās uz turiemi un, pārvarēdams bezgalīgu mulsumu, jautāja bufetes dāmai pēc Fino: Fino tikko esot aizgājis. Beidzot Lisjcns pagura un sāka uzskatīt Fino par maz ticamu un teiksmainu personu; jauneklis nolēma, ka vienkāršāk būs mēģināt notvert pie Flikoto Etjenu Lusto. Jaunais žurnālists, bez šaubām, izskaidros noslēpumu, kādā tinas avīze, pie kuras tas strādāja.

Kopš tās simtkārt svētītās dienas, kad Lisjcns iepazinās ar Dānieļu d’Artezu, jaunais dzejnieks bija mainījis ierasto vietu pie Flikoto: abi draugi tagad ēda pusdienas, sēdēdami blakus, un klusā balsī pārrunāja par vērtīgo literatūru, par iespējamām tēmām, par attēlošanas veidiem, sižeta samezglojamiem un atrisināšanu. Pašreiz Daniels d’Artezs laboja Kārļa IX strēlnieka rokrakstu, pārstrādāja romānā veselas nodaļas, iestarpināja grāmatā tās skaistākās lappuses, uzrakstīja grāmatai lielisku priekšvārdu, kas varbūt ir pārāks par pašu romānu un kas spilgti noskaidro jauno literatūru. Kādu dienu, kad Lisjcns grasījās sēsties blakus Danielam, kas viņu bija gaidījis un jau spieda draugam roku, jaunais dzejnieks ieraudzīja ienākam Etjenu Lusto. Lisjcns strauji izrāva roku no Daniela plaukstas un uzsauca apkalpotājam, ka ēdīšot savā vecajā vietā, blakus letei. D’Artezs uzmeta Lisjenam īstu eņģeļa skatienu, kurā piedošana apslāpē pārmetumu un kurš tik spēji skāra dzejnieka sirdi, ka Lisjcns atkal satvēra drauga roku un to paspieda.

— Man tas ir ļoti svarīgi, vēlāk es jums izstāstīšu, — viņš teica.

Lisjens jau bija pie sava krēsla, kad Lusto atsēdās savā vietā; Lisjcns sveicināja pirmais, drīz vien izraisījās saruna, kas bija tik spraiga, ka dzejnieks aizsteidzās pakaļ Margrietiņu rokrakstam, kamēr Lusto beidza ēst pusdienas. Jauneklis bija pierunājis žurnālistu noklausīties sonetas un cerēja, ka tas izrādīs labvēlību, palīdzot sameklēt izdevēju vai izgādājot vietu avīzē. Atgriežoties Lisjens ieraudzīja restorānā kaktā Dānieļu, kas bēdīgs sēdēja, atbalstījies ar elkoņiem uz galda, un skumji skatījās uz viņu; tomēr bailes no trūkuma un godkāre to dzina uz priekšu, viņš izlikās, ka neredz savu Sadraudzības draugu, un sekoja Etjenam Lusto. Krēslas stundā žurnālists un iesācējs literatūrā Lisjens atsēdās uz sola tai Lukscmburgas parka daļā, kas ved no Observatorijas galvenās alejas uz Rietumu ielu.

Toreiz šī iela vēl bija viena vienīga slīkšņa, kam apkārt pletās muklājs, un mājas atradās tikai Vožirara ielas tuvumā; dēļu laipu ejā gājēji bija tik reti, ka ap to laiku, kad Parizē ļaudis ēd pusdienas, šeit divi mīlētāji varēja ir saķildoties, ir apmainīties kvēliem izlīgšanas apliecinājumiem, nebaidoties, ka tos kāds ieraudzīs. Iztraucēt varēja vienīgi veterāns, kas stāvēja sardze pie Rietumu ielas vārtiņiem, ja šim godājamam zaldātam iešautos prātā palielināt soļu skaitu savā vienmuļajā pastaigā. Sājā alejā, sēžot uz koka soliņa starp divām liepām, Etjens noklausījās sonetas, kuras Lisjens izvēlējās paraugam no Margrietiņām. Etjens Lusto, kam pēc diviem mācekļa gadiem bija izdevies izsisties par žurnālistu un iemantot par draugiem dažas tālaika slavenības, Lisjenam šķita ļoti nozīmīga persona. Tāpēc provinces dzejnieks, šķirstīdams Margrietiņu rokrakstu, uzskatīja par nepieciešamu teikt it kā ievadvārdus.

— Soneta ir viena no grūtākajām dzejas formām, — viņš sacīja. — Tagad šis nelielais poēmas veids ir gandrīz pilnīgi pamests. Francijā nevienam nav izdevies sekmīgi sacensties ar Pctrarku, viņa dzimtā valoda ir daudz lokanāka par mūsējo, tā pieļauj domu rotaļas, ko mūsu pozilivisms (piedodiet man šo izteicienul) noraida. Tāpēc man šķita visai oriģināli debitēt ar sonetu krājumu. Viktors Igo izvēlējies odu, Kanaliss poēmu, Bcranžē monopolizējis dziesmu, Kazimirs Delaviņs sagrābis sev traģēdiju, Lamarlins eleģiju.

— Jūs esat klasiķis vai romantiķis? — Lusto jautāja.

Lisjcna izbrīns atklāja tik pilnīgu nezināšanu daiļliteratūras

republikas stāvoklī, ka Lusto atrada par nepieciešamu jauneklim to noskaidrot.

— Mans dārgais, jūs sperat pirmos soļus literatūrā, kad norisinās dedzīga cīņa, un jums uzreiz jāizšķiras, kam pieslieties. Literatūra dalījusies jau no paša sākuma vairākos virzienos, bet mūsu slavenības tagad sašķēlušās divās naidīgās nometnēs. Rojalistiskie rakstnieki ir romantiķi, liberāļi — klasiķi. Literāro uzskatu pretišķības pievienojas politisko uzskatu pretišķībām, un norit īsts karš, lietojot visus ieročus — tintes straumes, atjautības, asas kā dzelzs durkļus, dzēlīgus apmelojumus, apvainojošas palamas, — karš starp topošām un atmestām slavenībām. Turklāt ir visai dīvaini un ērmīgi, ka rojalistiskie romantiķi prasa literatūras brīvību, prasa atcelt likumus, kas iežņaudz mūsu literatūru konvencionālās formās; turpretī liberāļi aizstāv trīsvienību, aleksandrinieti un klasisko tematiku. Tādā veidā literārie uzskati abās nometnēs ir pretstatā politiskajiem uzskatiem. Ja jūs būsiet eklektiķis, tad kļūsiet vientulis. Kurai pusei jūs piesliesieties?

— Kura ir stiprākā?

— Libera|u avīzēm daudz vairāk abonētāju nekā rojalistu un valdības avīzēm; un tomēr Kanaliss izvirzījies, lai gan ir monar-chists un stingrs katolis, un viņu atbalsta galms un garīdzniecība. Ha! Un sonetas! ... Tā ir Bualo laikmeta literatūra, pat vēl senāka, — teica Etjens, redzēdams, ka Lisjenu biedē nepieciešamība izvēlēties vienu no abiem karogiem. — Kļūstiet romantiķis. Romantiķu vidū sastopami tikai jauni cilvēki, un klasiķi ir parūkas: uzvaru gūs romantiķi.

Palama paruka bija jaunākais romantiķu piekritēju žurnālistu atradums, ar kuru tie izsmēja klasiķus.

— Mārpuķīte! — sāka Lisjens, izvēlējies vienu no pirmajām divām sonetām, kas attaisnoja krājumiņa nosaukumu un svinīgi to ievadīja:

Jus, pļavu mārpuķītes, jūsu krāsas skaistās Ne acu priekam vien tik izmeklētas mirdz —

Tās vēlēšanās pauž, ko mīlot glabā sirds,

Kā vārdi poēma par dziļam jūtām kaist tās.

Kā mūsu dievu tēli dārgakmeņos laistās,

Tā jūsu putekšnīcu zelts un sudrabs tvirts;

Un sula — asinis, kas ziedu kausos irdz,

Pauž, cik dārgs ieguvums, ar kuru sāpes saistās.

Vai tālab, ka jūs plaukāt dienā, kurā reiz Ir Jēzus augšāmcēlies, pāri pasaulei Lai tikumības spodrā gaisma mirdzot lītu,

Viz rudens saulē jūsu ziedu baltums liegs.

Vai stāsta ziedi šie, cik neuzticams prieks.

Vai atgādina mūsu jauno dienu ritu?

Lisjens jutās aizvainots, ka Lusto, klausīdamies sonetu, sēdēja pilnīgi nekustēdamies; provinces dzejniekam vēl bija sveša mulsinošā bezkaislība, pie kādas noved ieradums kritizēt un kas raksturīga prozas, drāmu un dzeju nogurdinātajiem žurnālistiem. Pie atzinības izpaudumiem pieradušais dzejnieks apslāpēja vilšanos un nolasīja sonetu, kas de Baržetona kundzei un dažiem Sadraudzības jauniešiem patika vislabāk.

«Šī viņam varbūt izraus kādu vārdiņu,» Lisjens nodomāja.

OTRA SONETA MARGRIETIŅA

Es esmu margrietiņa, daiļākā es biju No puķēm, kuras maura samtā dzirkstam rod.

Tik tālab jaudīm tikās mani apbrīnot,

Un mūžīgs rīta mirdzums manā ceļā lija.

Bet liktenīgu spozmi man ap pieri vija,

Diemžēl, jauns, nelūgts tikums — prasme pareģot.

Ar patiesības velti, kas tik sāpes dod Un nāvi nes, tā mani liktens nosodīja.

Nu miera man vairs nav, ik mīlnieks mani lauž Un taujā, zīlēdams, ko nākamība pauž,

Man sirdi plosa, tajā lasot — viņu mīļo.

Es — puķe vienīgā, ko nesaudzīgi šķin,

Plūc balto vainagu, kas man ap pieri zvīļo,

Un samin, tikko manu noslēpumu zin.

Nobeidzis dzejnieks paskatījās nz savu Aristarchu. Etjcns Lusto vēroja kokaudzētavas kokus.

— Nu, kā? — Lisjens jautāja.

— Nu, kā, mans dārgais, turpiniet! Vai tad es jūs neuzklausu? Ja Parizē kāds noklausās, neiebilzdams ne vārda, tā jau ir uzslava.

— Varbūt pieliks? — vaicāja Lisjens.

— Turpiniet, — paskarbi attrauca žurnālists.

Lisjens lasīja nākošo sonetu; bet viņa sirdī bija izmisums, un Lusto nesatricināmā aukstasinība stindzināja viņu. Ja Lisjc-nam būtu lielāka pieredze literātu dzīvē, tad viņš zinātu, ka klusēšana, tāpat kā skarbums, šādos apstākļos liecina par skaista sacerējuma modinātu skaudību, turpretī skaļi izpausta apbrīnošana norāda uz apmierinājumu, kādu klausītājs guvis, dzirdot viduvēju darbu, jo tāds apmierina tā patmīlību.

TRĪSDESMITĀ SONETA KAMĒLIJA

Pauž dabas grāmatā ik puķe vārdu savu.

Zied roze daiļumam un mīlestību teic.

Ar skaidru piemīlību vijolīte sveic,

Un dzidrā vienkāršībā lilija mirdz pļavā.

Bet kamēlija — monstrs, kam pat smaržas nava.

Ar māku kultivēts tās zieda smalkais veids,

Šķiet, saltos gadalaikos plaukt šī puķe steidz Vien koķetas un dīkas jaunavības slavai.

Bet ložās teātri ar prieku uzlūkota So alabastra balto ziedlapiņu rota. —

Kā kautrībai vīts vainags kamēlijas viz.

Kad melnās cirtās vij tās sievas jaunas, skaistas,

Kas, sirdīs skaidru mīlu modinot, mūs saista Kā tēli, kurus skulptors Fidijs izcirtis.

— Ko jūs domājat par manām nabaga sonetām? Lisjens aiz pieklājības iejautājās.

— Vai gribat dzirdēt patiesību? — vaicāja Lusto.

— Esmu vēl tik jauns, lai to mīlētu, un pārāk karsti ilgojos gūt panākumus, lai to noklausītos bez dusmošanās, kaut ari tā mani skumdinātu, — Lisjens atbildēja.

— Labi, mans mīļais, pirmās sonetas mākslotie pārspīlējumi liecina, ka tā sacerēta Angulemā un maksājusi jums, bez šaubām, tik dārgi, ka neesat gribējis no tās atteikties; otrajā un trešajā jau jaušama Parize; nolasiet vēl vienu! — Lusto piebilda, pavadīdams šos vārdus ar rokas mājienu, kas provinces izcilajam cilvēkam likās valdzinošs.

Lūgums iedrošināja Lisjenu, un viņš jau daudz paļāvīgāk nolasīja sonetu, kas loti patika d’Artezam un Brido, varbūt ša dzejoļa kolorita pēc.

PIECDES M I T A S O N li T A TULPE

Man mājas Holandē, es esmu tulpe košā,

Tik dai]a es, ka flamam, kaut viņš skopulis,

Šķiet dārgāks nekā dimants viens mans sīpols šis,

Jo esmu dižciltīga, stalta, valdzinoša.

Mans izskats feodāls, mirdz ieausts tērpa spožā It kā Jolantai man dažs krāsains ģerbonis:

Gan sārtā vairogā vīts sudrabs gaiši viz,

Gan svītrā purpurs kaist uz zelta starojošā.

Pats dārznieks dievišķais reiz steidza šķetināt Pie karajpurpura vēl saulesstarus klāt,

Lai audumā es tērpjos mīlīgā un greznā.

Nav puķes krāšņākas starp tām, kas dārzā zied,

Bet, ak — ir piemirsies reiz dabai smaržu liet Man zieda kausiņā kā Ķīnas vāze gleznā.

— Ka jums šķiet? — Lisjcns beidzot partrauca klusēšanu, kas viņam likās pārmērīgi ilga.

— Mans dārgais, — svinīgi sacīja Etjens Lusto, skatīdamies uz zābakiem, kurus Lisjens bija atvedis līdzi no Angule-mas un tagad novalkāja, — es jums ieteiktu ar tinti nomelnot zābakus, lai ietaupītu apavu ziedi, no spalvām izdrāzt zobu bakstāmos, lai izskatītos, ka esat pusdienojis, nākot no Flikoto un pastaigājoties pa šā skaista dārza alejām, un meklet kādu nodarbošanos. Klustiet tiesu pristava skrīveris, ja jums pietiek drosmes, vai veikala komijs, ja jums ir svins kaulos, vai, beidzot, zaldāts, ja jums tīk militārā mūzika. Talanta jums pietiek trim dzejniekiem; bet jūs pagūsiet sešas reizes nosprāgt badā, pirms iekarosiet panākumus, ja esat nodomājis dzīvot no savas dzejas augļiem. Jo, spriežot pēc jūsu jauneklīgajām valodām, jusu nodoms ir iesist naudu ar tintnīcas palīdzību. Es nepeļu jūsu dzejoļus, tie ir daudz pārāki par visiem citiem, kuri pieblīvē grāmatnīcu plauktus. Šīs elegantās lakstīgalas, kuras, pateicoties velinpapīram, maksā mazliet dārgāk nekā citas, gandrīz visas nokļūst Senas krastā, kur jus varat iet izpētīt viņu dziedāšanu, ja kādu dienu gribat doties studiju ceļojumā gar Parizes krastmalu, sākot no Žeroma tēva bodes pie Noirdamas tilta līdz Rojala tiltam. Tur jus atradīsiet visas šīs Poētiskās esejas. Inspirācijās, Lidojumus, Himnas, Dziesmas, Baladas, Odas, īsi sakot, visu, ko mūzas kopš septiņiem gadiem izperinājušas, un tur tas ir apputējis, fiakriem garām braucot, dubļiem notašķīts, gājēju apdriskāts, kuri aiz ziņkārības vēlējušies redzēt vāka vin-jeti. Jūs neviena nepazīstat, jums nav sakaru ne ar vienu avīzi, jūsu Margrietiņas paliks bikli pumpurā, kā jūs tās pašreiz turat rokas: tās nekad neuzplauks atklātības saulē, uz lappusēm ar platām malām, izraibinātas rotājumiem, ar kuriem ir tik izšķērdīgs slavenību izdevējs pazīstamais Doriā, Koka galeriju karalis. Manu nabaga zēn, kad es ierados Parizē, arī man bija sirds pilna ilūziju, tāpat kā jums, arī mani dzina mīlestība uz mākslu, spārnoja slavas alkas: es atradu mūsu amata īstenību, gra-mattirdzniecības šķēršļus, nenovēršamu trūkumu. Mana tagad jau apdzēstā sajūsma, mans pirmais dedzīgums man apslēpa dzīves mechanismu; es to ieraudzīju, kad mani skāra tā riteņi, kad uzdūros tā bremzēm, es noziedos ar eļļu, ausis man piešķindināja tā važu žvadzoņa un stūres ratu čirkstoņa. Tāpat kā es, jūs atklāsiet, ka visu skaisto, par ko esat sapņojis, virza cilvēki, kaislības un nepieciešamība. Jūs neviļus ieraus mežonīgās cīņās, kur stāvēs grāmata pret grāmatu, cilvēks pret cilvēku, partija pret partiju, un jums neatlaidīgi bus jācīnās, lai savējie jūs nepamestu. Šie zemiskie cīniņi sagadā vilšanos dvēselei, nocietina sirdi un izsmeļ spēkus gluži veltīgi, jo jūsu pūliņi bieži vien tiek izmantoti, lai sagādātu slavu kādam cilvēkam, ko jūs ienīstat, kādam viduvējam talantam, ko pretēji jūsu gribai izdaudzina par ģēniju. Literatūras dzīvei ir savas aizkulises. Parters aplaudē, vienalga, vai panākumi gūti ar viltu vai pelnīti; vienmēr zemiski līdzekļi, grimēti statisti, uzpirkti aplaudētāji un līdēji, — lūk, kas slēpjas aiz kulisēm. Pagaidām jūs vēl esat parterā. Vēl nav par vēlu! Atteicieties, pirms neesat spēris kāju uz pirmā kāpiena, kas ved tronī, kura dēļ plēšas tik daudzi godkārīgie, lai jums nebūtu jāpazemojas tā kā man, lai dzīvotu. (Etjcna Lusto acīs pamirdzēja asaras.) Vai zināt, kā es dzīvoju? — Lusto turpināja, un viņa balsī ieskanējās niknums. — Naudas mazumiņš, ko ģimene man varēja iedot, drīz vien bija noēsts. Es paliku bez līdzekļiem, kaut gan mana luga bija pieņemta Franču teātrī. Bet, lai Franču teātrī iestudētu lugu, nepietiek pat ar prinča vai karaļa pirmā kambarkunga protekciju: aktieri padodas tikai tam, kas apdraud viņu patmīlību. Ja jūsu varā ir kādam likt uzrakstīt, ka jaunais premjers slimo ar aizdusu, ka galvenajai varonei uzmeties vienalga kur augonis vai ka zubretei nelabi ož mute, jūsu lugu uzvedīs jau rīt. Es, kas jums to visu saku, nezinu, vai pēc pāris gadiem būšu iekarojis tādu varu: ir vajadzīgi ļoti daudzi draugi. Kur, kā un ar ko nopelnīt dienišķo maizi, lūk, kāds jautājums man izvirzījās, kad jutu tuvojamies badu. Pēc daudziem mēģinājumiem — uzrakstīju pat romānu, ko Dogcro izdeva anonimi, samaksājot man par darbu divi simti franku, gan arī pats neko lielu neiedzīvojoties, — es guvu pārliecību, ka vienīgi žurnālistikā varēs mani pabarot. Bet kā iekļūt šajās bodītēs? Es jums nestāstīšu par daudzajiem veltīgajiem mēģinājumiem un pūlēm, ne arī par sešiem pirmajiem mēnešiem, kurus nostrādāju kā ārpusštata darbinieks, un man pastāvīgi bija jādzird, ka es aizbiedējot abonētājus, tieši tad, kad es tos pievilku. Nerunāsim par šiem pazemojumiem. Tagad es gandrīz par velti rakstu par bulvāru teātriem avīzei, kas pieder resnajam Fino, kurš tomēr vēl divas trīs reizes mēnesī ēd brokastis Voltera kafejnīcā (bet jūs turp neejiet!). E'ino ir galvenais redaktors. Es pārtieku, pārdodot biļetes, kuras man dod teātru direktori par labvēlīgiem rakstiem avīzē, un pārdodot grāmatas, ko izdevēji man sūta atsauksmēm.

Beidzot, kad Fino saņēmis savu tiesu, es izspiežu naturālijās no rūpniekiem, par vai pret kuru ražojumiem viņš man atļauj triept rakstus. Ķarminūdens, Sultānā sievu krēms, Matu eļļa, Brazīliešu mikstūra maksā par jocīgu rakstiņu divdesmit vai trīsdesmit franku. Man jārējas ar grāmatizdevējiem, kas dod avīzei maz eksemplāru: avīze paņem divus, ko pārdod Fino, un man arī vajadzīgi divi pārdošanai. Grāmatizdevējs, kas skopojas ar eksemplāriem, var izdot īstu meistardarbu, arī tad tas tiks iznīcināts. Tas ir zemiski, bet es no tā dzīvoju, tāpat kā simtiem man līdzīgu cilvēku! Nedomājiet, ka politikas pasaulē ir daudz jaukāk nekā literatūras pasaulē: viss šajās abās pasaulēs ir korupcija. Pie mums katrs cilvēks ir vai nu kukuļu devējs, vai ņēmējs. Kad grāmatizdevējs nodomājis laist klajā kādu ievērojamāku izdevumu, viņš mani uzpērk aiz bailēm no uzbrukumiem. Tā mani ienākumi ir saskaņā ar prospektiem. Kad prospekti līst tūkstošiem, zelts straumēm plūst man kabatā un es izmaksāju saviem draugiem. Kad izdevniecību darbā iestājas klusums, es ēdu pusdienas pie Flikoto. Arī aktrises maksā par slavinājumiem, bet veiklākās no tām uzpērk kritiķus, jo visvairāk viņas bīstas no noklusēšanas. Kritisks raksts, kas izraisa polemiku, ir vērtīgāks un arī labāk tiek samaksāts nekā sauss cildinājums, ko jau rīt aizmirst. Polemika, mans dārgais, ir slavenību pjedestāls. Šajā ideju un veikalniecisku, literāru un dramatisku reputāciju uzpērkama slepkavas amatā es nopelnu savus piecdesmit ekijus mēnesī, tagad jau varu pārdot romānu par piecsimt frankiem un sāku kļūt bīstams cilvēks. Kad es, mans mīļais, vairs nedzīvošu pie Florines uz drogista rēķina, kurš izturas tā, it kā būtu milords, bet pārvākšos savā dzīvoklī, pāriešu strādāt pie lielas avīzes, kur man uzticēs feļetona nodaļu, tai pašā dienā Florine kļūs izcila aktrise; un es pat vēl nezinu, par ko pats varu kļūt: par ministru vai godīgu cilvēku — viss vēl ir iespējams. (Viņš pacēla savu pazemoto galvu, uzmeta koku lapotnei skatienu, kurā izmisums mijās ar baigu apsūdzību.) Un man teātrī ir pieņemta lieliska traģēdija! Un rokrakstā man ir poēma, kas aizies bojā! Un es biju labs cilvēks! Man krūtīs pukstēja skaidra sirds! Bet tagad dzīvoju ar artisti no Dramatiskās panoramas... es, kas reiz sapņoju par cildenu mīlestību uz izsmalcinātu augstāko aprindu sievieti! Un, kad izdevējs liedz mūsu avīzei vienu eksemplāru, es nopeļu grāmatu, kas man patīk!

Līdz asarām aizkustinātais Lisjens spieda Ftjcnam roku.

— Ārpus literātu pasaules, — sacīja žurnālists, pieceldamies

un dodamies uz lielās Observatorijas alejas pusi, kur abi dzejnieki pastaigājās, it kā vēlēdamies dziļāk ieelpot gaisu plaušās, — neviens nepazīst baigo odiseju, pa' kuru nokļūst pie tā, ko atkarībā no talantiem sauc par panākumiem, modi, reputāciju, popularitāti, vispārēju atzinību vai publikas mīlestību, kas gan ir pakāpieni uz slavu, bet nekad nav īsta slava. Sī spožā morālā rakstura parādība veidojas no tūkstoš nejaušībām, kas mainās tik strauji, ka nav vēl bijis piemēra, kur divi cilvēki būtu sasnieguši slavu pa vienu un to pašu ceļu. Kanaliss un Natans ir divi atšķirīgi piemēri, kas nekad vairs neatkārtosies. D’Artezs, kas pilnīgi nokaujas darbā, kļūs slavens aiz citas nejaušības. Sī tik ļoti ilgotā slava ir gandrīz vienmēr kronēta prostitūta. Jā, zemākās pakāpes literāriem sacerējumiem tā ir nabaga meiča, kas salst uz ielu stūriem; viduvējai literatūrai tā ir mīļākā, ko uztur un kas iznākusi no žurnālistikas padibenēm, pie kam es šeit esmu sutenera lomā; izcilajai literatūrai tā ir spoža, nekautrīga kurtizāne, kam ir savs mājoklis, kura maksā valstij nodokļus, pieņem augstus kungus, izturas pret tiem te labi, te slikti; tai ir livrejās tērpti sulaiņi, savs pajūgs, un tā prot likt gaidīt saviem saniknotiem aizdevējiem. Ak, cilvēkam, kuram tā, tāpat kā reiz agrāk man un tagad jums, šķiet esam baltā tunikā tērpts eņģelis ar spožiem spārniem, ar zaļu palmas zaru vienā un liesmojošu šķēpu otrā rokā, tā ir mitoloģiska abstrakcija, mājojoša akas dzīlē, un reizē arī nabaga cildena, trūcīgā priekšpilsētā izstumta jaunava, kas ar cēlu drosmi, tikumības apstarota, veic varoņdarbus un neaptraipīta uzlido atpakaļ debesīs, ja vien tā nemirst aptraipīta, samīdīta, piesmieta un visu aizmirsta neveic savu pēdējo gaitu ubagu ratos; tādu cilvēku, kam doma it kā bronzā iekļauta, kam sirdi nesastindzina pieredzes sniegputeņi, tādu nav daudz šajā zemē, ko redzat pie mūsu kājām, — teica Lusto, norādīdams uz lielo pilsētu, kas saulrietā it kā kūpēja.

Lisjenam acu priekšā spēji pavīdēja Sadraudzības jaunieši, viņš jutās aizkustināts, bet Lusto, turpinādams žēlabaino gaušanos, atkal aizrāva jauno dzejnieku.

— Tādi sastopami reti, un tic ir vientuļi šajā rūgstošajā katlā, reti kā īsti mīlētāji mīlestības pasaulē, reti kā godīgi bagātnieki Finansistu pasaulē, reti kā skaidrs cilvēks žurnālistikā. Pirmais virs, kas ar mani dalījās savā pieredzē un pateica apmēram to, ko es jums, bija runājis velti, tāpat kā arī es, bez šaubām, runāju veltīgi. Allaž ar tādu pašu dedzību katru gadu no provinces ieplūst Parizē tikpat daudz, pat varbūt aizvien vairāk, jaunu godkārīgu zēnu, kam pat ūsas vēl laga nav uzdīgušas; ar augsti izslietu galvu un augstprātību sirdī katrs cenšas iekarot Modi, šo princesi Turandotu no Tūkstoš un vienas dienas, un ikviens grib būt princis Kalafs! Bet neviens nespēj uzminēt mīklu. Viņi visi ieslīgst posta duksnājā, avīzes dubļos, grāmat-tirdzniecības purvā. Viņi uzokšķerē, šie ubagi, un velk dzīvību ar biogrāfiskiem rakstiņiem, tenku piezīmēm, ar parīziešu dzīves jaunāko notikumu aprakstiem avīzēs vai arī ar grāmatām, kas iznāk klajā, pateicoties apdrukātā papīra tirgotāju loģikai, kuri augstāk vērtē kādu draņķi, ko publika izpērk pāris nedēļās, nekā brīnišķīgu mākslas darbu, kuru var izpārdot tikai lēnām. Sie kāpuri, kas tiek samīti, pirms pagūst izveidoties par tauriņiem, pārtiek no kauna un negoda, tie padevīgi dzeļ vai cildina kādu topošu talantu, tikko pamāj kāds pašā no Constitutionnel. Quotidienne vai Débats vai signalizē grāmatizdevējs, vai arī vienkārši uz skaudīga amata biedra lūgumu, bieži vien tikai par pusdienām. Tie, kas uzveic šķēršļus, aizmirst pirmo soļu grūtības. Es pats veselu pusgadu esmu sacerējis rakstus, izšķiezdams lajos sava gara pērles kāda nelieša labā, kurš rakstus uzdeva par savējiem un ar manu darbu dabūja feļetona daļas redaktora vietu; viņš neuzaicināja mani par līdzstrādnieku, neiedeva pat ne simt sū, un tomēr esmu spiests viņam sniegt roku.

— Bet kādēļ? — Lisjens lepni jautāja.

— Var gadīties, ka man nepieciešams nodrukāt desmit rindas viņa feļetonā, — Lusto salti atteica. — īsi sakot, mans dārgais, literāro panākumu noslēpums ir nevis paša darbā, bet prasmē izmantot cita darbu. Avīžu īpašnieki ir uzņēmēji, mēs esam būvstrādnieki. Viduvēji apdāvinātie cilvēki visātrāk sasniedz panākumus; tic spēj aprit kaut vai dzīvu krupi, paciest jebkuru apvainojumu, paglaimot literāro sultānu zemiskajām kaislībiņām kā nesen no Limožas atbraukušais llcktors Merlēns, kas tagad jau vada politisko nodaļu kādā labējo centra avīzē un strādā arī mūsu lapelē: es redzēju, kā viņš steidzās pacelt cepuri, kas bija nokritusi galvenajam redaktoram. Sis puisis, nevienam nedurdamies acīs, pratīs izlavīties starp godkārīgajiem, kamēr tie savā starpā cīnīsies. Man jūs žēl. Jūsos es redzu sevi, kāds agrāk biju, un esmu pārliecināts, ka pēc gada vai diviem jūs būsiet tāds pats kā es. Manos rūgtuma pilnajos padomos jūs varbūt saskatīsiet slepenu skaudību vai kādu personisku interesi; nē, šos padomus diktē izmisums, kāds pārņēmis notiesāto, kurš vairs nespēj izrauties no pekles. Neviens neuzdrošināsies pateikt jums to, ko izkliedzu sirdī ievainota cilvēka sāpēs kā jauns Ijabs mēslainē: «Lūk, mani trumi!»

— Cīnīties šajā laukā vai citur, man jācīnās, — Lisjcns sacīja.

— Bet tad ziniet, — Lusto turpināja, — ka cīniņš būs bez atelpas, ja jums ir talants; jo labāk būtu, ja jums tāda nebijis. Jūsu pašreiz vēl tīrā sirdsapziņa šķobīsies to vīru priekšā, kuru rokās būs jūsu panākumi; ar vienu vienīgu vārdu šie vīri varētu dāvāt jums dzīvi, bet tic nevēlēsies izteikt šo vārdu, jo, ticiet man, modes rakstnieks izturas pret iesācējiem daudz nekaunīgāk un cietsirdīgāk nekā visbrutālākais grāmatizdevējs. Ja grāmat-izdevējs baidās tikai no zaudējumiem, rakstnieks bīstas no sāncenša: pirmais jūs vienkārši krāpj, otrs grib iznīcināt. Lai uzrakstītu skaistu darbu, manu nabaga zēn, jums ar katru spalvas vilcienu būs jāsmeļ no savas sirds viss tās maigums, spēks, enerģija un jāpārvērš kaislībās, jūtās, vārdos! Jā, jūs rakstīsiet, nevis darbosieties, jūs dziedāsiet, nevis cīnīsieties, jūs mīlēsiet un nīdīsiet, jūs dzīvosiet savā grāmatā; bet, kad būsiet visu bagātību atdevis savam stilam, zeltu un purpuru saviem tēliem un pats staigāsiet, skrandās tērpts, pa Parizes ielām, priecādamies, ka esat legalizējis, sacenšoties ar dzimtsarakstu akliem, kādu būtni, ko sauks par Ādolfu, Korinnu, KJarisu, Renē vai Manonu, jums būs sabojāta dzīve un kuņģis, dāvājot dzīvību šim radījumam, tad jums vajadzēs pieredzēt, ka žurnālisti to apmelo, nodod, pārdod un izstumj aizmirstības lagūnā un jūsu labākie draugi to aprok. Vai spēsiet sagaidīt dienu, kad jūsu radītais tēls atkal atdzīvosies? Kad? Kā? Kas to atmodinās? Ir kāda lieliska grāmata, neticības platīto^17 Obermans, kas vientuļa un pamesta snauž grāmatnīcu plauktos, un grāmatizdevēji ņirdzīgi dēvē to par lakstīgalu. Kad tai pienāks augšāmcelšanās? To nezina neviens! Vispirms mēģiniet sadzīt izdevēju, kas būtu tik drošsirdīgs, ka iespiestu jūsu Margrietiņas! Es nemaz nerunāju par honorāru, bet tikai par iespiešanu. Tad jūs piedzīvosiet ērmīgus skatus.

Sī skarbā, ar dažādo tajā izpausto kaislību atbalsīm izteiktā tirāde iebruka kā sniega lavina Lisjena sirdi un to iekala ledū. Brīdi viņš stāvēja klusēdams. Tad viņa sirds, it kā baigās grūtību poēzijas iedvesmota, iekaisa. Lisjcns spieda Lusto roku un iesaucās:

— Es uzvarēšu!

— Labi! — teica žurnālists. — Vel viens kristīgais nokāpj arēnā, lai ļautu sevi zvēriem saplosīt. Mans dārgais, šovakar Dramatiskajā panorāmā ir premjera, sākums pulksten astoņos; pašreiz ir seši, ejiet mājās, uzvelciet savu labāko fraku, īsi sakot, uzcērtieties. Atnāciet man pakaļ. Es dzīvoju Arfas ielā, virs Ser-vela kafejnīcas, piektajā stāvā. Vispirms iegriezīsimies pie Doriā. Jūs paliekat pie sava nodoma, vai ne? Lai notiek, šovakar es jūs iepazīstināšu ar vienu no izdevniecību karaļiem un ar dažiem žurnālistiem. Pēc izrādes kopā ar dažiem draugiem paēdīsim vakariņas pie manas mīļākās, jo pusdienas, ko iebaudījām pie Flikoto, nevar skaitīt par maltīti. Ieradīsies arī Fino, manas avīzes galvenais redaktors un īpašnieks. Vai esat dzirdējis Minētas asprātību Vodeviļas teātrī: «Laiks ir bagāts skopulis»? Luk, arī gadījums ir bagāts skopulis, jāmēģina to savaldzināt.

— Es nekad neaizmirsīšu šo dienu, — Lisjcns sacīja.

— Paņemiet līdzi rokrakstu un uzcērtieties smalki, ne tik daudz Florines, cik izdevēja dēļ.

Biedriskā labvēlība, kas sekoja dzejnieka spalgajam dvēseles kliedzienam, attēlojot literāro karu, aizkustināja Lisjenu tikpat spēji, kā vēl gluži nesen šai pašā vietā jaunekli bija saviļņojuši d’Arteza svinīgie un cildenie vārdi. Nepiedzīvojušo jaunekli vilināja drīz gaidāmā cīņa, kurā tas nostāsies pret tik daudziem, un Lisjcns nenojauta žurnālistā pareģoto morālo ciešanu īsteno dziļumu. Lisjcns neaptvēra, ka nostājies divu dažādu ceļu krustojumā, starp divām sistēmām, no kurām vienu pārstāvēja Sadraudzība, otru žurnālistikā; viens ceļš bija garš, godājams un drošs; otrs — akmeņiem nosēts un bīstams, pilns dubļainu dangu, kurās notašķīsies viņa sirdsapziņa. Raksturs mudināja viņu izvēlēties īsāko ceļu, kas ārēji šķita tīkamāks, izmantot noteiktus un ātrāk sasniedzamus līdzekļus. Sājā mirkli Lisjens neredzēja atšķirību starp d’Arteza cildeno draudzību un Lusto paviršo labvēlību. Lisjena svārstīgais prāts saskatīja žurnālistikā viegli sasniedzamu ieroci; juzdamies spējīgs ar to rīkoties, viņš gribēja to satvert. Jaunā drauga piedāvājumi Lisjenu apžilbināja, Etjena Lusto nevērīgais rokas spiediens viņam šķita tik valdzinošs — kā gan jaunais dzejnieks varēja zināt, ka Preses armijā katram vajadzīgi draugi, tāpat kā ģenerāļiem vajadzīgi zaldāti! Redzēdams Lisjena apņemšanos, Lusto savervēja jauno dzejnieku, cerēdams to sev piesaistīt. Žurnālists pret savu pirmo draugu juta to pašu, ko Lisjens pret savu pirmo aizstāvi: pirmais gribēja kļūt kaprālis, otrs gribēja biil zaldāts. Jauniesvaidītais līksmu prātu atgriežas viesnīca un tik rūpīgi ģērbās un kopās kā tai nelaimīgajā dienā, kad bija gribējis spīdēt marķīzes d’Esparas ložā operā; bet tagad tērps viņam piedienēja jau labāk, jo bija iemācījies to valkāt. Viņš uzvilka skaistās, gaišās, piegulošās bikses, apāva elegantos zābakus, kas viņam bija maksājuši četrdesmit franku, un apģērba Fraku. Kuplos, zīdainos, zeltainos matus viņš lika sacirtot, iesmaržot, un tie iegula spožās cirtās. Uz pieres viņam staroja drosme, ko iedvesa paša vērtības izjūta un ticība nākotnei. Tika apkoptas ari viņa sievišķīgas rokas, mandeļveidīgie nagi kļuva spoži un sārti. Uz apkaklītes melnā atlasa glīti izcēlās baltais, apaļais zods. Vēl nekad nebija redzēts skaistāks jauneklis nākam no Latiņu kvartala augstienes. Daiļš kā grieķu dievs, Lisjens iekāpa fiakrā un bez ceturkšņa septiņos sasniedza māju, kurā atradās Servela kafejnīca. Durvju sardze norādīja, lai viņš kāpjot augšā piektajā stāvā, un sniedza diezgan sarežģītu topogrāfisko aprakstu. Apbruņojies ar šiem paskaidrojumiem, Lisjens ne bez grūtībām atrada gara, tumša gaiteņa galā atvērtas durvis un ieraudzīja tipisku Latiņu kvartala istabu. Jauniešu nabadzība vajāja Lis-jenu arī šeit, tāpat kā Klini ielā, pie d’Arteza, pie Kretjena, it visur! Bet visur tā iegust savu īpatnēju zīmogu, ko tai uzspiež cietēja raksturs. Šeit nabadzība bija drūma. Riekstkoka gulta bez aizkariem, pie tās uz grīdas vāļājās Iets apdilis paklājiņš, gadījuma pirkums; pie logiem aizkari bija nodzeltējuši no cigāru dūmiem un no kūpošā kamina, kas nevilka; uz kamina dzegas Florines dāvātā Karsela lampa, kas vel nebija ieķīlāta; tālāk, ķirmju izgrauzta sarkankoka kumode, papīriem nokrauts galds, uz tā divas trīs izspūrušas spalvas, grāmatu nekādu citu kā tikai tās, kas tikušas vakar un šodien atnestas, — tāda bija šās istabas iekārta, ne viena paša vērtīga priekšmeta, tikai vienā kaktā sasviesti veci zābaki un cauru zeķu kaudze, otrā — cigāru gali, netīri mutautiņi, saplīsuši krekli, kaklasaites trešajā izdevuma. Tā bija literātā pagaidu nometne, kurā neiedomājamā kailuma atklājas priekšmetu negativā puse. Uz naktsgaldiņa blakus no rīta lasīto grāmatu kaudzei spīdēja sarkanais Fimada cilindrītis. Uz kamina dzegas bija uzmests bārdas nazis, divas pistoles, cigāru kārba. Pie sienas Lisjens ieraudzīja sakrustotas floretes, virs tām paukotāju masku. Trīs krēsli un divi zviļņi, kas diezin vai bija labi diezgan pat vissliktākajai viesnīcai šajā ielā, papildināja Lusto istabas iekārtu. Sī netīrā un reizē skumjā istaba liecināja par bezmiera un necienīgu dzīvi: tajā gulēja, steigā ko pastrādāja, dzīvoja nelabprāt un steidzās, cik iespējams, ātrāk to atstāt. Kāda starpība starp šo cinisko nekārtību un spodro, cienījamo nabadzību d’Arteza mājoklī! ... Lisjens neuzklausīja šo atmiņā slēpto brīdinājumu, jo Etjens ar zobgalību steidzās aizsegt netikuma kailumu.

— Sis ir mans midzenis! Reprezentācijas telpas atrodas Bondi iela, jaunajā dzīvoklī, ko Florinei ierīkojis drogists; šovakar mēs iesvētīsim šo mājokli.

Etjens Lusto bija uzvilcis melnas bikses, apāvis spoži nospodrinātus zābakus, fraku aizpogājis līdz pašai augšai; melna samta apkakle pilnīgi aizsedza kreklu, ko Florinei droši vien vajadzēja pārmainīt, un viņš cītīgi sukāja cepuri, lai tā izskatītos kā jauna.

— Iesim, — mudināja Lisjens.

— Vēl ne: es gaidu kādu izdevēju, kas man atnesīs naudu. Man nav ne liara pie dvēseles, un varbūt šovakar spēlēs, bez tam man jānopērk cimdi.

Sājā mirklī abi jaunie draugi izdzirdēja soļus gaitenī.

Tas ir viņš, — Lusto sacīja. — Jūs redzēsiet, mans dārgais, kādā izskatā dzejniekiem parādās Providence. Pirms jūs skatīsiet vaigā visā viņa slavenībā grezno izdevēju Doriā, iepazīstieties ar Augustiniešu piekrastes izdevēju, ar grāmatpār-devēju-diskontētāju, literāro atbiru tirgotāju, viltnieku, bijušo sakņu tirgotāju. Nāciet taču iekšā, veco Tartar! — Lusto uzsauca.

— Esmu klāt, — atsaucās balss, kas skanēja kā ieplīsis zvans.

Ar naudu?

— Naudu? Grāmatu tirdzniecībā to vairs nesagrabināsi, — atbildēja jaunais cilvēks, kas ienāca istabā un ziņkārīgi skatījās uz Lisjenu.

— Vispirms, jūs man esat parādā piecdesmit franku, — Lusto turpināja. — Tālāk, šeit ir divi eksemplāri Ceļojumu иг Ēģipti, runā, ka tā esot brīnišķīga grāmata, lajā ir vesela kaudze graviru, to būs viegli pārdot; Fino jau saņēmis honorārus par diviem šās grāmatas apskatiem, kuri man vel jāuzraksta. Нет, Marē priekšpilsētā plaši pazīstamā rakstnieka Viktora Dikanža divi jaunākie romāni. Нет, divi kāda iesācēja otrā darba eksemplāri; tā autors Pols de Koks raksta tai pašā žanrā. Нет, divas reizes Izolde no Dolas, amizants provinces dzīves notikums.

Kopa, aprēķinot uz pašu Ietāko, simt franku. Tatad, mīļais Barbē, man no jums pienākas simt franku.

Barbē apskatīja grāmatas un rūpīgi pārbaudīja griezumus un apvalkus.

— Ak, tās ir lieliski uzglabātas! — iesaucās Lusto. — Ceļojums pat nav atgriezts, tāpat arī Pols de Koks un Dikanžs, un arī tā grāmata, kas ir uz kamina: Vērojumi par simboliku; to es jums pielieku klāt. Sī oda ir tik garlaicīga, ka dāvinu jutns to, lai no tās ncsavairotos tūkstošiem kožu.

— Bet kā tad jūs dabūsiet gatavus savus rakstus? — Lisjens brīnījās.

Barbē uzmeta Lisjenam dziļa izbrīna pilnu skatienu, tad pievērsa acis Etjcnam un pavīpsnādams sacīja:

— Var redzēt, ka šim kungam nav tā nelaime būt literātam.

— Nē, Barbē, nē. Sis kungs ir dzejnieks, liels dzejnieks, kas iebāzīs kabatā Kanalisu, Beranžē un Delaviņu. Viņš tiks tālu, ja tikai neiemetīsies Senā, un arī tad aizkulsies līdz Scnklū.

— Ja drīkstētu kungam ko ieteikt, — Barbē sacīja, — tad dotu padomu pievērsties prozai. Dzejoļus piekrastē vairs neviens negrib ņemt.

Barbē bija ģērbies apdilušos, uz vienu pogu aizpogātos svārkos ar sasvīdušu apkakli; cepuri viņš nenoņēma no galvas; kājas apautas zābakos, caur nevērīgi aizpogāto vesti varēja redzēt rupju stingra auduma kreklu. Tuklajai sejai, kurā dzalk-stīja mantrausīgu acu pāris, piemita arī zināma labsirdība; bet viņa skatiens pauda nedrošību un nemieru, kāds parasti cilvēkiem, kas pieraduši, ka visi tiem prasa naudu, un viņiem tā ir. Barbē šķita vaļsirdīgs un izpalīdzīgs, jo tuklums gandrīz pilnīgi apslēpa viņa viltību. Labu laiku nostrādājis par pārdevēju, pirms diviem gadiem Barbē bija noīrējis piekrastē nožēlojamu veikaliņu, no kurienes trauca sirojumos pie žurnālistiem, pie rakstniekiem, pie iespiedējiem, no kuriem par zemu cenu atpirka grāmatas, ko tie savukārt bija dabūjuši par velti, un tā manīgais vīrs nopelnīja desmit līdz divdesmit franku dienā. Barbē bija iekrājis kādu sumiņu, viņš veikli uzoda katra vajadzības, uzglūnēja izdevīgiem darījumiem, naudas grūtībās nonākušiem rakstniekiem diskontēja par piecpadsmit līdz divdesmit procentiem grāmattirgotāju vekseļus un otrā dienā devās uz šo tirgotāju veikaliem iepirkt par pazeminātām cenām it kā pret skaidru samaksu labas, daudz pieprasītas grāmatas; pēc tam naudas vietā Barbē iedeva viņu pašu izrakstītos vekseļus. Barbē bija daudz ko iemācījies, un pieredze viņu mudināja vairīties no dzeju grāmatām un moderniem romāniem. Vislabāk viņam patika nelieli izdevumi, derīgas grāmatas, kuras varēja iegūt pilnīgā īpašumā par kādiem tūkstoš frankiem un tad rīkoties ar tām pēc sava ieskata, kā, piemēram: Francijas vēsture, pārstrādāta bērniem, Grāmatvedības kurss divdesmit lekcijās, Botānikas kurss jaunām meitenēm. Viņš jau bija palaidis garām divas trīs labas grāmatas, likdams to autoriem reižu divdesmit staigāt pie sevis un nevarēdams izšķirties nopirkt to rokrakstus. Kad viņam pārmeta gļēvulību, Barbē norādīja uz populārā tiesas procesa atreferējumu, kura tekstu viņš, nekā nemaksādams, bija pārdrukājis no avīzēm un par ko nopelnījis divus trīs tūkstošus franku.

Barbē bija no tiem bailīgajiem izdevējiem, kas paši pārtiek gandrīz tikai no svaiga gaisa, vekseļus paraksta ļoti nelabprāt, kas faktūrās cītīgi cenšas izsist kaut niecīgu guvumu un izplēst kādu pazeminājumu, paši iznēsā savas gramalas nezinkur, bet tomēr tās manīgi un veikli pārdod. Barbē iedvesa šausmas tipo-grafiem, kas nezināja, kā ar viņu tikt galā: viņš maksāja tiem ar diskontu un apcirpa faktūras, kad manīja, ka tie ir sprukās; pēc tam viņš vairs neizmantoja to pakalpojumus, baidīdamies no slazdiem.

— Nu, kā tad būs ar mūsu darījumu? — Lusto jautāja.

— Vai zini, mīlīt, — Barbē familiāri sacīja, — man bodē ir seši tūkstoši nepārdotu grāmatu. Nu, un no grāmatām, kā reiz teicis kāds vecs grāmatu tirgotājs, nav nekā ko ierakstīt grāmatās. Mūsu nozarē ar tirdzniecību sokas vāji.

— Ja jūs, manu dārgo Lisjen, ieietu viņa bodē, — Etjens teica, — jūs tur ieraudzītu ozolkoka leti, kas nopirkta izsolē pēc kāda vīna tirgotāja bankrota, uz letes sveci ar neapgrieztu dakti, jo tad tā lēnāk izdeg. Blāvā spīdekļa vājajā gaismā jūs redzētu, ka plaukti ir galīgi tukši. Tukšumu apsargā zēns ar zilu vamzi mugurā, viņš pūš elpu sev uz pirkstiem, mīņājas un laiku pa laikam sasit rokas krusteniski kā kučieris uz bukas. Paskatieties, veikalā viņam grāmatu nav vairāk kā šeit pie manis. Neviens nevar uzminēt, ar ko tur tirgojas.

— Šeit jums būs vekselis par simt frankiem uz trim mēnešiem, — teica Barbē, nespēdams apvaldīt smaidu, izvelkot no kabatas apzīmogoto papīru, — un es ņemu jūsu grāmateles. Redziet, es jau vairs nespēju maksāt skaidrā naudā, ar tirgošanos iet pavisam plāni. Es iedomājos, ka būšu jums vajadzīgs, bet naudas man nebija ne sū, tapec paņemu līdzi vekseli, un jūs taču zināt, cik nelabprāt dodu savu parakstu.

— Tātad jūs no manis vēl sagaidāt cieņu un pateicību? — Lusto zobojās.

Lai gan vekseļus ar jūtām nemaksā, tomēr pieņemu jusu pateicību, — atbildēja Barbe.

— Bet man vajadzīgi cimdi, un parfimērijas veikalos ļaudis ir tik bezkaunīgi, ka atteiksies pieņemt jūsu papīru, — I.usto sacīja. — Pagaidiet, kumodes augšējā atvilktnē, lūk, tur, ir lieliska gravira, tās vērtība astoņdesmit franku, novilkums bez paraksta, toties pēc raksta, ko uztaisīju diezgan jocīgu. Es iedzēlu par Hipokralu, kas noraida Artakscrksa dāvanas. Ko jūs sakāt! Sī skaistā gravira piedien visiem ārstiem, kas arī atsakās no Parizes satrapu pārāk krāšņajām veltēm. Zem graviras atradīsiet arī kādas trīsdesmit romances. Ņemiet visu un dodiet man četrdesmit franku.

— Četrdesmit franku! — grāmatu tirgotājs ieklukstējās ka izbiedēta vista. — Augstākais divdesmit! Un arī tos es varu zaudēt, — Barbē piebilda.

— Labi, dodiet šurp divdesmit! — teica Lusto.

Patiesi nezinu, vai man pat tie atradīsies, purpināja

Barbē, grābstīdamies pa kabatām. — Te, saņemiet! Jūs mani aplaupāt, jūs protat mani tā aptīrīt. . .

— Labi, ejam, sacīja Lusto, paņemdams Lisjena rokrakstu, uz kura ar tinti uzvilka zem aukliņas svītru.

— Vai jums nav vēl kaut kas? — Barbē vaicāja.

— Nav nekā, mans mazais Seilok! Es tev sagādāšu lielisku darījumu (kurā tu pazaudēsi tūkstoti ekiju par mācību, ka tu mani tā apzodz!), — Etjens pačukstēja Lisjcnam.

— Un jūsu raksti? — jautāja Lisjens, kad abi brauca uz Palē-Rojala pusi.

— Ak, jus vel nezināt, kā tos uztriepj! Ceļojumu uz Ēģipti es pāršķirstīju un, grāmatu neatgriežot, šur tur palasīju pa lappusei un atradu vienpadsmit valodas kļūdas. Uzrakstīšu vienu sleju, kurā pateikšu, ka autors, ja ari ir mācījies pīļu valodu, kuras izgrieztas uz ēģiptiešu akmens stabiem, ko sauc par obeliskiem, tomēr savu dzimto valodu neprot, un es to pierādīšu. Tālāk pateikšu, ka viņam vajadzēja runāt nevis par dabas vēsturi un senatnes pieminekļiem, bet gan nodarboties ar Ēģiptes nākotni, ar civilizācijās progresu, kā tuvināt Ēģipti Francijai, kas, savā laikā to iekarojusi un pec tam zaudējusi, tomēr vēl varētu to sev pakļaut ar morālo ietekmi. Rakstu iepiparošu ar patriotismu, saspeķošu ar tirādēm par Maršēju, Levanti un mušu tirdzniecību.

— Bet, ja viņš to visu būtu uzrakstījis, ko tad jūs teiktu?

— Nu, tad es teiktu, ka viņam nevajadzēja mūs garlaikot ar politiku, bet nodarboties ar mākslu, attēlot zemes gleznainas teritoriālās īpatnības. Šeit kritiķis var gausties. Politika, tas sacīs, mūs pilnīgi noslīcina, tā mūs garlaiko, tā piepilda visu. Es nožēlotu burvīgos ceļojumu aprakstus, kuros mums pastāstīja par jūras brauciena grūtībām, par valdzinošo izslīdēšanu cauri jūras šaurumam, par baudījumu, kādu izjūt cilvēks, šķērsojot ekvatoru, īsi sakot, visu, kas jāzina tiem, kuri paši nekad nedosies ceļojumā. Nevienu tieši nenopeļot, var pazoboties par ceļotājiem, kas atzīmē kā lielu notikumu, ja klājam pārlido putns, ja ierauga lidojošu zivi vai sastop zvejas kuģi, ja nosaka ģeogrāfiskos punktus vai konstatē dziļumu. Pieprasa zinātniskas pārgudrības, no kurām neviens nekā nesaprot, bet kas tomēr valdzina ka viss dziļais, noslēpumainais, neaptveramais. Abonētājs smaida, viņš jūtas apmierināts. Attiecība uz romāniem jāsaka, nav pasaulē lielākās lasītājas par Florini, viņa izlasa visu, izsaka savu spriedumu, un pēc viņas uzskatiem es uztaisu rakstu. Kad Florine jutusies garlaikota no — kā viņa saka — autora frāzēm, — grāmata man šķiet ievērības cienīga, es pieprasu izdevējam vēl vienu eksemplāru, un viņš, iepriecināts par gaidamo labvēlīgo rakstu, to labprāt atsūta.

— Augstais dievs, bet kritika, svētā kritika! iesaucās I.is-jens, kas vēl bija Sadraudzības uzskatu varā.

Dārgais draugs, - atteica I.usto, kritika ir suka, ko nedrīkst lietot, tīrot vieglus audumus: tā saplosītu visu. Bet lai paliek amata jautājumi. Vai redzat šo iezīmi? — viņš jautāja, norādīdams uz Margrietiņu rokrakstu. — Pavilku svītriņu pie pašas aukliņas. Ja Doriā lasīs jūsu rokrakstu, viņam, protams, bus neiespējami pārsiet aukliņu tieši tai pašā vietā. Tā jūsu rokraksts ir it kā aizzīmogots. Tas nav lieki, lai padarītu bagātāku jūsu pieredzi. Bez tam ievērojiet, ka neierodaties viens un bez aizgādņa viņa bodītē kā tic nelaimīgie jaunekļi, kas apstaigā desmit izdevējus, līdz atrod vienu, kurš tiem piedāvā krēslu ...

Lisjens jau bija izbaudījis šās piezīmes patiesību. Lusto samaksāja ormanim trīs frankus, un l.isjenu ārkārtīgi pārsteidza šāda izšķērdība pēc tik lielas nabadzības. Tad abi draugi iegāja

22't

Koka galerijās, kur tolaik valdīja tā saukto grāmatu jaunumu izdevniecība un tirdzniecība.

Tajā laikā Koka galerijas bija viena no izdaudzinātākām Parizes īpatnībām. Nebūs lieki aprakstīt šo netīro bazaru, jo veselus trīsdesmit sešus gadus tas pariziešiem bija ļoti ievērojama vieta, tā ka neatradīsies daudz cilvēku apmēram četrdesmit gadu vecumā, kuriem šis jauniešiem gluži neticamais apraksts vēl nesagādātu prieku. Kur tagad kā siltumnīca bez puķēm paceļas vēsā, augstā, plašā Orleanas galerija, toreiz atradās barakas vai, izsakoties precizāk, nelielas, ar diezgan nožēlojamiem jumteļiem segtas dēļu būdas, kurās vāja gaismiņa iespiedās no pagalma un no dārza puses pa šaurām spraugām, ko sauca par logiem, bet kas drīzāk izskatījās kā vēdlodziņi visnetīrākajās ārpilsētas ēdnīcās. Trīs būdu rindas veidoja divas apmēram divpadsmit pēdu augstas galerijas. Bodītes, kas atradās vidējā būdu rindā, atvērās uz abām galerijām, no kurām tajās ieplūda smirdošs gaiss un tikai nedaudz gaismas krita cauri vienmēr netīrajiem galeriju jumta stikliem. Pateicoties pastāvīgajam ļaužu pieplūdumam, nomas maksa par šīm spraugām aizvien pieauga un, kaut gan daudzas bija ļoti šauras, tikko sešas pēdas platas un astoņas līdz desmit pēdas garas, par tām tomēr prasīja līdz tūkstotim ekiju. Malējo rindu veikaliņi, kam logi vērās uz dārza vai uz pagalma pusi, bija norobežoti ar nelieliem dzīvžogiem, varbūt tādēļ, lai aizsargātu plānās, ar £ipsi apmestās sienas no pūļa drūzmēšanās. Šeit bija divi līdz trīs pēdu plata telpa, kurā visērmīgākie zinātnei nepazīstamas botānikas augi zaļoja blakus dažādu ne mazāk ziedošu rūpniecības nozaru ražojumiem. Uz rožu krūma bija uzklātas grāmatu slejas, un tā retorikas ziedus iesmaržoja nolaistā, toties ar netīrumiem bagātīgi laistītā dārza nīkulīgie ziedi. Zaros ziedēja dažādu krāsu lentas un grāmatu prospekti. Modes darbnīcu atkritumi slapēja augus: zaļumu pudurī jūs varējāt atrast lentu kamoliņu un pārdzīvojāt vilšanos, pieskaroties apbrīnotam dālijas ziedam, kas, izrādījās, bija atlasa puķe. No pagalma, tāpat kā no dārza puses šī spocīgā pils atklāja skatienam visērmīgāko, ko vien pariziskā nevīžība radījusi: atlupušu līmkrāsu, ielāpainu apmetumu, vecas izkārtnes, fantastiskus uzrakstus. Beidzot, arī pati publika nežēlīgi apgānīja zaļos dzīvžogus kā dārzā, tā pagalmā. Šķita, ka pretīgajai, šķebīgajai joslai, kas iekļāva Galerijas, vajadzētu no tām atbaidīt izsmalcinātus cilvēkus; bet izsmalcinātie cilvēki neatkāpās šo šausmu priekšā, tāpat kā prinči burvju pasakās neatkāpjas, kad ļaunie gari raida pret tiem pūķus un rada dažādus šķēršļus, lai šķirtu tos no princesēm. Galerijām, tāpat kā šodien, pa vidu bija iekšeja pasaža, kurā varēja nokļūt, tāpat ka vel šobaltdien, caur abiem peristiliem, ko bija sākuši būvēt jau pirms revolūcijas, bet naudas trūkuma dēļ nepabeidza. Skaistā akmens galerija, kas ved uz Franču teātri, toreiz bija šaura un pārmērīgi augsta pasaža ar sliktu jumtu, kam bieži vien lietus teceja cauri. Atšķirībā no Koka galerijām to sauca par Stikla galeriju. So alu jumti bija tik sliktā stāvoklī, ka Orleaniem reiz iznāca tiesāšanas ar pazīstamu kašmira un zīda audumu tirgotāju, kam viena naktī tika sabojātas preces par ļoti ievērojamu sumu. Tirgotājs prāvā uzvarēja. Vietumis jumtu aizvietoja vienkāršs darvots audekls. Stikla galerijā, kur Ševē bija reiz licis pamatus savai bagatibai, kā arī Koka galerijā, klonu veidoja dabiskā Parizes zeme, ko paaugstināja ar garāmgājēju zābakiem un kurpēm sanestā smilts. Vienalga kādā laika kājas allaž klupa sacietējušu dubļu bedrēs un pauguros, ko tirgotāji nenogurstoši mēza; svešiniekam vajadzēja iemanīties, lai ejot nepakristu.

Baigais netīrumu sablīvējums, lietus un putekļu aizķepetie logi, zemās būdas ar apdriskātiem jumtiem, pretīgās nepabeigto būvju sienas — visā kopumā tas izskatījās ka čigānu nometne, kā gada tirgus barakas vai kā pagaidu stalažas, kādas Parizē mēdz sasliet ap nepabeigtām ēkām, kuras bieži vien neuzceļ, — šī ņirdzīgā fizionomija apbrīnojami piedienēja dažādajiem darījumiem, kas virda šai nekautrīgajā, vaļību un trakas jautrības pārpilnajā zaņķī, kur laikā no 1789. gada revolūcijas līdz 1830. gada revolūcijai norisinājušies lieli notikumi. Veselus divdesmit gadus birža bija turpat iepretim pils apakšstāvā. Šeit veidojās sabiedriskā doma, radas un sabruka reputācijas, tika noslēgti politiski un finansiāli darījumi. Galerijās norunāja satikšanos pirms un pēc biržas. Baņķieru un komersantu Parize bieži vien pieplūdināja Palē-Rojala pagalmu, un, tikko saka līt lietus, visi steidzās patverties Galeriju paspārnē. Viena no nezin kapec tieši šai vietā izaugušās celtnes īpatnībām bija tās neparastais skanīgums. Smieklu šaltis tur atbalsojās no viena gala līdz otram. Tikko kaut kur iedegās kāda ķilda, par to zināja jau visur. Tur bija tikai grāmatnīcas, poēzija, politika un proza, modes priekšmetu tirgotāji un, beidzot, prieka meitas, kas gan ieradās vienīgi vakaros. Tur plauka un ziedēja jaunākās modes un grāmatas, jaunas un vecas slavenības, Tribincs sazvērestības un grāmatnieku melīgās izdomas. Tur pārdeva jaunumus publikai, kas ietiepīgi nevēlējās tos iegādāties nekur citur kā vienīgi Galerijās. Tur vienā pašā vakarā izpārdeva vairākus tūkstošus eksemplāru kāda Pola Luija Kurjē pamfleta vai Karaļa meitas dēkas, kas bija pirmais sitiens, ko Orleanu nams vērsa pret Lud-viķa XVIII chartu. Tolaik, kad Lisjens apmeklēja Galerijas, dažiem veikaliņiem jau bija diezgan eleganti iekārtoti skatlogi; bet šie veikali atradās malējās rindas, kas bija pavērstas uz dārza vai pagalma pusi. Līdz tai dienai, kad arehitekta Fontena veseris satrieca šo dīvaino kolonādi, vidējās rindas bodītes bija pilnīgi atklātas un kā provinces tirgu būdas balstījās uz stabiem, tā ka cauri stiklotajām durvīm un preču klāstam varēja saredzēt abas galerijas. Ta kā telpas apkurināt nebija iespējams, tirgotāji sildījās pie ogļu podiem un paši izveidoja ugunsdzēsēju sardzi, jo pie mazākās neuzmanības ceturtdaļstundā varēja nosvilt visa šī valstība, kuras dēļu sienas bija saulē izžuvušas un prostitūcijas liesmās jau it kā sakveldinātas; ar šifonu, muslinu un papīru pieblīvētajās telpās reizēm ari uzbrāza spēji caurvēji. Modistu veikaliņi bija piepildīti ar neiedomājamām cepurītēm, kas šķita darinatas drīzāk izstādīšanai nekā pārdošanai; pa simtam sakarinātas uz metālā stieņiem ar seni galos, tās tūkstoš krāsām karogoja galerijas. Divdesmit gadus garāmgājēji sev jautājuši, uz kādām galvām gan šīs apputējušās cepurītes nobeidz savu gaitu. Cepurtaisītājas, kas parasti bija neglītas, bet valodīgas, uzbāzīgi un glaimīgi, ka parasts, tirgus hallēs aicināja sievietes iepirkties. Kāda grizete, kurai mēle bija tikpat lunkana, cik acis spriganas, stāvēja uz taburetes un nepārtraukti uzsauca garāmgājējiem: «Cienītā, nopērciet glītu cepurīti!» — «Vai kungs nenopirks kaut ko pie manis?» Viņu sulīgo, gleznaino vārdu krājumu atdzīvināja dažādas balss noskaņas, skatieni un kritiskas piezīmes par garāmgājējiem. Grāmattirgotāji un modistes dzīvoja labā saskaņā. Pasažā, kas tik svinīgi saucās par Stikla galeriju, atradās visdīvainākie uzņēmumi. Tur bija ierīkojušies vēderrunātāji, dažāda veida šarlatani, tur notika izrādes, kurās nekā nebija, ko redzēt, vai atkal tādas, kurās jums parādīja visu pasauli. Tur sāka darboties vīrs, kas vēlāk bija sastopams visos gada tirgos un nopelnīja septiņus vai astoņus tūkstošus franku. Izkārtnes vietā viņam bija saule, kas griezās melnā ietvarā, uz kura sarkaniem burtiem lepojās uzraksts: Šeit cilvēks var redzēt to, ko pats dievs nevar redzēt. Ieejas maksa: divi sū. Kumēdiņu būdā apmeklētājus nekad nelaida iekšā pa vienam, bet ari ne vairāk kā pa diviem reizē. Iegājuši jūs ar degunu atdūrāties lielā spogulī. Pēkšņi atskanēja balss, kas būtu iedzinusi bailes pat Berlines Hofmanim, jo tā ietarkšķē-jās kā mechanisms, kam pārgriezta atspere: «Mani kungi, šeit jūs redzat to, ko dievs nemūžam neredzēs, un proti: savu līdzinieku. Dievam nav līdzinieka!» Jūs aizgājāt nokaunējies, neuzdrošinādamies atzīties savā muļķībā. No visām durtiņām skanēja līdzīgas balsis, tās lielīja kosmoramas, Konslantinopoles skatus, marionešu izrādes, automātus, kas spēle šachu, suņus, kuri prot atrast visskaistāko sievieti. Tur, Borela kafejnīcā, kļuva slavens vēderrunātājs Ficdžems, kas vēlāk pārgāja uz Mon-martru pavadīt mūža vakaru Politechniskās skolas studentu vidū. Tur mita augļu tirgotājas un puķu pārdevējas, kā ari plaši pazīstams drēbnieks, kura skatloga vakaros izšuvumi uz militārajām formām staroja kā saules. No rīta līdz pulksten diviem pēc pusdienas Koka galerijas bija klusas, drūmas un tukšas. Tirgotāji tērzēja cils ar citu kā mājās. Parizieši satikšanos tur mēdza norunāt, tikai sākot no pulksten trim, kad atvērās birža. Tikko ļaudis sāka pulcēties, pēc literatūras izslāpušie jaunekļi, kam nebija naudas, nodevās pie bodīšu durvīm izstādīto grāmatu lasīšanai, ko atļāva bez maksas. Pārdevēji, kam bija uzdots uzraudzīt izstādītās grāmatas, žēlīgi ļāva trūcīgajiem jauniešiem pāršķirt lapas. Dtiodeca formātā grāmatu ar divsimt lappusēm, ka Smarru, Pēteri Sleimitu, Zemu Sbogaru, Zokn, (ie aprija divos paņēmienos. Tajos laikos vēl nebija lasītavu un, ja gribēja kādu grāmatu izlasīt, tad vajadzēja to nopirkt; tāpēc toreiz romānus pārdeva tādā daudzumā, kas tagad šķiet gluži neticams. Bija kaut kas tipiski francisks šajā žēlsirdības dāvanā, ko pasniedza trūcīgajai, bet zināšanu alkstošajai jaunatnei. Sī briesmīgā bazara poēzija iezaigojās krēslas stundā. No visām tuvīnajām ielām saradās daudz meiču, kas šeit varēja brīvi nākt un iet. No visiem Parizes nostūriem uz šejieni steidzās publiskās sievietes strādāt Palē-Rojalā. Akmens galerijas piederēja privileģētajam mājām, kuras maksāja par tiesībām izstādīt kā princeses izrotātus radījumus starp tādu vai tādu arkadi vai arī noteiktā vieta dārzā; turpretī Koka galerijas bija prostitūcijai brīva teritorija, un Palē-Rojalu tajā laikā dēvēja par prostitūcijas templi. Sieviete varēja ienākt, aiziet sava upura pavadībā un aizvest viņu, kurp vien vēlējās. Sīs sievietes pievilka vakaros Koka galerijās tādu milzumu ļaužu, ka uz priekšu virzīties varēja tikai lēniem soļiem — kā procesijā vai maskaradē. Lēnā gaita nevienu netraucēja, bet palīdzēja citam citu saskatīt. Ģērbās šīs sievietes tā, kā tagad vairs neredz staigājam nevienu: izgriezums uz muguras sniedzās līdz jostai .un arī priekšā ļoti dziļi; skatienu pievilkšanai katra izdomāja kādu neparastu matu sasu-kājumu: daža atdarināja normandiešu gani, cita spānieti, vienai cirtas vijās kā pūdelim, otrai bija gluda galviņa ar šķirtni vidū; viņas prata veikli un allaž īstajā mirklī parādīt baltajās zeķēs iespīlētas kājas — tagad visa šī samaitātā poēzija ir zudusi. Izlaidība jautājumos un atbildes, atklāti izpaustais cinisms, kurš pilnīgi saskanēja ar vietu, nav vairs sastopams ne maskarādēs, ne ballēs, kas tagad ta izdaudzinātas. Taja visā bija kas atbaidošs un reizē jautrs. Plecu un krūšu spožais baltums it kā staroja vīriešu gandrīz vienmēr tumšo apģērbu vidū un radīja krāšņus pretstatus. Balsu kņada un soļu troksnis saplūda čalā, kas bija dzirdama pat dārza vidū, kur tā skanēja kā nepārtraukta basa nots, ko reizēm piebārstīja meiču smieklu šaltis vai retumis apslāpēja ķildīgi izsaucieni. Pieklājīgi cilvēki, pat izcilas personas šeit saskārās plecu pie pleca ar ļaudīm, kas dažkārt izskatījās kā īsti noziedznieki, šīm dīvainajām sanāksmēm piemita neizteicams, valdzinošs pikantums; tas satrauca pat visvēsākos cilvēkus. Tāpēc visa Parize saplūda šeit līdz pēdējam brīdim, un pūlis pat pastaigājās vēl pa dēļu grīdu, ko arehitekts bija licis pārklāt pāri pagrabiem, kamēr tos izbūvēja. Pretīgo dēļu baraku izpostīšanu visi nožēloja jo dziļi un vienprātīgi.

Lavokā pirms dažām dienām bija atvēris grāmatu tirgotavu Koka galeriju iekšējās pasažas stūrī, pretī Doriā veikalam; tagad jau aizmirstais Doriā toreiz bija uzņēmīgs jauneklis, kas izlauza ceļu, pa kuru viņa konkurents vēlāk sasniedza milzīgus panākumus. Doriā veikals atradās dārzam pievērstajā rindā, Lavokā tirgotavas durvis izgāja uz pagalmu. Doriā veikals bija sadalīts divās daļās: vienā atradās plaša grāmatnīca, otrā — īpašnieka kabinets. Lisjens pirmo reizi šeit ieradās vakarā, un viņu apstulboja šejienes kopskats, kas provinciāļus un jaunekļus pilnīgi aizrauj. Drīz vien viņš pazaudēja savu pavadoni.

— Ja tu būtu tik glīts kā tas jauneklis, es tev ļautu sevi mīlēt, — teica kāda meiča sirmgalvim, norādot uz Lisjentt. Lisjens nokaunējās kā jauna meitene; viņš ļāvās ļaužu plūsmai, neaprakstāmi apmulsis un satraukts. Sieviešu skatienu vajāts, apaļo plecu baltuma, izaicinoši atsegto krūšu apžilbināts, viņš pieķērās savam manuskriptam un cieši spieda to sev klāt, it kā lai viņam to nenozagtu, — nevainīgais zēns!

— Ko vēlaties, mans kungs! — Lisjens iesaucās, juzdams, ka viņam kāds pieķeras pie rokas, jo nodomāja, ka nezināms autors grib nolaupīt viņa dzejas.

Bet tas bija viņa draugs Lusto, kas sacīja:

— Es jau domāju, ka nāksiet šeit garām!

Dzejnieks stāvēja pie grāmatnīcas durvīm, un Lusto ieveda viņu iekšā, kur drūzmējās daudz laužu, gaidīdami mirkli, kad varēs runāt ar grāmatiespiešanas sultānu. Tipografi, papīra pie-gādātāji un zīmētāji, sapulcējušies ap pārdevējiem, izvaicāja viņus par pašreiz noritošajiem un iecerētajiem darbiem.

— Paskatieties, lūk, tas ir Fino, manas avīzes redaktors! Viņš pašreiz sarunājas ar Felisjenu Vernū, diezgan apdāvinātu puisi, bet tik nenovīdīgu un bīstamu kā slepena slimība.

— Ei vecais, tev šovakar premjera, — teica Fino, kopā ar Vernū pienākdams pie Lusto. — Loža būs man vajadzīga.

— Tu to pārdevi Brolaram?

— Un ja arī? Tev vieta atradīsies. Ko tev vajag no Doriā? Ā, pie viena varu tev pasacīt, ka mēs nolēmām izvirzīt Polu de Koku, Doriā paņēmis divsimt eksemplāru un Viktors Dikanžs atteicies viņam uzrakstīt romānu. Tāpēc Doriā grib radīt tai pašā žanrā jaunu autoru. Tu paziņosi, ka Pols de Koks stāv augstāk par Dikanžu.

— Bet man ar Dikanžu tiek uzvesta luga Gētē teātrī, — Lusto sacīja.

— Kas par to! Tu viņam pateiksi, ka raksts ir mans, ka tas bijis briesmīgi ass un tu to pat esi mīkstinājis, un viņš būs vēl tev pateicīgs.

— Vai nevari likt Doriā kasierim diskontēt man šo vekse-līti par simt frankiem? — Etjens sacīja redaktoram Fino. — Neaizmirsti, ka šovakar mēs kopā ēdīsim vakariņas un iesvētīsim jauno Florincs dzīvokli!

— Ak jā! Tu mūs pacienāsi, — teica Fino, izlikdamies, it kā tikai nupat to būtu atcerējies. — Hei, Gabison! — Fino uzsauca, paņemdams Barbē vekseli un pasniegdams to kasierim, — izsniedziet šim jauneklim uz mana rēķina deviņdesmit franku. Žirē vekselīti, vecais!

Lusto paņēma kasiera spalvu un, kamēr kasieris skaitīja naudu, parakstījās. Vērīgi skatīdamies un klausīdamies, Lisjens nepalaida garām neviena balsiena no šās sarunas.

— Tas vēl nav viss, mans dārgais draugs, — Etjens turpināja, — es tev nepateikšos, mēs taču esam vienoti līdz kapam.

Bet, redzi, man jāiepazīstina šis jauneklis ar Doriā, un tev japa-nāk, lai viņš mūs uzklausa.

— Kas viņam padomā? — jautāja Fino.

— Dzeju krājums, — Lisjens atbildēja.

— Ā! — Fino, atraudamies sānis, iesaucās.

— Kungs, — teica Vernū, skatīdamies uz Lisjenu, — gan gluži nesen apmeklē grāmatu izdevējus, citādi būtu jau noslēpis savu rokrakstu dzīvokļa tālākajā kaktā.

Sājā mirklī ienāca Emils Blondā, skaists jauneklis, kas nesen bija sācis literātā karjeru avīzē Débats ar lieliskiem rakstiem, kuri modināja vispārēju ievērību; viņš pasniedza roku Fino, Lusto un nevērīgi palocījās pret Vernū.

— Atnāc ap pusnakti pie Florines uz vakariņām, — Kusto aicināja.

— Labi, — jauneklis atteica. — Bet kas tur vēl būs?

— Ak, tur būs Florine un drogists Matifā, — Lusto sacīja. — Di Briēls, autors, kas iedeva Florinci lomu debijai; mazs večuks Kardo un viņa znots Kamizo; tad vēl Fino . . .

— Vai tavs drogists tevi apmierina?

— Kaut tik viņš mūs nepamielotu ar drapern! — Lisjens sacīja.

— Jūs esat visai asprātīgs, mans kungs, — paskatījies uz Lisjenu, Blondē nopietni teica. — Lusto, vai tavs paziņa arī piedalīsies vakariņās?

— Jā.

— Tad dabūsim izsmieties.

Lisjens nosarka līdz ausu galiem.

— Vai ilgi būsi aizņemts, Doriā? — jautāja Blondē, pieklauvēdams pie rūts, aiz kuras atradās Doriā rakstāmgalds.

— Tūlīt, draudziņ, būšu tavā rīcībā!

— Lieliski, — sacīja Lusto savam aizbildināmajam. — Sis jauneklis, kas nav vecāks par jums, raksta Débats. Viņš ir viens no kritikas prinčiem: no viņa bīstas. Doriā nāks tam pieglaimoties, un mēs varēsim pastāstīt par savu vajadzību šim vinješu un grāmatiespiešanas sultānam. Citādi mēs pulksten vienpadsmitos vakarā vēl netiklu klāt pie viņa. Gaidītāju kļūst ar katru mirkli vairāk.

Lisjens un Lusto piegāja pie Blonde, Fino un Vernū, kas bija sapulcējušies veikaliņa galā.

— Ar ko viņš aizņemts? — Blondē jautāja kasierim Gabiso, kas piecēlās, lai sasveicinātos.

— Viņš pērk nedeļas žurnālu, grib to atdzīvināt, izvirzīt pret Minerve, kas apkalpo vienīgi Emeriju, un pret Conservateur, kas akli padodas romantiķu ietekmei.

— Vai viņš labi maksās?

— Kā vienmēr . . . pārāk labi! — kasieris atteica.

Pašreiz ienaca jauneklis, kas nesen bija publicējis lielisku

romānu, ko ātri izpārdeva; viņa sacerējums bija guvis milzīgus panākumus un tagad iznāca otrajā izdevumā pie Doriā. Jauneklis ar savu neparasto, dīvaino ārieni, kas nepārprotami liecināja par māksliniecisku raksturu, dziļi ietekmēja Lisjenu.

— Tas ir Natans, — Lusto pačukstēja provinces dzejniekam.

Par spīti neapvaldītajam lepnumam, kas izpaudās Natana

toreiz vēl jaunības svaiguma pilnajā seja, pieiedams pie žurnālistiem, viņš noņēma cepuri un izturējās gandrīz pazemīgi pret Blondē, ko pagaidām pazina tikai pēc izskata. Blondē un Fiņo nepūlējās noņemt cepuri.

— Mans kungs, esmu priecīgs, ka man nejauši gadījusies izdevība ...

— Viņš ir tā apmulsis, ka runā pleonasmos, — Felisjens sacīja Etjenam Lusto.

— ... izteikt jums pateicību par skaisto rakstu, ko jums lab-paticis uzrakstīt par mani avīzē Débats. Puse no grāmatas panākumiem ir jūsu nopelns.

— Nē, dārgais, nē, — Blondē pretojās, aiz labvēlības maskas slēpdams augstprātīgu pārākumu. — Jums, pie joda, ir talants, un man tiešām prieks ar jums iepazīties.

— Tā kā jūsu raksts jau ir iespiests, neviens neuzskatīs, it kā es gribētu pieglaimoties varenajiem; tagad varam izturēties viens pret otru nepiespiesti. Vai jūs vēlētos mani pagodināt un iepriecināt, rīt ar mani paēdot pusdienas? Būs arī Fino. Lusto, vecais, tu taču ari neatteiksies? — spiezdams Etjenam roku, Natans piebilda. — Ak, jūs esat uz skaista ceļa, — viņš atkal pievērsās Blondē, — jūs esat Diso, Fjevē, Zofruā pēcnieks! Hof-manis runājis par jums ar savu skolnieku un manu draugu Klodu Vinjonu; viņš sacījis, ka varot mierīgi mirt, jo Débats dzīvošot mūžīgi. Jums gan droši vien maksā milzīgas sumas?

— Simt franku par sleju, — Blondē atteica. — Un tas nav par daudz, ja ņem vēra, ka jaizlasa milzums grāmatu, lai starp simtiem atrastu vienu, ar kuru ir verts nodarboties, kā, piemēram, jūsējā. Goda vārds, jtisu darbs man sagādāja patikšanu.

— Un ienesa viņam pusotra tūkstoša franku, — Lusto sacīja Lisjenam.

— Jūs nodarbojaties arī ar politiskiem jautājumiem? — N'atans jautāja.

— Jā, laiku pa laikam, — Blondē atbildēja.

Juzdamies viņu vidu it kā embrijs, Lisjens, kas bija apbrīnojis Natana grāmatu un tās autoru uzskatīja par dievam līdzīgu, jutās dziļi pārsteigts, redzot šādu zemošanos pret kritiķi, kura vārdu un ietekmi nepazina.

«Vai tiešām ari es kādreiz tā izturēšos? Vai patiesi jāatsakās no pašcieņas?» Lisjens sev jautāja. «Liec galvā cepuri, Natan! Tu esi uzrakstījis skaistu grāmatu, bet kritiķis tikai rakstu.»

Sadas pārdomas jauneklim it kā pātagoja asinis dzīslās. Laiku pa laikam Lisjens redzēja ienākam biklus jauniešus, rakstniekus iesācējus, kas vēlējās satikt Doriā; ieraudzījuši pārpildīto telpu, tie zaudēja cerības piekļūt izdevējam un, prom ejot, izmeta: «Atnākšu citreiz.» Politiskās pasaules slavenību grupiņā divi trīs politiķi sarunājās par Palatu sasaukšanu un sabiedriskiem notikumiem. Nedēļas žurnālā, ko Doriā gatavojās pirkt, bija tiesības iespiest rakstus par politiskiem jautājumiem. Tolaik iespiestā vārda tribines kļuva aizvien retākas. Avīze bija tikpat iekārota priekšrocība kā teātris. Politiķu grupas vidū atradās arī viens no iespaidīgākajiem Constitutionnel akcionāriem. Lusto izrādījās lielisks gids. Ar katru viņa teikumu Doriā auga Lisjena iztēlē; šajā veikalā jauneklis redzēja saplūstam kopā politiku un literatūru. Vērojot, kā dižens dzejnieks, padevīgi klanīdamies žurnālistā priekšā, šeit prostituēja muzu, pazemoja mākslu, tāpat kā tika pazemota un prostituēta sieviete šajās sasodītajās Galerijās, provinces izcilais cilvēks apjauta baigo dzīves īstenību. Nauda! Lūk, visu noslēpumu atrisinājums. Lisjens jutās vientuļš, nepazīts un tikai ar apšaubāmas draudzības pavedienu saistīts ar panākumiem un bagātību. Domās Lisjens apvainoja savus sirsnīgos, patiesos Sadraudzības draugus, ka tic viņam attēlojuši pasauli nepareizās krāsās un kavējuši mesties cīņā ar spalvu rokā.

«Es jau tagad būtu Blondē!» viņš pukojās.

Lusto, kas nesen Luksemburgas augstienēs bija vaimanājis kā ievainots ērglis un Lisjenam šķitis tik liels, tagad likās saraucies sīks. Ievērojams jauneklim nu šķita modernais izdevējs, visu šeit redzamo cilvēku eksistences avots. Manuskriptu rokā turcdams, dzejnieks izjuta trīsas, kas bija līdzīgas bailēm. Veikala vidū uz koka pakājēm, kas bija nokrāsotas, atdarinot marmoru, stāvēja krūštēli: Bairona, Gētes un de Kanalisa kunga, no kura Doriā cerēja dabūt dzeju krājumiņu; ienācis veikalā, dzejnieks pats ar savām acīm varēja pārliecināties, cik augstu tika vērtēts šajā grāmatnīcā. Neviļus Lisjens zaudēja pašvērtības apziņu, viņa drosme saplaka; nojauzdams, cik ļoti Doriā spēj ietekmēt viņa likteni, jaunais dzejnieks nepacietīgi gaidīja tā ierašanos.

— Nu, bērni, — ierunājās neliela auguma resnītis ar tuklu seju, kas bija visai līdzīga Romas prokonsula sejai, lai gan to darīja maigāku liekuļota vientiesība, kurai pavirši vērotāji dažkārt noticēja, — tagad man pieder vienīgais nedēļas žurnāls, ko varēja nopirkt, un tam ir divi tūkstoši abonētāju.

— Lielībnieks! Nodokli maksā par septiņiem simtiem, bet arī tas nav slikti, — Blondē sacīja.

— Vissvētākais goda vārds, to ir tūkstoš divi simti. Divi tūkstoši es teicu, — viņš klusu piebilda, — tāpēc ka te ir papīra piegādātāji un iespiedēji. Es biju domājis, ka tev piemīt vairāk takta, mazais! — Doriā skaļi turpināja.

— Vai pieņemsiet pajiniekus? — Fino jautāja.

— Par to var padomāt, — Doriā atteica. — Vai gribi trešdaļu par četrdesmit tūkstoš frankiem?

— Esmu ar mieru, ja jūs pieņemsiet par līdzstrādniekiem klātesošo Emilu Blondē, Klodu Vinjonu, Skribu, Teodoru Lek-leru, Felisjcnu Vernū, 2e, 2uī, Lusto ...

— Un kāpēc ne Lisjcnu de Ribamprē? — provinces dzejnieks pārdroši pārtrauca Fino.

— ... un Natanu, — Fino nobeidzot sacīja.

— Un kāpēc ne pirmo garāmgājēju? — uzacis saraucis, sacīja grāmatu izdevējs, pievērsdamies Margrietiņu autoram. — Ar ko man gods runāt? — viņš jautāja, izaicinoši skatīdamies uz Lisjcnu.

— Vienu mirklīti, Doriā, — Lusto iejaucās. — Es atvedu šo kungu. Kamēr Fino apsvērs jūsu piedāvājumu, uzklausiet mani.

Lisjens juta, ka viņam līst sviedri pa muguru, redzot salto un neapmierināto seju, kādu rādīja šis grāmatnīcu vezirs, kas Fino uzrunāja ar tu, lai gan Fino viņam teica jūs, kas bīstamo Blondē saukāja par mazo, kas Natanam bija sniedzis roku karaliskā augstprātībā, ar to apliecinot draudzīgo attieksmi pret viņu.

— Tas tik vēl trūka, mazais! — Doriā iesaucās. — Tu taču zini, ka man ir tūkstoš viens simts rokrakstu! Jā, kungi, — viņš kliedza, — man ir piedāvāti tūkstoš viens simts rokrakstu, prasiet Gabisonam! Galu galā man drīz būs vajadzīgs īpašs štats rokrakstu glabātavas pārzināšanai, komisija to izskatīšanai; notiks sēdes, kurās nobalsos katra darba vērtību, un man būs jāmaksā dalībniekiem par piedalīšanos, bez tam pastāvīgs sekretārs man sniegs ziņojumus. Tā izvērtīsies par Franču akadēmijas filiāli, un Koka galeriju akadēmiķi saņems lielākus atalgojumus nekā Institūtā.

— Lieliska ideja! — Blondē uzslavēja.

— Slikta ideja, — Doriā atcirta. — Nav mans uzdevums novērtēt to ļaužu smērējumus, kas ķeras pie literatūras tāpēc, ka nav varējuši kļūt ne kapitālisti, ne kurpnieki, ne kapraļi, ne sulaiņi, ne ierēdņi, ne šveicari! Šeit durvis atvērtas tikai cilvēkiem ar reputāciju! Kļūstiet slaveni, un jūs šeit atradīsiet zelta straumi. Divos gados trīs vīrus esmu padarījis slavenus, un kas man no tā? Trīs nepateicīgie! Natans prasa seši tūkstoši franku par savas grāmatas otro izdevumu, bet es esmu izsviedis tris tūkstošus franku kritiķiem par viņa grāmatas apskatiem un pats neesmu nopelnījis ne tūkstoti franku. Par abiem Blondē rakstiem samaksāju tūkstoti franku un pieci simti izdevu par pusdienām ...

— Bet, ja visi izdevēji sacīs tapat kā jus, kā tad cilvēks var iespiest savu pirmo grāmatu? — jautāja Lisjens; Blondē viņam nemaz vairs nelikās tik vērtīgs, kopš viņš bija dzirdējis, kādu sumu tas saņēmis par rakstiem avīzē Débats.

— Tā nav mana darīšana, — atcirta Doriā, uzmetot nāvīgu skatienu skaistajam Lisjenam, kas viņu laipni uzlūkoja. — Es neveļos publicēt grāmatas, ar kurām man jāriske divi tūkstoši franku, lai varbūt nopelnītu kādus paris tūkstošus; es spekulēju ar literatūru: es iespiežu četrdesmit sējumu desmittūkstoš eksemplāros kā Pankuks un Boduēni. Pateicoties manam iespaidam un draugu rakstiem, es taisu simttūkstoš ekiju darījumus un man nav jānodarbojas ar sējumiņiem, kas ienes divus tūkstošus franku. Izvirzīt jauna autora vārdu un grāmatu prasa tikpat daudz pūļu kā nodrošināt panākumus tādiem sacerējumiem kā Ārzemju teātris. Uzvaras un iekarojumi vai Memuāri par revolūciju, bet tie ienes veselu kapitālu. Es šeit nestrādāju, lai būtu nākošajām slavenībām par kāpsli, bet gan lai nopelnītu naudu un dotu to slaveniem cilvēkiem. Rokraksts, ko nopērku par simttūkstoš frankiem, man maksā lētāk nekā nepazīstama autora rokraksts, kas par to prasa sešus simtus! Gluži mecenāts jau nu neesmu, tomēr man ir tiesības uz atzinību no literātu puses: esmu jau vairāk nekā divkāršojis honorārus par rokrakstiem. To es jums paskaidroju, manu zēn, tāpēc, ka jūs esat Lusto draugs, — sacīja Doriā, aizvainojoši familiāri uzsizdams dzejniekam uz pleca. — Ja es tik gari runātu ar visiem, kas vēlas, lai iespiežu viņu sacerējumus, tad man bodīte būtu jāaiztaisa, jo es pavadītu visu laiku ārkārtīgi patīkamās, tomēr pārāk dārgās sarunās. Neesmu vēl tik bagāts, lai uzklausītos katra patmīlības monologu.- Tas pieļaujams tikai teātrī klasiskās traģēdijās.

Bargā Doriā greznais apģērbs, kā provinces dzejniekam šķita, vēl pastiprināja šās runas nežēlīgo loģiku.

— Kas viņam ir? — Doriā jautāja Etjenam Lusto.

— Lielisku dzeju krājumiņš.

Izdzirdis atbildi, Doriā pievērsās Gabisonain ar žestu, kas būtu Talmas cienīgs:

— Gabison, mans draugs, sākot ar šodienu, ja kāds šeit ierodas piedāvāt rokrakstus . . . Hei, vai jūs arī dzirdat? — viņš uzsauca trim pārdevējiem, kas, izdzirduši saimnieka dusmīgo balsi, izlīda viņpus grāmatu kaudzēm. Skatīdamies uz savas koptās rokas nagiem, Doriā turpināja: — Ja kāds man atnes rokrakstus, tad jums jānoprasa, vai tur ir dzeja vai proza. Ja dzeja, tad tūlīt raidiet projām. Dzeja ir grāmattirdzniecībai nāves deja!

— Bravo! To Doriā lieliski pateica, — žurnālisti iesaucās.

— Patiesi! — izdevējs atsaucās, ar Lisjena manuskriptu rokā lieliem soļiem staigādams pa veikalu šurp un turp. — Jūs nezināt, mani kungi, kādu postu mums nodarījuši lords Bairons, Lamartins, Viktors Igo, Kazimirs Dclaviņs, Kanaliss un Beranžē. Viņu slava mums maksājusi tik daudz, cik barbaru Iebrukums. Esmu pārliecināts, ka pašreiz pie izdevējiem rokrakstos atrodas ap tūkstoti iesniegtu krājumu, kuros dzejas, atdarinot Korsaru un Laru, ir sāktas no pārtrauktu notikumu vidus, bez sākuma un bez gala. Dzīdamies pēc oriģinalitātes, jaunieši sacer vārsmas, kuras neviens cilvēks nesaprot, un aprakstošas poēmas, iedomādamies, ka radījuši jaunu skolu, bet tālāk par Delilu netiek! Kopš diviem gadiem dzejnieki savairojušies kā maijvaboles. Pagājušajā gadā ar viņiem zaudēju divdesmit tūkstošus franku! Pajautājiet Gabisonam! Varbūt pasaulē ir nemirstīgi dzejnieki, dažus pazīstu, kas vēl ir gluži sārti un svaigi, kam pat bārda vēl neaug, — viņš teica Lisjenam, — bet grāmatu tirdzniecībā ir tikai četri dzejnieki: Beranžē, Kazimirs Delaviņs, Lamartins un Viktors Igo; jo Kanaliss ... ir dzejnieks, kas radits ar avīžu rakstiem.

Lisjenam nebija drosmes izslieties un rādīt lepnu seju šiem ietekmīgajiem vīriem, kas smējās no visas sirds. Lisjens saprata, ka ar to kļūtu neglābjami smieklīgs, tomēr izjuta neprātīgu velēšanos sagrābt aiz rīkles šo izdevēju, sapluimt viņa pretīgi harmoniski sasieto kaklasaiti, pārraut zelta pulksteņsaiti, kas spīdēja viņam uz krūtīm, samīdīt pulksteni. Aizvainotā patmīlība atvēra durvis atriebības alkām, un Lisjens sevī zvērēja mūžīgu naidu šim izdevējam, kam uzsmaidīja.

— Dzeja ir kā saule, tā audzē mūža mežus un rada odus, knišļus un moskitus, — Blonde sacīja. — Nav neviena tikuma, ko nepapildinātu netikums. Literatūra rada grāmatizdevējus.

— Un žurnālistus! — Lusto papildināja.

Doriā skaļi iesmējās.

— Kas tad tur īsti ir? — viņš jautāja, norādīdams uz rokrakstu.

— Sonetu krājums, kas aizēnotu Petrarku, — Lusto atteica.

— Ka tu to domā? — vaicāja Doriā.

— Tāpat kā visi, — atbildēja Lusto, pamanījis smīnu visu klātesošo sejās.

Lisjens nedrīkstēja parādīt savas dusmas, bet viņš svīda aiz niknuma.

— Labi, es izlasīšu, — teica Doriā ar karalisku rokas mājienu, kuram bija jāizsaka viņa pretimnākšanas plašums. Ja tavas sonetas, mazais, būs deviņpadsmitā gadsimta augstumos, es no tevis iztaisīšu lielu dzejnieku.

— Ja viņš ir tikpat apdāvināts, cik skaists, tad jūs daudz neriskējat, — teica viens no slavenākajiem Palatas oratoriem, kas bija sarunājies ar Conslitutionnd redaktoru un Minerve direktoru.

— Ģeneral, — atbildēja Doriā, — slava ir divpadsmit tūkstoši franku par rakstiem un tūkstotis ekiju par pusdienām; pajautājiet Vientuļnieka autoram! Ja Benžamens de Konstana kungs ir ar mieru uzrakstīt atsauksmi par jauno dzejnieku, es uz vietas esmu ar mieru noslēgt līgumu ar de Ribamprē kungu.

Kad atskanēja vārds ģenerālis un tika nosaukts slavenais

Bcnžamens Konstans, provinces izcilā cilvēka acīs bodīte ieguva īsta Olimpa dimensijas.

— Lusto, man ar tevi jārunā, bet satiksimies teātrī, — teica Fino. — Doriā, es piedalos, tomēr ar zināmiem noteikumiem. Ieiesim jūsu kabinetā.

— Nāc, draudziņ! — mudināja Doriā, ļaujot Fino iet pirmajam un ar rokas mājienu norādot desmit cilvēkiem, kas gaidīja uz viņu, ka ir aizņemts.

Kad Doriā jau gandrīz bija pazudis aiz durvīm, nepacietīgais Lisjens viņu aizturēja.

— Jūs paturat manu rokrakstu, kad saņemšu atbildi?

— Jā, mazais dzejniek, pienāc pēc trim vai četrām dienām, tad redzēsim.

Lusto aizvilka Lisjenu, neļaujot tam ne atvadīties no Vernū, Blondē, Raula Natana, ne no ģenerāļa Fua, ne no Benžamcna Konstana, kura grāmata Simt dienas nupat bija nākusi klajā. Lisjens tikko paguva uzmest skatienu gaišmatainajai, slaidajai •galvai, garenajai sejai, gudrajām acīm, patīkamajai mutei, īsi sakot, vīrietim, kas veselus divdesmit gadus bijis de Staela kundzes Potjomkins, kas cīnījies ar Burboniem pēc cīņas ar Napoleonu un kam bija lemts, savas uzvaras satriektam, mirt.

— Kāda bodīte! — iesaucās Lisjens, atsēdies kabrioletā blakus Lusto.

— Uz Dramatisko panorāmu, un labi aši! Saņemsi trīsdesmit su par vedumu, — Etjens uzsauca kučierim. — Doriā ir manīgs zellis, kas gadā pārdod grāmatas par kādiem pusotriem miljoniem franku vai pat vairāk; viņš ir līdzīgs literatūras ministram, — atbildēja Lusto, juzdamies ļoti glaimots savā patmīlībā, un Lisjenam tēloja lielu meistaru. — Mantkārībā viņš līdzvērtīgs Barbē, tikai Doriā ir ar plašāku vērienu. Doriā prot uzvesties, spēj būt augstsirdīgs, bet ir arī ļoti godkārīgs; visa viņa gudrība izveidojusies no tā, ko viņš dzird runājam ap sevi; viņa veikals ir izcila vieta, ko ieteicams apmeklēt. Tur var patērzēt ar mūsu laikmeta izcilākajiem cilvēkiem. Tur, mans draugs, jauneklis vienā stundā var iemācīties vairāk, nekā desmit gadus nīkstot pie grāmatām. Tur apspriež dažādus rakstus, gūst ierosmi tēmām, tur var rast sakarus ar slaveniem vai ietekmīgiem cilvēkiem, kuri var būt noderīgi. Lai mūsu dienās gūtu panākumus, nepieciešami sakari. Jūs redzat, ka visu nosaka nejaušība. Visbīstamākais ir gudram cilvēkam ierauties savā alā.

— Bet kacla nekautriba! — Lisjens sašuta.

— Ak, mēs visi zobojamies par Doriā, — Etjens atteica. — Kad jums kas vajadzīgs no viņa, tas jums kāps uz deguna; viņam vajadzīgs kas no avīzes Débats, un Emils Blondē dancina viņu kā vilciņu. Ak, kad iejutisieties literatūrā, piedzīvosiet vēl trakākas lietas! Vai tad es jums neteicu?

— Jā, jums taisnība, — Lisjens piekrita. — Sai bodīte es cietu vēl negantāk, nekā pēc jūsu pareģojumiem biju sagaidījis..

— Kālab ciest? Tas, par ko mēs samaksājam ar savu dzīvi, — tēmas, kas garās nomoda naktīs sagrauž mūsu smadzenes, klejojumi domu pasaulē, ar sirdsasinīm uzceltais piemineklis — tas viss izdevējam ir tikai labs vai slikts darījums. Izdevējam jūsu rokraksts ir tikai pirkšanas un pārdošanas objekts. Ta ir viņa vienīgā problēma. Grāmata viņam nozīmē-tikai kapitālu, ar kuru tas riskē. Jo grāmata skaistāka, jo mazāk izredžu to pārdot. Katrs izcils cilvēks paceļas pāri pūlim, tātad viņa panākumi ir tieši saistīti ar laiku, kāds nepieciešams, lai viņa darbu novērtētu. Neviens izdevējs negrib gaidīt. Šāsdienas grāmata jau rit jāpārdod. Saskaņā ar šādu sistēmu izdevēji noraida vērtīgas grāmatas, kas piekrišanu gūst lēnām.

— D’Artezam taisnība! — Lisjens iesaucās.

— Jūs pazīstat d’Artezu? — vaicāja Lusto. — Es iiezimr nekā bīstamāka par šim puisim līdzīgiem vientuļiem filozofiem, kas iedomājas, ka spēj aizraut sev līdzi pasauli. Fanatizējot jauniešu iztēli, iedvešot viņos glaimojošu pašapziņu par milzīgo spēku, kādu jaunības gados katrs izjūt sevī, šie cilvēki, kurus gaida pēcnāves slava, kavē jauniešiem rosīgi dzīties pēc panākumiem tajā vecumā, kad tas ir iespējami un derīgi. Es atzīstu par pareizāku Muehameda sistēmu, kurš iesaucies, pēc tam kad bija kalnam pavēlējis nākt pie viņa: «Ja kalns nenāk pie Muehameda, tad Muchameds ies pie kalna!»

Spējais spriedums, kurā tik asi bija izpaudies aprēķins, modināja Lisjenā svārstību starp Sadraudzībā sludināto stoieisko nabadzību un Lusto deklarēto kareivīgo doktrinu. Tāpēc Angu-lemas dzejnieks līdz pašam Tempļa bulvārim klusēja.

Dramatiskā panorama atradās Tempļa bulvārī tieši iepretim Sarlo ielai, tagad teatra vietā uzcelta dzīvojamā ēka; teātri bija apburoša skatītāju zāle, un, lai gan tur pirmo reizi uzstājās viens no izcilākajiem Potjē mākslas mantiniekiem Viņols, kā arī artiste Florine, kas pēc pieciem gadiem kļuva ļoti slavena, tomēr tajā izputēja divi antrcprcnicri, neguvuši ne mazākos panākumus. Teātriem, tāpat kā cilvēkiem, katram savs liktenis. Dramatiskajai panoramai bija jāsacenšas ar Ambigī, Gētē, Portsenmartena un vodeviļu teātriem; tā nespēja noturēties pret šo teātru veiklajiem manevriem, jo bija ierobežota tiesībās un tai trūka ari labu lugu. Autori nevēlējās sastrīdēties ar esošajiem teātriem tāda teatra dēļ, kura eksistence šķita problemātiskā. Pašreiz gan direkcija daudz cerēja no jaunās lugas, ko komiskas melodrāmās garā bija uzrakstījis jauns autors di Briēls, kas agrāk dažkārt bija strādājis kopā ar dažām slavenībām, bet apgalvoja, ka šo lugu esot sacerējis viens pats. Melodrāmā bija uzrakstīta Florines debijai; jaunā aktrise līdz šim bija strādājusi Gete teātrī kā statiste un veselu gadu uzstājusies mazās lomiņās, gan izpelnīdamās ievērību, tomēr nav tikusi angažēta, un tad Panorama viņu bija nozagusi kaimiņam. Vel viena artiste, Koralija, uzstājās šajā lugā pirmo reizi. Kad abi draugi iegāja teātrī, Lisjens jutās pārsteigts par preses varenību.

— Sis kungs nāk man līdzi, — Etjens teica kontrolierim, kas zemu palocījās.

— Jums būs grūti atrast brīvu vietu, — sacīja vecākais kontrolieris. — Tikai direkcijas ložā varēsiet atsēsties.

Etjens un Lisjens kādu brīdi klaiņāja pa gaiteni, aprunādamies ar ložu slēdzējām.

— Iesim uz skatuvi, aprunāsimies ar direktoru, viņš paņems mūs savā ložā. Bez tam iepazīstināšu jūs ar vakara varoni Florini.

Uz Lusto mājienu orķestra porljē paņēma mazu atslēdziņu un atvēra durtiņas, kas sienā bija tikko pamanāmas. Lisjens sekoja draugam un pēkšņi no apgaismotā gaiteņa nokļuva melnā spraugā, kāda gandrīz visos teātros savieno zāli ar kulisēm. Tad, uzkāpjot pa dažiem mikliem kāpieniem, provinces dzejnieks atradās aiz kulisēm, kur viņam pavērās negaidīti dīvains skats. Dekorāciju balstu šaurums, skatuves augstie griesti, rampas ugunis, dekorācijās, kas tuvumā izskatījās briesmīgas, nogrimētie aktieri ērmīgajos tērpos, darinātos no rupjiem audumiem, skatuves strādnieki ar eļļu noziestos vamžos, virves, kas karājās no griestiem, režisors, kas staigāja apkārt ar cepuri galvā, sēdošie statisti, nolaistie audekla foni, ugunsdzēsēji, — viss šo klaunisko, bēdīgo, netīro, pretīgo, mirdzošo priekšmetu un cilvēku kopums tik maz atgādināja to, ko Lisjens, sēdēdams zālē, bija redzējis teātrī, ka viņš jutās bezgalīgi pārsteigts. Tuvojās beigām stieptā melodrāmā Bertrams, uzrakstīta, imitējot

kādu Maturēna traģēdiju, ko Nodje, lords Bairons un Valters Skots vērtēja ļoti augstu, bet kas Parizē neguva ne mazākos panākumus. ,

— Nelaidiet vaļā manu roku, ja negribat iekrist kādā padziļinājumā, uzgāzt sev uz galvas mežu, sagraut kādu pili vai aizķerties aiz būdas, — Etjens sacīja Lisjenam. — Saki, dārgumiņ, vai Florine ir savā ģērbistabā? — viņš jautāja artistei, kas gatavojās iziet uz skatuvi un ieklausījās artistu replikās.

— Jā, sirsniņ! Paldies, ka iebildi labu vārdu par mani. Tas ir jo jaukāk no tevis tāpēc, ka Florine pārnāca uz mūsu teātri.

— Pielūko, bērniņ, nepalaid garām galavārdu, — Lusto viņai teica. — Ķepiņas izslējusi, trauc uz priekšu! Un tagad pasaki man labi jauki: «Apstājies, nelaimīgais!» Jo šovakar kasē ieņēmums divi tūkstoši franku.

Lisjenu apstulboja artistes pēkšņā pārvērtība, un, kad tā uzsauca: «Apstājies, nelaimīgais!» — asinis dzīslās viņam it kā sastinga. Tā vairs nebija tā pati sieviete.

— Tad tāds ir teātris, — viņš teica Lusto.

— Tas ir kā bodīte Koka galerijās un kā avīze literatūrai, īsta virtuve, — atbildēja viņa jaunais draugs.

Viņi ieraudzīja Natanu.

— Kālab jūs šeit ierodaties? — Lusto tam jautāja.

— Kamēr nav nekas labāks, rakstu par mazajiem teātriem laikrakstam Gazette, — Natans atbildēja.

Nāciet ar mums šovakar paēst vakariņas un uzrakstiet atzinīgi par Florini, būšu jums pateicīgs, — Lusto sacīja.

— Pakalpošu ar lielāko prieku, — Natans atteica.

— Jūs zināt, viņa tagad dzīvo Bondī ielā.

— Lusto, mīlulīt, kas ir šis skaistais jauneklis, ko esi atvedis līdzi? — prasīja artiste, atgriezusies no skatuves aiz kulisēm.

— Ā, mana dārgā, tas ir liels dzejnieks, nākošā slavenība. Natana kungs, tā kā jus kopā vakariņosiet, tad atļaujiet jūs iepazīstināt ar Lisjenu de Ribamprē kungu.

— Jums ir skaists vārds, — Rauls sacīja Lisjenam.

— Lisjen! Rauls Natana kungs, — teica Lusto savam jaunajam draugam.

— Pirms divām dienām izlasīju jūsu grāmatu, un, jāatzīstas, nevaru aptvert, kā cilvēks, kas uzrakstījis tik skaistu darbu un dzeju krājumu, var izturēties tik padevīgi pret žurnālistiem.

— Atbildēšu, kad iznāks jūsu pirmā grāmata, — Natans pavīpsnādams atteica Lisjenam.

— Skat, skat, rojalisti un liberāļi tik sirsnīgi spiež cits citam rokas, — iesaucās Vernū, ieraudzījis šo trio.

— No rīta man ir manas avīzes uzskati, bet vakarā domāju, ko gribu: naktī visi žurnālisti pelēki, — Natans sacīja.

— Etjen, — Felisjens Vernū uzrunāja Lusto, — Fino atnāca man līdzi, viņš tevi meklē. Un . . . ā, te jau viņš ir!

— Kas tad tas! Vai tiešām nav nevienas vietas? — Fino pukojās.

— Mūsu sirdīs jums allaž būs vieta, — sacīja artiste, mīlīgi viņam uzsmaidīdama.

— Florvila, mazulīt, tu jau izdziedinājusies no savas mīlestības? Pie mums te klīda valodas, ka tevi nolaupījis krievu kņazs.

— Vai tad šodien vairs kāds nolaupa sievietes? — atteica Florvila, kas bija tēlojusi lomu ar repliku: «Apstājies, nelaimīgais!» — Mēs desmit dienas nodzīvojām Scnmandē, mans kņazs samaksāja administrācijai soda naudu par nodarītajiem zaudējumiem, un viss bija kārtībā. Direktors, — Florvila smiedamās piebilda, — var lūgt dievu, lai tas sūta vairāk krievu kņazu, jo zaudējumu atlīdzība viņam piepilda kasi bez kādiem izdevumiem.

— Nu, un tu, kaķīt, — Fino uzrunāja glītu zemnieci, kas bija klausījusies viņu sarunā, — kur tu nogrābi briljantus, kuri tev ausīs? Vai apstrādāji kādu indiešu princi?

— Nē, kādu angli, zābaku ziedes tirgotāju, bet tagad viņš jau ir projām! Ne katram veicas tā kā Florinei un Koralijai nozvejot miljonārus, kas garlaikojas savā ģimenē. Viņas gan ir laimīgas!

— Tu nokavēsi galavārdu, Florvila, — uzsauca Lusto, — tavas draudzenes viksc tev sakāpusi galvā.

— Ja gribi gūt panākumus, — Natans pamācīja, — tad nekliedz kā fūrija: «Viņš ir glābts!» Izej gluži vienkārši un, nonākusi pie pašas rampas, pasaki dziļā krūšu balsī: «Viņš ir glābts!», kā Pasta saka Tankredā: «0, patria!»[18] Nu, ej! — viņš piebilda, viegli pastumdams Florvilu.

— Par veļu, viņa vairs neradīs efekta! — Vernū sūkstījās.

— Ko viņa izdarījusi? Zālē aplaudē kā ārprātīgie, — Lusto brīnījās.

— Viņa nometās uz ceļiem un parādīja savas krūtis, tās ir viņas nagla, — paskaidroja artiste, zābakziedes tirgotāja atraitne.

— Direktors dod mums savu ložu, tur sastapsimies, — Fino teica Etjcnam.

Tad Lusto aizveda Lisjenu aiz skatuves pa kulišu, gaiteņu un kāpņu labirintu līdz trešajam stāvam un iegāja mazā istabiņā, kur Natans un Felisjens Vernū viņiem sekoja.

— Labdien vai labvakar, mani kungi, — Florine sacīja un, pievērsdamās pazema auguma resnītim, kas stāvēja istabas kaktā, turpināja: — Šie kungi ir manas nākotnes noteicēji; bet es ceru, ka rit no rīta viņi atradīsies manā mājā zem galda, ja vien Lusto nav aizmirsis...

— Aizmirsis! Pie jums ieradīsies Blondē no Débats, — Etjens sacīja, — īstais Blondē, pats Blondē, īsi sakot — Blondē!

— Ak, mans jaukais Lusto! Man tevi jānoskūpsta! — viņa iesaucās, mezdamās Etjenam ap kaklu.

Vērojot šo ainu. Matifā — tas bija resnītis — savilka ļoti nopietnu seju. Sešpadsmit gadus vecā Florine bija kalsna. Viņas skaistums kā neuzplaucis pumpurs solīja nākotnē daudz, taču pagaidām viņa varēja patikt tikai māksliniekiem, kam etides mīļākas par pašu gleznu. Valdzinošās artistes vaibstos jau iezīmējās viņai raksturīgais smalkums, Florine bija kā Gētes Minjonas iemiesojums. Matifā, bagāts drogu preču tirgotājs no Lombara ielas, bija domājis, ka maza aktrisīte no bulvāru teatra viņam daudz izdevumu nesagādās; bet vienpadsmit mēnešos Florine bija viņam izšķiedusi sešdesmit tūkstošus franku. Lis-jenam šķita, ka nekas neizskatās tik nepiemērots šajā desmit kvadrātmetru lielajā ligzdiņā kā lādzīgais, godājamais tirgonis, kas stāvēja kaktā kā stabu dievs Terminuss; glīti tapsētajā istabiņā atradās liels spogulis, dīvāns, divi atzveltnes krēsli, vairāki skapji, kamins, un grīdu sedza paklājs. Kameriste palīdzēja artistei apģērbties spānietes tērpā. Luga bija imbroljo, kurā Florine tēloja grāfieni.

— Šī meitene pēc gadiem pieciem būs skaistākā artiste Parizē, — Natans teica Felisjenam.

— Tā, mīlīši, — Florine, pievērsdamās trim žurnālistiem, ierunājās, — rīt esiet pret mani vēlīgi: vispirms, pasūtīju karietes uz visu nakti, jo, kad raidīšu jūs mājās, būsiet pilliņi kā metenī. Matifā sadabūjis vīnus, nu! Ludviķa XVIII cienīgus vīniņus, un viņš nolīdzis prūšu sūtņa pavāru.

— Matifā kunga izskats liecina, ka varam sagaidīt grandiozas dzīres, — teica Natans.

— Viņš taču zina, ka uzņems bīstamākos cilvēkus Parizē, — Florine attrauca.

Matifā satraukti vēroja Lisjenu, jo jaunekļa skaistums modināja lāga vīrā greizsirdību.

— Bet te ir viens, ko nepazīstu, — Florine, skatīdamās uz Lisjenu, sacīja. — Kas atvedis šurp no Florcnccs Bclvederas Apolonu? Patiesi, viņš ir tik jauks kā Zirodē tēls.

— Cienītā jaunkundz, — Lusto teica, — šis jauneklis ir dzejnieks no provinces, aizmirsu jūs iepazīstināt. Jūs šovakar esat tik skaista, ka ir neiespējami domāt par pieklājības normām ...

— Vai viņš ir bagāts, ka nodarbojas ar dzejošanu? — Florine jautāja.

— Nabags kā Ijabs, — Lisjens atbildēja.

— Valdzinoši! — artiste jūsmoja.

Pēkšņi iesteidzās lugas autors di Briēls, vizītsvārkos ģērbies, kustīgs, neliela auguma jauneklis, kas izskatījās kā birokrāts, rantjē vai biržas mākleris.

— Mazā Florine, vai jūs labi protat lomu? Neesat nekā aizmirsusi? Sevišķi izceliet otrā cēliena ainu, esiet smalki dzēlīga! Frāzi: «Es.jūs nemīlu!» izrunājiet, kā vienojāmies.

— Kāpēc jūs tēlojat lomas, kurās ir tādi teikumi? — Matifā pārmeta Florinei.

Drogista piezīmi visi uzņēma ar skaļiem smiekliem.

— Kas par to? Es taču to nesaku jums, nejēga tāds! — Florine atcirta Matifā. — Patiesi, viņa stulbums man nes laimi, — artiste teica, pievērsdamās rakstniekiem. — Goda vārds, es viņam samaksātu par katru muļķību, ja vien tas mani neizputinātu.

— Jā, bet jūs skatāties uz mani, kad mācāties lomu, un tas mani biedē, — drogists atteica.

— Labi, es skatīšos uz Lusto, — viņa atbildēja.

Gaiteņos atskanēja zvans.

— Ejiet visi prom! — Florine iesaucās. — Ļaujiet man pārlasīt lomu un censties to izprast.

Lisjens un Lusto izgāja pēdējie. Prom ejot, Lisjens redzēja, ka Lusto noskūpstīja Florini uz pleca. Artiste sacīja:

— Šovakar neiespējami. Vecais muļķis pateicis sievai, ka braucot uz laukiem.

— Vai viņa nav jauka? — Lusto jautāja Lisjenam.

— Jā, mans dārgais, bet šis Matifā!... — Lisjens iesaucās.

— Jiis esat bērns, jus vel nepazīstat Parizes dzīvi, — Lusto atbildēja. — Ir nepieciešamības, ar kurām jāsamierinās. Tas ir tāpat, it kā jūs mīlētu precētu sievieti, un viss. Tur ir savs attaisnojums.

Etjens un Lisjens iegāja proscenija ložā parterā, kur jau sēdēja teatra direktors un Fino. Pretējā ložā sēdēja Matifā ar savu draugu zīda audumu tirgotāju Kamizo, kas protežēja Koraliju, un ar savu sievastēvu, godājamu sirmgalvi. Šie trīs buržuā cītīgi spodrināja lornetes un vēroja parteru, kura publikas neparastā kņada viņus satrauca. Ložās atradās parastā pirmizrāžu publika: žurnālisti ar savām mīļākām, kokoles ar saviem draugiem, daži veci teatra cienītāji, kas kāri uz premjeram, un šāda veida pārdzīvojumu cienītāji no augstāko aprindu ļaužu vidus. Kādā no pirmā balkona ložām sēdēja finansu pārvaldes galvenais direktors ar ģimeni; viņš bija iekārtojis vodeviļu rakstnieku di Brielu kādā finansu nodaļā, kur tas saņēma sinekuras atalgojumu. Pēc pusdienām pie Flikoto Lisjens pārdzīvoja vienu brīnumu pēc otra. Literātā dzīve, kas divus mēnešus Lisjenam bija šķitusi nabadzības un posta pilna un Lusto istabā tik baiga, Koka galerijās tik pazemojoša un arī nekautrīga, tagad izvērtās dīvainā, neparastā krāšņumā. Cildenā un zemiskā sajaukums, kompromisi ar sirdsapziņu, valdonība un gļēvulība, nodevība un izpriecas, kundziskums un kalpība — viss viņu apstulboja kā jūtīgu cilvēku, kas noskatās neredzētu ainu.

— Vai domājat, ka di Briēla luga jums ienesīs naudu? — Fino vaicāja direktoram.

— Luga ir intrigu komēdija, kurā di Briēls gribējis sacensties ar Bomaršē. Bulvāru publikai nepatīk šāda žanra lugas, tā alkst salkanu pārdzīvojumu. Asprātību šeit nevērtē augstu. Šāvakara panākumus nosacīs Florine un Koralija, viņas abas ir graciozas un skaistas. Meičas ļoti īsos svārciņos dejos spāniešu deju, varbūt Viņas aizraus publiku. Šī izrāde ir laimes spēle. Ja avīzes panākumu gadījumā man uzrakstītu dažus spriganus rakstus, es varētu nopelnīt savus simt tūkstošus ekiju.

— Vai zināt, es jau paredzu, ka lielas piekrišanas uzvedumam nebūs, — Fino teica.

— Trīs kaimiņu teātri vienojušies mani izgāzt, norīkojuši izsvilpējus; bet esmu parūpējies, lai viņu ļaunie nodomi nesek mētos. Es uzpirku manu kaimiņu sūtītos izsvilpējus, un tie sevišķi necentīsies. Lūk, tie divi tirgotāji, lai sagādātu panākumus Koralijai un Florinei, katrs nopirka pa simt biļetēm un izdāvināja tās paziņām, kuri spējīgi iztriekt pa durvīm izsvilpējus. Divkārtēju atlīdzību saņēmuši, klaķieri ļaus sevi izdzīt, un šāda izrēķināšanās publiku vienmēr ietekmē labvēlīgi.

— Divsimt biļešu! Cik vērtīgi cilvēki! — iesaucās Fino.

— Jā, tiešām, ja man būtu vēl dažas tik skaistas artistes kā Florine un Koralija ar tikpat bagātiem pielūdzējiem, tad gan es izkultos.

Kopš dažām stundām Lisjens nepārtraukti dzirdēja, ka visu atrisina tikai nauda. Ne teātrī, ne grāmatu izdevniecībā, ne avīzes redakcijā par mākslu vai par slavu nerunāja ne vārda. It kā naudas kalšanas veseris Lisjenam bez mitas būtu zvēlis pa galvu un sirdī, tā viņam bija nomocīta dvēsele un prāts. Kamēr orķestris spēlēja uvertiru, jauneklim neviļus pretstata aplausu un svilpienu saviļņotajam parteram atmiņā pavīdēja rāmas, skaidras poēzijas apdvestie brīži, kurus bija izbaudījis Dāvidā spiestuvē, kad viņi abi bija sapņojuši par mākslas brīnumiem, par cildenajiem ģēnija triumfiem, par baltspārnoto slavu. Atceroties Sadraudzības jauniešu vidū pavadītos vakarus, dzejnieka acīs iemirdzējās asaras.

— Kas jums noticis? — Etjens Lusto viņam jautāja.

— Es redzu poēziju, iemītu dubļos, — Lisjens atteica.

— Ak mans dārgais, jūsos vēl mājo ilūzijas.

— Vai tiešām jāpazemojas un jāpacieš šie treknie Matifā un Kamizo, kā artistes pacieš žurnālistus un kā mēs paciešam izdevējus?

— Mazais draugs, — Etjens pačukstēja Lisjenam pie auss, norādot uz Fino, — jūs redzat šo lempīgo puisi, viņam nav ne prāta, ne talanta, bet viņš ir mantrausīgs, alkst par katru cenu iedzīvoties bagātībā, un veiklības tam netrūkst: Doriā bodītē viņš man noplēsa četrdesmit procentu, un vēl ar tādu seju, it kā izrādītu man lielu laipnību! ... Lūk, un šim plēsonim ir vēstules, kurās vairāki topoši ģēniji simt franku deļ metas vai ceļos viņa priekšā.

Lisjenam sažņaudzās sirds aiz pretīguma, viņš atcerējās zīmējumu, ko bija redzējis redakcijā uz zaļā tūka: Fino, atdod manus simt frankus!

— Labāk mirt, — viņš noteica.

— Labāk dzīvot, — Etjens atbildēja.

Kad pacēlās priekškars, direktors piecēlāt un devās aiz kulisēm, lai dotu kādus norādījumus.

— Mans mīļais, — Fino uzrunāja Etjenu, — Doriā man apsolīja trešdaļu paju viņa jaunajā nedēļas žurnālā. Vienojos ar viņu, ka iemaksāšu trīsdesmit tūkstošus franku skaidrā naudā, ar noteikumu, ka es būšu galvenais redaktors un direktors. Tas ir lielisks darījums. Blondē man pateica, ka tiekot gatavoti ierobežojoši likumi presei, palikšot tikai jau-esošie žurnāli. Pēc pusgada vajadzēs pusmiljonu, lai izlaistu jaunu žurnālu'. Tāpēc es vienojos, kaut gan man nav vairāk kā desmittūkstoš franku. Uzklausies! Ja tu nokārtosi tā, ka pusi no manas daļas — vienu sestdaļu — nopērk Matifā par trīsdesmit tūkstošiem franku, tad es tev savā avīzītē došu galvenā redaktora vietu ar divsimt piecdesmit frankiem algas mēnesī. Tu man būsi kā izkārtne. Redakciju vadīšu joprojām es, neatsakoties no savām interesēm avīzē, bet gribu tikai, lai izskatītos, it kā manis tur nebūtu. Rakstus tev apmaksās simt sū par sleju; tā tu dienā nopelnīsi savus piecpadsmit frankus, jo varēsi pasūtīt rakstus un maksāt par tiem trīs frankus slejā, kā arī izmantot neatalgotos līdzstrādniekus. Tur tev sanāks vēl četrsimt piecdesmit franku mēnesī. Bet es gribu paturēt tiesības avīzē uzbrukt vai aizsargāt cilvēkus un pasākumus pēc savas patikas; arī tu varēsi gremdēt ienaidniekus un atbalstīt draugus, ja tas nebūs pretrunā ar manu politiku. Varbūt kļūšu valdības piekritējs vai arī ultrarojalists, īsti vēl neesmu izlēmis; bet paralēli gribu saglabāt sakarus ar liberāļiem. Tu esi lāga puisis, tev es visu pasaku vaļsirdīgi. Iespējams, ka atstāšu tev arī ziņojumus par Palatas sēdēm avīzei, kurā tos sniedzu, jo, bez šaubām, nevarēšu tos vairs paturēt. Tagad nu parūpējies, lai Florine nokārto šo veikaliņu un piespiež pie sienas savu drogistu: ja nevaru iemaksāt, man divu dienu laikā jāatsakā.s. Doriā pārdevis otru trešdaļu par trīsdesmit tūkstošiem franku savam tipografam un papīra piegādātājam. Savu trešdaļu Doriā saņem gratis^19 un vēl nopelna desmittūkstoš franku, jo viss žurnāls maksā piecdesmit tūkstošus. Bet pēc viena gada žurnālā vērtība būs divsimt tūkstoši franku, ja tiešām, kā dzird runājam, radīsies tendence avīzes amortizēt.

— Tev gan ir laime! — Lusto iesaucās.

— Ja tu būtu pārdzīvojis tās likstas, kas man aiz muguras, tad tā nerunātu. Un vēl pašreiz mani vajā nedziedināma nelaime: esmu cepurnieka dēls, un mans tēvs vēl tagad pārdod cepures Koka ielā. Tikai revolūcija varētu palīdzēt man izvirzīties, bet, tā kā sabiedrisks apvērsums nenotiek, tad man jā-kļūst miljonāram. Un es nezinu, vai no abām iespējām vieglāk nav realizējama revolūcija. Bijis man tava drauga uzvārds, tad mans stāvoklis būtu visspožākais. Klusu, nāk direktors. Ardievu, — Fino pieceldamies sacīja. — Eju uz Operu, rit man varbūt būs divkauja: uztaisīju un parakstīju ar F. graujošu rakstu pret divām dejotājām, kurām draugi ir ģenerāli. Uzbrukšu un bargi uzbrukšu Operai.

— Ko jūs sakāt? — direktors šausminājās.

— Jā, katrs ar mani skopojas, — Fino atteica. — Viens man apcērp ložas, otrs atsakās pieņemt piecdesmit abonementus. Es izteicu Operai ultimātu: tagad es pieprasu, lai viņi parakstās uz simt eksemplāriem un dod man četras ložas mēnesī. Ja viņi piekritīs, tad manai avīzei būs astoņsimt abonētāju, kuriem avīze jāpiesūta, un tūkstotis maksājošu. Es zinu kādu līdzekli, ar kuru nozvejošu vēl divsimt abonētājus: uz janvara mēnesi mums būs tūkstoš divi simti abonētāju . . .

— Jūs mūs izputināsiet, — direktors sūkstījās.

— Jums nu gan ir ko bļaut, ar jūsu desmit abonementiem. Turklāt es jums vēl pagādāju divus labvēlīgus rakstus Consti-tutionnel’ā.

— Ak, es jau arī nesūdzos par jums! — direktors pasteidzās iebilst.

— Rītvakar redzēsimies, Lusto, — Fino teica. — Tu man dosi atbildi Franču teātrī, tur būs pirmizrāde; un, tā kā man nav laika uzrakstīt rakstu, tad paņem manu redakcijas ložu. Dodu tev priekšroku: tu esi manā labā nopūlējies, estnu pateicīgs. Felisjens Vernū ir ar mieru veselu gadu strādāt pie manis avīzē bez atalgojuma un piedāvā man vēl divdesmit tūkstošus franku par lrešda|u paju; bet es gribu palikt pilnīgs saimnieks savā lapelē. Sveiki!

— Tas vīrs savu vārdu nevalkā velti,[20] — Lisjens sacīja Lusto.

— Viņš ir īsts karātavu putns, kas uzlidos augstu, — atbildēja Etjens, nebažīdamies, ka manīgais veikalnieks, kas pašreiz vēra ciet ložas durtiņas, varētu viņa vārdus dzirdēt.

— Viņš? ... — novilka direktors. — Viņš kļūs miljonārs, baudīs vispārēju cieņu, un varbūt tam būs pat draugi...

— Ak dievs! — iesaucās Lisjens. — Kāds zaņķis! Un jūs iejauksiet šādā darījumā šo jauko meiču? — viņš piebilda, norādīdams uz Florini, kas laiku pa laikam uzmeta viņiem koķetus skatienus.

— Un viņa gūs panākumus. Jūs nezināt, cik daudz pašaizliedzības un viltus piemīt šiem maigajiem radījumiem, — Lusto atbildēja.

— Viņas izpērk savus pārkāpumus, izdzēš savas kļūdas ar dziļu, stipru mīlestību, kad tām gadās iemīlēties, — direktors turpināja Lusto aizsākto domu. — Artistes kaislība jo skaistāka tāpēc, ka tā ir spilgtā pretstatā viņas apkārtnei.

— Tas ir tāpat kā atrast dubļos briljantu, kas cienīgs rotāt vislepnāko kroni, — Lusto papildināja.

— Bet Koralija šodien ļoti izklaidīga, — direktors sacīja. — Jūsu draugs, pats to nemaz nezinādams, viņu savaldzinājis, un meiča vēl izgāzīsies; viņa vairs neieklausās replikās un jau divas reizes nedzird suflieri. Lūdzu, kungs, atsēdieties šeit kaktā, — viņš teica Lisjenam. — Ja Koralija jūsos iemīlējusies, tad iešu tai pateikt, ka jūs esat aizbraucis.

— Nē, tieši pretēji, — iesaucās Lusto, — pasakiet Koralijai, ka viņš šovakar ēdīs vakariņas kopā ar mums, ka viņa varēs ar to darīt, ko vien vēlēsies, un meiča spēlēs kā pati Marsa jaunkundze.

Direktors aizgāja.

— Mans draugs, — Lisjens teica Etjenam, — kā jums sirdsapziņa atļauj lūgt Florines jaunkundzi izmānīt šim drogistam trīsdesmit tūkstošus franku par pusi no Fino daļas, kas visa maksājusi tikpat daudz?

Lusto neļāva Lisjenam nobeigt spriedelējumu.

— Bet, cilvēka bērns, no kurienes jūs nākat? Drogists taču nav nekāds vīrietis, bet vienkārši naudasskapis, ko atver mīlestība.

— Un jūsu sirdsapziņa?

— Sirdsapziņa, mans dārgais, ir nūja, ar kuru katrs labprāt sit savu tuvāko, bet nekad sevi pašu. Velns lai parauj, kas jums vēl vajadzīgs? Nejaušība vienā dienā jums iemet klēpī to, pēc kā es dzinos divus gadus, un jums vēl tīk spriedelēt par līdzekļiem! Kā? Man šķiet, ka prāta jums diezgan, jums piemīt domas neatkarība, kas mūsu dienās nepieciešama intelektuālā darba dēkaiņiem, un jūs krītat pašpārmetumos kā mūķene, kas apsūdz sevi par to, ka apēdusi kārīgi olu? ... Ja Florinei veiksies, es kļūšu galvenais redaktors, nopelnīšu divsimt piecdesmit franku noteiktas mēnešalgas, pārņemšu lielos teātrus, atstāšu blēdim Vernū vodeviļu teātrus un jūs kāpsiet seglos, mantojot no manis visus bulvāru teātrus. Saņemsiet trīs frankus par sleju, katru dienu uzrakstīsiet pa vienai, trīsdesmit slejas mēnesī būs kopā deviņdesmit franku; par sešdesmit frankiem pārdosiet grāmatas tirgotājam Barbc; tālāk, jums ir tiesības pieprasīt savos teātros katru mēnesi desmit biļetes, kopā četrdesmit biļetes, kuras pārdosiet par četrdesmit frankiem teātru Barbē, ar kuru jūs iepazīstināšu. Tā jūs saņemsiet divsimt franku mēnesī. Ja izrādīsieties noderīgs redaktoram Fino, tad varēsiet nodrukāt viņa jaunajā nedēļas žurnālā rakstu par simt frankiem, protams, ja jums ir izcils talants, jo tur darbus iespiež ar parakstiem un nevar kult tukšus salmus kā avīzītē. Tad jums sanāks simt ekiju mēnesī. Mans dārgais, pat ļoti apdāvinātiem cilvēkiem, kā, piemēram, šim nabaga d’Artezam, kas katru dienu pusdienas ēd tikai pie Flikoto, paies desmit gadi, kamēr tic nopelnīs simt ekiju. Jūs ar savu spalvu sagādāsiet sev četri tūkstoši franku gadā, neieskaitot ienākumus no grāmatizdevējiem, ja vēlēsieties rakstīt arī viņiem. Nu, un prefekta palīgs saņem tikai tūkstoš ekiju atalgojuma, turklāt garlaikojas līdz nāvei kādā provinces nostūrī. Es nemaz nerunāšu par patikšanu, kādu sniedz iespēja bez maksas apmeklēt izrādes, jo šis baudījums drīz vien kļūst par nastu; bet jums būs pieejamas arī četru teātru aizkulises. Esiet atturīgs un asprātīgs, un pēc viena vai diviem mēnešiem jūs apbērs ar ielūgumiem uz vakariņām un dažādām izpriecām kopā ar artistēm; viņu mīļākie centīsies jums izpatikt; pie Flikoto jūs pusdienosiet tikai tajās dienās, kad jums kabata nebūs ne trīsdesmit sū un neviena uzaicinājuma uz pusdienām. Vēl pulksten piecos Eukscmburgā jūs izmisumā nezinājāt, kur pieslieties, bet pašreiz jums pavērušās izredzes kļūt par vienu no simt privileģētajām personām, kas veido uzskatus visai Francijai. Ja mums laimēsies, jūs pēc trim dienām spēsiet ar trīsdesmit dzēlīgiem jociņiem, iespiestiem pa trim katru dienu, novest kādu cilvēku tiktāl, ka tas nolād dzīvi; ar visām jūsu teatra artistēm varēsiet izklaidēties, jūsu varā būs izgāzt labu lugu un likt visai Parizei steigties noskatīties sliktu. Ja Doriā, nekā jums par to neatlīdzinādams, atsakās iespiest Margrietiņas, jūs varat viņu piespiest ierasties pazemīgu un padevīgu, un viņš jums atpirks rokrakstu par diviem tūkstošiem franku. Lieciet dzirkstīt savam talantam, iesperiet trijās dažādās avīzēs rakstus, kas draud iznīcināt kādu Doriā spekulāciju vai grāmatu, uz kuru viņš cerējis pamatīgi nopelnīt, un jūs redzēsiet, ka vīriņš uzrāpsies jūsu jumta istabelē un vīsies ap jums kā tītenis. Beidzot, jūsu romāns! Izdevēji, kas pašreiz jūs vairāk vai mazāk pieklājīgi izliktu aiz durvīm, stāvēs pie jums rindā, un rokrakstu, par kuru Dogero tēvs piedāvāja četrsimt franku, viņi pārsolīs līdz četriem tūkstošiem franku! Lūk, tādas ir žurnālistu amata priekšrocības. Tāpēc mēs jaunos nepielaižam pie avīzes; vajadzīgs ne tikai milzīgs talants, bet arī laime, lai iekļūtu redakcijā. Un jūs gribat pretoties savai laimei!... Iedomājieties, ja mēs nebūtu nejauši satikušies šodien pie Flikoto, jūs varētu trīs gadus klukstēt un gaidīt vai arī mirt badā kā d’Artezs savā pažobelē. Kad d’Artezs būs kļuvis tik erudits kā Beils un tikpat liels rakstnieks kā Ruso, mēs jau būsim sev iekarojuši stāvokli un kļuvuši noteicēji par viņa stāvokli un slavu. Fino būs kļuvis deputāts, lielas avīzes īpašnieks; un mēs būsim kļuvuši tie, par ko būsim vēlējušies kļūt: Francijas peri ... vai arī tupēsim Sen-pelažī cietumā par parādu nemaksāšanu.

— Un Fino pārdos savas avīzes slejas tiem ministriem, kuri maksās visvairāk, tāpat kā pašreiz pārdod uzslavas Bastjena kundzei, upurējot Viržinijas jaunkundzi un pierādot, ka Bastjena kundzes cepurītes ir jaukākas par tām, ko pats iepriekš bija lielījis! — iesaucās Lisjens, atcerēdamies avīzes redakcijā redzēto skatu.

— Jūs, mans dārgais, esat vientiesīgs, — Lusto sausi atteica. — Priekš trim gadiem Fino skraidīja apkārt ar caurām zolēm, pusdienas ēda pie Tabara par astoņpadsmit sū, triepa prospektus par desmit frankiem gabalā, un, ka apģērbs viņam turējās uz kauliem, tas bija tāds pats brīnums kā neaptraipītā apaugļošana. Tagad Fino vienam pašam pieder avīze, kuras vērtība ir ap simttūkstoš franku; no samaksātajiem fiktiviem abonementiem, no īstajiem abonētājiem, kā arī no netiešajām kontri-bucijām, ko piedzen viņa tēvocis, Fino nopelnī gadā divdesmit tūkstoš franku; katru dienu viņš ēd karaliskas pusdienas, pirms mēneša nopirka kabrioletu; beidzot, rīt viņš sāk vadīt nedēļas žurnālu, par velti iegūstot sestdaļu paju, saņems mēnesī piecsimt franku algas, kurai pievienos tūkstoti franku, ko kompanjoni viņam samaksās par neatalgoto līdzstrādnieku rakstiem. Arī jūs jutīsieties aplaimots, ja Fino apsolīs jums maksāt piecdesmit franku par lapu, un labprāt aiznesīsiet viņam trīs rakstus par velti. Ja pats kādreiz sasniegsiet līdzīgu stāvokli, tad varēsiet spriest par Fino: tiesāt var tikai līdzvērtīgs. Vai jūs negaida spoža nākotne, ja akli paklausīsiet Fino pavēlēm, ja uzbruksiet, kad viņš sacīs: «Uzbrūc!» — un ja slavināsiet, kad tas teiks: «Slavini!» Ja gribēsiet kādam atriebties, jums būs tikai man jāpasaka: «Lusto, iznīcināsim šo cilvēku!» — un ar vienu teikumu, ko ik rītu iespiedīsim mūsu avīzē, jūs varēsiet stiept uz moku rata savu draugu vai ienaidnieku. Ar lielu rakstu nedēļas žurnālā jūs vēlreiz nobendēsiet savu upuri. Beidzot, ja tas jums būs ļoti svarīgi, Fino, kam jau būsiet kļuvis nepieciešams, ļaus jums izdarīt pēdējo, nāvīgo triecienu lielā avīzē, kurai desmit vai divpadsmit tūkstoš abonētāju.

— Jūs domājat, ka Florinei izdosies drogistu pierunāt noslēgt šo veikalu? — jautāja gluži apžilbinātais Lisjens.

— Esmu par to pārliecināts! Lūk, pašreiz starpbrīdis, aiziešu pateikt viņai pāris vārdus par to, darījums jānoslēdz jau šonakt. Kad Florine būs sapratusi, cik tas svarīgi, viņa rīkosies ar manu un savu gudrību.

— Un godīgais tirgonis, kas tur sēž un, muti atplētis, apbrīno Florini, pat nenojauš, ka viņam izvilks trīsdesmit tūkstošus franku.

— Kādas muļķības! Tas jau izklausās tā, it kā mēs viņu aplaupīsim! — Lusto iesaucās. — Bet, dārgais, ja ministrija pēc pusgada atpērk žurnālu, tad drogists trīsdesmit tūkstošu vieta saņem piecdesmit tūkstošus franku. Bez tam Matifā neinteresē avīze, bet Florines panākumi. Kad kļūs vispār zināms, ka Matifā un Kamizo (jo abi sadalīs pajas) ir nedēļas žurnālā līdzīpašnieki, daudzās avīzēs parādīsies Florinei un Koralijai labvēlīgi raksti. Florine kļūs slavena, varbūt dabūs angažementu par divpadsmit tūkstošiem franku kādā citā teātrī. Galu galā Matifā ietaupīs tūkstoti franku mēnesī, ko izdod par dāvanām un pusdienām žurnālistiem. Jūs nepazīstat ne cilvēkus, ne darījumus.

— Nabaga vīrs! — Lisjens sacīja. — Viņš cer pavadīt patīkamu nakti.

— Un tiks tirdīts ar tūkstošiem pierādījumu, kamēr neparādīs Florinei kvīti par sestdaļu paju, kuras nopircis no Fino. Un es rīt būšu galvenais redaktors, pelnīšu tūkstoti franku mēnesī. Mans posta laiks beidzies! — iesaucās Florines mīļākais.

Lusto aizgāja, atstādams Lisjenu it kā apstulbotu, iegrimušu domu bezdibenī: dzejnieks bija ieraudzījis pasauli tādu, kāda tā ir. Koka galerijās iepazinies ar grāmatu izdevniecības un tirdzniecības machinacijām, ar slavas kalvi, pastaigājies teatra aizkulisēs, Lisjens bija apjautis cilvēku divkosību, Parizes dzīves mechanisma gaitu. Apbrīnojot uz skatuves Florini, viņš bija ap-skaudis Lusto. Jau labu laiku Lisjens bija aizmirsis Matifā. Tā viņš nosēdēja varbūt minūtes piecas. Bet tās bija kā mūžība. Kvēlas domas iekarsēja Lisjena dvēseli, tāpat kā bija aizsvilu-šies jaunekļa jutekļi, raugoties šajās artistēs: viņu saldkaislās acis zem grimētajiem plakstiem staroja, baltās krūtis vizmoja, draiskulīgās, mulsinoši krokotās spāniešu baskinās un īsos svārciņos tērptas, tās rādīja kājiņas, apautas sarkanās zeķēs ar zaļiem stūrīšiem un tādās kurpītēs, ka spēja satraukt visu par-teru. Pa divām paralēlām līnijām tuvojās divējādi kārdinājumi, kas tiecās saplūst kopā kā ūdensplūdos divas straumes; tie grauza dzejnieku, kas sēdēja ložas kaktiņā, ar vienu roku atbalstījies pret ložas ar sarkanu samtu apsisto malu, otru nokāris lejup, un nenovērsa acu no aizkara; šās dzīves vilinājumi, kurā tumši mākoņi mijās ar zibšņu uzplaiksnījumiem, bija kā krāšņa uguņošana pēc vienmuļās, darba un trūkumā pavadītās dzīves dziļās nakts, un tāpēc tie jo vieglāk varēja aizraut Lisjenu. Pēkšņi kāds mīlas pilns skatiens it kā izurbās cauri priekškaram un skāra Lisjena nevērīgās acis. Pamodies no sastinguma, dzejnieks pamanīja Koralijas dedzīgo skatienu; viņš nodūra galvu un ieraudzīja pretējā ložā atgriežamies Kamizo. Sis mecenāts bija krietns, drukns un tukls zīda audumu tirgotājs no Burdonē ielas, komerciālā tribunālā tiesnesis, četru bērnu tēvs, precējies jau otrreiz likumīgā laulībā; Kamizo gada ienākumi sniedzās līdz astoņdesmit tūkstošiem franku, bet viņš bija jau piecdesmit sešus gadus vecs, nosirmojušie mati ieskāva galvu kā naktsccpurīte; viņš izskatījās liekulīgi svētulīgs kā vīrs, kas izbauda mūža atlikumu un negrib pamest šo dzīvi bez savas prieka daļas, kad pārcietis tūkstošiem grūtību veikalnieka karjerā. Resnīša piere, kas bija svaiga sviesta krāsā, viņa tuklie un kā mūkam sārtie vaidziņi atplauka gandrīz neaptveramā gaviļu izjūtā: Kamizo bija teātrī bez sievas, viņš dzirdēja nevaldāmu piekrišanas vētru, kas apsveica Koralijas iznākšanu uz skatuves. Koralijā koncentrējās visa bagātā buržuā godkārība, attiecībā pret artisti viņš tēloja veco labo laiku lielkungu; šajā mirklī Kamizo likās, ka puse Koralijas panākumu piekrīt viņam, jo vairāk tāpēc, ka pats bija par tiem samaksājis. Kamizo izturēšanos pilnīgi attaisnoja viņa sievastēva klātbūtne; tas bija izkaltis večuks ar pūderētiem matiem, šķelmīgām acīm un tomēr ļoti cienījamu izskatu. Lisjenā atkal modās riebums, viņš atcerējās savu skaidro, eksaltēto mīlestību pret de Baržetona kundzi, kura veselu gadu bija viņu spārnojusi. Un atkal uzvēdīja poētiskā mīlestība, no zilajām tālēm iznira tūkstošiem atmiņu, tās ietina Angulcmas izcilo cilvēku, kas no jauna iegrima sapņainībā. Priekškars pacēlās. Uz skatuves bija Koralija un Florine.

— Mīlulīt, viņš par tevi domā tikpat daudz kā par turku sultānu, — Florine pačukstēja Koralijai, kamēr tā runāja lugas tekstu.

Lisjens nespēja apslāpēt smaidu un paskatījās uz Koraliju. Šī sieviete, viena no burvīgākajām un graciozākajām Parizes artistēm, Perēna kundzes un Flerjē jaunkundzes sāncense, kurām tā līdzinājās kā izskatā, tā arī dzīves gaitā, bija tā tipa meiča, kuras spēj savaldzināt vīriešus. Koralija bija ebrejiskā skaistuma krāšņs iemiesojums: bvala seja ziloņkaula krāsā, lūpas sarkanas kā granats, zods smalki izliekts kā kausa mala. Zem smagajiem plakstiem melnās acu zīlītes dega kā agati, tvīkstošais skatiens zem izliektajām skropstām dvesa tuksnesīgu svelmi. Acis iekļāva tumšas ēnas, virs tām pletās biezi uzacu loki. Brūnā piere, ko vainagoja spoži mati, tumši kā melnkoks, kuros rampas ugunis pašreiz atspoguļojās kā sacietējušā lakā, izskatījās cildenas domas apgarota un šķita ģeniālā. Bet Koralija, tāpat ka daudzas artistes, nebija gudra, lai gan aizkulisēs prata izmest pa ironiskai dzēlībai, viņa bija neizglītota, kaut arī tai piemita buduāru slīpējums; ši sieviete bija apveltīta tikai ar juteklisku gudrību un mīlētājas labsirdību. Un vai gan kāds varēja apsvērt viņas garīgās īpašības, kad tā apžilbināja skatienu ar savām apaļajām, gludajām rokām, smalkajiem pirkstiem, zeltainajiem pleciem, ar krūtīm, kas apdziedātas Augstajā dziesmā, ar vingro, izliekto kaklu, ar sarkanā zīdā tērptajām graciozajām kājām? īsti austrumnieciskas poēzijas apdvesto skaistumu vēl vairāk izcēla mūsu teātros pieņemtais spāniešu apģērbs. Koralija sajūsmināja zāli, visu skatieni bija piekalti viņas stāvam, ko jauki iekļāva baskine, katru valdzināja anda-luzietēm raksturīgo gūžu vijīgās kustības. Bija mirklis, kurā, redzot šo meiteni dejojam viņam vienam, neraizējamies par Kamizo vairāk, nekā nebēdnis paradizes dārzā raizējas par aizmestu ābola mizu, Lisjens domās pacēla juteklisko mīlu pāri skaidrajai mīlestībai, baudu pāri ilgām, un baudkāres dēmons čukstēja jauneklim neprātīgus apsvērumus:

«Es nekā nezinu no tīksmes, kādu sniedz krāšņas dzīres, vīns un materiālas baudas,» viņš domāja. «Līdz šim esmu dzīvojis vairāk domās nekā īstenībā. Cilvēkam, kas grib visu attēlot, jāpazīst viss. Lūk, pašreiz mani gaida pirmā krāšņā maltīte, pirmā orģija šajā dīvainajā pasaulē; kāpēc reizi neizbaudīt izslavētās izpriecas, kurām vētraini nodevušies pagājušā gadsimta varenie viri, dzīvojot ar grēciniecēm? Vai man neklājas iepazīties ar kurtizāņu un aktrišu mīlestības priekiem, pilnību, aizrautību, daudzveidību un izsmalcinātību, kaut vai tādēļ, lai šos pārdzīvojumus pārnestu īstās mīlestības skaistajā pasaulē? Un vai tad juteklībā nav poēzijas? Vēl priekš pāris mēnešiem šīs sievietes man šķita kā dievības, ko apsargā pūķi; un, lūk, šeit nu ir viena, skaistāka par Florini, kuras dēļ es apskaudu Luslo; kāpēc vairīties no viņas iedomas, ja šās pasaules varenie samaksā šādām sievietēm par vienu nakti neiedomājamus dārgumus? Slīgstot šajās dzelmēs, pat sabiedrībā augsti situēti cilvēki vairs neraizējas ne par to, kas bijis, ne par rītdienu. Es būtu nejēga, ja censtos izvēlēties vairāk nekā prinči, un turklāt vēl — es taču nevienu sievieti nemīlu.»

Lisjens jau vairs nedomāja par Kamizo. Vēl nesen apliecinājis Etjenam Luslo visdziļāko riebumu pret šādu pretīgu dalīšanos, Lisjens jau pats iekrita šaja dangā; kaislības jezuitisma aizrauts, viņš padevās iekārei.

— Koralija jūsu dēļ kļuvusi gluži kā bez prāta, — ienākdams teica Luslo. — Jūsu skaistums, kas spēj sacensties ar lieliskajām grieķu skulptūrām, radījis aizkulisēs nedzirdētus postījumus. Jūs esat laimīgs, mans dārgais! Koralija ar saviem astoņpadsmit gadiem un savu daiļumu var kurā katrā laikā dabūt trīsdesmit tūkstošus franku gadā. Bet viņa ir godīga meiča. Kopš māte viņu priekš trim gadiem pārdeva par sešdesmit tūkstošiem franku, Koralija pazinusi tikai bēdas un alkst laimes. Uz skatuves meitene sāka strādāt aiz izmisuma, jo viņai bija pretīgs tās pirmais mīļākais de Maršē; atbrīvojusies no mokām, jo šis dendiju karalis viņu drīz vien pameta, Koralija atrada lāga Kamizo, kuru, protams, nemīl, bet tas viņai ir kā tēvs; meiča to> pacieš un ļauj sevi mīlēt. Koralija noraida visbagātākos piedāvājumus un turas pie Kamizo, tāpēc ka tas viņu nemoka. Jūs tātad esat viņas pirmā mīlestība. Patiesi, jūs ieraugot, mīlestība kā bulta ieurbās Koralijas sirdī, un pašreiz Florine devās viņu mierināt, jo nabaga meiča mirkst vienās asarās aiz jūsu saltuma. Luga izgāzīsies, Koralija vairs neatceras savu lomu, un ardievu angažements Zimnaza teātri, kur Karnizo centās viņu iekārtot...

— Ak! .. . Nabaga meitene! — noteica Lisjcns; Lusto vārdi bija glaimojuši viņa augstprātībai, un jaunekļa sirdī uzbangoja pašapziņa. — Mans dārgais, šovakar piedzīvoju vairāk nekā astoņpadsmit mūža gados!

Un Lisjens pastāstīja par savu mīlestību uz de Baržetona kundzi, par ienaidu pret baronu di Šatlē.

— Lieliski, mūsu avīzei tieši pašreiz trūkst, kam uzbrukt, — uzklupsim viņam. Sis barons ir Impērijas laika švīts, viņš ir valdības piekritējs: tas mums ir īstais! Bieži esmu viņu redzējis operā. Atceros arī jūsu sirdsdāmu, viņa bieži sastopama mar-ķizes d’Esparas ložā. Barons aplido jūsu bijušo iemīlēto, šo asaku. Pagaidiet! Fino man nupat atsūtījis ziņu, ka avīzei trūkstot materiala; mūs apvedis ap stūri viens no līdzstrādniekiem, mazais Hektors Merlēns, tāpēc ka viņam nav maksāts par baltajām vietām rakstos. Fino pats aiz izmisuma triepjot rakstu pret operas dejotājām. Bet jūs, mīļais draugs, uzrakstiet atsauksmi par šo izrādi, noklausieties vērīgi un apdomājiet to. Es pats ieiešu direktora kabinetā un apsvēršu, kā sacerēt trīs slejas par jūsu baronu un jūsu augstprātīgo skaistuli, un rītdiena tiem abiem nebūs salda ...

— Tad, lūk, tā taisa avīzi? — Lisjcns brīnījās.

— Vienmēr tikai tā, — Lusto atteica. — Jau desmit mēnešus strādāju avīzē, bet vēl ne reizes pulksten astoņos vakarā numuram nav bijušas kopijas.

Tipografu žargonā par kopijām sauc saliekamos rokrakstus, bez šaubām, tāpēc, ka autoriem atļauts nodot redakcijā savu rakstu kopijas. Var arī būt, ka tas ir ironisks latiņu vārda copia (daudzums) tulkojums, jo rokrakstu aizvien ir par maz...

Lielais projekts, kas nekad netiks realizēts, ir sagatavot dažus numurus uz priekšu, — Lusto turpināja. — Pulkstenis jau desmit, bet vēl nav uzrakstīta neviena rinda. Pateikšu Vcrnu un Natanam, lai spožam avīzes numura noslēgumam dod mums pāris desmitus epigramu par deputātiem, par kancleru Ķruzo, par ministriem un, ja savādāk nesanāktu, tad kaut vai par mūsu draugiem. Šādos gadījumos taupīts netiek ne paša tēvs, cilvēks kļūst kā jūras laupītājs, kas ir ar mieru pielādēt lielgabalu kaut vai ar salaupītajiem dukātiem, lai tikai glābtu dzīvību.

Uzrakstiet labi asprātīgu rakstu, jūs uzreiz iemantosiet Fino atzinību: aiz aprēķina viņš mēdz būt pateicīgs. Un šis ir vis-solidākais pateicības veids, drošs kā lombarda kvīts!

— Žurnālisti gan ir neparasti cilvēki! — Lisjens iesaucās.

— Vajag tikai atsēsties pie galda un uzreiz iedegties asprātībās? ...

Gluži tāpat, kā aizdedzina spuldzi... kamēr tanī vēl ir degviela.

Tajā mirklī, kad Lusto vēra vaļā ložas durvis, ienāca direktors un di Briēls.

— Mans kungs, — lugas autors uzrunāja Lisjenu,-— atļaujiet pateikt Koralijai jūsu vārdā, ka pēc vakariņām pavadīsiet viņu, citādi manai lugai draud izkrišana. Nabaga meitene vairs neapjēdz, ko saka un ko dara, viņa vēl sāks raudāt, kad vajadzēs smieties, un smies, kad vajadzēs raudāt. Viens otrs jau ir iesvilpies. Jūs vēl varat glābt lugu. Bez tam prieks, kas jūs gaida, nekādā ziņā nav nelaime.

— Cienītais, neesmu pieradis paciest sāncenšus, — Lisjens atteica.

— Tikai to nesakiet viņai, — iesaucās direktors, skatīdamies uz autoru, — Koralija spēj izmest Kamizo ārā pa logu, izlikt viņu aiz durvīm un sevi pilnīgi izpostīt. Šis godājamais Zelta kokona īpašnieks dod Koralijai divus tūkstošus franku mēnesī un samaksā par viņas tērpiem un klaķieriem.

— Tā kā jūsu solījums man nav saistošs, tad glābiet savu lugu, — Lisjens žēlīgi piekrita.

— Bet jūs nedrīkstat taisīt tādu seju, it kā ši jaukā meiča jums nepatiktu, — di Briēls lūdzoši piebilda.

— Tātad man jāuzraksta recenzija par jūsu lugu un jāuz-smaida jūsu galvenajai varonei; lai notiek! — dzejnieks iesaucās.

Autors aizgāja, iepriekš pamājis Koralijai, kas no tā brīža spēlēja apbrīnojami. Vinjols, kas tēloja veca alkada lomu un pirmo reizi atklāja savu talantu veču tēlojumos, atskanot aplausu dārdiem, sacīja:

— Mani kungi, lugu, kuru mums bija gods nupat tēlot, uzrakstījuši Raula kungs un de Ķirsī kungs.

— Paskat, Natans arī ir lugas līdzautors, — Lusto sacīja,

— tagad es vairs nebrīnos, ka viņš ir šeit.

— Koraliju! Koraliju! — kliedza parlera publika pieceldamās.

No ložas, kur sēdēja abi tirgoņi, atskanēja pērkona balss:

— Un Florini!

— Florini un Koraliju! — uztvēra vairākas balsis.

Pacēlās aizkars, uznāca Vinjols ar abām artistēm, un tad

Matifā un Kamizo meta katrai pa vainagam; Koralija pacēla savu un pasniedza to Lisjenam. Lisjenam šīs divas stundas teātrī bija aizritējušas kā sapnī. Kulises, lai arī cik nelādzīgi tās izskatījās tuvumā, bija sākušas viņu valdzināt. Vēl nevainīgais dzejnieks bija tur ieelpojis izlaidības un baudkāres piesātinātu gaisu. Netīrajos, dažādu grabažu pieblīvētajos gaiteņos, kur kūp eļļainas lampas, valda it kā sērga, kas saēd dvēseli. Dzīve tur zaudē svētumu un realitāti. Tur smejas par nopietnī-bām, un neiespējamais tur šķiet patiess. Uz Lisjenu tas viss iedarbojās kā narkoze, un Koralija iegremdēja viņu pilnīgi šai līksmajā skurbumā. Lustra izdzisa. Zālē bija vairs tikai ložu slēdzējas, kas sacēla dīvainu troksni, novācot kāju soliņus un aizslēdzot ložas. Rampa bija iegrimusi tumsā, it kā tajā būtu degusi viena vienīga svece un uzreiz tikusi nopūsta, izplatot tagad pretīgu smaku. Priekškaru atkal uzvilka. No griestiem noslīdēja lejup laterna. Ugunsdzēsēji ar kalpotājiem devās apgaitā. Skatuves burvības, daiļu sieviešu piepildītu ložu, žilbinoša apgaismojuma, dekorāciju un jauno tērpu pasakainā spožuma vietā bija iestājies aukstums, tumsa, baigs tukšums. Tas iedvesa šausmas. Lisjenu sagrāba neizteicama izbrīna.

— Kur tu paliec, mazais? — Lusto sauca no skatuves. — Lec šurp tieši no ložas.

Ar vienu lēcienu Lisjens atradās uz skatuves. Viņš tikko pazina Florini un Koraliju, kas pārģērbušās, ievīstījušās platos mēteļos un pledos, galvā uzlikušas cepures ar melniem plīvuriem, atgādināja tauriņus, kas atkal pārvērtušies kāpuros.

— Vai ļausiet atbalstīties uz jūsu rokas? — Koralija trīsēdama iejautājās.

— Labprāt, — Lisjens atteica, juzdams, ka artistes sirds dauzās kā satverts putns.

Koralija piekļāvās dzejniekam saldkaisli kā kaķe, kas maigi glaužas ap sava saimnieka kājām.

— Tātad mēs tagad kopā ēdīsim vakariņas! — viņa teica.

Visi četri izgāja ārā; pie artistu ieejas, Fosēditampla ielas

pusē, stāvēja divi fiakri. Koralija lika Lisjenam iekāpt pajūgā, kur jau sēdēja Kamizo ar savu sievastēvu, lāga vecīti Kardo. Arī di Briēlam viņa piedāvāja vietu turpat. Direktors aizbrauca kopā ar Florini, AAatifā un Lusto.

— Cik nožēlojami šādi fiakri! — Koralija sacīja.

— Kāpēc jums nav ekipāžās? — di Briēls jautāja.

— Kāpēc! — viņa pikti atsaucās. — Par to negribu runāt Kardo kunga klātbūtnē, jo viņš droši vien tā iedresējis savu znotu. Vai varat iedomāties, ka šis sīkais vecītis, šis Kardo kungs, dod Florentinei tikai piecsimt franku mēnesī, tieši ar ko samaksāt jumtu virs galvas, lecu virumu un tupeles! Vecais marķizs de Rošgids, kam ir sešsimt tūkstoš livru rentes, jau divus mēnešus man piedāvā karieti. Bet es esmu māksliniece, nevis pērkama sieviete.

— Jau parit jūs saņemsiet karieti, — Kamizo laipni sacīja,

— jūs taču nekad man to neesat lūgusi.

— Vai tad tas jālūdz? Sievietei, ko mīl, taču nejauj brist pa dubļiem un riskēt lauzt kājas! Tikai olekts bruņiniekiem patīk dubļi pie kleitu vīlēm.

Kamēr Koralija sacīja šos skarbos vārdus, kas plosīja Kamizo sirdi, viņa sataustīja Lisjena kāju un iespieda to starp savām, satvēra jaunekļa roku un sažņaudza to. Tad viņa apklusa un šķita ieslīgstam bezgalīgā baudā, kas atalgo šādu nabaga būtni par visām pārciestām bēdām un nelaimēm un liek uzplaukt tās dvēselē poēzijai, kādu nepazīst sievietes, kuru dzīvē par laimi nav šo spilgto pretstatu.

— Pēdējā cēlienā jūs tēlojāt kā pati Marsa jaunkundze, — di Briēls sacīja Koralijai.

— Jā, — Kamizo piekrita, — sākumā Koralijas jaunkundzi kas traucēja, bet no otrā cēliena vidus viņa bija nepārspējama. Par pusi no saviem panākumiem varat pateikties viņai.

— Un viņa man par pusi no saviem, — di Briēls atteica.

— Jūs kuļat tukšus salmus, — Koralija ērcīgi iejaucās.

Artiste tumsā pielika pie lūpām Lisjena roku un to noskūpstīja, slacīdama asarām. Lisjcns jutās aizkustināts līdz sirds dziļumiem. Iemīlējušās kurtizānes pazemībā ir kāds pārcilvēcisks lielums.

— De Ribamprē kungs rakstīs par uzvedumu, — di Briēls pievērsās Ļisjenam. — Jūs taču varat veltīt dažas jaukas rindas mūsu dārgajai Koralijai.

— Ak, izdariet mums šo mazo pakalpojumu! — Kamizo iesaucās kā cilvēks, kas nometies uz ceļiem Lisjena priekšā.

— Es katrā laikā būšu jūsu padevīgais kalps.

— Ļaujiet taču, lai viņš raksta, ko grib! — artiste sadusmota iesaucās. — Pērciet man pajūgu, bet ne slavinājumus!

— Tos jūs saņemsiet lēti, — Lisjens goddevīgi sacīja. — Es vēl nekad neesmu rakstījis avīzei, man svešas tās ieražas, jums būs veltīts mans pirmais raksts ...

— Tas būs amizanti, — di Briēls teica.

— Te jau ir Bondī iela, esam klāt, — sacīja sīkais Kardo tētiņš, ko bija sabiedējis Koralijas sašutuma uzliesmojums.

— Ja tu man veltī spalvas pirmos vilcienus, es tev veltīju savas sirds pirmo jūsmu, — pačukstēja Koralija īsajā mirklī, kamēr palika pajūgā divatā ar Lisjenu.

Koralija devās Florines guļamistabā, lai pārģērbtos tērpā, ko bija šurp atsūtījusi. Lisjens vēl nebija redzējis, kādā greznībā dzīvo artistes un jaunbagātnieku mīļākās, kuru mecenāti grib baudīt dzīvi. Kaut gan Matifā nebija (ik bagāts kā viņa. draugs Kamizo un izdevumos bija diezgan piesardzīgs, tomēr Lisjenu pārsteidza mākslinieciski dekorētā ēdamistaba, kas bija tapsēta ar zaļu tūku, kurā spīguļoja apzeltīto naglu galviņas, apgaismota ar skaistām lampām, pilna puķēm greznās vāzēs; blakus atradās dzeltenā zīdā drapēts salons ar brūniem rotājumiem, salons, kurā bija krāšņas mēbeles tālaika gaumē, Tomiras lustra, persiešu paklājs. Pulkstenis, kandelabri, kamīns — viss bija gaumīgi izmeklēts. Matifā bija uzdevis dzīvokļa iekārtošanas darbus jaunam arehitektam Grendo, kas viņam cēla savrupmāju un, zinādams, kam domāts šis dzīvoklis, veltīja tam sevišķas pūles. Bet Matifā, allaž palikdams tirgotājs, pieskārās katram niekam ar lielāko piesardzību, it kā viņam rēgotos acu priekšā rēķinu suma, un uzskatīja visu šo krāšņumu par dārgumiem, kas pārsteidzīgi izņemti no rotlietu lādītes.

«Arī man tas pats būs jāizdod Florentinei,» — šo domu varēja lasīt Kardo tētiņa acīs.

Pēkšņi Lisjens saprata, kāpēc Lusto neraizējās par nožēlojamo istabu, kurā mājoja. Būdams visas šās greznības slepenais valdnieks, Lusto baudīja šo krāšņumu. Viņš arī bija izlaidies pie kamina kā mājas saimnieks, sarunādamies ar direktoru, kas apsveica di Briēlu.

— Kopiju! Kopiju! — ienākdams istabā, kliedza Fino. — Redakcijas portfelis tukšs. Burtliči saliek manu rakstu un drīz būs beiguši.

— Mēs nupat tikai atnācām, — Etjcns sacīja. — Florines buduārā ir galds un iekurināts kamins. Ja Matifā kungs mums pagādātu papīru un tinti, mēs uztrieptu avīzes numuru, kamēr Florine un Koralija pārģērbsies.

Kardo, Kamizo un Matifā aizsteidzās meklēt spalvas, spalvu nazīšus un visu, kas abiem rakstniekiem bjja vajadzīgs. Sājā mirklī salonā iesteidzās viena no skaistākajām tālaika dejotājām Tulija.

— Mans mī|olais bērniņ, — viņa teica Fino, — direkcija ir ar mieru parakstīties uz tavas avīzes simt eksemplāriem, jo tie tai nekā nemaksās: tie jau ir iesmērēti korim, orķestrim un kordebaletam. Tava avīze ir tik asprātīga, ka neviens arī nesūdzas. Tu saņemsi arī pieprasītās ložas. īsi sakot, te ir samaksa par pirmo kvartālu, — viņa teica, pasniedzot divas banknotes. — Tagad saudzē mani!

— Es esmu pagalam! — iebļāvās Fino. — Man vairs nav avīzei ievadraksta, man taču jānoņem sasodītais pamflets...

— Cik skaistas kustības, dievišķā Laisa! — iesaucās Blonde, kas kopā ar Natanu, Vernū un Klodu Vinjonu, ko bija paņēmis līdzi, ienāca tūlīt aiz dejotājas. — Tu paliksi kopā ar mums paēst vakariņas, mīļais bērns, vai arī es tevi sašķaidīšu kā tauriņu, kas tu arī esi. Kā dejotāja tu šeit nemodināsi skaudību. Attiecībā uz skaistumu?... Jūs visas esat pārāk saprātīgas meičas, lai sabiedrībā izrādītu greizsirdību.

— Ak dievs! mani draugi, di Briēl, Natan, Blondē, glābj iet mani! — brēca Fino. — Man vajadzīgas piecas slejas.

— Es aizpildīšu divas ar recenziju, — pieteicās Lisjens.

— Man materiala pietiks vienai, — Lusto sacīja.

— Lieliski! Natan, Vernū, di Briel, uzburiet man kaut ko jocīgu noslēgumam. Un mans krietnais Blondē man aizpildīs divas slejiņas pirmajā lappusē. Tagad steigšos uz tipogrāfiju. Lieliski, Tulij, ka tu atbrauci pajūgā.

— Jā, bet tur sēž hercogs ar vācu sūtni, — viņa atteica.

— Ielūgsim hercogu un sūtni, — ieteica Natans.

— Vācietis dūšīgi iedzer un labprāt noklausās, un mēs viņam sarunāsim tādas briesmas, ka viņš par tām ziņos savam galmam! — Blondē iesaucās.

— Kurš no mums izskatās tik nopietns, ka var noiet lejā ar viņiem aprunāties? — Fino jautāja. — Tu, di Briēl, esi birokrāts, ej tu, atved hercogu de Rctorē un sūtni un piedāvā taču roku Tulijai. Ak dievs! Cik viņa šovakar skaista! ...

— Mēs būsim trīspadsmit! — Matifā nobālēdams sacīja.

— Nē, četrpadsmit! — ienākdama iesaucās Florine. — Es rūpēšos par milordu Kardo!

— Un bez tam, — iebilda Lusto, — Blendē atvedis līdzi Klodu Vinjonu.

— Atvedu viņu padzerties, — ņemdams tintnīcu, paskaidroja Blondē. — Klausieties, — viņš teica Natanam un Vernū, — jums jāparāda asprātība par tām piecdesmit sešām pudelēm vīna, kuras šeit izdzersim. Sevišķi pamudiniet di Briēlu, viņš ir vodevilists un spēj pateikt nelabas dzēlības, uzmusiniet viņu līdz asprātībai.

Lisjenu spārnoja vēlēšanās teicami izturēt pārbaudījumu šo ievērojamo cilvēku priekšā; atsēdies Florines buduārā pie apaļa galda, kur Matifā bija aizdedzinājis iesārtas sveces, dzejnieks rakstīja savu pirmo avīzes rakstu:

«DRAMATISKA PANORAMA

Trlscēlienu imbroljo «Alkads sprukās» pirmizrāde.

Florines jaunkundzes debija. — Koralijas jaunkundze. — Vinjols.

Cilvēki nāk un iet, runā, staigā, kaut ko meklē un nekā neatrod, valda liels satraukums. Alkads pazaudējis savu meitu un atrod savu cepuri; bet cepure viņam nelien galvā, tai jābūt nolaupītāja cepurei. Kur ir laupītājs? Cilvēki nāk un iet, runā, staigā, meklē kā sasviluši. Galu galā alkads atrod vīrieti bez savas meitas un meitu bez vīrieša, kas ļoti apmierina tiesnesi, bet ne publiku. Satraukums norimst, alkads grib izvaicāt vīrieti. Vecais alkads atsēžas lielā alkada sēdeklī, sakārtodams savus alkada piedurkņu atlokus. Spānija ir vienīgā zeme pasaulē, kur alkadi pilnīgi ieslīgst kuplās piedurknēs ar atlokiem, kur tiem ap kaklu vēl redz kruzuļotas apkakles, kuru nēsāšana uz Pari-zes teātru skatuvēm ir puse no alkada pienākumiem. Sis alkads, kas tik daudz tuntuļojis sīkiem ar aizdusu sirgstošā vecīša soļiem, ir Vinjols. Vinjols, Potjē sekotājs, ir jauns artists, kas tik lieliski tēlo večus, ka izsmīdina visvecākos sirmgalvjus. Simt sirmgalvju nākotni slēpj sevī šī plikpaurainā piere, čerkstošā balss, izkaltušās, trīsošās kājas un Zeronta stāvs. Sis jaunais artists ir tik vecs, ka tas reizēm biedē, skatītājā mostas bailes, ka Vinjola vecums nepielīp kā sērga. Un kas tas par apbrīnojamu alkadu! Kāds burvīgs, nemierīgs smaidiņš, cik uzpūtīgs stulbums! Un nenosvērtība spriedumos! Cik labi šis cilvēks zina, ka viss var kļūt te meli, te patiesība! Viņš patiesi ir cienīgs būt konstitucionālā karaļa ministrs! Uz katru alkada jautājumu nepazīstamais izvaicā viņu pašu; Vinjols atbild, un tā ar jautājumiem un atbildēm alkads visu noskaidro. ŠI izcili komiskā, tīri moljeriskā aina ielīksmoja visu zāli. Uz skatuves visi šķita vienojušies, bet es jums nespēju pastāstīt, kas noskaidrojās un kas palika neskaidrs; alkada meitu tēloja īsta andaluziete, spāniete ar spāniskām acīm, spānietes ādas krāsu, ar spānietes augumu, spānietes gaitu, viņa bija spāniete no galvas līdz kājām, ar duncīti aiz zeķu apsēja, ar mīlestību sirdī un lentiņā pakārtu krustiņu uz krūtīm. Cēliena beigās kāds man jautāja, kā noritot uzvedums, un es atbildēju: «Viņai ir sarkanas zeķes ar zaļiem stūrīšiem, lakkurpītēs apauta sīka, maza kājiņa, tik burvīga, ka skaistākas neatrast visā Andaluzijā!» Ak, šī alkada meita! Viņu redzot, mīlestības atzīšanās plūst pāri lūpām, viņa modina traku iekāri, cilvēks ir gatavs lēkt uz skatuvi un piedāvāt viņai savu būdiņu un sirdi vai trīsdesmit tūkstoš livru ienākuma un savu talantu. Šī andaluziete ir visskaistākā artiste visā Parīzē. Koralija — jo ir jāatklāj viņas vārds — spēj tēlot grāfieni vai grizeti, un grūti pateikt, kādā lomā viņa patiktu labāk. Viņa būs tāda, kāda vēlēsies būt, Koralija ir radīta katrai lomai, un vai tas nav labākais, ko var sacīt par bulvāru teatra artisti?

Otrajā cēlienā parādījās Parizes spāniete, ar seju, kas bija kā kamejā griezta, ar graujošām acīm. Es savukārt jautāju, no kurienes viņa nākusi, un man atbildēja, ka tā ieradusies no aizkulisēm un saucoties Florines jaunkundze; bet, goda vārds, es tam nespēju ticēt, tik daudz uguns bija katrā viņas kustībā, tik daudz negantības viņas mīlestībā. Šī alkada meitas sāncense ir laulāta draudzene kādam Almavivas apmetnī tērptam senjoram, kam pietiek materiala simt bulvara lielkungiem. Ja arī Florinei nebija kājās sarkanas zeķes ar zaļiem stūrīšiem, ne lakādas kurpītes, toties viņai bija mantija un plīvurs, ko šī lepnā dāma prata izmantot apbrīnojami! Viņa lieliski parādīja, kā tīģeriene var pārvērsties kaķītī. No dzēlīgajiem vārdiem, kurus abas spānietes savā starpā pārmija, es sapratu, ka šeit norisinājās kāda greizsirdības drama. Vēlāk, kad viss jau šķita nokārtojamies, alkada muļķība visu atkal sajauca. Un no jauna šī lāpu, bagātnieku, sulaiņu, figaro, senjoru, alkadu, jaunavu un sieviešu pasaulīte saviļņojās: katrs sāka ko meklēt, nākt, iet un virpuļot. Intriga atkal samezglojās, un es ļāvu tam notikt, jo abas sievietes, greizsirdīgā Florine un laimīgā Koralija, no jauna ietina mani savu baskinu un mantiļu krokās un apžilbināja man acis ar savām mazajām kājiņām.

Trešo cēlienu man izdevās noskatīties, nenodarot nekā ļauna, neizsaucot policijas komisārā iejaukšanos, nemodinot sašutumu skatītājos, un kopš tā brīža sāku ticēt sabiedriskās un reliģiskās tikumības varenībai, kaut gan Deputātu palata tik daudz nodarbojas ar šiem jautājumiem, it kā Francijā vairs nebūtu tikumības! Tik daudz es sapratu, ka tur bija kāds vīrietis, kas mīl divas sievietes bez pretmīlestības vai arī kas tiek mīlēts, bet pats viņas nemīl un nemīl ari alkadus, vai arī alkadi nemīl viņu; tomēr tas neapšaubāmi ir godājams senjors, kas kaut ko mīl, sevi pašu vai ļaunākajā gadījumā dievu, jo beidzot viņš kļūst mūks. Ja gribat zināt vairāk, aizejiet uz Dramatisko panorāmu. Tagad esat pietiekami sagatavoti, lai, pirmo reizi skaloties izrādi, tīksminātos par uzvarošajām sarkanajām zeķēm ar zaļajiem stūrīšiem, par mazajām, daudzsološajām kājiņām, par acīm, kas staro ka saule, par izsmalcināto parizieti, kas pārģērbusies par andaluzieti, un par andaluzieti, kas pārģērbusies par parizieti; otro reizi jūs jau iesiet baudīt pašu lugu, un vecais alkads jūs izsmīdinās līdz asarām, bet iemīlējies senjors izrau-dinās. Luga guva panākumus divējādi. Autors, kā dzirdējām, esot uzrakstījis lugu kopā ar vienu no mūsu izcilākajiem dzejniekiem, cerēdams gūt piekrišanu ar abām daiļajām mīlētājām; saviļņotie skatītāji parterā tikko nenomira aiz prieka. Abu meiču kājiņas likās daiļrunīgākas par autoru. Tomēr, kad abu sāncenšu nebija uz skatuves, ari dialogi šķita ļoti asprātīgi, un tas pārliecinoši pierāda pašas lugas vērtību. Kad izsauca autoru, atskanēja aplausu vētra, kas darīja nemierīgu zāles arehitektu; bet autors, pieradis pie šā apreibinātā Vezuva izvirdumiem zem teatra lustras, nenodrebēja: tas bija de Ķirsī kungs. Abas artistes nodejoja slaveno Seviļas bolero, kas agrākos laikos atradis žēlastību pat Koncila tēvu acīs un ko cenzūra par spīti bīstamajam dejas saldkaislajātn kustībām tomēr nav aizliegusi. Pietiek ar šo bolero, lai pievilktu teātrī visus sirmgalvjus, kas nezina, ko iesākt ar savas mīlestības paliekām, un aiz augstsirdības varu viņiem ieteikt iepriekš cītīgi nospodrināt lornetes stiklus.»

Kamēr Lisjens rakstīja atsauksmi, kas ar jauno, neparasto manieri radīja veselu apvērsumu žurnālistikā, Lusto rakstīja artiķeli, kā toreiz tādus mēdza apzīmēt, par tikumiem, ar virsrakstu Bijušais švīts; raksts sākās šādi:

«Impērijas laiku švīts parasti mēdz būt gara auguma, slaids, labi uzglabājies vīrietis, kas valkā korseti un Goda leģiona ordeni. Viņš saucas kaut kā līdzīgi Potlē, lai izpatiktu tagadējam galmam, tas sevi apveltījis ar di: pašreiz viņš ir di Potlē, bet revolūcijas gadījumā atkal pārvērstos par Potlē. Būdams tikpat divkosīgs, cik viņa vārds, viņš tagad aplido kādu dāmu no Senžermena priekšpilsētas, turpretī agrāk bija godāts, derīgs un patīkams tērpa trēna nesejs tā vīra māsai, kura vārdu- minēt man aizliedz goda jūtas. Ja arī di Potlē noliedz, ka ir kalpojis Imperatoriskās augstības galmā, tomēr viņš vēl joprojām labprāt dzied savas laipnās labvēles iemīļotās romances ...»

Raksts bija dažādu diezgan absurdu mājienu un norādījumu savijums, kādus tolaik mēdza iespiest avīzēs; vēlāk šo žanru daži laikraksti, jo sevišķi Figaro, ļoti izstrādāja. Starp de Bar-žetona kundzi un tinteszivs asaku Lusto izvirzīja amizantu paralēli, kas uzjautrinātu lasītāju, pat ja tas nevarētu uzminēt personas, kuras žurnālists ņēmis uz grauda. Šatlē bija pielīdzināts gārnim. Mīlinoties gārnis nespēj norīt šo tinteszivi, kas krītot salūst trīs gabalos, tikko gārnis to palaiž vaļā. Raksts neatvairāmi izraisīja smieklus. Šīs zobgalības, kas turpinājās vairākos avīzes numuros, kā zināms, radīja milzīgu satraukumu Senžermena priekšpilsētā un kļuva par vienu no daudzajiem cēloņiem, kuri ierosināja valdību pieņemt bargus likumus pret presi. Pēc stundas Blondē, Lusto un Lisjens atgriezās salonā, kur tērzēja viesi: hercogs, ministrs un četras sievietes, trīs tirgotāji, teatra direktors un Fino. Tipogrāfijās māceklis ar papīra laiviņu galvā bija jau atnācis pakaļ avīzes manuskriptiem.

— Burtliči ies projām, ja es viņiem nekā neaiznesīšu, — puisis teica.

— Še, iedod viņiem desmit franku, un lai viņi pagaida, — sacīja Fino.

— Ja es viņiem tos iedošu, kungs, viņi nodosies vinogra-fijai, un tad — ardievu, avīze!

— Šā puikas veselais saprāts man iedzen bailes, — Fino teica.

Mirklī, kad ministrs paredzēja zēnam spožu nākotni, ienāca trīs autori. Blondē nolasīja ļoti sparīgu pret romantiķiem vērstu rakstu. Lusto raksts visus izsmīdināja. Hercogs de Rctorē tikai ieteica tajā netieši uzslavēt d’Espara kundzi, lai pārāk nenokai-tinātu Senžermena priekšpilsētas ļaudis.

— Un tagad nolasiet, ko jūs esat uzrakstījis, — Fino teica Lisjenam.

Kad Lisjens, drebēdams aiz bailēm, pabeidza lasīšanu, salonā atskanēja aplausi, artistes apkampa jaunizcepto žurnālistu, trīs tirgotāji viņu tikko nenospieda savās skavās, di Briēls ar asarām acis kratīja viņam roku, un direktors ielūdza jauno dzejnieku pie sevis pusdienās.

— Tagad vairs nav bērnu, — Blondē sacīja. — Tā kā de Satobriana kungs jau radījis Viktoram Igo nosaukumu apgarotais bērns, tad man jums gluži vienkārši jāsaka, ka jūs esat cilvēks ar augsti attīstītu prātu, garu un stilu.

— Tā, mans kungs, tagad jūs esat mūsu avīzes līdzstrādnieks, — sacīja Pino, pateikdamies Etjenam un uzmezdams Lis-jenam ekspluatatora skatienu.

— Un ko jūs izdomājāt? — Lusto jautāja Blondē un di Briēlam.

— Te ir di Briēla darbs, — Natans sāka lasīt:

— «-Pamanījis, ka vikonts d’A . . . lieliski uzjautrina sabiedrību, vikonts Demostens vakar pateica: «-Varbūt tagad viņi mani liks miera.»

Kāda dāma sacīja ultrarojalistam, kas ļoti nopēla Paskjē kunga runu, it kā tas tajā attīstījis Dekāza sistēmu: «Jā, bet viņam ir [oli monarchistiski kāju ikri.»»

— Ja jau sākums ir tāds, tad vairak es nekā neprasu; viss ir kārtībā, — Fino uzslavēja. — Skrien un aiznes to, — viņš teica māceklim. — Avīze būs mazliet paraiba, bet tas ir mūsu labākais numurs, — Fino turpināja, pievērsdamies rakstnieku grupai, kuri jau sāka skatīties uz Lisjenu greizi.

— 5im puisim ir nags, — Blondē sacīja.

— Raksts viņam izdevies, — Kjods Vinjons piekrita.

— Pie galdal — aicināja Matifā.

Hercogs sniedza roku Florinei, Koralija atbalstījās uz Lis-jena rokas, dejotājai vienā pusē gāja Blondē, otrā vācu sūtnis.

— Nesaprotu, kāpēc jūs uzbrūkat de Baržetona kundzei un baronam di Satlē; viņš esot iecelts par Sarantas prefektu un lūgumrakstu referentu.

— De Baržetona kundze parādījusi Lisjcnam durvis kā kaut kādam zeņķim, — Lusto paskaidroja.

— Tādam skaistulim! — sūtnis brīnījās.

Jaunos sudraba traukos, Sevras porcelānā šķīvjos, uz damasta galdsegas pasniegtās vakariņas bija ārkārtīgi izsmalcinātas. Ēdienus bija gatavojis pats Sevē, vīnus izvēlējies visizslavētākais tirgotājs Senbernara piekrastē, Kamizo, Matifā un Kardo draugs. Pirmo reizi tieši saskaroties ar parizisko greznību, Lisjens pārdzīvoja brīnumu pēc brīnuma, tomēr prata  noslēpt izbrīnu, būdams, kā Blondē izsacījās, «cilvēks ar augsti attīstītu prātu, garu un stilu».

Ejot cauri salonam, Koralija paguva pačukstēt Florinci:

— Apdzirdi Kamizo tā, ka viņam jāpaliek šeit pa nakti.

— Vai tu jau pielauzi savu žurnālistu? — attrauca Florine, lietojot šo meiču sarunās parasto vārdu.

— Nē, mana dārgā, esmu viņā iemīlējusies! — valdzinoši paraustot plecus, atzinās Koralija.

Šie vārdi ieskanējās Lisjena ausīs, tos bija atnesis piektais nāvesgrēks. Koralija bija brīnišķīgi apģērbusies, prasmīgi izvēlētais tērps izcēla viņas skaistuma īpatnību, jo katrai sievietei piemīt vienīgi tai raksturīga pilnība. Viņas un arī Florines kleita bija darināta no burvīga auduma, tā sauktā zīda muslina, kas tikai nesen bija parādījies; firmas Zelta kokons īpašniekam Kamizo pirmajam bija laimējies saņemt šo audumu no Lionas zīda fabrikantiem. Tā mīlestība un tērps, sievietes grims un smarža vēl vairāk izcēla laimīgās Koralijas valdzinošo ārieni. Ilgots prieks, par kuru var biit drošs, ka tas nekur neizbēgs, bezgalīgi valdzina jauniešus. Varbūt tieši šajā pieejamībā slēpjas netiklības perēkļu pievilcība, varbūt tā ir ilgas uzticības noslēpuma atslēga? Skaidrā, sirsnīgā mīlestība, pirmā mīlestība, savienota ar vulkānisku kaisli, kāda reizēm mēdz sagrābt šos nabaga radījumus, kā arī apbrīnošana, ko izraisīja Lisjena skaistums, modināja meitenē sirds gudrību.

— Es tevi mīlētu arī tad, ja tu būtu slims un neglīts! — viņa pačukstēja Lisjenam, kad visi sēdās pie galda.

Cik daudz šie vārdi nozīmēja dzejniekam! Kamizo kaut kur izgaisa; uz Koraliju skatoties, Lisjens vairs neredzēja šo vecīgo vīru. Vai gan varēja no šīm spožajām dzīrēm atteikties jauneklis, kas alķa jutekliskas baudas, kam bija apriebusies provinces dzīves vienmuļība, ko vilināja Parizes dzelmes, trūkuma izvārdzinātu, piespiestas atturības izmocītu, mūka dzīves Klinī ielā un nesekmīgo darbu nogurdinātu? Lisjena nepārvarami saistīja Koralijas tuvība un ari žurnālistikas valgi, jo jau tik ilgi viņš velti bija mēģinājis iespiesties avīzē. Cik bieži Lisjens bija bez panākumiem nogaidījies Santjē ielā, un tagad atrada visu redakciju sēžam pie galda, brangi iedzerot un omulīgi līksmojot. Par visām mokām viņš tiks atriebts ar rakstu, kas jau rīt iedursies divās sirdīs, kurās līdz šim velti bija tiecies ieliet to niknumu un sāpes, ar kādām šie abi cilvēki viņu bija dzirdījuši. Paskatoties uz Lusto, Lisjens nodomāja: «Lūk, tas tik ir draugs!» un nenojauta, ka Lusto jau baidās no viņa kā no bīstama sāncenša. Lisjens bija pārsteidzies, parādot visu savu asprātību: pabāls raksts viņam būtu bijis daudz izdevīgāks. Neizjuzdams skaudību, kas grauza Lusto, Blondē sacīja redaktoram Fino, ka tik spēcīga talanta priekšā jāpadodoties. Sis spriedums noteica Lusto izturēšanos, viņš nolēma palikt Lisjena draugs un vienoties ar Fino, lai kopīgi izmantotu bīstamo iesācēju, neļaujot tam izsisties no trūkuma. Par šo lēmumu abi vīri sapratās īsi un skaidri, pārmijot tikai dažus vārdus viens otram pie auss:

— Viņam ir talants.

— Viņam būs lielas prasības.

— Oho!

— Labi!

— I<ad ēdu vakariņas kopā ar franču žurnālistiem, es vienmēr izjūtu drusciņ bailes, — teica vācu diplomāts, ar mierīgu un cieņas pilnu labsirdību noskatīdamies Blondē, ar ko bija jau iepazinies pie grāfienes de Monkornē. — Jūsu uzdevums ir realizēt Blichera paredzējumu.

— Kādu paredzējumu?

— Kad Blichers kopā ar Zaķeņu 1814. gadā sasniedza Mon-martra augstieni, — piedodiet, kungi, ka atgādinu par šo jums liktenīgo dienu, — Zaķēns, būdams rupjš cilvēks, sacīja: «Tagad nodedzināsim Parīzi!» — «Sargieties no tā, Francija ies bojā, lūk, no kā!» atteicis Blichers, norādīdams uz milzīgo trumu, ko abi redzēja vienās ugunīs un dūmos plešamies Senas ielejā. Es pateicos dievam, ka manā zemē nav avīžu, — sūtnis pēc brītiņa piebilda. — Es vēl neesmu attapies no šausmām, kādas man iedvesa šis mazais vīrelis ar papīra cepurīti galvā, kam desmit gadu vecumā piemīt daudz pieredzējuša diplomāta saprāts. Un arī šovakar man liekas, ka ēdu vakariņas kopā ar lauvām un panterām, kas mani pagodinājuši, noslēpjot savus plēsoņu nagus.

— Skaidrs, mēs varam pateikt un pierādīt visai Eiropai, — sacīja Blondē, — ka jūsu ekselence šovakar izspļāvusi čūsku, kas tikko neiekārdinājusi vienu no mūsu visskaistākajām dejotājām Tuliju, un tālāk pāriet pie izskaidrojumiem par Ievu un bībcli, par iedzimto un nāves grēku. Bet neraizējieties velti, jūs esat mūsu viesis!

— Tas būtu jocīgi, — Fino teica.

Mēs varētu likt iespiest zinātniskas disertācijās par visām

čūskām, kādas atrastas cilvēka sirdī un ķermenī, lai galu galā nonāktu līdz diplomātiskajam korpusam, — Lusto sacīja.

— Mēs spētu- atrast čūsku pat šajā ar iespirtotiem ķiršiem pildītajā pokālā, — apgalvoja Vernū.

— Un beidzot jūs pats tam noticētu, — Vinjons teica diplomātam.

— Kungi, neizlaidiet snaudošos nagus! — iesaucās hercogs de Retorē.

— Avīzes iespaids un vara tikko uzaususi, — sacīja Fino, — žurnālistikā vēl ir bērna autos, tā pieaugs. Pēc desmit gadiem viss būs pakļauts publicistikai. Doma apgaismos visu, tā...

— Tā visu sagandēs, — Blondē pārtrauca Fino.

— Tas ir vārds vieta, — teica Klods Vinjons.

— Tā radīs karaļus, — Lusto sacīja.

— Un ārdīs monarehijas, — diplomāts teica.

— Ja preses nebūtu, — sacīja Blondē, — to nepienāktos izgudrot; bet tā jau ir, mēs no tās dzīvojam.

— Jus no tās mirsiet, — diplomāts sacīja. — Vai tad jūs neredzat, ka masas pārākums, iedomājoties, kā jūs to tiešām apgaismosiet, apgrūtinās atsevišķa individa izcilību, ka, sējot pašapzināšanās graudus zemāko slāpu saprātā, jūs pļausiet dumpi un paši kļūsiet tā pirmie upuri. Ko Parizē sadragā vispirms, kad tauta saceļas?

— Laternas, — Natans atteica, — bet mēs esam pārāk pieticīgi, lai baidītos, mūs var tikai iedragāt.

— Jūs esat garīgi pārāk attīstīta tauta, lai ļautu kādai valdībai nostiprināties, — sacīja sūtnis. — Citādi jūs ar spalvu sāktu atkarot Eiropu, ko nepratāt ar zobenu nosargāt.

— Avīzes ir ļaunums, — Klods Vinjons teica. — Ļaunumu varētu izmantot, bet valdība grib to apkarot. Notiks cīņa. Kurš zaudēs? Lūk, tas ir jautājums.

— Valdība, — apgalvoja Blondē, — es to kladzinu nepārtraukti. Francijā visspēcīgākais ir asprātība, un avīžu rīcībā ir ne tikai visapdāvinātāko cilvēku asprātība, bet arī Tartifa liekulība.

— Blondē, Blondē, tu ej par tālu! — Fino brīdināja. — Neaizmirsti, ka šeit ir arī mūsu abonētāji.

— Tu esi šādas indes krātuves īpašnieks, tev jābīstas; bet cs pasvilpoju par visām jūsu bodītēm, kaut arī no tām eksistēju!

— Blondē saka taisnību, — Klods Vinjons piekrita. — Avīze, kurai vajadzētu kalpot sabiedrībai, kļuvusi par ieroci partiju

2G8

rokās; šis ierocis pārvērsts tirgošanās priekšmetā, un tirgošanās nepazīst ne kauna, ne goda. Katra avīze, kā sacīja Blondē, ir bodīte, kurā pārdod publikai tādas nokrāsas vārdus, kādus tā vēlas. Ja iznāktu avīze kuprainiem cilvēkiem, tad tajā rītos un vakaros pierādītu, ka kuprainie ir skaisti, labi un nepieciešami. Avīze vairs nekalpo uzskatu noskaidrošanai, bet glaimošanai. Un nav tālu tas laiks, kad visas avīzes kļūs nodevīgas, liekulības, zemiskas, melīgas, slepkavīgas; tās pazudinās domas, sistēmas, cilvēkus, bet pašas plauks un ziedēs. Tām būs visu abstraktu radījumu priekšrocība: jaunums tiks izdarīts, un neviens pie tā nebūs vainīgs. Mēs visi, es, Vinjons, tu, I.usto, tu, Blondē, un tu, Fino, būsim Aristidi, Platoni, Katoni un Plu-tareha vīri; mēs visi būsim nevainīgi un nomazgāsim rokas no visa zemiskā. Napoleons ir uzrādījis šās morālās vai arī amorālās, kā jums tīk, parādības cēloni; viņš par to ir teicis lieliskus vārdus, kurus viņā ierosinājušas Konventa darbības studijas: Kolektīvi pārkāpumi nevienam neuzkrauj atbildību. Avīze var atjauties vispretīgākos izlēcienus, un neviens no vaininiekiem pats nejutīsies aptraipījies.

— Bet valdība izdos represivus likumus, — di Briēls sacīja, — tie jau tiek sagatavoti.

— Blēņas! Ko var panākt likums pret franču saprātu, — teica Nalans, — pret šo visiedarbīgāko no visiem šķīdinātājiem.

— Idejas var tikt neitralizētas vienīgi ar idejām, — Vinjons turpināja. — Tikai terors, despotisms spēj apslāpēt franču ģēniju; mūsu valodā tik lieliski var izpaust netiešus norādījumus, divdomības. Jo bargāks būs likums, jo spēcīgāk izlauzīsies dzēlīgas asprātības kā tvaiks no katla ar aizvērtu drošības ventili. Ja karalis izdarīs ko labu un avīze būs pret viņu, tad rakstīs, ka visu darījis ministrs, un atkal otrādi. Ja avīze sagudrojusi kādu zemisku apmelojumu, tā attaisnosies, ka saņēmusi nepareizas ziņas. Ja kāds nomelnots cilvēks sūdzēsies, viņam vienkārši lūgs piedošanu par pārāk lielu vaļību. Ja avīzi iesūdzēs tiesā, tā aizbildināsies, ka nav nemaz pieprasīts atsaukums; bet, ja to pieprasīsiet, — jūs jokojoties noraidīs, it kā izdarītais pārkāpums bijis nieks. Bet, ja upuris gūst uzvaru, avīze viņu izsmej. Ja tā tiek notiesāta un tai jāmaksā pārāk liela soda nauda, tad avīze attēlo sūdzētāju kā brīvības, tēvzemes un apgaismības ienaidnieku. Tā pateiks, ka tāds un tāds kungs ir zaglis, bet pēc tam izskaidros, ka viņš pats godīgākais cilvēks karalistē. Tātad avīzes pārkāpumi — nieki! Cilvēki, kas to dēļ avīzei uzbrūk, — briesmoņi! Un zināmā laika sprīdī tā spēj iestāstīt ļaudīm, kas avīzi lasa, visu, ko vien vēlas. Viss, kas tai nebūs pa prātam, izrādīsies antipatriotisks, un tai aizvien būs taisnība. Tā izmantos reliģiju pret reliģiju un chartu pret karali; tā izsmies tiesu iestādes, kad tās būs aizskārušas avīzi, un cildinās tās, kad šīs iestādes būs atbalstījušas pūļa kaislības. Lai pievilinātu abonētājus, tā izgudros visaizkustinošākās pasakas un lēkās kā balaganu būdas āksts. Lai pasniegtu lasītājam piparotu joku, avīzē nežēlos paša tēvu, kaut tikai publika negarlaikotos. Avīze līdzinās artistam, kas butaforiskā urnā ieliek sava dēla pelnus, lai varētu patiesi raudāt, vai arī metresei, kura savam iemīļotajam gatava upurēt visu.

— Vārdu sakot, tā ir tauta in folio! — iesaucās Blondā, pārtraukdams Vinjonu.

— Tā ir liekulīga tauta, kurai trūkst cēlsirdlbas, — Vinjons turpināja, — un talantu tā izdzīs no sava vidus, tāpat kā atēnieši padzina Aristidu. Mēs piedzīvosim, ka avīzes, ko sākumā vada goda vīri, vēlāk nokļūs viduvējību varā un tiem būs guta-perčas lunkanā gļēvulība, kuras trūkst īstiem talantiem, vai arī bodnieku rokās, kuriem pietiek naudas, lai uzpirktu rakstītājus. Kaut ko līdzīgu jau redzam! Bet pēc gadiem desmit katrs puika, beidzis ģimnāziju, iedomāsies esam varens vīrs un uzrāpsies avīzes slejā, lai iepļaukātu savus priekšgājējus; viņš tos aiz kājām novilks lejā, lai pats uzraustos to vietā. Napoleons rīkojās pareizi, uzlikdams presei uzpurni. Varu saderēt, ka opozi-cijas avīzes, iedabūjušas savus ļaudis valdībā, atkal to gāztu aiz tiem pašiem ieganstiem un ar tiem pašiem rakstiem, kādus pašreiz izvirza pret karali, tikko jaunā valdība avīzēm ko atteiktu. Jo vairāk brīvības ļaus žurnālistiem, jo avīzes kļūs prasīgākas. Žurnālistu parveniju vietā nāks izsalkušie, nabadzīgie žurnālisti. Brūce ir nedziedināma, tā kļūs aizvien ļaundabīgāka, aizvien neciešamāka; un, jo ļaunums kļūs lielāks, jo iecietīgāk pret to izturēsies līdz tam laikam, kamēr avīžu kļūs tik daudz, kamēr izcelsies tāds sajukums kā pie Bābeles. Mēs, kas šeit esam, visi zinām, ka avīzes nepateicībā pārspēs karaļus, spekulācijā un aprēķinā visnetīrākos augļotājus, mēs zinām, ka tās aprīs mūsu talantus, lai tikai ik rītus varētu pārdot mūsu smadzeņu ekstraktu; bet mēs tomēr rakstīsim tām, tāpat kā ļaudis, kas zina, strādādami dzīvsudraba raktuvēs, ka tur pienāks viņu gals. Lūk, blakus Koralijai sēž jauneklis... Kā viņu sauc? Lisjensl Viņš ir skaists, viņš ir dzejnieks un, pats svarīgākais, gudrs cilvēks; un kas nu notiks? Viņš iestāsies vienā no pērkamās domas perēkļiem, ko sauc par avīzēm, izšķiedīs tur savas skaistākās ieceres, izžāvēs savas smadzenes, samaitās savu dvēseli, veiks anonimās nelietības, kas uzskatu karos aizvieto kondotjcru karos pielietotos viltīgos plānus, laupīšanu, dedzināšanu un pāriešanu pretinieka nometnē. Kad viņš, tāpat kā tūkstošiem citu, būs savu jauno talantu izputinājis akcionāru labā, šie indes tirgotāji ļaus viņam mirt aiz bada, kad tam slāps, un aiz slāpēm, kad viņš būs izsalcis.

— Pateicos, — Fino iemeta starpā.

— Bet, ak dievs! — Klods Vinjons runāja tālāk, —• es jau to zināju, es pats esmu katorgā, un jauna katordznieka ierašanās mani iepriecina. Blondē un es, mēs esam gudrāki par kungiem, kuri spekulē ar mūsu talantiem, un tomēr tic vienmēr mūs ekspluatēs. Mums aiz intelekta slēpjas sirds, un mums trūkst ekspluatatoru nežēlīgo īpašību. Mēs esam kūtri, labprāt vērojam, sapņojam, vērtējam; kad mūsu domas būs izzīstas, mūs vēl vainos dīkdienībā!

— Fs gan biju domājusi, ka jūs būsiet jautrāki! — Florine iesaucās.

— Florinci taisnība, — Blondē piekrita, — atstāsim sabiedrisko vainu dziedināšanu šarlatāniem valstsvīriem. Kā teica Sarlē: «Spļaut akā? Nekad!»

— Vai zināt, ko man Vinjons atgādina? — iejautājās Lusto, pamādams uz Lisjena pusi. — Resnu staiguli no Pelikānā ielas, kura saka skolniekam: «Mazais, tu esi pārāk jauns, lai šurp nāktu...»

Asprātību visi uzņēma ar smiekliem, un Koralijai tā patika. Tirgotāji klausīdamies ēda un dzēra.

— Kāda nācijā! Tajā sastopams tik daudz laba un tik daudz ļauna! — sūtnis sacīja hercogam de Rctorē. — Kungi, jūs esat izšķērdētāji, kas nespēj izšķiest savus dārgumus.

Tā aiz likteņa labvēlības Lisjenam netrūka brīdinājumu slidenajā ceļā, kas veda bezdibenī. D’Artezs bija mudinājis jauno dzejnieku uz cildeno darba ceļu, centies viņā uzmodināt jūtas, kas sagrauj visus šķēršļus. Pat Lusto, gan aiz egoisma, bija mēģinājis Lisjenu novirzīt no žurnālistikas, attēlojot žurnālistus un literātus īstajā gaismā. Lisjens nebija gribējis ticēt, ka var būt tik daudz apslēptas samaitātības; bet tad viņš pats dzirdēja žurnālistus vaimanājam par savām vainām, redzēja tos darbā, uzšķēržot savu maizes tēvu, lai pareģotu nākotni. Sājā vakarā Lisjens redzēja, kāda pasaule ir īstenībā. Bet viņu vis nesagrāba riebums, ieraugot pariziskas samaitātības pašu serdi, ko tik labi savā laikā bija raksturojis Blichcrs, nē, Lisjens tīksmi reiba šajā asprātīgajā sabiedrībā. Šie neparastie ļaudis, ietērpušies savu netikumu zeltītajā bruņojumā, ar aukstas analizēs spožajām ķiverēm galvās, Lisjenam likās pārāki par nopietnajiem, stingrajiem Sadraudzības jauniešiem. Lisjens pirmo reizi apskurbinājās ar bagātības priekiem, greznība viņu apbūra, lieliskais galds ari darīja savu; modās viņa kaprizie instinkti, jauneklis pirmo reizi dzēra izlases vīnus, iebaudīja izsmalcinātas virtuves maltītes; iepazinās ar sūtni, ar hercogu un viņa dejotāju, apbrīnoja žurnālistu baigo varu; viņā dzima neprātīgas alkas valdīt pār šo karalisko pasauli, un viņš juta sevī spēkus, lai to uzveiktu. Un, beidzot, šeit bija Koralija, ko aplaimoja jau daži Lisjena vārdi; jauneklis bija vērojis artisti svētku sveču spīdumā, cauri maltīšu garaiņiem un reibuma miglai, un tā viņam šķita pali pilnība, mīlestība darīja meiteni tik skaistu! Viņa gan arī bija visvaldzinošākā un visskaistākā artiste Parizē. Sadraudzībai, cildenā saprāta debesīm, bija jānobāl tik spēcīga kārdinājuma priekšā. Pazinēju atzinība bija glaimojusi Lisjena godkārei, kāda piemīt katram rakstniekam; jaunekli bija uzslavējuši viņa nākošie sāncenši. Pirmā raksta panākumi un Koralijas iekarošana bija divas tādas uzvaras, kas sagrozītu galvu pat vecākam cilvēkam. Pa spraigās sarunas laiku visi bija krietni ēduši, dūšīgi dzēruši. Lusto, sēdēdams blakus Kamizo, divas trīs reizes, tā ka neviens nepamanīja, ielēja tam vīna glāzē ķiršu liķieri un, ierosinādams lāga vīra patmīlību, mudināja dzert labi daudz. Šis manevrs norisinājās tik veikli, ka tirgotājs nekā aizdomīga nenojauta un uzskatīja sevi par tikpat viltīgu, kādi bija žurnālisti. Kad pasniedza desertu un vīnus, asprātības kļuva pārāk vaļīgas. Dzirdot draiskās nebēdnības, kas šo zobgaļu sabiedrībā parasti vēstīja visai grotesku ainu tuvošanos, ar kādām mēdza beigties šādas orģijas, diplomāts, būdams saprātīgs cilvēks, pamāja hercogam un dejotājai, un visi trīs paslepus aizgāja. Kad Kamizo bija galīgi apdzēries, Koralija un Lisjens, kas visu vakariņu laiku bija izturējušies kā piecpadsmit gadus veci iemīlējušies pusaudži, noskrēja pa kāpnēm un iemetās fiakrā. Tā kā Kamizo bija pakritis zem galda, Matifā nodomāja, ka tas aizgājis kopā ar artisti; atstādams savus viesus smēķējot, dzerot, smejoties un strīdoties, viņš sekoja Florinei, kad tā devās gulēt. Dienas gaisma pārsteidza cīnītājus, pareizāk sakot, neuzveicamo dzērāju Blondē, kas vienīgais vēl varēja parunāt un uzaicināja guļošos iedzert par godu Aurorai ar rožainajiem pirkstiņiem.

Lisjens nebija pieradis pie pariziešu orģijām; dodoties lejā pa kāpnēm, viņš vēl bija pie pilnas saprašanas, bet, izejot svaigā gaisā, galīgi apreiba, gluži pretīgi apreiba. Koralijai ar istabeni vajadzēja jaunekli vilkšus vilkt otrajā stāvā skaistajā mājā Vandoma ielā, kur artiste dzīvoja. Kāpnēs Lisjenam kļuva pavisam nelabi.

— Ātri, Berenika, — Koralija uzsauca, — padod tēju! Tūlīt uzvāri tēju!

— Nekas, tas tikai no gaisa, — Lisjens sacīja, — un es nekad neesmu tik daudz dzēris.

— Nabaga puisēns! Nevainīgs kā jēriņš, — jūsmoja Berenika, resna normandiete, kas bija tikpat neglīta, cik Koralija skaista.

Beidzot Lisjens, pašam nekā nejaušot, bija nogādāts Koralijas gultā. Berenikai palīdzot, artiste rūpīgi, ar mātes mīlestību izģērba savu dzejnieku, kas tikai murmināja:

— Nekas! Tas no āra gaisa! Paldies, māmiņ!

— Cik mīļi viņš saka «māmiņ»! — iesaucās Koralija, noskūpstot jaunekli uz pieres.

— Kāds prieks mīlēt tādu eņģeli, jaunkundz, un kur jūs viņu nozvejojāt? Es nekad nebūtu ticējusi, ka var būt tikpat skaists vīrietis, cik jūs esat daiļa, — Berenika teica.

Lisjens gribēja gulēt, nesaprata, kur atrodas, un nekā neredzēja. Koralija lika viņam iedzert vairākas tases tējas un tad ļāva gulēt.

— Ne durvju sardze, ne kāds cits mūs neredzēja? — Koralija jautāja.

— Nē, es jūs sagaidīju.

— Viktorija arī nekā nezina?

— Kur nu! Ne domas, — Berenika atteica.

Pēc stundām desmit, ap pusdienas laiku, Lisjens atmodās; Koralija sēdēja blakus, viņa bija to vērojusi guļošu. Dzejnieks saprata, ka tā bijis. Artistei vel bija mugurā skaistais, tagad briesmīgi notraipītais tērps, ko viņa vēlējās uzglabāt kā relikviju. Lisjens noģida īstas mīlestības pašaizliedzību, smalkjūtību, kas gaidīja atalgojumu, viņš paskatījās uz Koraliju. Koralija vienā mirklī bija izģērbusies un kā čūskulēns paslīdēja zem segas blakus Lisjenam. Pulksten piecos dzejnieks gulēja, dievišķas tīksmes ieaijāts; pa acu galam viņš bija redzējis artistes istabu, burvīgu greznības pasaulīti, viscaur baltu un sārtu, koķetu, izsmalcinātu brīnumu pilnu; tā «šķita daudz pārāka par visu, ko Lisjens bija apbrīnojis pie Florines. Koralija jau bija piecēlusies. Tēlojot andaluzietes lomu, viņai jau septiņos vajadzēja būt teātrī. Koralija vēlreiz paskatījās uz baudā iemigušo Lisjenu, viņa bija kā apskurbusi un nespēja atgūties no šās cildenās mīlestības, kas savienoja juteklību un sirdi, sirdi un juteklību, lai tās kopā iekveldinātu. Mīļotā dievināšanā, kad divi šās zemes radījumi, pacelti mīlestības debesīs, jūtas kā viens, bija Koralijas attaisnojums. Un ko gan nevarētu attaisnot ar Lisjena pārcilvēcisko skaistumu? Nometusies ceļos pie gultas, sevī izjustas mīlestības aplaimota, artiste jutās kā svētīta. So tīksmi izjauca Berenika.

— Kamizo ir klāt! Viņš zina, ka jūs esat šeit! — viņa kliedza. Lisjens pietrūkās kājās, iedzimtajā cēlsirdībā domādams tikai par to, lai nekaitētu Koralijai. Berenika atmeta aizkaru. Lisjens iegāja jaukā ģērbistabā, kurā Berenika un viņas kundze neiedomājami žigli ienesa Lisjena drānas. Kad ienāca tirgotājs, Koralijas skatiens uzdūrās uz Lisjena zābakiem; Berenika tos slepus bija nospodrinājusi un nolikusi pie kamina izžāvēt. Kalpone un kundze bija aizmirsušas nodevīgos zābakus. Pārmijusi satrauktu skatienu ar kundzi, Berenika izgāja ārā. Koralija atslīga uz kušetes un uzaicināja Kamizo atsēsties viņai pretī atzveltnes krēslā. Lāga vīrs, kas pielūdza Koraliju, skatījās uz zābakiem un neuzdrošinājās pacelt acis uz savu mīļāko.

«Vai šā zābaku pāra pēc man jāsaskaišas un jāpamet Koralija? Viņu pamest! Tas nozīmētu skaisties dēļ sīkumiem. Zābaki ir visur. Protams, labāk būtu, ja šis pāris stāvētu apavu veikala skatlogā vai arī, apauts uz kāda vīrieša kājām, pastaigātos pa bulvāri. Šeit bez kājām šis zābaku pāris pasaka daudz ko tādu, kam nav nekāda sakara ar uzticību. Bet man ir piecdesmit gadu, patiesi, man jābūt tikpat aklam kā mīlestībai.»

Gļēvajam monologam nebija nekāda attaisnojuma. Sis zābaku pāris nebija no tiem puszābakiem, kādus valkā tagad un ko izklaidīgs cilvēks varētu zināmā mērā nepamanīt; tie bija pēc tālaika modes augsti stulmu zābaki, ļoti eleganti, ar pušķiem, un tādi sevišķi izcēlās, ja tos nēsāja pie gaišām, pieguļošām biksēm; visi priekšmeti tajos atspīdēja kā spogulī. Tā nu šie zābaki mocīja godājamā zīda audumu tirgotāja acis un, jāsaka atklāti, arī sirdi.

— Kas jums kait? — Koralija iejautājās.

— Nekas, — viņš atteica.

— Pazvaniet, — teica Koralija, pasmaidīdama par Kamizo mazdūšību. — Berenika, — viņa uzrunāja normandieti, kad tā bija ienākusi, — padod man kāsīti, es vēlreiz pielaikošu šos sasodītos zābakus. Neaizmirstiet vakarā atnest tos man uz leatri.

— Kā?... Jūsu zābakus?... — Kamizo atelpodams iejautājās.

— Jā, bet ko tad jūs domājāt? — viņa augstprātīgi atjautāja. — Vecais nejēga, vai tikai jūs neiedomājāties? ... O, viņš, protams, iedomājās to, — viņa sacīja Berenikai. — Jaunajā lugā man ir vīrieša loma, un es vēl nekad neesmu ģērbusies vīrieša apģērbā. Teatra kurpnieks man atnesa šos zābakus, lai es pavingrinātos staigāt ar tiem, kamēr pagatavos man jaunos pēc manas kājas; viņš pats man tos uzāva, bet man bija tik grūti tajos staigāt, ka es atkal novilku nost. Vajadzēs tomēr vēlreiz tos uzaut.

— Neaujiet vis, ja tie jums spiež, — teica Kamizo, ko šie zābaki bija tik ļoti nospieduši.

— Jaunkundze tiešām darītu labāk, ja nemocītu sevi, — sacīja Berenika, — tā kā nupat: viņa tiešām raudāja! Un, ja es būtu vīrietis, mans kungs, es nekad nepieļautu, ka sieviete, ko es mīlu, lej asaras! Būtu labāk, ja jaunkundzei pagatavotu vissmalkākās safjanādas zābaciņus. Bet administrācija ir tik skopa! Kamizo kungs, jums vajadzētu tādus pasūtīt. ..

— Jā, jā, — teica tirgotājs. — Vai jūs jau iesiet? — viņš jautāja Koralijai.

— Jā, tūlīt. Es tikai pulksten sešos atgriezos mājās, kad biju jūs visur izmeklējusies, jūsu dēļ noturēju fiakru veselas septiņas stundas. Tā jūs par mani rūpējaties! Pudeļu dēļ jūs mani aizmirstat. Man sevi jāsaudzē, jo, kamēr Alkads ienesīs naudu, būs jāspēlē katru vakaru. Un es gribu attaisnot šā jaunekļa rakstā izteiktos cildinājumus!

— Viņš ir skaists, šis jauneklis, — Kamizo sacīja.

— Jums tā šķiet? Man šādi vīrieši nepatīk, tic pārāk izskatās kā sievietes; un tie neprot tā mīlēt kā jūs, vecie dulburi bodnieki. Jūs protat mūs tā valdzināt!

— Vai kungs paliks pusdienot kopā ar kundzi? — Berenika vaicāja.

— Nē, man šodien mutē nelaba garša.

— Vakar jūs bijāt pamatīgi iesviķojis. Ai-ai, Kamizo tētiņ, man nepatīk vīrieši, kas žūpo ...

— Tev būs kas jāuzdāvina šim jaunajam žurnālistam, — tirgotājs sacīja.

— Jā, patiesi, es labāk atlīdzinu viņiem tā, nevis kā Florine. Bet tagad ejiet, neciešamais cilvēk, ejiet vai arī uzdāviniet man karieti, lai es varētu ātrāk nokļūt teātrī.

— Rīt jūs to saņemsiet un brauksiet pusdienot ar direktoru uz Rošēdekankala restorānu. Svētdien neuzvedīs jauno lugu.

— Iesim, man jāpaēd pusdienas, — sacīja Koralija, aizvedot Kamizo.

Pcc stundas Lisjenu atbrīvoja Bercnika, Koralijas bērnības draudzene; tā bija tikpat veikla un izmanīga, cik tukla.

— Palieciet šeit, Koralija atgriezīsies viena pati, viņa pat ir ar mieru aiztriekt ratā Kamizo, ja tas jūs traucētu, — Bcre-tiika teica Lisjenam, — bet, viņas sirds iemīļotais, jūs esat pārāk labiņš un negribēsiet viņu izpostīt. Koralija man tā pastāstīja, viņa esot gatava visu pamest, atstāt šo paradizi un iet dzīvot ar jums jūsu jumta istabiņā. Ak, greizsirdīgie skauģi viņai jau papūtuši, jums neesot ne plika sū un jūs dzīvojot Latiņu kvartālā. Protams, es jums sekotu arī turp un vadītu saimniecību. Bet es nomierināju savu mīļo drostaliņu. Vai ne, kungs, jūs esat pārāk saprātīgs, lai rīkotos tik muļķīgi? Ak, gan jau jūs drīz vien redzēsiet, ka tas otrs, tas resnītis, viņai nav nekas, bet jūs esat mīļotais, dievinātais, kam viņa gatava atdot dvēseli. Ja jūs zinātu, cik mana Koralija ir jauka, kad es ar viņu repetēju lomu! Burvīga kā bērns! Viņa gan pelnījusi, ka dievs viņai sūtītu īstu eņģeli, jo nabaga mīlulītei dzīve bija pilnīgi apriebusies. Koralija jutās tik nelaimīga, dzīvojot pie savas mātes, tā viņu sita, tā viņu pārdeva! Jā, mans kungs, māte savu miesīgu bērnu! Ja man būtu meita, es to lolotu, tāpat kā tagad Koraliju, kas man ir kā pašas bērns. Tagad redzu viņu pirmo reizi laimīgu, vēl nekad viņa nebija guvusi teātrī tādu piekrišanu. Liekas, ka sakarā ar to, ko jūs par viņu uzrakstījāt, otrai izrādei nolīgta dūšīga klaķieru grupa. Kamēr jūs gulējāt, bija ieradies Brolars vienoties ar Koraliju.

— Kas! Brolars? — jautāja Lisjens, kam šis vārds šķita jau dzirdēts.

— Tas ir klaķieru priekšnieks, ar ko mana Koralija norunāja, kurās lomas vietās viņai jāaplaudē. Kaut gan Florine sakās esam Koralijas draudzene, tā tomēr var viņai iegriezt un

visus klaķierus sarunāt sev vienai. Jūsu raksts satraucis visu bulvāru publiku. Cik jauka gulta, taisni kā prinču mīlas stundām! — Bercnika piebilda, pārsedzot gultu ar mežģiņu segu.

Viņa aizdedzināja sveces. Sveču gaismā apžilbinātais Lis-jens tiešām jutās kā feju pasaku pili. Sienu tapsēšanāi un logu draperijām Kamizo bija izvēlējies viskrāšņākos Zelta kokona audumus. Dzejnieks soļoja pa karalisku paklāju. Palisandra koka mēbeles griezumu šķautnēs atspoguļoja sveču šaudīgo gaismu. Uz balta marmora kamīna staroja visdārgākie greznuma nieciņi. Pie gultas bija ar caunādu apmalots gulbju dūnu paklājiņš. Ar purpursarkanu zīdu oderētas melna samta tupelītes runāja par priekiem, kādi sagaidīja Margrietiņu autoru. No griestiem karājās burvīga, ar zīdu pārvilkta lampa. Visās malās atradās skaistas vāzes ar izmeklētiem ziediem, baltiem viršiem, ar kamēlijām, kas nesmaržoja. Visapkārt mājoja nevainības atspulgi. Bija neiespējami iedomāties, ka šeit mita artiste un valdīja teātru ieražas. Bercnika pamanīja Lisjena izbrīnu.

— Vai tiesa, šeit ir jauki? — viņa glaimīgi ievaicājās. — Vai šeit nav jaukāk mīlēt nekā jūsu pažobelē? Neļaujiet viņai izdarīt muļķības, — Bercnika turpināja, piebīdīdama Lisjenam galdiņu ar ēdieniem, ko slepus, lai nemanītu virēja, bija paņēmusi no kundzes pusdienu galda.

Lisjens iebaudīja lepnas pusdienas, ko Berenika pasniedza izrotātos sudraba traukos, izgleznotos šķīvjos, kas maksāja vismaz luidoru gabalā. Greznība ietekmēja Lisjena dvēseli, tāpat kā staigule ar savu kailo miesu un cieši pieguļošām baltām zeķēm ietekmē ģimnāzistu.

— Kamizo gan ir laimīgs! — viņš iesaucās.

— Laimīgs? — Berenika atkārtoja. — Ak, viņš būtu ar mieru atdot visu savu bagātību, lai kļūtu jūsu vietā, lai apmainītu savus sirmos matus pret jūsu zeltainajām cirtām.

Pasniegusi Lisjenam viskrāšņāko vīnu, ko Bordo vīnkopji raudzē angļu bagātniekiem, Berenika uzaicināja jaunekli mazliet nosnausties, kamēr atgriezīšoties Koralija, un Lisjens tiešām vēlējās atgulties apbrīnojamā gultā. Izlasījusi dzejnieka acīs šo vēlēšanos, viņa nopriecājās par savas kundzes laimi. Pusvienpadsmitos Lisjens atmodās, jūtot mīlas pilnu skatienu. Blakus bija Koralija visvaldzinošākajā nakts tērpā. Lisjens bija izgulējies, tagad viņš reiba tikai no mīlestības. Aizejot Bercnika jautāja:

— Cikos rīt modināt?

— Vienpadsmitos pasniedz mums brokastis gultā. Līdz pulksten diviem nevienu nepieņemšu.

Otrā dienā pulksten divos artiste un viņas mīļākais bija apģērbušies un izturējās tā, it kā dzejnieks nupat biitu atbraucis pie savas protežētās vizitē. Koralija bija Lisjenu izpeldinājusi, sasukājusi un sacirtojusi viņam matus, apģērbusi jaunekli; viņa lika atnest dzejniekam duci visskaistāko kreklu, duci kaklasaišu, duci mutautiņu no Koljo, divpadsmit pāru cimdu ciedru koka kārbiņā. Izdzirduši lejā piestājam pajūgu, abi piesteidzās pie loga. Viņi ieraudzīja, ka no lepnas karietes izkāpj Kamizo.

— Es nekad nebiju domājusi, — Koralija sacīja, — ka iespējams tā ienīst kādu cilvēku un visu viņa greznību ...

— Esmu pārāk nabadzīgs, lai piekristu, ka jūs sevi izpostāt, — teica Lisjens, pakļaudamies Kaudijas jūgā.

— Manu kaķīt, — viņa sacīja, spiezdama Lisjenu pie krūts, — vai tu mani mīli? Es uzaicināju de Ribamprē kungu, — Koralija teica ienākušajam Kamizo, — atnākt pie manis šorīt, jo gribēju kopīgi izbraukt Elizcjas laukos un izmēģināt jauno karieti.

— Brauciet vieni paši, — Kamizo bēdīgi sacīja, — es nevaru ar jums pusdienot, jo manai sievai dzimšanas diena un biju to piemirsis.

— Nabaga Mizo! Kā tu garlaikosies, — viņa iesaucās, mezdamās tirgotājam ap kaklu.

Koralija bija it kā apreibusi aiz laimes, ka varēs divatā ar Lisjenu pirmo reizi vizināties skaistajā karietē, ka abi vien dosies uz Buloņas mežu; aiz prieka pārpilnības viņa tā glāstīja Kamizo, ka izskatījās, it kā to mīlētu.

— Es labprāt katru dienu dāvātu jums pa karietei, — teica nabaga vīrs.

— Ak mans kungs, ir jau divi, — Koralija sacīja Lisjenam, redzot, ka jauneklis it kā noskumis, un ar valdzinošu žestu mierināja to.

Koralija skriešus nosteidzās lejup pa kāpnēm, vilkdama līdzi Lisjenu, kas dzirdēja, ka veikalnieks smagi kā ronis vilkās viņiem pakaļ, nespēdams panākt. Dzejnieks pārdzīvoja skurbinošu prieku: Koralija, ko laime bija pilnīgi pārvērtusi, valdzināja visu skatienus savā gaumīgajā, elegantajā tērpā. Elizejas lauku Parize apbrīnoja abus mīlētājus. Kādā Buloņas meža alejā viņu kariete sastapās ar d’Espara kundzes un de Baržetona kundzes kalcšu, un abas dāmas gauži pārsteigtas paskatījās uz Lisjenu, bet viņš tām uzmeta nicinājuma pilnu skatienu kā dzejnieks, kas nojauš tuvo slavu un varu. Mirklis, kurā Lisjens ar skatienu paguva šīm abām sievietēm izpaust daļiņu no atriebes alkām, ko viņas bija modinājušas dzejnieka sirdī un kas to visu laiku krimta, viņam šķita viens no jaukākajiem mirkļiem visā mūžā un varbūt arī izšķīra jaunekļa likteni. Lisjenu atkal sagrāba lepnības fūrijas: viņš atkal gribēja atgriezties augstāko aprindu sabiedrībā, tur spoži atriebties; un visi sabiedrības sīkumainie nieki, kurus centīgais strādātājs, Sadraudzības loceklis jau bija mīdījis kājām, no jauna atmodās dvēselē. Tagad Lisjens saprata, cik nozīmīgs bija uzbrukums, ko Lusto viņa labā uzsācis: I.usto ierosināja viņa kaislības, turpretī Sadraudzība, šis daudzseju mentors, tās bija it kā iegrožojusi garlaicīgu tikumu un darbu labā, kuri Lisjenam jau sāka šķist veltīgi. Strādāt! Vai tas nenozīmē nāvi dvēselēm, kas alkst baudu? Tāpēc jau arī rakstnieki tik viegli ieslīd far nierīte^21, krāšņās dzīrēs un uzdzīvē ar artistēm un viegla rakstura sievietēm! Lisjens juta neatvairāmu tieksmi turpināt šo divu neprātīgo dienu dzīvi.

Pusdienas Rošēdekankalā bija lieliskas. Lisjens sastapa visus Florines viesus, atskaitot sūtni, hercogu un dejotāju, kā arī Kamizo; to vietā bija divi slaveni artisti un Hektors Mer-lēns ar savu metrcsi, valdzinošu sievieti, kas uzdevās par di Valnobla kundzi un bija skaistākā un elegantākā to sieviešu vidū, kuras tolaik Parizē pārstāvēja īpašu pasauli un tagad aiz pieklājības tiek dēvētas par loretēm. Četrdesmit astoņas stundas nodzīvojis paradizē, Lisjens tagad izbaudīja sava raksta panākumus. Redzot, ka visi viņu cildina un daudzi apskauž, dzejnieks atguva savu lepno pašapziņu: viņa domas iedzirkstījās, viņš kļuva tas Lisjens de Ribamprē, kas vairākus mēnešus spīdēja literatūrā un mākslinieku pasaulē. Fino, šis nemaldīgais talantu pazinējs, kas tos uzoda, tāpat kā cilvēkēdāji uzož svaigu gaļu, pieglaimojās Lisjenam, cenšoties viņu savervēt sev pakļauto žurnālistu grupā, un Lisjens uzkodās uz Fino glaimiem. Koralija bija pamanījusi šā talantu izsūcēja rīcību un gribēja brīdināt Lisjenu.

— Nesaisties, mīļais, — viņa teica savam dzejniekam, — nogaidi, viņi grib tevi izmantot. Vakarā par to aprunāsimies.

— Blēņas! — Lisjens atteica. — Jūtos pietiekami spēcīgs, lai būtu tikpat ļauns un viltīgs kā viņi.

Fino, bez šaubām, nebija sastrīdējies ar Hcktoru Merlēnu par tukšajām vietām slejā, jo iepazīstināja viņu ar Lisjenu. Kora-lija ārkārtīgi sirsnīgi sasveicinājās ar di Valnobla kundzi, abas apbēra viena otru ar glaimiem un laipnībām. Di Valnobla kundze ielūdza Lisjenu un Koraliju uz pusdienām. Bīstamākais no visiem žurnālistiem, kas piedalījās pusdienās, bija Hektors Mer-lēns, sīks, izkaltis vīriņš ar sakniebtām lūpām; viņā slēpās neiedomājami liela godkāre, ārkārtīga skaudība; par cila nelaimi viņš allaž priecājās un prata izmantot savā labā citu domstarpības, kuras pats mēdza uzkurināt; viņam bija ass prāts, bet vāja griba, taču to aizstāja instinkts, kas karjeristus nemaldīgi ved uz vietām, ko apspīd zelts un vara. Lisjens un Merlēns viens otram nepatika. Un nebija grūti izskaidrot, kāpēc. Merlēns par nelaimi runāja skaļi to, ko Lisjens klusībā domāja. Pie deserta jau šķita, ka vissirsnīgākā draudzība vieno šos vīriešus, kas ikviens sevi uzskatīja pārāku par citiem. Jaunatnācējs Lisjens bija visu vērības objekts. Sarunājās pilnīgi vaļsirdīgi. Vienīgi.Hektors Merlēns nesmējās. Lisjens jautāja, kāpēc viņš esot tik atturīgs.

— Es redzu, ka jūs ienākat literatūras un žurnālistikas pasaulē ar ilūzijām. Jūs ticat draudzībai. Mēs visi esam draugi vai ienaidnieki atkarībā no apstākļiem. Mēs nevilcinādamies cērtam cits citam ar ieroci, kam vajadzētu kalpot tikai pret ienaidniekiem. Drīz vien jūs pārliecināsieties, ka ar skaistām jūtām nekā nevar sasniegt. Ja esat labsirdīgs, kļūstiet ļauns. Esiet dzēlīgs aiz aprēķina. Ja neviens vēl nav jūs iepazīstinājis ar šo visaugstāko likumu, tad es jums to uzticu, un tas nav maz. Ja gribat, lai jūs mīl, nekad nešķirieties no savas metre-ses, iepriekš viņu mazliet neizraudinājis; ja vēlaties gūt panākumus literatūrā, tad vienmēr aizvainojiet visus, pat savus draugus, un lieciet raudāt viņu patmīlībai: visi centīsies jums glaimot.

Hektors Merlēns ar prieku redzēja, ka viņa vārdi Lisjenam iedūrās sirdī kā duncis. Sāka spēlēt. Lisjens zaudēja visu naudu. Koralija aizveda Lisjenu, un mīlas prieki lika viņam aizmirst neganto satraukumu, kādu bija pārdzīvojis spēlē, kurai par upuri vēlāk krita. Otrā dienā atstājis Koraliju un atgriezies Latiņu kvartālā, Lisjens atrada savā makā zaudēto naudu. Sākumā šī uzmanība skumdināja jaunekli, viņš jau gribēja iet atpakaļ pie artistes un atdot pazemojošo dāvanu; bet viņš jau bija sasniedzis Arfas ielu, tāpēc turpināja ceļu uz Klinī vies-mcas pusi. Soļodams Lisjens pārdomāja par Koralijas gādību un saskatīja tajā mātes mīlestības izpaudumu; šādu sieviešu kaislē ir arī mātes jūtas. Viņu kaislība ietver visas izjūtas. Doma nomainīja domu, un galu galā Lisjens nolēma, ka viņam ir tiesības pieņemt dāvanu; tas sev sacīja: «Es viņu mīlu, mēs dzīvosim kopā kā vīrs un sieva, es viņu nekad neatstāšu!» Kurš cilvēks, izņemot Diogenu, nenojautīs, ko izjuta Lisjens, kāpjot augšā pa savas viesnīcas netīrajām, smirdošajām kāpnēm, slēdzot vaļā čīkstošās durvis, atkal ieraugot piemīdīto grīdu, nožēlojamo kaminu, kailo, nabadzīgo istabeli? Uz galda viņš atrada sava romānā rokrakstu un zīmīti no Daniela d’Arteza:

«Mūsu draugi ir gandrīz pilnīgi apmierināti ar jūsu darbu, dārgais dzejniek! Viņi saka, ka jūs to visai droši varot rādīt draugiem un ienaidniekiem. Mēs izlasījām jūsu burvīgo rakstu par Dramatisko panorāmu; literātu pasaulē jūs gan droši vien modināsiet tikpat daudz skaudības, cik daudz nožēlas mūsu vidū.

Daniels.»

— Nožēlas! Ko viņš ar to grib sacīt? — iesaucās Lisjens, pārsteigts par zīmītes atturīgo toni.

Vai tad viņš jau bija kļuvis Sadraudzībai svešinieks? Iebaudījis brīnišķīgos augļus, ko bija sniegusi teatra aizkulišu Ieva, Lisjens vērtēja vēl augstāk Katrvana ielas draugu cieņu un sirsnību. Dažus mirkļus viņš ieslīga pārdomās par savu tagadni šajā istabā un par nākotni Koralijas mājoklī. Šaubu tirdīts, viņš svārstījās starp cildenām un apkaunojošām dziņām, tad beidzot atsēdās pie galda un sāka aplūkot, kādā stāvoklī draugi rokrakstu atdevuši. Cik ļoti viņš jutās pārsteigts! No nodaļas nodaļā šo vēl nepazīstamo izcilo cilvēku veiklā, labvēlīgā spalva bija pārvērtusi viņa nabadzību bagātībā. Spilgts, koncentrēts, īss, spraigs dialogs bija stājies viņa sarunu vietā, un Lisjens saprata, ka tās bijušas tukša pļāpāšana, salīdzinot ar šīm laika gara apdvestajām runām. Viņa visai izplūdušie portreti tagad izcēlās spēcīgi un krāsaini; tie visi bija saistīti ar svarīgam dzīves parādībām un dibināti uz fizioloģiskiem vērojumiem, par kuriem, bez šaubām, jāpateicas Bjanšonam; meistariski zīmēti, tie bija dzīvības pilni. Fražainie apraksti bija kļuvuši būtiski un sulīgi. Viņš bija iedevis draugiem neizveidotu, driskās tērptu bērnu un saņēma atpakaļ jauku meiteni baltā kleitā, apjoztu ar rožainu jostu, — burvīgu radījumu! Jau satumsa, bet Lisjcns ar asarām acīs, draugu augstsirdības uzveikts, pārdzīvoja šās mācības vērtību un apbrīnoja labojumus, kas viņam literatūrā un mākslā noskaidroja vairāk nekā četri darba gadi, kuros jaunais dzejnieks bija lasījis, salīdzinājis un pētījis. Meistara rokas pārveidots neveiksmīgs zīmējums, būtisks labojums allaž pasaka vairāk nekā visas teorijas un vērojumi.

— Lūk, tie ir draugi! Kādas sirdis! Cik es esmu laimīgs! — viņš iesaucās, aizvērdams rokrakstu.

Dzejiskiem, kustīgiem raksturiem dabiskā sajūsmā viņš aiz-trauca pie Daniela. Kāpjot augšup pa kāpnēm, viņš nodomāja, ka tagad tomēr kļuvis mazāk cienīgs šo siržu, kuras nekas nespēja novirzīt no goda ceļa. Kāda balss Lisjenā runāja, ka Daniels, ja tas mīlētu Koraliju, nepieņemtu viņu kopā ar Kamizo. Lisjens pazina arī Sadraudzības jauniešu riebumu pret žurnālistiem un uzskatīja sevi jau mazliet par žurnālistu. Viņš atrada visus draugus, izņemot Mēro, kas nupat bija izgājis; visu sejas pauda dziļu izmisumu.

— Kas noticis, mani draugi? — Lisjens vaicāja.

— Mēs nupat saņēmām ziņu par briesmīgu nelaimi: visizcilākais mūsu laikmeta cilvēks, mūsu mīļākais draugs, kas divus gadus bija mūsu zvaigzne ...

— Luijs Lamberts, — teica Lisjens.

— Saslimis ar katalcpsi, un nav ne mazāko cerību uz izveseļošanos, — Bjanšons sacīja.

— Viņš mirs, nejūtot ķermeni, garā jau mājojot debesīs, — Mišcls Krctjcns svinīgi piebilda.

— Viņš mirs, kā bija dzīvojis, — sacīja d’Artezs.

— Mīlestība kā uguns aptvēra viņa varenās smadzenes un tās sadedzināja, — Leons 2iro teica.

— Jā, — Zozefs Brido sacīja, — tā viņu aizrāva tik tālu, ka mēs vairs nespējam saskatīt.

— Nožēlošanu pelnām tikai mēs, — Filžans Ridals teica.

— Varbūt viņš atveseļosies! — Lisjens iesaucās.

— Vadoties no tā, ko mums stāstīja Mēro, atveseļošanās ir neiespējama, — Bjanšons atteica. — Viņa smadzenes pārvērtušās tādu parādību arēnā, uz kurām medicina nespēj iedarboties.

— Ir tomēr arī līdzekļi, — d’Artezs iebilda.

— Jā, — Bjanšons sacīja, — pašreiz viņš atrodas tikai kata-lepses stāvoklī, mēs varam viņu novest līdz idiotismam.

Ak, ja būtu iespējams ļaunuma ģēnijam dot viņa vietā citu galvu! Es atdotu savējo! — iesaucās Mišels Kretjens.

- Un kas notiktu ar Eiropas federāciju? — d’Artezs vaicāja.

— Jā, patiesi, — Mišels Kretjens atteica, — ikviens vairāk pieder cilvēcei nekā atsevišķam cilvēkam.

— Nācu pie jums ar pateicības pilnu sirdi, — atkal ierunājās Lisjcns. — Jūs manu ligaturu esat pārvērtuši skaidrā zeltā.

— Pateicība! Par ko tu mūs uzskati! — Bjanšons iekarsa.

— Mums tas sagādāja palikšanu, — sacīja Filžans.

— Tā, un jūs nu tagad esat kļuvis žurnālists? — iejautājās Leons Žiro. — Jūsu pirmā raksta atbalsis atplūdušas pat līdz Latiņu kvartalain.

— Vēl es tas neesmu, — Lisjens atbildēja.

— O, jo labāki — teica Mišels Kretjens.

— Es taču jums sacīju, — d’Artezs iesaucās. — Lisjens ir sirds cilvēks, kas pazīst skaidras sirdsapziņas vērtību. Vai tā nav spēcinoša ccļamaize, kad cilvēks, vakarā guldot galvu uz spilvena, var sev sacīt: «Es neesmu tiesājis otra darbu, nevienu neesmu sāpinājis; mans prāts nav iedūries kā duncis kāda nevainīga cilvēka dvēselē; manas zobgalības nav izpostījušas neviena laimi, nav pat iztraucējušas pašapmierinātu muļķību, nav netaisni vajājušas ģēniju; esmu nicinājis epigramu vieglos triumfus; beidzot, nekad neesmu rīkojies pret savu pārliecību!»

— Bet man šķiet, — Lisjens iebilda, — ka tāds pats var palikt, arī strādājot avīzē. Ja man nebūtu citas iespējas sagādāt līdzekļus eksistencei, tad būtu ar to jāsamierinās.

— O! O! O! — novilka Filžans, ar katru izsaucienu kāpinot toni. — Tātad mēs padodamies?

— Viņš būs žurnālists, — Leons Žiro noraizējies sacīja. — Ak Lisjcn, ja tad tu gribētu strādāt ar mums! Arī mēs gatavojamies izdot avīzi, kurā nekad netiks darīts pāri tiesai un taisnībai, kurā mēs popularizēsim cilvēcei derīgas doktrinas, varbūt ...

— Jums nebūs neviena abonētāja, — Lisjens makiaveliski pārtrauca Leonu.

— Mums būs savi pieci simti, bet tie atsvērs piecsimt tūkstošus, — atbildēja Mišels Kretjens.

— Jums būs nepieciešams liels kapitāls, — Lisjens turpināja iebildumus.

— Nē, — atteica d’Artezs, — bet liela uzupurēšanās.

— Tu smaržo kā vesels parfimērijas veikals! — Mišels Kret-jens, jocīgi apošņādams Lisjena galvu, ieteicās. — Tu esot redzēts lepna karietē, kurā bijuši iejūgti īsti dendija zirgi, un tev blakus sēdējusi karaliskā metrese Koralija.

— Nu, un vai tur kas ļauns? — Lisjens sacīja.

— Tu to saki tādā tonī, it kā tiešām tā būtu! — iesaucās Bjanšons.

— Es Lisjenam blakus būtu vēlējies redzēt kādu Bcatriči, — d’Artezs teica, — kādu cēlu sievieti, kas viņu dzīvē atbalstītu ...

— Bet, Daniel, — ievaicājās dzejnieks, — vai mīlestība visur nav vienāda?

— Ā! šajā ziņā esmu aristokrāts, — sacīja republikānis. — Es nevarētu mīlēt sievieti, ko publiski kāds aktieris skūpsta uz vaiga, sievieti, kuru aizkulisēs uzrunā ar «tu», kura pazemojas parlera priekšā, uzsmaida tam un, svārkus uzraukusi, dejo, apģērbj vīriešu uzvalku, lai parādītu to, ko gribētu redzēt es viens pats. Jā, jau nu es tādu sievieti iemīļotu, tad viņai būtu jāatstāj teātris, un mana mīlestība viņu šķīstītu.

— Un ja viņa nevarētu pamest teātri?

— Es mirtu aiz skumjām, aiz greizsirdības, aiz tūkstoš sāpēm. Mīlestību nevar izraut no sirds, kā izrauj zobu.

Lisjens kļuva domīgs un sadrūma.

«Kad viņi dabūs zināt, ka es paciešu Kamizo, tie mani nicinās,» jauneklis sev sacīja.

— Vai zini, — negantais republikānis ierunājās baigā vientiesībā, — tu varbūt kļūsi liels rakstnieks, bet vienmēr paliksi vieglprātīgs cilvēks.

Tad viņš paņēma cepuri un aizgāja.

— Cik cietsirdīgs ir Mišels Kretjens, — dzejnieks noteica.

— Ciets un dziedinošs kā zobārsta instruments, — sacīja Bjanšons. — Mišels paredz tavu nākotni un varbūt pašreiz uz ielas lej asaras par tevi.

D’Artezs izturējās maigi un mierinoši, mēģinot uzmundrināt Lisjenu. Kad dzejnieks pēc stundas atstāja savus Sadraudzības draugus, sirdsapziņa viņu tirdīja nemitīgi, uzsaucot: «Tu būsi žurnālists!», tāpat kā ragana bija uzsaukusi Makbetam: «Tu būsi karalis!» Iznācis uz ielas, Lisjens vēl atskatījās uz čaklā d’Arteza logiem, kuros spīdēja vāja gaismiņa, tad ar noskumušu sirdi un nemierpilnu dvēseli devās mājup. Nojauta viņam sacīja, ka savus īstenos draugus viņš spiedis pie sirds pēdējo reizi. No Sorbonas laukuma iegriežoties Ķlinī ielā, Lisjens ieraudzīja

Koralijas karieti. Lai uz mirkli paskatītos uz savu dzejnieku, tikai lai viņam novēlētu labvakaru, artiste bija atbraukusi no tempļa bulvara līdz Sorbonai. Lisjens atrada savu mīļāko vienās asarās; Koralija raudāja, ieraudzījusi dzejnieka jumta istabiņu, viņa vēlējās būt tikpat nabadzīga kā iemīļotais; sakārtojot vecajā viesnīcas kumodē kreklus, cimdus, kaklasaites un mutautiņus, artiste nemitējās raudāt. Viņas izmisums bija tik patiess, tik dziļš, tas liecināja par tik lielu mīlestību, ka Lisjens, karn draugi bija pārmetuši sakarus ar artisti, saskatīja Koralijā svēto, kas viņa dēļ gatava uzņemties nabadzības jūgu. Apburošā meitene bija ieradusies ar ieganstu, ka jāpaziņo draugam par vakariņām, ar kurām Kamizo, Koralija un Lisjens revanšēšoties Matifā, Florinei un Etjenam Lusto; viņa gribējusi vaicāt, vai Lisjenam ari neesot jāuzaicina kādi noderīgi cilvēki; Lisjens atbildēja, ka aprunāšoties ar Lusto. Pēc brītiņa artiste aizsteidzās, nepateikusi Lisjenam, ka lejā gaida Kamizo.

Otrā rītā pulksten astoņos Lisjens aizgāja pie Etjena un, neatradis viņu mājās, aizsteidzās pie Florincs. Žurnālists un artiste pieņēma savu draugu jaukajā guļamistabā, kur abi jutās kā laulāts pāris un trijatā iebaudīja lieliskas brokastis.

— Mans draugs, — Lusto tam sacīja, kad viņi sēdēja pie galda un Lisjens bija pastāstījis par vakariņam, kuras Koralija gatavojoties sarīkot, — ieteicu tev nākt man līdzi pie Felisjena Vernū, uzaicināt viņu un censties iedraudzēties ar to, par cik nu var iedraudzēties ar tādu īpatni. Felisjens varbūt izgādās tev iespēju publicēties politiskajā avīzē, kurā viņš cep feļetonus, tur tu varētu plaukt un ziedēt, iespiežot lielus rakstus avīzes augšējās slejās. Šī lapa, tāpat kā mūsējā, pieder liberāļu partijai, tu kļūsi liberālis, šī partija tagad ir populārā; un, ja tu vēlētos vēlāk pāriet valdības pusē, tu būsi tikai iemantojis, liekot no sevis bīties. īlektors Mcrlēns un viņa di Valnobla kundze taču tevi un Koraliju ieaicināja pusdienās? Viņus mēdz apmeklēt vairāki lieli dūži, jauni dendiji un miljonāri.

— Nu, protams, — Lisjens atbildēja, — un tu ar Florini arī esi uzaicināts.

Lisjens un Lusto piektdienas dzīrēs un pēc tam svētdien pusdienās bija paguvuši pāriet uz «tu».

— Tālāk, Merlēnu mēs satiksim redakcijā, tas puisis ies Fino pēdās; tu rīkosies pareizi, ja mazliet viņam pielabināsies; uzaicini viņu ar mīļāko nodomātajās vakariņās: viņš tev drīz vien

var būt noderīgs, jo nenovīdīgiem cilvēkiem vajadzīgi visi, un viņš tev pakalpos, lai pie gadījuma izmantotu tavu spalvu.

— Jūsu pirmais raksts bija tik sensacionāls, ka jums vairs nav ceļā nekādu šķēršļu, — Florinc sacīja Lisjenam, — un steidzieties to izmantot, citādi jūs ātri tiksiet aizmirsts.

— Darījums, — Lusto turpināja, — lielais darījums ir veikts! Fino, šis neapdāvinātais cilvēks, kļuvis Doriā nedēļas žurnālā direktors un galvenais redaktors, par velti ieguvis sest-daļu paju un saņems mēnesī sešsimt franku algas. Es kopš šārīta esmu mušu avīzītes vecākais redaktors. Viss noritēja, kā tovakar biju paredzējis: Florine izturējās lieliski, viņa pārspētu Taleiranu.

— Mēs valdām pār vīriešiem, — teica Florine, — izmantojot viņu kaislību, diplomāti tos pakļauj, iekairinot viņu godkāri; diplomāti redz viņu dižošanos, mēs redzam viņu vājības, tāpēc esam stiprākas.

— Noslēgumā, — Lusto sacīja, — Matifā pateica vienīgo asprātību visā savā drogisla mūžā: «Šis darījums», viņš izprātojis, «iekļaujas manas komerciālās darbības lokā!»

— Man ir aizdomas, ka Florine viņam pačukstējusi šo slēdzienu! — Lisjens iesaucās.

— Tev nu, draudziņ, tagad kaja ir kāpslī, — Lusto turpināja.

— Jūs esat īsts laimes bērns, — sacīja Florinc. — Cik daudz jaunekļu plēš zoles, staigādami Parizē pa redakcijām, un gadiem nespēj nodrukāt avīzē rakstu! Jums būs tādi paši panākumi kā Emilam Blondē. Es jau paredzu, ka pēc pusgada jūs staigāsiet, degunu izslējis, — zobgalīgi pasmaidīdama, viņa piebilda uz skatuves ierastajā žargonā.

— Esmu Parizē jau trīs gadus, — Lusto sacīja, — un tikai kopš vakardienas Fino man dod kā redaktoram trīssimt franku noteiktas mēnešalgas, maksā simt sū par sleju un simt franku par lappusi savā nedēļas žurnālā.

— Nu, un jūs nekā nesakāt?... — iesaucās Florine, skatīdamās uz Lisjenu.

— Gan redzēsim, — Lisjens novilka.

— Mans dārgais, — Lusto mazliet aizvainoti turpināja, — es tev visu nokārtoju tā, it kā tu būtu mans brālis; bet par Fino es negalvoju. Pāris dienās viņam uzbruks desmitiem jaunekļu, kas cits par citu lētāk piedāvās savus pakalpojumus. Es tavā vietā viņam devu piekrišanu, bet vari atteikties, ja vēlies. Tu pats neapjaut savu laimi, — žurnālists pēc mirkļa piebilda. — Tu

28G

liksi uzņemts saliedētā grupā, kuras biedri uzbrūk pretiniekiem uzreiz vairākās avīzēs un cits citu atbalsta.

Vispirms aiziesim pie Fclisjcna Vernū, — teica Lisjens, tiekdamies iespējami ātrāk nodibināt sakarus ar šiem plēsīgajiem putniem.

kusto aizsūtīja pakaļ kabrioletam, un abi draugi aizbrauca uz Mandara ielu; tur kādā mājā ar aleju otrā stāva dzīvoklī mita Vernū. Lisjens jutās ļoti pārsteigts, sastopot šo skarbo, augstprātīgo, nievājošo kritiķi ārkārtīgi mietpilsoniskā ēdamistabā, kuras sienas sedza lētas tapetes it kā simetriski ar sūnu apauguši ķieģeļi; pie sienām karājās akvatinta graviras zeltītos rāmjos; Vernū sēdēja pie brokastu galda kopā ar kādu sievieti, kas bija tik neglīta, ka varēja būt tikai likumīgā sieva, un diviem bērneļiem, uztupinātiem uz augstiem krēsliem ar aizžogojumiem, lai mazie draiskuļi nenoveltos. No sievas kleitas paliekām uzšūtā rīta svārkā pārsteigtais Felisjcns izskatījās diezgan neapmierināts.

— Vai esi jau paēdis brokastis, Lusto? — viņš jautāja, piedāvādams Lisjcnam krēslu.

— Mēs nupat nākam no Florincs, — Etjens sacīja, — pie viņas jau paēdām brokastis.

Lisjens nespēja atraut skatienu no Vernū kundzes, kas izskatījās kā krietna, kupla ķēkša, diezgan tīrīga, bet ārkārtīgi vulgārā. Pāri naktscepurītei, kuras lentas bija sasietas tik stingri, ka tuklie vaigi tām kārās pāri, viņa nēsāja lakatiņu. Vaļēji šūtā rīta kleita, aizvērta pie kakla ar vienu pogu, krita platās krokās un pārvērta viņas augumu bezveidīgā blāķī. Aiz veselības pārpilnības, kas spēja iedzīt vai izmisumā, Vernū kundzes vaigi bija gandrīz violeti un roku pirksti resni kā desiņas. Redzot šo sievieti, Lisjenam uzreiz kļuva skaidrs, kāpēc sabiedrībā Vernū atstāj tik nospiestu iespaidu. Laulība šim vīram bija sagādājusi smagu vilšanos, taču viņam nepietika spēka, lai pamestu sievu un bērnus, bet, būdams pēc rakstura dzejnieks, viņš no tā nepārtraukti cieta un tāpēc nespēja nevienam piedot panākumus un vienmēr bija neapmierināts ar visu, jo allaž jutās neapmierināts ar sevi. Lisjens saprata žultaino izteiksmi, kas sastindzināja šo nenovīdīgo seju, saprata rūgtās dzēlības, kādas šis žurnālists mēdza bārstīt sarunās, viņa vārdu skarbumu, kas allaž bija trāpīgi un uzasināti kā stilets.

— Iesim kabinetā, — Felisjens pieceldamies aicināja, — jūs, bez šaubām, kādā literārā jautājumā.

— Jā un nē, — atbildēja Lusto. — Mums, vecais, jāaprunājas par kādām vakariņām.

— Esmu ieradies, — Lisjens toica, — lai uzaicinātu jūs K.oralijas vārdā ...

Izdzirdusi artistes vārdu, Vemti kundze pacēla galvu.

— ... uz vakariņām tieši pēc nedēļas, — Lisjens turpināja. — Pie viņas būs tā pati sabiedrība, ar ko sastapātics pie Flo-rincs, un vēl di Valnobla kundze, Mcrlēns un daži citi. Mēs arī spēlēsim.

— Bet, mans draugs, mēs tajā dienā esam ieaicināti pie Mahudo kundzes, — sieva aizrādīja.

— Un kas par to? — Vernū atcirta.

— Ja mēs neaizietu, viņa justos aizvainota, un tev bija tik izdevīgi, ka viņa diskontēja tavus grāmatu tirgotāju vekseļus.

— Redziet, dārgais, kas par sievieti! Viņa nesaprot, ka vakariņas, kas sākas pusnaktī, nevar kavēt apmeklēt viesības, kuras izbeidzas pulksten vienpadsmitos. Un man viņai blakus jāstrādā, — Vernū piebilda.

— Jums ir tik spilgta iztēle! — atteica Lisjens, ar šo vienu teikumu iemantodams Vernū personā sev nāvīgu ienaidnieku.

— Labi, vecais, — iejaucās Lusto, — tu nāksi, bet tas vēl nav viss. De Ribamprē kungs kļūst viens no mūsējiem, iekārto viņu savā avīzē; ieteic viņu kā puisi, kas spēj rakstīt par daiļliteratūru, lai viņš varētu pie jums iespiest vismaz pāris rakstus mēnesī.

— Ja viņš vēlas mums piebiedroties, uzbrukt mūsu ienaidniekiem tāpat, kā mēs uzbruksim viņa pretiniekiem, un aizstāvēt mūsu draugus, tad šovakar pat aprunāšos par viņu operā, — Vernū atbildēja.

— Norunāts, tātad līdz rītam, draudziņ, — atsveicinājās Lusto, vislielākā sirsnībā spiezdams Vernū roku. — Kad iznāks tava grāmata?

— Tas atkarīgs no Doriā, — atteica ģimenes tēvs, — esmu jau pabeidzis.

— Vai esi apmierināts?

— Gan jā, gan arī nē ...

— Mēs tev uzkurināsim panākumus, — sacīja Lusto pieceldamies un atsveicinājās no amata biedra sievas.

Pēkšņās bēgšanas cēlonis bija bērnu bļaustīšanās; abi palaidņi bija sastrīdējušies, sita viens otram ar karotēm un notraipīja sejas ar viru.

Tu, draugs, nupat redzēji sievieti, — Etjens teica Lisje-nam, — kas, pati to neapzinādamās, izdara literatūrā īstus postījumus. Nelaimīgais Vernū nespēj mums piedot savu sievu. Vajadzētu viņu no tās atbrīvot, protams, sabiedrības interesēs. Mēs izvairītos no negantu rakstu plūdiem, no dzēlīgām piezīmēm pret visiem, kas gūst panākumus un kam veicas. Kas no viņa var iznākt ar šādu sievu un diviem neciešamiem brēkuļiem blakus? Tu redzēji Pikara lugā Māja uz izlozi Rigodēnu? ... Tāpat kā Rigodēns, arī Vernū nekausies, bet uzmusinās citus kauties; viņš spējīgs izdurt sev aci, lai varētu izdurt savam labākajam draugam abas acis; viņš soļos pāri katram līķim, uzsmaidīs visām nelaimēm, uzbruks prinčiem, hercogiem, mar-ķiziem, dižciltīgajiem, tāpēc ka pats ir sīkpilsonis; tāpēc ka viņam ir šāda sieva, Vernū uzbruks neprecētiem slaveniem vīriem, vienmēr runājot par morāli, aizstāvot ģimenes priekus un sīkpilsoņu pienākumus. īsi sakot, šis tik tikumīgais kritiķis nebūs saudzīgs ne pret vienu pašu, pat ne pret bērniem. Viņš dzīvo Mandara ielā, blakus šai sievietei, kas ir kā radīta, lai tēlotu «mamamuši» komēdijā Sīkpilsonis muižniekos, un blakus diviem maziem Vernū, neglītiem kā cdes; tāpēc viņš izsmej Sen-žermena priekšpilsētu, kur nekad nespers kāju, un liek hercogienēm runāt tā, kā runā paša sieva. Vernū ir cilvēks, kas gatavs sacelt brēku pret jezuitiem, nozākāt galmu, apvainojot to centienos atjaunot feodālās tiesības, pirmdzimtības tiesības, un kas sludinās īstus krusta karus par vienlīdzību, kaut gan pats nevienu neuzskata par sev līdzvērtīgu. Ja viņš būtu neprecējies, apmeklētu augstāko aprindu sabiedrību, uzstātos kā rojalistisks dzejnieks, kas saņem no valsts kases pensiju, ja viņam būtu Goda leģiona ordenis, tad mūsu Vernū izrādītos optimists. Žurnālistikā sastopami tūkstošiem līdzīgu izejas punktu. Tā ir kā milzīga katapulta, ko iekustina sīki ienaidiņi. Vai tev vēl ir vēlēšanās precēties? Vernū vairs nav.sirds, viņu visu pārņēmusi vienīgi žults. Tāpēc arī viņš ir īsts paraugžurnalists, divroku tīģeris, gatavs saplosīt visu, it kā viņa spalva sirgtu ar trakuma sērgu.

— Viņš ir sieviešu ienaidnieks, — Lisjens sacīja. — Bet vai viņam ir talants?

— Nē, bet viņš ir gudrs, viņš ir tipisks žurnālists. Vernū ir pieblīvēts ar rakstiem, viņš vienmēr taisīs tikai rakstus un nekā cita kā rakstus. Un, lai arī kā viņš nopūlētos, no viņa prozas nekad neiznāks grāmata. Fclisjens nav spējīgs iznēsāt savu ieceri, izvietot materiālu, harmoniski saliedēt personāžus vēstījuma plānā, kam ir sākums, samezglojums un kulminācijā; viņam ir idejas, bet viņš nepazīst faktus; viņa varoņi būtu filozofiskas vai liberālās utopijas; beidzot, viņa stils tiecas būt oriģināls, uzpūstā frāze saplaktu, tikko kritiķis tai piedurtos ar adatas galiņu. Tāpēc viņš tik milzīgi baidās no avīzēm kā visi, kas tikai ar slavinājumu pludiņiem spēj noturēties virs ūdens.

— Tu nupat saceroji veselu rakstu! — Lisjens iesaucās.

— Tādus, manu draudziņ, drīkst tikai runāt, bet nekad uzrakstīt. '

— Tu jau runā kā galvenais redaktors, — sacīja Lisjens.

— Kur tu gribi, lai tevi aizvedu? — Lusto vaicāja.

— Pie Koralijas.

— Aha! Mēs esam iemīlējušies! — sacīja Lusto. — Tā ir kļūda! Lai Koralija kļūst tev tā pati, kas man ir Florine: saimniecības vadītāja, bet brīvība pāri visam!

— Tu varētu ievest kārdināšanā pat svētos! — Lisjens iesmiedamies izsaucās.

— Dēmonus taču nekārdina, — Lusto attrauca.

Jaunā drauga rotaļīgais, spožais runas veids, viņa dzīves uztvere, īsti pariziska makiavelisma maksimām piejauktie paradoksi gluži neviļus iedarbojās uz Lisjenu. Teorijā dzejnieks apzinājās šādu domu kaitīgumu, bet praksē uzskatīja tās par derīgām. Sasnieguši Tempļa bulvāri, abi draugi norunāja satikties starp pulksten četriem un pieciem avīzes redakcijā, kur droši vien ieradīšoties arī Hektors Merlēns. Lisjenu tiešām bija savaldzinājusi kurtizāņu neliekuļotā mīlestība; iespiežoties vīrieša dvēseles maigākajos stūrīšos, šīs sievietes neticami vijīgi pakļaujas katrai viņa tieksmei un veicina vājības, smeļot tajās savu spēku. Lisjens jau alka Parizes izpriecu, viņam patika vieglā, bagātā un krāšņā dzīve, ko artiste tam sagādāja savā mājā. Pie Koralijas Lisjens sastapa arī Kamizo, tie abi bija gluži apreibuši aiz prieka: Zimnaza teātris piedāvāja no lieldienām angažementu, un kontrakta noteikumi pārspēja visas Koralijas cerības.

— Par šo uzvaru mēs jums esam parādā pateicību, — Kamizo sacīja.

— Jā, protams! Bez viņa Alkads būtu izgāzies, — Koralija iesaucās. — Un, ja nebūtu šā raksta, es vēl sešus gadus spēlētu uz bulvāru teātru skatuvēm.

Kamizo klātbūtnē viņa metās Lisjenam ap kaklu. Artistes .1 viļņojumā bija neizsakāms maigums un trauksmainībā lie-(Minis: viņa mīlēja! Kā ikviens cilvēks dziļās sāpēs, Kamizo nodūra acis un pēkšņi pamanīja gar Lisjena zābaka šuves malu krāsaino diegu, tālaika pazīstamo kurpnieku darba pazīmi: uz spožā, melnā liela tumši dzeltenais diegs spilgti atdalījās. Pavediena īpatnējā krāsa jau bija saistījusi viņa vērību monologa laikā, kad Kamizo bija brīnījies par zābaku pāra neizskaidrojamo atrašanos pie Koralijas kamina. Toreiz uz zābaku baltās, mīkstās oderes viņš bija izlasījis melniem burtiem uzrakstīto tajā laikā ieslavēta kurpnieka adresi: «Gē, Mišodjera ielā.»

— Jums ir skaisti zābaki, cienītais, — Kamizo sacīja Lis-jenam.

— Viņam viss ir skaists, — atcirta Koralija.

— Es vēlētos sev pasūtīt apavus pie jūsu kurpnieka.

— O! — iesaucās Koralija, — kā tas ož pēc Burdonē ielas! Prasīt amatnieka adresi! Vai gribat sākt valkāt jaunekļu zābakus? Jūs gan būtu glīts zēns! Palieciet labāk pie saviem atloku zābakiem, kādi piedien labi situētam cilvēkam, kam ir sieva, bērni un metrese.

— Es tomēr būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs novilktu vienu zābaku, — Kamizo neatlaidās.

— Nevarēšu bez kāsīša to atkal uzvilkt, — Lisjens nosarkdams vairījās.

— Gan Berenika atradīs kāsīti, un šeit tas tiešām būs vietā, — tirgotājs ļaunā zobgalībā teica.

— Kamizo tētiņ, — sacīja Koralija, uzmetot viņam dziļas nicināšanas pilnu skatienu, — esiet taču drošsirdīgāks savā gļēvulībā. Izsakiet savu domu līdz galam. Jums šķiet, ka šā kunga zābaki ir līdzīgi manējiem? Aizliedzu jums novilkt zābakus! — viņa teica Lisjcnam. — Jā, Kamizo kungs, tie ir taisni tie paši zābaki, kas priekš dažām dienām gozējās pie mana kamina, un viņš pats, paslēpies manā ģērbistabā, uz tiem gaidīja, viņš bija pavadījis šeit visu nakti! Vai ne, tā jūs domājat? Domājiet vien, es tā gribu. Tā ir skaidra patiesība. Es jūs krāpju. Un kas par to? Man tā patīk!

Viņa atsēdās, bez dusmām, visdziļākajā mierā vērodama Kamizo un Lisjenu, kas neuzdrošinājās paskatīties viens uz otru.

— Es ticēšu visam, ko jūs gribēsiet, lai es ticu, — Kamizo murmināja. — Nejokojiet, es biju maldījies.

— Vai nu esmu bezkaunīga netikle, kura vienā mirklī aizrāvusies ar šo jaunekli, vai ari esmu nabaga, nelaimīga būtne, kas pirmo reizi mūžā izjutusi īsto mīlestību, kuras alkst katra sieviete. Abos gadījumos vajag mani pamest vai arī pieņemt tādu, kāda esmu, — viņa sacīja, pavadīdama šos vārdus ar valdonīgu žestu, kas satrieca tirgotāju.

— Vai tiešām tā ir patiesība? — ierunājās Kamizo, kas no Lisjena skatiena saprata, ka Koralija nejoko, un tomēr it kā lūdzās viltu.

— Es mīlu Koralijas jaunkundzi, — Lisjens sacīja.

Dzirdot šos saviļņotā balsī izteiktos vārdus, Koralija metās

ap kaklu savam dzejniekam, apskāva viņu un pievērsās zīda tirgotājam, parādot tam apbrīnojamu mīlas pāri.

— Nabaga Mizo, ņem atpakaļ visu, ko esi man dāvinājis, es nekā no tevis negribu, jo mīlu kā neprātīga šo zēnu, nevis viņa gudrības, bet skaistuma dēļ. Labāk nabadzībā ar viņu nekā vislielākajā bagātībā ar tevi.

Kamizo atkrita atzveltnes krēslā, saņēma galvu rokās un klusēdams palika sēžot.

— Vai vēlaties, lai mēs aizejam no šejienes? — viņa briesmīgā cietsirdībā iejautājās.

Lisjenam pārskrēja aukstas tirpas pār muguru, iedomājoties, ka viņam liks uzvelta sieva, turklāt vēl artiste, un visa mājsaimniecība.

— Paliec šeit, Koralij, paturi visu, — tirgotājs sacīja vārgā, sāpīgā balsī, kas nāca no sirds dziļumiem, — es nekā neņemšu atpakaļ. Sī iekārta gan maksā savus sešdesmit tūkstošus franku, bet es nevaru pieļaut domu, ka mana Koralija aizietu postā. Un tomēr drīz vien tu nokļūsi postā. Lai arī de Ribamprē kungs būtu apveltīts ar diezincik lielu talantu, viņš tomēr nespēs tevi uzturēt. Tad, lūk, kas mūs, vecos vīrus, sagaida! Ļauj man, Koralij, reizēm tevi apmeklēt: varēšu būt tev noderīgs. Bez tam, es atzīšos, man būtu neiespējami dzīvot bez tevis.

Maigums, ko izpauda nabaga vīrs, kam pēkšņi tikusi laupīta visa laime tieši tai mirklī, kad viņš bija juties tik priecīgs, dziļi aizkustināja Lisjenu, bet ne Koraliju.

— Atnāc, manu nabaga Kamizo, atnāc vien, cik bieži gribi, — viņa atļāva. — Es tevi vairāk mīlēšu, kad man nebūs tevi jākrāpj.

Kamizo šķita apmierināts, ka netika galīgi izdzīts no savas šāszemes paradiz.es, kurā viņu, bez šaubām, sagaidīja ciešanas, bet kur tas cerēja vēlāk atgūt savas tiesības, jo paļāvās uz

Parizes dzīves nejaušībām un vilinājumiem, kādi radīsies ap l.isjcnu. Vecais tirgotājs, šis lapsa, domāja, ka agri vai vēlu skaistais jauneklis kļūs neuzticīgs savai iemīļotajai, un, lai Lis-jenu izspiegotu, lai viņu pazudinātu Koralijas acīs, Kamizo gribēja palikt viņu abu draugs. Veča dziļās kaislības zcmiskums sabiedēja Lisjenu. Kamizo uzaicināja abus pusdienās Palē-Rojalā pie Vērī, un uzaicinājums tika pieņemts.

— Kāda laime! — iesaucās Koralija, kad Kamizo bija aizgājis. — Ardievu, jumta istabiņa Latiņu kvartālā, tu dzīvosi šeit, mēs paliksim kopā, skata pēc tu varēsi noīrēt nelielu dzīvoklīti Sarlo ielā, un .. . aiziet jūriņā!

Un viņa sāka dejot spāniešu bolero ar tādu aizrautību, kas pauda nevaldāmu kaislību.

— Daudz strādājot, varu nopelnīt piecsimt franku mēnesī, — Lisjens sacīja.

— Un es saņemu tikpat daudz teātrī, neieskaitot atsevišķas uzstāšanās. Kamizo mani joprojām apģērbs, viņš mani mīl! Ar tūkstoš piecsimt frankiem mēnesī mēs dzīvosim kā īsti krezi.

— Un zirgi, kučieris un sulainis? — iebilda Bercnika.

— Es taisīšu parādus! — Koralija iesaucās.

Un viņa atkal sāka griezties dejā, aizraujot līdzi Lisjenu.

— Tagad jāpieņem Fino piedāvājums, — Lisjens sacīja.

— Jauki, es apģērbšos un aizvedīšu tevi uz redakciju, — teica Koralija, — un gaidīšu karietē uz bulvara.

Lisjens atsēdās uz dīvānā un, vērojot, kā Koralija saģērbjas, nodevās smagām pārdomām. Viņam labāk būtu paticis ļaut Koralijai .pilnīgu brīvību nekā saistīties šādas laulības pienākumos; bet artiste bija tik skaista, tik labi veidota un pievilcīga, ka Lisjenu savaldzināja bohēmiskās dzīves gleznainās ainas un viņš meta cimdu Fortūnai sejā. Berenikai uzdeva pārraudzīt Lisjena mantu pārvešanu un novietošanu. Tad uzvaras priekā starojošā, skaistā un laimīgā Koralija aizveda savu mīļoto mīļāko, savu dzejnieku cauri visai Parizei uz Senfiakra ielu. Lisjens strauji uzsteidzās augšup pa kāpnēm un iegāja redakcijas kantorī pašapzinīgi kā saimnieks. Ķirbim atkal bija uz galvas apzīmogotu papīru kaudze, un vecais Žirudo joprojām blēdīgi sacīja, ka vēl neviens neesot ieradies.

— Bet redaktoriem taču kaut kur jāsatiekas, lai sagatavotu avīzi, — Lisjens sacīja.

— Droši vien, bet es no redakcijas lietām nekā nezinu, — atteica imperatora gvardes kapteinis un atkal ķērās pie bandroļu pārbaudes, krekšķinādams savu mūžīgo «hm, lini!».

Sājā mirklī — par laimi vai par nelāimi? — ienāca Fino, lai pateiktu Zirudo par savu fiktīvo atkāpšanos un uzdotu vecajam vērīgi uzmanīt viņa intereses.

— Pret šo kungu nav jāizturas diplomātiski, viņš ir mūsu līdzstrādnieks, — Fino sacīja tēvocim, spiezdams roku Lis-jenam.

— Ā! Jau līdzstrādnieks? — brīnījās 2irudo, redzot brāļadēla laipno izturēšanos pret jaunekli. — Jāsaka gan, kungs, ka jums tas viegli izdevies.

— Fs visu nokārtošu, lai Etjens jūs neapŠmauc, — šķelmīgi paskatījies uz Lisjenu, sacīja Fino. — Sis kungs saņems trīs frankus slejā par katru rakstu, ieskaitot arī teātru recenzijas.

— Tu vēl nevienam neesi devis tādus noteikumus, — ar visdziļāko izbrīnu vērodams Lisjenu, teica Zirudo.

— Viņam būs jāraksta par četriem bulvāru teātriem, tev jārūpējas, lai viņam nenočiepj ložas un piegādā biļetes uz izrādēm. Es jums tomēr ieteiktu likt tās piesūtīt tieši mājās, — Fino, pievērsdamies Lisjcnam, sacīja. — Bez kritikām jūs apņemsieties vienu gadu uzrakstīt par piecdesmit frankiem mēnesī arī desmit dažādus rakstus, ap divām slejām katru. Vai esat ar mieru?

— Jā, — piekrita Lisjens, jo apstākļi viņam saistīja rokas.

— Tēvoc, — Fino teica kasierim, — uzraksti līgumu, prom ejot, mēs to parakstīsim.

— Kas ir šis kungs? — jautāja Zirudo, pieceldamies un noņemdams no galvas melno samta cepurīti.

— Lisjens de Ribamprē kungs, kas uzrakstīja par Alkadu, — Fino sacīja.

— Jaunekli! — iesaucās vecais karavīrs, ar pirkstu piebikstīdams Lisjenam pie pieres, — jums te ir zelta raktuves! Neesmu literāts, bet jūsu rakstu izlasīju, un tas man sagādāja prieku. Tas tik ir rakstiņš! Tajā sprēgā jautrība! Es uzreiz sev sacīju: «Tas mums atvedīs abonētājus!» Un tā arī bija. Mēs pārdevām piecdesmit numurus.

— Vai mans līgums ar Etjenu Lusto divos eksemplāros jau gatavs parakstam? — Fino vaicāja tēvocim.

— Jā, — Zirudo atbildēja.

— Līgumu ar de Ribamprē kungu datē ar vakardienu, lai Lusto nevarētu atkāpties no mūsu norunas.

Fino paņēma jauno līdzstrādnieku zem rokas un, ar šo šķietamo biedriskumu savaldzinājis dzejnieku, veda viņu augšup pa kāpnēm, sacīdams:

— Tagad jūsu stāvoklis nodrošināts. Es pats jūs stādīšu priekšā saviem redaktoriem un līdzstrādniekiem. Un vakarā Lusto jūs iepazīstinās teātros. Jūs varēsiet nopelnīt savus simt piecdesmit frankus mēnesī mūsu avīzītē, ko turpmāk vadīs Lusto; mēģiniet labi sadzīvot ar viņu. Šis dulburs jau būs neapmierināts, ka esmu saistījis viņam rokas ar mūsu līgumu, bet jums ir talants, un es negribu, ka jūs būtu atkarīgs no galvenā redaktora kaprizēm. Starp mums runājot, varat man atnest līdz divām lapām mēnesī manam nedējas žurnālam, maksāšu jums par tām divsimt franku. Tikai nesakiet nevienam ne vārda par mūsu vienošanos, citādi kritīšu par upuri visiem iesācēja panākumu aizvainotajiem patmīļiem. Šajās divās lapās iespiediet četrus rakstus, divus parakstiet ar savu vārdu, divus ar pseidonīmu, lai neizskatītos, ka jūs atraujat citiem maizes kumosu. Par savu stāvokli varat pateikties Blondā un Vinjonam, viņi paredz jums lielu nākotni. Tad nu attaisnojiet mūsu cerības. Galvenais, picsargielies no draugiem. Kas attiecas uz mums abiem, gan jau mēs vienmēr sadziedāsimies. Pakalpojiet man, es pakalpošu jums. Ložas un teātru biļetes jūs pārdosiet par frankiem četrdesmit, grāmatas aizlaidīsiet par sešdesmit frankiem. Tas un honorārs redakcijā dos jums četrsimt piecsimt franku mēnesī. Rīkojoties saprātīgi, vismaz divsimt franku ierausiet no grāmatu tirgotājiem, kas jums samaksās par rakstiem un prospektiem. Bet jūs būsiet manā pusē, vai ne? Varu ar jums rēķināties?

Lisjens neaprakstāmā priekā spieda Fino roku.

— Nelieciet manīt, ka esam sapratušies, — Fino pačukstēja Lisjenam, piektajā stāvā atgrūzdams jumta istabas durvis gara gaiteņa galā.

Lisjens ieraudzīja Lusto, Felisjenu Vernū, Hektoru Merlēnu un vēl divus līdzstrādniekus, kurus nepazina; pie iekurta kamina visi sēdēja uz krēsliem un zviļņiem ap galdu, kas bija pārklāts ar zaļu segu, smēķēja un smējās. Uz galda atradās papīri, tintnīca, kurā tiešām bija tinte, un ne sevišķi labas spalvas, bet kas tiešām tika lietotas. Viss norādīja jaunajam žurnālistam, ka šeit rodas avīze.

— Mani kungi, — Fino iesāka, — šās sanāksmes nolūks ir mūsu iemīļotā Lusto iecelšana manā vietā par avīzes galveno redaktoru, jo esmu spiests aiziet no avīzes. Manos uzskatos, protams, norisināsies nepieciešamā pārmaiņa, lai es varētu strādāt par galveno redaktoru žurnālā, kura* mērķi jums nav sveši, bet mana pārliecība nemainīsies, un mēs paliksim draugi. Esmu pilnīgi jūsu rīcībā, tāpat kā jūs manā. Apstākļi ir mainīgi, principi — nemainīgi. Principi ir ass, ap kuru grozās politiskā barometra rādītāji.

Visi līdzstrādnieki sirsnīgi iesmējās.

— No kā tu noklausījies šo gudrību? — Lusto jautāja.

— No Blondē, — Fino atzinās.

— Vēju, lietu, vētru, labu laiku, — Merlēns sacīja, — mēs visu pārdzīvosim kopīgi.

— Runāsim īsi, — teica Fino, — un nelaiposim pa metaforām: katrs, kas man atnesīs savus rakstus, atradīs veco Fino. Dc Ribamprē kungs, — viņš teica, iepazīstinādams ar Lisjenu,

— ir jūsu jaunais kolēģis. Lusto, esmu ar viņu noslēdzis līgumu.

Katrs apsveica Fino ar paaugstinājumu un spožu nākotni.

— Tagad tu esi zirgā, pāri mums un vēl citiem, — sacīja līdzstrādnieks, ko Lisjens nepazina, — tu kļūsti īsts Januss . ..

— Ja tikai ne Jānītis, — Vernū iedzēla.

— Tu ļausi mums apšaudīt mūsu pretiniekus?

— Cik tik uziet! — Fino atteica.

— Ā, kas man iešāvās prātā! — ierunājās Lusto. — Avīze nedrīkst atkāpties. Šallē kungs ir noskaities, mēs veselu nedēļu neliksim viņu mierā.

— Kas noticis? — Lisjens jautāja.

— Viņš bija ieradies prasīt paskaidrojumu, — Vernū sacīja.

— Impērijas laiku bijušais švīts redakcijā atrada Zirudo tēvu, kas vislielākā aukstasinībā pateica, ka raksta autors esot Filips Brido, un Filips lūdza baronu izvēlēties stundu un ieroču veidu. Tāds pašreiz ir stāvoklis. Rītdienas numurā mums jāizsaka baronam atvainošanās. Katrs teikums būs ka dunča dūriens.

— Iedzeliet viņam dūšīgi, — Fino teica, — tad viņš uzmeklēs mani. Es izlikšos, ka izdaru viņam pakalpojumu, jiīs apklusinot; viņam ir sakari ministrijā, un mēs varēsim no viņa ko izplēst — ārštata skolotāja vietu vai patentu tabakas bodei. Tā ir mūsu laime, ka viņš uzdūries uz mūsu iesma. Kurš no jums grib uzrakstīt manam jaunajam žurnālam izsmeļošu rakstu par Natanu?

— Uzdodiet to Lisjenam, — teica Lusto. — Hektors un Vernū rakstīs savām avīzēm ...

— Uz redzēšanos, kungi! Mēs satiksimies divatā pie Bar-bēna, — Fino smiedamies sacīja.

Daži apsveica Lisjenu ar uzņemšanu bīstamajā žurnālistu korpusā, un Lusto ieteica viņu kā vīru, uz ko var paļauties.

— Lisjens jūs visus bara uzaicina uz vakariņām pie savas metreses, skaistās Koralijas.

— Koralija pāries uz Zimnaza teātri, — Lisjens sacīja Etje-nam.

— Tādā gadījumā, kungi, mēs, protams, izvirzīsim Koraliju, vai ne? Katrs savā avīzē ierakstiet pa rindiņai par viņas angažementu un talantu. Uzslavējiet Zimnaza direkciju par labo gaumi un atjautību; vai nevaram tai piedēvēt arī gudrību?

— Jā gan, to mēs varam, — A^erlēns atbildēja, — jo Frcdc-riks kopā ar Skribti uzrakstījuši lugu.

— O! Tad jau Zimnaza direktors ir vistālredzīgākais un asprātīgākais no visiem spekulantiem, — teica Vernū.

— Vai zināt ko, pagaidām vēl nerakstiet par Natana grāmatu, kamēr neesam vienojušies, un es jums pateikšu, kādēļ, — Lusto sacīja. — Mums jāatbalsta mūsu jaunais biedrs. Viņam jāiespiež divas grāmatas: sonetu krājums un romāns. Zvēru pie avīžu piezīmes! Trijos mēnešos viņam jākļūst slavenam dzejniekam. Viņa Margrietiņas izmantosim, lai pazeminātu Odas, Baladas, Meditācijās, visu romantisko poēziju.

— Tas tik būtu joks, ja sonetas ne velnam nederētu! — ierunājās Vernū. — Ko jūs pats domājat par savām sonetām, Lisjen?

— Jā, sakiet, kādas jums tās šķiet? — ievaicājās kāds no nepazīstamajiem līdzstrādniekiem.

— Mani kungi, tās ir labas, — sacīja Lusto, — goda vārds!

— Jauki, esmu apmierināts, — teica Vernū, — es ar tām notriekšu no kājām šos altara dzejniekus, kas man apnikuši.

— Ja Doriā šovakar nepaņems Margrietiņas, tad gāzīsim viņam rakstu pēc raksta pret Natanu.

— Bet ko Natans par to sacīs? — Lisjens iesaucās.

Visi pieci žurnālisti skaļi iesmējās.

— Viņš būs sajūsmināts, — Vernū paskaidroja. — Gan jūs redzēsiet, kā mēs visu nokārtosim.

— Tātad de Ribamprē kungs tiešām būs mūsu cilvēks? — iejautājās viens no abiem līdzstrādniekiem, kurus Lisjens nepazina.

— Jā, jā, Frcderik, bez jokiem! Tu redzi, Lisjen, — Etjens sacīja jaunizceptajam žurnālistam, — kā mēs stāvam par tevi, un vajadzības gadījumā arī tu nedrīkstēs'i atteikties no līdzīgas rīcības. Mēs visi mīlam Natanu un tomēr gatavojamies viņam uzbrukt. Tagad sadalīsim Aleksandra impēriju. Fredcrik, vai gribi Franču teātri un Odeonu?

— Ja pārējiem kungiem nav iebildumu, — Frcdcriks teica.

Visi piekrītot pamāja, bet Lisjens redzēja katra acīs iespīdamies skaudību.

— Es paturēšu Operu, Itāliešus un Komisko operu, — Vernū sacīja.

— Labi, un Ilektors ņems vodeviļu teātrus, — teica Lusto.

— Un kas man? Man nepaliek neviena teatra? — iesaucās viens no tiem līdzstrādniekiem, ko Lisjens nepazina.

— Ahā! Nu, Ilektors tev atstās Varietē, Lisjens Portsen-martēna teātri, — Etjens mierināja. — Atstāj viņam Portsen-martēnu, viņš ir gluži bez prāta Fanijas Boprē dēļ, — Lusto teica Lisjenam, — tā vietā tu dabūsi cirku Olimpiju. Es paturu Bobino, Finambilus un Sakī kundzi... Kas mums ir rītdienas numuram?

— Nekas.

— Nekas?

— Nekas!

— Kungi, papūlieties mana pirmā numura labā, lieciet dzirkstīt asprātībām! Ar baronu Satlē un viņa tinteszivi nepietiks vienai nedēļai. Vientuļnieka autors jau par daudz nodeldēts.

— Soslens-Demostens arī nav vairs jocīgs, — Vernū sacīja, — šai tēmai uzklupuši visi.

— Patiesi, mums vajadzīgi jauni nelaiķi, — teica Frederiks.

— Kungi, kā būtu, ja mēs mazliet apceltu tikumīgos labējos vīrus? Ja mēs apgalvotu, ka de Bonalda kungam kājas ož pēc sviedriem? — Lusto iesaucās.

— Uzsāksim valdības oratoru portretu serijul — Ilektors Mcrlcns proponēja.

— Dari to, draudziņ, — Lusto piekrita, — tu viņus pazīsti, viņi ir no tavas partijas; pie viena varēsi remdināt kādu privātu ienaidu. Ņem uz grauda Benjo, Siricsu de Meirinaku un citus. Rakstus vari sagatavot jau uz priekšu, tad nenonāksim grūtībās ar materiālu.

— Un ja mēs izgudrotu, ka aiz vairāk vai mazāk nopietniem iemesliem vienam vai otram liegta apbedīšana iesvētītā kapsētā? — ievaicājās Hektors.

— Labāk neiesim lielo konstitucionālo avīžu pēdās, kurām mapes ar feļetoniem par garīdzniekiem pieblīvētas ar pilēm, — Vernū sacīja.

— Ar pīlēm? — Lisjens brīnījās.

— Mēs par pīli saucam notikumu, — paskaidroja Hektors, — kas liekas it kā patiess, tomēr ir izgudrots, lai atdzīvinātu Parizes dažādās ziņas, kad tās kļuvušas pabālas. Pīle ir Franklina atradums, šis vīrs izgudrojis zibeņnovedēju, pīli un republiku. Sis žurnālists ar savām aizjūras pīlēm pratis tik veikli piemānīt enciklopedistus, ka divas no tām Rcinals savā Indijas filozofijas vēsturē minējis kā faktus.

— To es nezināju, — sacīja Vernū. — Kas tās ir par pīlēm?

— Nostāsts par angli, kas pārdevis savu glābēju nēģerieti, iepriekš padarījis viņu par māti, lai saņemtu vairāk naudas. Un tad jaunas grūtnieces spožā aizstāvēšanās runa tiesā, kur viņa vinnē prāvu. Kad Franklins ieradās Parizē, viņš apmeklēja Neķeru un atzinās, ka tās esot pīles, un sacēla lielu apjukumu franču filozofu vidū. Lūk, tā Jaunā Pasaule divreiz pievīla Veco Pasauli.

— Avīze uzskata par patiesu visu, kas ir iespējams, — teica Lusto. — Tas ir mūsu izejas punkts.

— Kriminālā tiesa rīkojas tāpat, — Vernū sacīja.

— Tātad šovakar pulksten deviņos satiekamies šeit, — Mer-!ēns teica.

Visi piecēlās, sarokojās, un apspriedi nobeidza ar vissirsnīgākās draudzības apliecinājumiem.

— Kā tu to panāci, — Ftjens jautāja Lisjcnam, kad abi kāpa lejā pa kāpnēm, — ka Fino noslēdzis līgumu ar tevi? Tu esi vienīgais, ar ko viņš rakstiski saistījies.

— Es nekā nedarīju, viņš pats man piedāvāja, — Lisjens atbildēja.

— Jauki, tu ar viņu esi sapraties, un es par to tikai priecājos, jo tā mēs abi būsim stiprāki.

Apakšstāvā Etjens un Lisjens sastapa Fino, kas ieveda Lusto oficiālajā redakcijas kabinetā.

— Parakstiet savu līgumu, lai jaunais direktors domātu, ka tas noticis jau vakar, — Zirudo sacīja, pasniegdams Lisjenam divus apzīmogotus papīrus.

Lasīdams līgumu, Lisjens ieklausījās, ka Etjens un Fino diezgan karsti strīdējās par avīzes ienākumiem naturālijās. Etjens

pieprasīja arī sev daļu no Zirudo iekasētajiem netiešajiem nodokļiem. Fino un Lusto, bez šaubām, vienojās, jo abi iznāca ārā, ļoti draudzīgi sarunādamies. *

— Pulksten astoņos satiksimies Koka galerijās pie Doriā, — Etjcns teica Lisjenam.

Ienāca kāds jauneklis un tikpat bikli kā vēl nesen pats Lis-jens izteica vēlēšanos strādāt avīzē. Lisjens izjuta slepenu prieku, redzēdams, ka Zirudo pacienā iesācēju ar tiem pašiem jokiem, ar kādiem bija apcēlis arī viņu pašu. Un Lisjcna savtīgās intereses darīja šādas rīcības nepieciešamību pilnīgi saprotamu, kaut arī tādā veidā tika uzcelts gandrīz nepārejams šķērslis starp iesācējiem un jumta istabu, kurā iekļuva tikai izredzētie.

— Jau tā nepieliek naudas līdzstrādniekiem, — viņš teica Zirudo.

— Jo vairāk jūsu būtu, jo mazāk katrs saņemtu, — kapteinis atteica. — Tas ir viss!

Atvaļinātais oficieris pavicināja spieķi un arī gāja ārā, krekšķinādams savu «hm! hm!». Bet viņš šķita sastingstam aiz brīnumiem, redzot Lisjenu iekāpjam skaistajā karietē, kas gaidīja uz bulvara.

— Tagad nu jūs esat oficieros un mana niecība kājniekos, — zaldāts noteica.

— Goda vārds, šie jaunekļi man likās paši lādzīgākie ļautiņi pasaulē, — Lisjens sacīja Koralijai. — Tagad esmu žurnālists, un man nodrošināti sešsimt franku mēnesī, ja strādāšu kā zirgs; bet gan jau man iespiedīs manus abus darbus, un es uzrakstīšu vēl citus, jo draugi sagādās man panākumus! Tā nu es teikšu tāpat kā tu, Koralij: «Aiziet jūriņā!»

— Tev noteikti veiksies, manu zēn; bet neesi tikpat labs, cik skaists, jo tad tu sevi pazudināsi. Esi ļauns pret cilvēkiem, tas ir labs princips.

Koratija un Lisjens aizbrauca uz Buloņas mežu un tur atkal sastapa marķizi d’Esparu, de Baržetona kundzi un baronu Šatlē. De Baržetona kundze paskatījās uz Lisjenu tik valdzinoši, ka šis skatiens bija kā sveiciens. Kamizo bija pasūtījis ārkārtīgi izmeklētas pusdienas. Juzdamās atbrīvota no viņa, Koralija izturējās tik apburoši pret nabaga zīda audumu tirgotāju, ka tas neatcerējās visos četrpadsmit mēnešos, kopš bija ildzis viņu sakars, redzējis artisti tik valšķīgu un pievilcīgu.

«Nekā darīt, man japaliek ar viņu par spiti visam!» Kamizo nodomāja.

Slepus Kamizo piedāvāja Koralijai, tā, lai viņa sieva to neuzzinātu, nodrošināt tai seši tūkstoši livru rentes, ja artiste būtu ar mieru palikt viņa mīļākā; vecītis pat apsolīja piemiegt acis uz viņas mīlināšanos ar Lisjenu.

— Krāpt šādu skaistuli? ... Bet paskaties taču, nabaga ērms, uz viņu un uz sevi! — Koralija sacīja, norādīdama uz dzejnieku, ko Kamizo bija mazliet apdzirdījis.

Kamizo nolēma gaidīt, kamēr trūkums viņam atdos šo sievieti, ko nabadzība reiz jau bija nodevusi viņa rokās.

— Labi, būšu tikai tavs draugs, — viņš teica, noskūpstīdams Koralijai pieri.

Lisjens atstāja Koraliju un Kamizo un devās uz Koka galerijām. Kāda pārmaiņa bija norisinājusies Lisjena apziņā, kopš viņš bija ieniris žurnālistikas noslēpumosl Bez bailēm viņš iejaucās pūlī, kas viļņoja galerijās, izturējās izaicinoši, tāpēc ka viņam bija mīļākā, un nepiespiesti iegāja pie Doriā, tāpēc ka bija žurnālists. Tur atradās daudz ļaužu, Lisjens sniedza roku Blondē, Natanam, Fino, visiem literātiem, ar kuriem šajā nedēļā bija tuvinājies; viņš sevi uzskatīja par izcilu personu un domāja, ka ir pārāks par biedriem; vieglais skurbums tam nāca par labu un iedvesmoja: Lisjens bārstījās ar asprātībām un pierādīja, ka ar vilkiem prot gaudot kā vilks. Tomēr Lisjens neiemantoja, kā bija sagaidījis, neizteiktu vai vārdos izpaustu atzinību; viņš pat pamanīja pirmo skaudības sakustēšanos šajos ļaudīs, kas jutās varbūt ne tik daudz noraizējušies, cik ziņkārīgi redzēt, kādu vietu ieņems jaunā slavenība un ko tā sagrābs sev preses guvuma vispārējā sadalīšanā. Ar smaidu Lisjenu sagaidīja vienīgi Fino, kas viņā saskatīja zelta bedri, un Lusto, kas domāja, ka tam ir tiesības uz dzejnieku. Lusto, jau iejuties galvenā redaktora postenī, skaļi pieklauvēja pie Doriā kabineta loga.

— Vienu mirklīti, draudziņ, — sacīja grāmatizdevējs, paskatījies pāri zaļajiem aizkariņiem un pazinis Lusto.

Mirklītis ilga veselu stundu, un tad Lisjens ar savu draugu iegāja šai vissvētākajā vietā.

— Nu, vai esat padomājis par mūsu drauga grāmatu? — jautāja jaunais šefredaktors.

— Protams, — atteica Doriā, valdonīgi atgāzdamies pret krēsla atzveltni. — Es izskatīju krājumu un devu to izlasīt kādam cilvēkam ar labu gaumi, spējīgam vērtētājam — pats cs uz šādu godu nepretendēju. Es, mans draugs, pērku tikai gatavu slavu, kā tas anglis pirka mīlestību. . Jūs esat tikpat liels dzejnieks, cik skaists puisis, manu zēn, — Doriā turpināja. — Es nerunāju kā grāmattirgotājs, goda vārds, jūsu sonetas ir lieliskas, tajās nav jūtama piepūle, tās plūst dabiski kā viss, kas radīts ar iedvesmu un kvēli. Beidzot, jūs esat pratis atrast krāšņas atskaņas, tas ir viens no jaunās skolas nopelniem. Jūsu Margrietiņas ir skaista grāmata, bet tas nav man piemērots darījums, jo es nododos tikai plašiem pasākumiem. Godīgi sakot, es negribu ņemt jūsu sonetas, man nebūtu iespējams tās laist klajā, ar tām nevar nopelnīt tik daudz, lai seglu izdevumus par reklamēšanu. Un jūs vairs nenodarbosieties ar dzeju, šī būs vienīgā atsevišķā grāmata. Jūs esat jauns, jaunais cilvēk, jūs man atnesāt pirmo dzeju krājumu, kādu sacerējis katrs literāts, atstājot skolas solu; sākumā ikvienam šis krājums licies dārgs, bet vēlāk pats par to pazobojies. Arī jūsu draugam Lusto droši vien paslēpta kaut kur vecu zeķu kaudzē kāda poēma. Vai tev nav poēmas, kurai esi ticējis, Lusto? — iejautājās Doriā, uzmetot Etjenam viltīgas saprašanās pilnu skatienu.

— Kā gan citādāk es prastu rakstīt prozā? — Lusto atteica.

— Nu, lūk, jūs redzat! Un viņš nekad man nav par to stāstījis; mūsu draugs pazīst grāmatu izdevniecības un tirdzniecības īpatnības, — Doriā turpināja. — Man nav svarīgi zināt, vai jūs esat vai arī neesat liels dzejnieks, — viņš teica glaimojošā balsī. — Jums ir liels, patiešām liels talants, un, ja es nupat kā sāktu nodarboties grāmatu tirdzniecības laukā, es izdarītu kjūdu un izdotu jūsu krājumu. Bet tagad vispirms mani līdzdalībnieki un pajinieki uz vietas atrautu man līdzekļus; pietiek, ka jau pagājušajā gadā pazaudēju divdesmit tūkstošus franku, lai viņi vairs ne dzirdēt negribētu par dzejām, un viņi ir mani saimnieki. Bet tas nav svarīgākais. Es pieļauju, ka esat izcils dzejnieks. bet vai būsiet arī ražīgs? Vai regulāri radīsiet sonetas? Uzrakstīsiet desmit krājumus? Vai kļūsiet par darījumu? Nē, jūs būsiet jauks prozaiķis; jūs esat par gudru, lai izšķiestos rīmju kalšanā, jūs spējat nopelnīt trīsdesmit tūkstošus franku gadā avīzēs un nemainīsiet tos pret trīs tūkstošiem franku, kurus iegūtu ar lielām mokām ar saviem puspantiem, strofām un citām blēņām!

— Jūs zināt, Doriā, ka de Ribamprē kungs ir mūsu avīzes līdzstrādnieks, — Lusto sacīja.

— Jā, — atteica Doriā, — es izlasīju viņa rakstu un viņa paša interesēs noraidu Margrietiņas! Pusgada laikā, mans kungs, būšu jums samaksājis par rakstiem, kurus jums pasūtīšu, vairāk nekā par jūsu nepārdodamo dzeju!

— Un slava? — Lisjens iesaucās.

Doriā un Lusto sāka smieties.

— Sasodīts! — Lusto teica. — Viņam vēl joprojām ir ilūzijas.

— Slava, — atbildēja Doriā, — ir desmit gadu izturības un simt tūkstoš franku zaudējuma vai ieguvuma grāmatizdevējam. Ja atradīsiet kādu trakuli, kas iespiedīs jūsu dzejas, tad pēc gada jūsos modīsies cieņa pret mani, uzzinot šās rīcības rezultātus.

— Kur ir mans rokraksts? — Lisjens vēsi jautāja.

— Šeit, mans draugs, — atteica Doriā, kas jau bija sācis izturēties pret Lisjenu uzkrītoši draudzīgi.

Dzejnieks paņēma vīstokli un pat nepaskatījās, kādā stāvoklī atradās aukliņa, jo Doriā bija izturējies pilnīgi tā, it kā noteikti būtu lasījis Margrietiņas. Reizē ar Lusto iedams ārā no kabineta, Lisjens, šķita, nebija ne pārsteigts, ne neapmierināts. Doriā pavadīja abus draugus veikalā, sarunādamies par savu žurnālu un Lusto avīzi. Lisjens nevērīgi rotaļājās ar Margrietiņu rokrakstu.

— Tu domā, ka Doriā ir lasījis vai licis kādam izlasīt tavas sonetas? — Etjens pačukstēja Lisjenam.

— Jā, — Lisjens atteica.

— Pārbaudi aukliņu!

Lisjens ieraudzīja, ka ar tinti uzvilktā svītra un aukliņa pilnīgi sakrita.

— Kura soneta jums visvairāk patika? — nobālēdams aiz negantām dusmām, Lisjens jautāja grāmatizdevējam.

— Tās visas ir ievērojamas, mans draugs, — atbildēja Doriā, — bet soneta par margrietiņu ir pati jaukākā, tā nobeidzas ar smalku, loti pilnvērtīgu domu! Šeit es nojautu, cik izcilus panākumus gūs jūsu proza. Tāpēc es jūs tūlīt ieteicu savam draugam Fino. Saceriet mums rakstus, mēs jums kārtīgi samaksāsim. Redziet, ir jau skaisti domāt par slavu, bet neaizmirstiet solido pamatu un ņemiet visu, kas iespējams. Kad būsiet bagāts, tad varēsiet dzejot.

Lai neiekaistu sašutumā, dzejnieks strauji izmetās galerijā.

— Rāmāk, manu zēn, — teica Lusto, kas bija viņam

sekojis, — jel nomierinies un uzskati cilvēkus vienkārši par līdzekli, jo tie tiešām nav nekas cits. Vai gribi viņam atkosties?

— Par katru cenu, — dzejnieks attrauca.

— Se tev Natana grāmatas eksemplārs, Doriā man to nupat iedeva; rīt iznāks grāmatas otrs izdevums. Pārlasi vēlreiz darbu un uzraksti iznīcinošu rakstu. Felisjcns Vernū nevar ciest Na-tanu, jo domā, ka tā panākumi kaitē viņa paša grāmatas gaidāmajiem panākumiem. Viena no sīko gariņu mānijām ir iedoma, ka divām slavenībām nepietiek vietas zem saules. Felisjens pacentīsies, lai tavu rakstu iespiež lielajā avīzē, kur viņš strādā.

— Bet ko gan var pateikt pret šo grāmatu? Tā taču ir skaista! — Lisjens iesaucās.

— Aha, draudziņ, mācies savu amatu, — Lusto smiedamies sacīja. — Grāmatai, kaut tā arī būtu īsts meistardarbs, jākļūst no tavas spalvas par tukšām blēņām, pat par bīstamu un kaitīgu darbu.

— Un kā to izdarīt?

— Pārvērt tās skaistumu trūkumos.

— Tādu metamorfožu es nespēju veikt.

— Žurnālists, mans dārgais, ir akrobāts; tev jāpierod pie savas profesijas neērtībām. Klausies, es esmu lāga zēns! Lūk, kā vajag rīkoties šādos apstākļos! Uzmanību, draudziņ! Sāc

. ar to, ka grāmata ir skaista, un šeit tu vari sev par prieku rakstīt visu, ko tu domā. Publika uzreiz apsvērs: «Šis kritiķis nav skaudīgs, viņš, bez šaubām, būs objektivs.» Tātad publika uzskatīs tavu kritiku par nesavtīgu. Iekarojis lasītāja cieņu, tu izteiksi nožēlu par paņēmieniem, kurus šādas grāmatas ienes franču literatūrā. «Vai Francija», tu sacīsi, «domas jomā nevalda pār visu pasauli?» Līdz šim franču rakstnieki no gadsimta gadsimtā ar stila varenību un oriģinālo formu, kādā tie ietērpuši idejas, virzījuši visu Eiropu pa analizēs, pa filozofiskā vērojuma ceļu. Šeit vari iespraust buržuā par patikšanu slavinājumu Volteram, Ruso, Didro, Monteskjē, Bufonam. Tu izskaidrosi, cik franču valoda nepielūdzama, tu pierādīsi, ka tā domu it kā pārklāj ar laku. Vari iespraust dažas aksiomas, kā: «Liels rakstnieks Francijā vienmēr ir arī izcils domātājs, jo pati valoda viņam neatvairāmi liek domāt, turpretī citās zemēs...» un tā tālāk. Savu apgalvojumu pierādīsi, salīdzinot vācu satirisko morālistu Rabeneru ar Labrijēru. Nekas tā nepaceļ kritiķi kā atsaukšanās uz lasītājiem nepazīstamu svešzemju autoru. Kants ir Kuzēna pjedestāls. Sasniedzis šādu pamatu, tu sniedz apzīmē-

jumu, kurā savelc kopā un izskaidro nejēgām mušu pagājušā gadsimta ģeniālo cilvēku daiļrades būtību, nosaucot viņu literatūru par ideju literatūra. Apbruņojies ar šo apzīmējumu, zvel ar visiem slavenajiem nelaiķiem pa galvu dzīvajiem autoriem. Tālāk tu paskaidrosi, ka mūsu dienās rodas jauna literatūra, kas pārāk plašos apmēros pielieto dialogu (visvieglāko literāro formu) un aprakstus, ar kuriem aizstāj domāšanu. Voltcra, Didro, Sterna, Lcsaža romānus, kas ir tik bagāti saturā, tik dziļi, tu pretstati modernajam romānam, kur viss tiek izpausts tēlos un ko Valters Skots pārāk dramatizējis. Šādā žanrā vieta tikai sagudrojumiem. «Romāni Valtera Skota garā ir žanrs, nevis virziens,» tu sacīsi. Tu satrieksi šo kaitīgo žanru, kurā domu atšķaida, saskalda trivialitatēs, žanru, kādā katra viduvējība bez pūlēm var kļūt par rakstnieku, un beidzot tu nosauksi šo žanru par tēlu literatūru. Galu galā vērs visus šos argumentus pret Natanu, parūdot, ka viņš ir atdarinātājs un tikai šķietami talantīgs. Viņa grāmatai trūkst astoņpadsmitā gadsimta spožā, koncentrētā stila, tu pierādīsi, ka autors izjūtas aizstājis ar notikumiem. Kustība taču nav dzīve, glezna nav doma! Pabārsti tamlīdzīgas sentences, publika tās atkārto. Par spīti apskatāmā darba vērtībai tev tas šķiet liktenīgs un bīstams, jo paver Slavas temp|a durvis pūlim, un tu paredzi nākamībā veselu baru skribentu, kas steigsies atdarināt šo pārāk vieglo literāro formu. Šeit tu vari izplūst skalās gaudās par gaumes dekadenci un iestarpināt uzslavas Etjenam, 2uī, Tiso, Gosū, Divalam, 2ē, Benžamcnam Konstanam, Enjanam, Baūr-Lormianam, Vilme-nam, liberālo bonapartistu partijas korifejiem, kuras aizgādībā ir Vernū avīze. Tu parādīsi, ka šī drosmīgā falanga pretojas romantiķu iebrukumam, aizsargājot ideju un stilu pret tēlu un tukšu pļāpāšanu, turpinot Voltcra tradicijas un nostājoties pret angļu un vācu skolu, tāpat kā septiņpadsmit kreisie oratori cīnās par nāciju pret galējiem labējiem. So vārdu aizsegā, kurus cienī vairākums franču, kas vienmēr piekritīs kreiso opozīcijai, tu vari iznīcināt Natanu, jo viņa darbs, kaut arī satur sevī izcili skaistas vietas, tomēr piešķir Francijā pilsoņa tiesības bezidejiskai literatūrai. Un turpmāk tu nerunāsi vairs par Natanu, ne par viņa grāmatu — saproti? — bet par Francijas slavu. Godīgāko un drošsirdīgāko rakstnieku pienākums ir cīnīties pret ārzemniecisku tendenču ievazāšanu. Un te nu tu vari paglaimot abonētājiem. Pasaki, ka franču lasītājs ir smalks pazinējs un viņu nav viegli piemānīt. Ja grāmatizdevējs aiz kaut

kādiem iemesliem, kurus tu nevēlies iztirzāt, izreklamējis nederīgo grāmatu, tad saprātīgie lasītāji drīz vien atklājuši pirmo piecsimt nejēgu maldīšanos. Tu pateiksi, ka grāmatizdevējs, kam laimējies izpārdot pirmo izdevumu, rīkojas ļoti pārdroši, laižot klajā otru, un izsaki nožēlu, ka tik veikls izdevējs tik maz pazīst publikas gaumi savā zemē. Tādi ir galvenie vilcieni. Nobārsti šos spriedelējumus ar asprātībām, piepilini nedaudz dzēlību, un Doriā būs uzcepts uz tava raksta karstajām oglēm. Noslēgumā neaizmirsti izlikties, ka patiesi nožēlo Natanu kā cilvēku, kas kļūdījies, bet, ja tas atstātu šo nepareizo ceļu, tad mūsu literatūra droši vien varētu viņam pateikties par daudziem skaistiem darbiem.

Lisjens kļuva gluži mēms aiz pārsteiguma, klausoties Lusto vārdos: dzejniekam it kā zvīņas nokrita no acīm, un viņš atklāja literārās patiesības, par kurām agrāk nebija ne jautis.

— Bet tas, ko tu sacīji, — viņš iesaucās, — taču bija ļoti pamatoti un pareizi!

— Vai tad citādi tu varētu sadragāt Natana grāmatu? — Lusto atteica. — Tā, draudziņ, ir literārā sacerējuma iznīcināšanai pielietoto rakstu pirmā forma: kritikas durklis. Bet ir arī vēl daudz citu formu! Gan jau tu iemācīsies. Ja tev būs jāraksta par cilvēku, kas tev ļoti nepatīk, bet avīzes īpašnieks vai galvenais redaktors, kā mēdz atgadīties, spiests dot par viņu atsauksmi, tad tu saviem negatīviem nolūkiem pielieto tā saukto pa-matrakstu. Virsrakstā liek apskatāmās grāmatas nosaukumu; sāk ar vispārēja rakstura vērtējumiem, var runāt kaut vai par grieķiem un romiešiem un noslēgumā pateikt: «Sie vērtējumi mūs noved pie tāda vai tāda kunga grāmatas, ko apskatīsim nākošajā rakstā.» Un nākošais raksts nekad neparādās. Tā grāmatu noslāpē starp diviem solījumiem. Tev jāraksta nevis pret Natanu, bet pret Doriā: šajā gadījumā jāķeras pie kritikas durkļa. Labai grāmatai šis durklis neko nekait, sliktā tas ietriecas līdz pašai serdei: pirmajā gadījumā tas ievaino tikai grā-matizdevēju, otrajā pakalpo publikai. Sīs literārās kritikas formas lieto arī politiskā kritikā.

Etjena ciniskā mācība pavēra Lisjena iztēlē plašus apvāršņus, jauneklis izprata visā pilnībā šo amatu.

— Iesim uz avīzi, — Lusto mudināja, — redakcijā sastapsimies ar draugiem un vienosimies, kā kopīgi uzbrukt Natanam; tu redzēsi, cik lielus smieklus tas sacels.

Sasnieguši Senfiakra ielu, abi kopā uzkāpa jumta istabā, kur tika gatavota avīze, un Lisjens jutās tikpat pārsteigts, cik sajūsmināts, redzot, ar kādu prieku biedri uzņēma uzaicinājumu nogremdēt Natana grāmatu. Hektors Merlēns paņēma papīra lapu un uzrakstīja šīs rindas, kuras tūlīt arī aiznesa uz savu avīzi:

Izziņots Natana kunga grāmatas otrs izdevums. Mes bijām paredzējuši noklusēt šo sacerējumu, bet šie šķietamie panākumi pamudina mūs publicēt rakstu ne tik daudz par minēto grāmatu, cik par jaunās literatūras tendenci vispār.

Nākošā numura joku lappusē Lusto ievietoja piezīmi:

Grāmatizdevējs Doriā publicē Natana kunga grāmatas otru izdevumu. Viņš gan laikam nepazīst juridisko aksiomu: NON BIS 1N IDEM^22? Drosmīgiem neveiksminiekiem slavai

Etjena norādījumi bija it kā lāpa aizdedzinājuši Lisjenu, un alkas atriebties Doriā stājās jauneklim sirdsapziņas un iedvesmas vietā. Trīs dienas viņš palika sēžam un strādājam Korali-jas istabā pie iekurtā kamina; Berenika viņu apkalpoja, Kora-lija, gādīga un klusa, paguruma brīžos viņu lutināja; beidzot Lisjens bija uzrakstījis apmēram trīs sleju lielu kritisku rakstu, kurā pacēlās pārsteidzošos augstumos. Viņš aizsteidzās uz redakciju; bija pulksten deviņi vakarā, visi līdzstrādnieki sanākuši, un Lisjens tiem nolasīja priekšā savu rakstu. Visi uzmanīgi noklausījās. Felisjens neteica ne vārda, paņēma rokrakstu un noskrēja lejā pa kāpnēm.

— Kas viņam lēcies? — Lisjens brīnījās.

— Viņš aiznesa tavu rakstu uz spiestuvi, — paskaidroja Hektors Merlēns, — tas ir īsts meistardarbs, kurā neviens vārds nav ne iāatņem, ne jāpieliek.

— Bija tikai jāparāda tev cejšl — Lusto sacīja.

— Es gribētu redzēt, kādu seju Natans rādīs rīt, lasīdams šo rakstu, — teica kāds cits līdzstrādnieks, kura sejā atspoguļojās līksms gandarījums.

— Ar jums jāsadzīvo pa draugam, — sacīja Hektors Merlēns.

— Jūs atrodat, ka man izdevies? — Lisjens ieinteresēts jautāja.

— Blondē un Vinjonam kļūs nelabi aiz skaudības, — Lusto atteica.

— Un šeit, — Lisjens turpināja, — ir neliels rakstiņš, ko uzmetu jums; ja tas gūtu panākumus, varētu dot veselu sēriju šajā žanrā.

— Nolasiet mums, — sacīja Luste.

Un Lisjens nolasīja vienu no tiem jaukajiem rakstiņiem, kas nodibināja avīzītes labklājību: pāris slejās viņš bija aprakstījis kādu pariziešu dzīves sīku īpatnību, uzzīmējis kādu portretu, tipu, parastu parādību vai kuriozitati. Šis paraugs, ar virsrakstu «Parizes garāmgājēji», bija uzrakstīts svaigajā, īpatnējā manierē, kur doma radās no vārdu pretstatījumiem, kur apstakļa un īpašības vārdu vizuļi saistīja lasītāja vērību. Šis raksts tikpat stipri atšķīrās no dziļā un nopietnā raksta par Natanu, kā Mon-teskjē Vēstules no Persijas atšķiras no viņa Likumu gara.

— Tu esi dzimis žurnālists, — Luslo sacīja. — Šo iespiedīsim rītdienas numurā, un raksti tādus, cik uziet.

“ Vai zini, — ierunājās Mcrlēns, — Doriā ir saniknots par diviem šāviņiem, kurus ietriecām viņa bodītē. Nupat nāku no viņa; resnītis spļāva lāstus, izgāza dusmas uz Fino, kas tikko bija pateicis, ka pārdevis tev avīzi. Es pavilku Doriā sānis un iečukstēju viņam ausī: «Margrietiņas jums maksās dārgi! Pie jums atnāk apdāvināts cilvēks, un jūs viņu aizsūtāt pastaigāties, kad mēs viņu uzņemam ar atplestām rokām!»

— Raksts, ko nupat noklausījāmies, ķers viņu kā zibens šautra, — Luslo teica Lisjenam. — Tagad tu redzi, manu zēn, kas ir avīze? Ari tava atriebība sokas! Barons Šatlē no rīta prasījis tavu adresi, šodien iespiests nāvīgs raksts pret viņu; bijušais švīts galīgi zaudējis galvu, viņš ir izmisis. Vai tu nelasīji avīzi? Raksts ir varen smieklīgs. Še, skaties: Tinteszivs apraudātā Gārņa bēru gājiens. Sabiedrībā de Baržetona kundzi savādāk nesauc kā — Tinteszivs asaka un Šatlē — barons Gārnis.

Lisjens paņēma avīzi un nespēja apslāpēt smieklus, lasot mazo ļaunprātības šedevru, ko bija sacerējis Vernū.

— Viņi kapitulēs, — Hektors Merlēns paredzēja.

Lisjens jautri piedalījās asprātību un joku sacerēšanā avīzes pēdējai lappusei; līdzstrādnieki tērzēja, smēķēja, pārrunāja dienas notikumus, pazobojās par biedriem, atklājot tajos kādu smieklīgu vai nezināmu īpašību. Ārkārtīgi asprātīgā, zobgalīgā un arī ļaunā saruna iepazīstināja Lisjenu ar literātiem un viņu ieražām.

— Kamēr avīzi saliek, — teica Lusto, — apmetīsim līkumu, es tevi iepazīstināšu ar kontrolieriem un aizkulisēm teātros, par kuriem tev būs jāraksta; pēc tam apmeklēsim Florini un Kora-liju Dramatiskajā panoramē un mazliet padraiskosim viņu ģērb-istabās.

Abi roku rokā apstaigāja teātrus citu pēc cita, un visur Lis-jcnu uzņēma kā avīzes līdzstrādnieku; direktori viņam izteica laipnības, artistes ziņkārīgi aplūkoja, jo katra zināja, cik liela nozīme bijusi vienam vienīgam viņa rakstam: Koralija pēc tā angažēta Zimnaza teātrī par divpadsmit tūkstošiem franku gadā, Florinc Panoramē par astoņiem tūkstošiem franku. Tās bija it kā nelielas ovācijās, kas pacēla Lisjenu paša acīs un nostiprināja jauneklī pašpārliecību par savu varenību. Pulksten vienpadsmitos abi draugi ieradās Dramatiskajā panoramē, kur Lisjens izturējās jau tik brīvi, ka izraisīja vispārēju sajūsmu. Tur bija arī Natans. Natans sniedza roku Lisjenam, kas to satvēra un paspieda.

— Tā, mani pavēlnieki, — Natans sacīja, — jūs nu gribot mani aprakt?

— Pagaidi līdz rītam, mans dārgais, tad tu redzēsi, kā Lisjens tev sadevis! Goda vārds, tu būsi apmierināts. Kad kritika ir tik pamatīga, tad grāmata no tās tikai iegūst.

Lisjens bija nosarcis aiz kauna.

— Vai tiešām ļoti bargi? — Natans jautāja.

— Nē, bet nopietni, — atteica Lusto.

— Tātad nekas ļauns nenotiks? — Natans neatlaidās. — 1 lektors Merlēns Vodeviļas foajē stāstīja, ka man lauzīšot sprandu.

— Lai viņš runā, bet jūs nogaidiet, — iesaucās Lisjens un iemuka Koralijas ģērbtuvē, sekodams artistei, kas pašreiz savā pievilcīgajā tērpā bija nonākusi no skatuves.

Otrā dienā, kad Lisjens ar Koraliju ēda brokastis, viņš izdzirda vieglu riteņu švīkoņu, kas vēstīja, ka paklusajā ieliņā iebraukusi eleganta ekipāžā un zirgs, spriežot pēc raitajiem rikšiem un spējās apstāšanās, neapšaubāmi bija tīrasiņu. Paskatījies pa logu, Lisjens tiešām ieraudzīja Doriā lielisko angļu zirgu un arī pašu Doriā, kas pasvieda grožus grumam un tad izkāpa.

— Tas ir grāmatizdevējs! — Lisjens uzsauca mīļākajai.

— Lai viņš uzgaida, — Koralija tūlīt pateica Berenikai.

Lisjens pasmaidīja par Koralijas pašpārliecību: meiča apbrīnojami iejutās viņa interesēs; jauneklis sirsnīgi apskāva artisti, jo tā bija rīkojusies saprātīgi. Nekautrīgā grāmatizdeveja steiga.

m

šī šarlatanu prinča pēkšņā pazemošanās bija izskaidrojama ar tagad gandrīz pilnīgi aizmirstiem apstākļiem, jo kopš piecpadsmit gadiem grāmatu tirdzniecība ārkārtīgi strauji pārveidojusies. No 1816. gada līdz 1827. gadam, kad literārie kabineti, atvērti sākumā tikai avīžu un žurnālu lasīšanai, sāka par zināmu atlīdzību izsniegt lasītājiem arī jaunās grāmatas un kad nodokļu sistēmas spiediens uz periodisko presi ierosināja tajā radīt sludinājumu daļu, grāmatnīcām nebija citu publikācijās iespēju kā raksti, ko iespieda avīzes feļetonā vai galvenajā daļā. Līdz 1822. gadam franču avīzes iznāca tik niecīga izmēra lapās, ka pašas lielākās avīzes tikko pārsniedza mūsdienu mazāko avīžu formātu. Lai pretotos žurnālistu tirānijai, Doriā un Lavokā pirmie izgudroja afišas, saistot pariziešu uzmanību ar fantastiskiem burtiem, spilgtām krāsām, vinjetēm, vēlāk pat ar lito-g-afijām, tā padarot afišas par īstu poēmu acij un bieži vien par mānekli, ar kura palīdzību patukšot cienītāju kabatas. Afišas kļuva tik oriģinālās, ka vienam no maniakiem, kurus dēvē par kolekcionāriem, pieder pilnīgs pariziešu afišu krājums. Šo paziņošanas līdzekli, kas sākumā aprobežojās ar Parizcs veikalu skatlogiem un bulvāru vitrinām, bet drīz vien aptvēra visu Franciju, vēlāk izspieda sludinājumi. Tomēr afiša, kas dažkārt vēl duras acīs, kad sludinājums uil bieži vien arī pats darbs jau aizmirsts, paliks vienmēr, jo sevišķi kopš tā laika, kad afišas sāka krāsot uz māju sienām. Par zināmu maksu katram pieejamie sludinājumi, kas pārvērtuši avīžu ceturto lappusi par lauku, kura ražu ievāc gan valsts kase, gan spekulanti, radās aiz smagajiem zīmogu, pasta un drošības naudas noteikumiem. Šie de Vilcla kunga laikā ievestie ierobežojumi, kas būtu varējuši toreiz iznīcināt avīzes, padarot tās visiem pieejamas, tieši pretēji, radīja zināmas privilēģijas, jo jaunas avīzes dibināšana kļuva gandrīz neiespējama. Tātad 1821. gadā avīzēm bija iespēja lemt dzīvību vai nāvi katram rakstnieka domas darbam un grāmatizdevēja pasākumam. Nedaudzu rindu garš paziņojums Parizes notikumu nodaļā maksāja bargu naudu. Redakciju kantoros un spiestuvju kaujas laukos vakarā, kad, avīzes aplaužot, izlēma jautājumu par zināma raksta pieņemšanu vai atmešanu, valdīja tik šausmīgas intrigas, ka bagātās grāmatiz-devēju firmas algoja literātus, kas uz vietas sacerēja rakstiņus, kuros ar nedaudziem vārdiem vajadzēja izsacīt tik daudz. Šie nepazīstamie žurnālisti, saņemot atlīdzību tikai pēc rakstu nodrukāšanas, bieži vien pavadīja spiestuvē visu nakti, lai paši savam acīm redzētu, vai nokļūst zem spiedes gan lielie raksti, ko tiem nezin kādā ceļā dažreiz laimējās iedabūt numurā, gan arī nedaudzās rindiņas, kuras kopš tā laika nosauktas par reklāmām. Mūsu dienās literatūras pasaulē un grāmatu izdevniecībās ieražas tik stipri pārvērtušās, ka daudzi cilvēki uzskata par sagudrojumiem milzīgās pūles, zemiskumu un intrigas, pie kādām, lai iespiestu reklāmās, ķērušies grāmatizdevēji un autori, šie slavas mocekļi, šie katordznieki, kas notiesāti uz mūžīgu dzīšanos pēc panākumiem. Pusdienas, glaimus, kukuļus — visu laida darbā, lai pielabinātos žurnālistiem. Tālāk minētā anekdote labāk par visiem apgalvojumiem izskaidros kritikas un grāmat-izdevniecību ciešās saites.

Kāds plaša vēriena cilvēks, kas gatavojās valstsvīra karjerai, tolaik būdams jauns, galants lielas avīzes līdzstrādnieks, kļuva ievērojamas izdevniecības firmas luteklis. Reiz svētdienā, kad bagātais izdevējs uzņēma savā lauku īpašumā izcilākos avīžu līdzstrādniekus, tolaik vēl jaunā un glītā mājasmāte aizveda slaveno rakstnieku parkā pastaigāties. Firmas pārzinis, vēss, svinīgs un akurats vācietis, kas domāja tikai par savu darbu, pastaigājās roku rokā ar feļetonistu, apspriežoties par kādu pasākumu, kurā lūdza avīžnieka padomu; tērzēdami abi neviļus iziet no parka un sasniedz mežmalu. Kādā koku pudurī vācietis pamana kaut ko, kas izskatās kā viņa saimnieka sieva; viņš pieliek pie acīm lorneti, pamāj, lai feļetonists klusē un atkāpjas, tad arī pats uz pirkstu galiņiem atgriežas.

— Ko jūs tur ieraudzījāt? — žurnālists viņam jautāja.

Gandrīz nekā, — viņš atbildēja. — Mūsu lielais raksts ieraudzīs dienas gaismu. Rīt mums avīzē Débats būs vismaz trīs slejas.

Un, lūk, otrs fakts, kas apgaismo reklāmās varenību:

l)e Šatobriana kunga grāmata par pēdējo Stjuartu gulēja noliktavas plauktā kā neejoša prece. Kāds jauneklis uzrakstīja avīzē Débats vienu pašu rakstu par šo grāmatu, un tad to izpārdeva vienā nedēļā. Tajos laikos, kad grāmatu vajadzēja nopirkt, lai izlasītu, jo bibliotēkā to nevarēja paņemt, dažus liberāļu darbus, ko cildināja visi opozīcijas laikraksti, laida klajā desmittūkstoš eksemplāros; toreiz gan vēl arī neeksistēja beļģu kontrafakcijas. I.isjena draugu iepriekšējie uzbrukumi un viņa paša raksts spēja pilnīgi nobremzēt Natana grāmatas pārdošanu. Natans ciestu tikai aiz aizvainotas patmīlības, zaudēt viņš nekā nevarēja, jo maksu par grāmatu bija jau saņēmis; bet

Doriā varēja zaudēt trīsdesmit tūkstošus franku. Tiešām, tā saukto grāmatu jaunumu tirdzniecība izpaužas šādā komerciālā teoremā: balta papīra rīse maksā piecpadsmit franku, apdrukāta tā maksā atkarībā no panākumiem vai nu simt su, vai arī simt ekiju. Viens raksts par vai pret tolaik bieži atrisināja šo finansiālo jautājumu. Un tāpēc Doriā, kam vajadzēja pārdot piecsimt rīsos, steidzās kapitulēt Lisjenam. No sultānā grā-matizdevējs pārvērtās vergā. Viņam bija mazliet jāuzgaida, viņš burkšķēja un trokšņoja cik spēdams, sarunājoties ar Bere-niku, līdz beidzot tika ielaists pie Lisjena. Lepnais grāmatizde-vējs pieņēma galminieka smaidīgo izteiksmi, kad tas apmeklē galmu, un tomēr viņa sejā vēl joprojām izpaudās arī zināma pārākuma apziņa un ierastā parupjā sirsnība.

— Neliecieties traucēties, mīlīši! — viņš teica. — Cik viņi abi jauki, kā divas dūjiņas! Patiesi, jūs izskatāties kā divi balodīši! Kas varētu pateikt, jaunkundz, ka šis jauneklis, kurš izskatās kā maiga meitene, ir tīģeris ar tērauda ķetnām; viņš saplosa reputācijas, kā viņam vajadzētu plosīt rītatērpu, kad jūs to vilcināties novilkt.

Un, nenobeidzis joku, Doriā iesmējās.

— Manu draudziņ, — viņš turpināja, piesēzdamies blakus Lisjenam, tad pats sevi pārtrauca: — Jaunkundz, es esmu Doriā.

Grāmattirgotājs bija uzskatījis par nepieciešamu izšaut savu impozanto vārdu, jo viņam likās, ka Koralija neizrāda pienācīgo laipnību.

— Vai esat jau paēdis brokastis, Doriā kungs? Varbūt vēlaties mums piebiedroties? — viņa jautāja.

— Jā, pie galda valodas vedas labāk, — Doriā atbildēja. — Bez tam, pieņemot jūsu brokastis, man būs tiesības jūs uzaicināt uz pusdienām reizē ar manu draugu Lisjenu, jo mums tagad jāturas kopā kā cimdam ar roku.

— Bcrenika! Austeres, citronu, svaigu sviestu un šampanieti, — Koralija norīkoja.

— Jūs esat pārāk gudrs, lai nezinātu, kas mani pie jums atvedis. — Doriā sacīja, skatīdamies uz Lisjenu.

— Jūs gribat atpirkt manu sonetu krājumu?

— Tieši tā, — Doriā piekrita. — Vispirms noliksim ieročus, kā viens, tā otrs.

Viņš izvilka elegantu kabatas portfeli, izņēma trīs tūkstoš -franku naudaszīmes, uzlika tās uz šķīvja un, ceremoniāli paklanīdamies, pasniedza Lisjenam, sacīdams:

Vai cienītais kungs ir apmierināts?

— Jā, — atteica dzejnieks, ko pārņēma neapjausta svētlaime, ieraugot necerēti lielo sumu.

Lisjens savaldījās, bet viņam gribējās dziedāt un diet, viņš ticēja burvju lampai un citiem brīnumiem; beidzot, dzejnieks ticēja savai ģenialitātei.

— Tātad Margrietiņas ir manas? — teica izdevējs. — Bet jūs nekad vairs neuzbruksiet nevienai manai publikācijai?

— Margrietiņas ir jūsu, taču savu spalvu nevaru pārdot, tā pieder maniem draugiem tāpat, kā viņu spalvas pieder man.

— Bet jūs taču kļūstat viens no maniem autoriem. Un visi mani autori ir mani draugi. Tad vismaz brīdiniet mani, kad gatavosieties man uzbrukt, lai es varētu pacensties atvairīt uzbrukumu.

— Esmu ar mieru.

Uz jūsu slavu! — sacīja Doriā, paceldams glāzi.

— Es gan redzu, ka jūs tiešām esat lasījis Margrietiņas, — teica l.isjcns.

Doriā neapmulsa.

— Manu draudziņ, nopirkt Margrietiņas, tās nepazīstot, ir lielākā atzinība, kādu grāmatizdevējs var sev atļauties. Pēc pusgada jūs būsiet kļuvis liels dzejnieks; jums būs raksti, no jums bīsies, man nekas nebūs jādara, lai pārdotu jūsu grāmatu. Es šodien esmu tas pats tirgotājs, kāds biju priekš četrām dienām. Ne es esmu mainījies, bet jūs: pagājušajā nedēļā jūsu sonetas man bija tikpat kā kāpostu lapas, šodien jūsu stāvoklis tās jau pacēlis līdz Delaviņa elēģijām.

— Jauki, — noteica Lisjens, un sultaniskais prieks par savu skaisto metresi, drošā pārliecība par panākumiem izraisīja jaunekli zobgalību un burvīgu nekaulrību, — ja arī neesat lasījis manas sonetas, toties manu rakstu gan.

— Jā, draudziņ, vai gan citādāk būtu tā atsteidzies pie jums? Un šis jūsu briesmīgais raksts par nelaimi ir ļoti skaists. Patiesi, manu draudziņ, jums ir milzīgs talants! Ticiet man, tveriet, steidziet izmantot savu veiksmi, — viņš pamācīja, slēpjot aiz labsirdības maskas šo vārdu dzēlību. — Vai esat saņēmis avīzi, pats izlasījāt rakstu?

— Vēl ne, — Lisjens atteica, — kaut gan tas ir pirmais lielāks prozas gabals, ko man iespiež; bet Ileklors droši vien būs aizsūtījis avīzi man uz mājām Sarlo ielā.

— Ņem un lasi, — sacīja Doriā, atdarinādams Talmu Mantijā.

Lisjcns paņēma avīzi, bet Koralija, izrāva to viņam no rokām:

— Man pieder jūsu spalvas pirmie veikumi, jūs taču zināt, — viņa smiedamās sacīja.

Doriā izturējās ārkārtīgi laipni un padevīgi, jo baidījās no Lisjena; viņš ielūdza dzejnieku un Koraliju uz lepnajām pusdienām, ko rīkoja nedēļas beigās žurnālistiem. Doriā paņēma līdzi Margrietiņu rokrakstu, uzaicinādams Lisjenu iegriezties pie viņa Koka galerijās, lai parakstītu līgumu, ko turēšot gatavībā. Vienmēr uzticīgs karaliskajām manierēm, ar kurām grāmatiz-devējs centās imponēt lētticīgiem ļaudīm, izturoties drīzāk kā mecenāts nekā tirgotājs, Doriā atstāja trīs tūkstošus franku bez paraksta un ar nevērīgu žestu atraidīja Lisjena piedāvāto kvīti; noskūpstījis Koralijai rociņu, viņš aizgāja.

Saki, mana sirds, vai tu būtu redzējis daudz šādu papīriņu, palikdams savā alā Klinī ielā ūn urbdamies grāmatās Senženevjevas bibliotēkā? — Koralija jautāja Lisjenam, kas viņai bija izstāstījis savu dzīvi. — Vai zini, tavi draugi no Katrvana ielas man šķiet esam lieli vientieši!

Sadraudzības brāļi esot vientieši! I.isjens smiedamies noklausījās šo spriedumu. Viņš bija izlasījis savu iespiesto rakstu, izbaudīdams neizteicamo rakstnieka prieku, to augstāko patmīlības tīksmi, kāda tikai reizi mūžā glāsta cilvēka apziņu. Lasīdams un pārlasīdams rakstu, viņš pilnīgāk apjauta tā plašumu un nozīmi. Iespiešana rokrakstiem ir tas pats, kas teātris sievietēm: tā izceļ gan skaistumu, gan trūkumus; tā var nogalināt vai dāvāt dzīvību; kļūda tad duras acīs tikpat spilgti kā skaistās domas. Lisjcns prieka reibumā vairs nedomāja par Natanu, Natans viņam bija tikai tramplins, viņš slīga līksmē, redzēja sevi jau bagātu. Zēnam, kas vēl nesen bija bikli staigājis Angu-lcmā pie Boljē nokalnēm, atgriežoties uz Umo, kur Postela pažobelē visa ģimene pārtika ar tūkstoš divsimt frankiem gadā, no Doriā saņemtā suma šķita zelta kalns. Kāda vēl pagaidām spilgta atmiņa, kurai Parizes dzīves nepārtrauktajās izpriecās tomēr bija lemts izdzist, pārcēla dzejnieku Mirjē laukumā. Viņš atcerējās savu jauko, pašaizliedzīgo māsu Ievu, Dāvidu un savu nabaga māti; un tai pašā mirklī Lisjens aizsūtīja Bere-niku izmainīt vienu tūkstošfranku zīmi, pats pa to laiku uzrakstīdams mazu vēstulīti savai ģimenei; tad viņš steidzināja Bcre-niķu doties uz pasta diližansa kantori, it kā bīdamies, ka mazākā vilcināšanās var padarīt neiespējamu mātei adresēto piecsimt franku nosūtīšanu. Viņam pašam un Koralijai parāda atdošana likās cēla rīcība. Artiste noskūpstīja Lisjenu, viņai jauneklis šķita īsts paraugdēls un brālis, viņa to apbēra ar glāstiem, jo šāda augstsirdīga izturēšanās allaž sajūsmina šīs lādzīgās meičas, kam sirds ir kā uz delnas.

— Un tagad, — viņa sacīja, — mums veselu nedēju pēc kārtas katru dienu ir ielūgums uz pusdienām, mēs mazliet palīksmosim, jo strādājis esi dūšīgi.

Vēlēdamās izbaudīt visā pilnībā šā jaunekja skaistumu, kura dēj citas sievietes apskaudīs Koraliju, artiste aizveda Lisjenu pie Štauba, jo viņai šķita, ka Lisjens vēl nav diezgan labi apģērbts. No turienes abi mīlētāji devās uz Buloņas mežu un tad atgriezās uz pusdienām pie di Valnobla kundzes, kur Lisjens sastapās ar Rastinjaku, Biksiu, de Lipo, Fino, Blondē, Vinjonu, baronu Nisenženu, Bodnoru, Filipu Brido, izcilo muziķi Konti, ar mākslinieku un spekulantu pasauli, kas pēc sasprindzinātā darba vēlas rast atpūtu spraigos pārdzīvojumos; Lisjenu visi uzņēma apbrīnojami laipni. Pašapzinīgais Lisjens šķieda asprātības, it kā viņam ar tām nevajadzētu trgotics, un tika vispusīgi atzīts par spēka viru — šī uzslava tolaik bija modē šajā kliķē, kur cits ar citu puslīdz draudzējās.

— Būs jāpapētī, kas tas būtībā ir par puisi, — Teodors Gai-jars sacīja kādam galma atbalstītam dzejniekam, kas tobrīd centās nodibināt rojalistisku avīzīti, ko vēlāk nosauca par Réveil.

Pēc pusdienām abi žurnālisti aizveda savas metreses uz operu, kur Merlēnam bija loža; tajā sapulcējās visa kompānijā. Tā nu Lisjens atgriezās kā uzvarētājs tajā vietā, kur priekš dažiem mēnešiem bija ticis tik smagi pazemots. Viņš pastaigājās pa foajē zem rokas ar Merlēnu un Blondē, skatījās sejā dendijiem, kas nesen viņu bija izsmējuši. Satlē bija viņa varā! de Maršē, Vandeness, Mancrvils, tālaika salonu lauvas, pārmija ar Lisjenu augstprātīgus skatienus. Noteikti arī d’Espara kundzes ložā sarunas risinājās par skaisto, eleganto Lisjenu, jo Rastinjaks joti ilgi tur uzkavējās un marķīze ar Baržctona kundzi neatlaidīgi vēroja caur lornetēm Koraliju. Vai Lisjens bija modinājis de Baržetona kundzes sirdī nožēlošanu par zaudēto? Šī doma nodarbināja dzejnieku: redzot Angulemas Korinnu, viņa sirdi satrauca atriebības alkas, tāpat kā tajā dienā, kad tas Elizejas laukos bija izjutis šās sievietes un viņas māsīcas nicināšanu.

— Vai tikai jus neesat ieradies no provinces ar amuletu? — Blondē sacīja Lisjenam, pēc pāris dienām ienākot pie Lisjena ap pulksten vienpadsmitiem no rīta, kad dzejnieks vēl nebija piecēlies. — Viņa skaistums, — Blonde* turpināja, norādot Kora-lijai uz Lisjenu un noskūpstot artisti uz pieres, — nodara postījumus no pagraba dzīvokļa līdz jumta istabai, gan augstākos slāņos, gan padibenēs. Es nāku jūs rekvizēt, mans dārgais, — viņš paskaidroja, spiezdams roku Lisjenam, — jo vakar Itāliešu operā grāfiene de Monkornē izteica vēlēšanos, lai es jūs viņai stādot priekšā. Jūs, protams, neatteiksiet šai burvīgajai jaunajai sievietei, pie kuras sastapsieties ar pašu izmeklētāko sabiedrības ziedu?

— Ja Lisjcns būs jauks zēns, — Koralija teica, — tad viņš neies pie jūsu grāfienes. Kas par prieku slaistīties pa šiem augstāko aprindu saloniem? Viņš tur garlaikosies.

— Jūs gribat viņu turēt aiz atslēgas? — Blondē sacīja. — Vai arī esat greizsirdīga uz labāko aprindu sievietēm?

— Jā, — iesaucās Koralija, — viņas ir sliktākas par mums!

— Kā tu to zini, manu mazo kaķīt? — Blondē jautāja.

— No viņu vīriem, — atcirta Koralija. — Neaizmirstiet, ka es pusgadu dzīvoju ar de Maršē.

— Vai jūs domājat, mans bērns, — Blondē sacīja, — ka esmu ļoti ieinteresēts ievest de Monkornē kundzes salonā tik skaistu vīrieti, kāds ir jūsējais? Ja jūs tam pretotos, tad iedomāsimies, ka nekā neesmu sacījis. Taču man šķiet, ka ne sieviete te svarīga, bet gan vēlēšanās panākt mieru un apžēlošanos no Lisjena kādam nabaga vīram, kas kļuvis viņa avīzes zobgalību bultu mērķis. Barons Šatlē ir tik liels muļķis, ka uzņem jūsu rakstus nopietni. Marķize d’Espara, de Baržetona kundze un grāfienes de Monkornē salons jūt līdzi Gārnim, un es apsolīju samierināt Lauru ar Pctrarku, de Baržetona kundzi ar Lisjenu.

— A! — Lisjens iesaucās, apmierinātu atriebības alku skurbā tīksmē jūtot saviļņojamies asinis dzīslās, — tad beidzot esmu viņus nospiedis pie zemes! Es dievinu spalvu, dievinu savus draugus, dievinu preses liktenīgo varenību. Pats vēl neesmu uzrakstījis ne reizes par Tinteszivi un Gārni. Es iešu, draudziņ, Lisjens teica, apskaudams Blondē ap vidukli, — jā, es iešu pie viņiem, bet tikai pēc tam, kad šis pāris būs izjutis šās tik vieglās lietiņas svaru!

Viņš paņēma spalvu, ar kuru bija uzrakstījis rakstu par Natanu, un pavicināja to gaisā.

— Rit es viņiem iebelzīšu ar pāris slejām. Un tad redzēsim. Neraizējies, Koralij: mani nesaista mīlestība, bet atriebība, un to es gribu izbaudīt visā pilnībā.

— Lūk, kāds cilvēks! — teica Blondē. — Ja tu zinātu, Lisjen, cik reti blazētajā Parizes sabiedrībā var sastapt šādu jūtu uzliesmojumu, tad tu prastu sevi novērtēt. Tu būsi lepns negantnieks, — Blondē turpināja, izsacīdamies gan vēl enerģiskāk,

— tu esi ceļā uz varu.

— Viņš to sasniegs, — sacīja Koralija.

— Sešās nedēļās viņš jau daudz sasniedzis.

— Un, ja no sceptera viņu šķirs tikai kapu kopiņas platums, tad Koralijas ķermenis kļūs viņam par pakāpienu.

— Jūs mīlat viens otru kā Zelta laikmetā, — Blondē jūsmoja.

— Apsveicu tevi ar tavu lielo rakstu, — viņš turpināja, pievērsdamies Lisjenam, — tajā ir daudz svaiguma. Tagad esi kļuvis meistars.

Lusto ar I lektoru Merlēnu un Vernū ieradās apmeklēt Lis-jcnu, kam ļoti glaimoja šī vērība. Pclisjcns atnesa Lisjenam simt franku par iespiesto rakstu. Avīzē bija vēlējušies pienācīgi atalgot labi veikto darbu, lai piesaistītu jauno autoru. Redzot sanākušos žurnālistus, Koralija lika Berenikai aiziet uz tuvīno restorānu Zilā ciparnīca pasūtīt brokastis; kad meiča paziņoja, ka galds klāts, artiste uzaicināja visus savā skaistajā ēdamistabā. Kad visi labu bridi bija mielojušies un šampanietis jau krietni iesitās galvās, atklājās biedru apmeklējuma iemesls.

— Tu taču negribēsi, — Lusto sacīja Lisjenam, — ka Natans kļūst tavs ienaidnieks? Natans ir žurnālists, viņam ir draugi, tie var tev atkosties, kad nāks klajā tava pirmā grāmata. Un vai tev nav jāpārdod ari Kārļa IX strēlnieks? Mēs šorīt satikām Natanu, viņš ir gluži izmisis; bet tu uzrakstīsi jaunu rakstu, slacīsi viņa vaigu ar slavinājumiem.

— Kā? — Lisjens brīnījās. — Pēc mana raksta pret viņa grāmatu jūs gribat...

Emils Blondē, Hektors Merlēns, Etjens Lusto, Felisjens Vernū — visi pārtrauca Lisjenu ar skaļiem smiekliem.

— Parīt tu rīko vakariņas. Vai esi viņu uzaicinājis? — Blondē jautāja.

— Tavs raksts iespiests bez paraksta, — Lusto sacīja. — Felisjens nav tik zaļš kā tu un paraksta vietā apakšā licis tikai burtu «S»; tā tu varēsi arī turpmāk parakstīt rakstus viņa avīzē, kas ir izteikti kreisa. Mēs visi esam opozicijā. Felisjens bijis tik smalkjūtīgs, ka atstājis tev brīvību politiskās pārliecības izvelē. Hektora avīze ir-labējā centra orgāns, kur tu vari parakstīties ar burtu «L». Uzbrūkot paliec anonirfis, bet, izsakot slavinājumus, ir ļoti derīgi parakstīties.

— Es neraizējos par parakstiem, — Lisjens sacīja, — bet es nezinu, ko sacīt grāmatai par labu.

— Vai tad tu to domāji, ko uzrakstīji? — Heklors jautāja Lisjenam.

— Jā.

— Ei draudziņ, — teica Blondē, — es tevi biju uzskatījis par spēcīgāku! Goda vārds, redzot tavu augsto pieri, es tevi apveltīju ar dižgariem līdzīgu visvarenību, kuri veidoti tik stipri, ka ikvienu parādību spēj aplūkot no abām pusēm. Literatūrā, draudziņ, katrai idejai ir kreisā un labā puse, un neviens nav spējīgs pilnīgi droši apgalvot, kura ir kreisā puse. Domas pasaulē viss ir divpusīgs. Idejas ir dubultnieces. Januss ir rnits, kas personificē kritiku un simbolizē ģēniju. Trīsvienīgs ir tikai dievs! Kas paceļ Moljēru un Kornciju tik augstu pāri citiem, ja ne spējas Alsestam likt pateikt «jā» un Filentam, Oktavijam un Cinnam «nē»? Ruso savā Jaunajā Eloizē uzrakstījis vienu vēstuli par, otru pret divkauju; vai tu uzdrošināsies pateikt, ko viņš pats domājis? Kurš no mums varētu izšķirties par labu Klarisai vai Lovlesam, Hektoram vai Achilam? Kas īsteni ir Homēra varonis? Kāds bijis Ričardsona nodoms? Kritikai sacerējumi jāaplūko no visiem viedokļiem. Galu galā mēs esam vienkārši referenti.

— Tātad jūs turaties pie tā, ko uzrakstāt? — Vernū izsmējīgi iejautājās. — Bet mēs taču tirgojamies ar frāzēm un dzīvojam no šās tirgošanās. Kad gribēsiet uzrakstīt lielu, skaistu darbu, īstu grāmatu, tad varat tajā ielikt savas domas un visu dvēseli, pieķerties tai un to aizstāvēt; bet raksti, kurus šodien izlasa un rīt jau aizmirst, manās acīs nav vairāk vērts kā nauda, ko par tiem saņem. Ja jūs tik nopietni skatīsieties uz šādām blēņām, tad jums būs jāpārmet krusts un jāpiesauc svētais gars, lai uzrakstītu vienkāršu prospektu!

Visi šķita ļoti pārsteigti par Lisjena sīkumainību un galīgi sadriskāja viņa balto jaunekļa togu, lai ietērptu nobrieduša žurnālistā tērpā.

— Vai zini, ar kādiem vārdiem Natans, izlasījis tavu rakstu, sevi nomierināja? — Lusto jautāja.

— Kā lai es to zinātu?

— Nalans iesaucās: «Mazie rakstiņi ir pārejoši, lielie darbi paliek!» Pēc divām dienām viņš ieradīsies šeit uz vakariņām, un viņam jākrīt tev pie kājām, jāskūpsta kāju pēdas un jāsaka, ka tu esi liels cilvēks.

— Tas būtu jocīgi! — sacīja Lisjens.

— Jocīgi? — atteica Blonde. — Nepieciešami.

— Mani draugi, es labprāt gribētu, — teica jau mazliet ieskurbušais Lisjens, — bet kā lai to izdaru?

— Gluži vienkārši, — Lusto sacīja, — uzraksti Merlēna avīzei trīs krietnas slejas, kurās apgāz pats savus spriedumus. Papriecājušies par Natana niknumu, mēs viņam pateiksim, ka drīz vien viņš mums būs pateicīgs par aso polemiku, jo ar tās palīdzību viņa grāmatu izķers vienā nedēļā. Pašreiz tu viņa acīs esi nodevējs, blēdis un nelietis; parīt tu būsi izcils cilvēks, spējīga galviņa, īsts Plutarcha vīrs! Nalans tevi apskaus kā savu labāko draugu. Doriā atnāca, trīs tūkstošus franku tu saņēmi: vajadzīgais ir veikts. Tagad tev jāatgflst Natana cieņa un draudzība. Iekritušajam jāpaliek tikai grāmatizdevējam. Mums ja-upurē un jāvajā tikai pretinieki. Ja runa pašreiz būtu par kādu cilvēku, kas iekarojis vārdu bez mūsu palīdzības, par mums neērtu talantu, ko derētu likvidēt, tad, protams, mēs tā nerīkotos; bet Natans ir viens no mūsu draugiem, Blondē savā laika tikai tādēļ bija licis viņam uzbrukt Mercure slejās, lai pats varētu avīzē Débats atbildēt. Tā arī grāmatas pirmo izdevumu izpārdeva!

— Bet tiešām, mīļie draugi, goda vārds, es nevaru uzrakstīt ne pāris atzinīgu vārdu par šo grāmatu ...

— Tu dabūsi vēl simt franku, — Merlēns sacīja. — Natans tev būs jau ienesis desmit luidorus, un vēl tu vari iespiest rakstu Fino nedēļas žurnālā, par kuru tev samaksās simt frankus Doriā un simt frankus redakcija: kopsumā divdesmit luidoru!

— Bet ko lai saku? — jautāja Lisjens.

— Lūk, kā tu vari izkulties, manu zēn, — brītiņu padomājis, ierunājās Blondē. — Skaudība, tu sacīsi, kas urbjas katrā skaistā darbā, tāpat kā tārps visjaukākajos augļos, mēģinājusi iekost arī šai grāmatai. Lai atrastu tajā kļūdas, kritika bijusi spiesta izgudrot veselas teorijas sakarā ar šo grāmatu, sadalot literatūru divos virzienos: viens ziedojoties idejām, otrs nododoties tēliem. Un tad, draudziņ, pasaki, ka rakstnieka meistarības kalngals ir idejas izpaušana tēlā. Mēģinot pierādīt, ka tikai tēlā ietilpst poēzija, tu vari pagausties par to, ka mūsu valoda pic|auj tik inaz poēzijas, tad piemini pārmetumus, ko ārzemnieki izsaka par mūsu stila pozitīvismu, un beidzot uzslavē de Kana-lisa kungu un Natanu par pakalpojumiem, kādus tie sniedz Francijai, poelizējot mūsu valodu. Pārtrumpo savu iepriekšējo apgalvojumu un pierādi, ka esam tālu pārsnieguši astoņpadsmito gadsimtu. Atsaucies uz progresu (ar to var lieliski mistificēt buržuāl). Mūsu jaunā literatūra sniedz klāstus, kuros koncentrēti visi žanri: komēdija un drama, apraksti, raksturi, dialogs, un to vēl izceļ interesantas intrigas spožie samezglojumi. Romāns, kas prasa jutās, stilu un tēlus, ir izcilākais mūsdienu sasniegums. Tas ir komēdijas mantinieks, kura ar tās vecajiem likumiem kļuvusi neiespējama, valdot mūsdienu tikumiem. Romāns šodien ietver kā faktus, tā idejas, un romānā iecerei vajadzīga Labrijcra asprātība un moralizējošais dzēlīgums, Mol-jēra izpratnē traktēti raksturi, īsti šekspiriska grandiozitāte un ari kaislību vissmalkāko nianšu attēlojums — vienīgā vērtība, ko mums atstājuši priekšgājēji. Un tāpēc šodien romāns ir daudz pārāks par astoņpadsmitā gadsimta vēso, matemātisko iztirzājumu, par sausu analizi. «Romāns,» tu varēsi pamācīgi sacīt, «ir amizanta epopeja.» Citē Ķorinnu, atsaucies uz de Stala kundzi. Astoņpadsmitais gadsimts ir visu apšaubījis, deviņpadsmitajam gadsimtam jādod secinājumi: tas izšķīries par īstenību, par dzīvu īstenību tās kustībā; tas attēlo arī kaislību, šo elementu, kuru Voltērs nav pazinis. Iestarpini tirādi pret Voltēru. Par Ruso vari sacīt, ka viņš vienkārši ietērpis frāzēs spriedelējumus un sistēmas. Jūlija un Klara ir tikai schemas, tām nav ne miesas, ne asiņu. Šeit vari novirzīties no tēmas un pateikt, ka par jauno oriģinālo literatūru mums jāpateicas mieram un Bur-boniem, jo tu rakstīsi labējo centra avīzei. Pazobojies par dažādu doktrinu taisītājiem. Galu galā jūsmīgā saviļņojumā vari iesaukties: «Cik daudz kļūdu, cik daudz melu atļāvies mūsu profesijas biedrs! Un kādēļ? Lai nopeltu skaistu darbu, maldinātu publiku un nonāktu pie secinājuma: «Grāmata, ko publika pērk, netiek pirkta.» Proh pudor![23]» Noteikti neaizmirsti: «Proti pudor!», jo krietns lāsts apgaro lasītāju. Beidzot pavēstī kritikas dekadenci! Secinājums: vērtīga ir tikai viena literatūra — tā, kas spēj ieinteresēt lasītāju. Natans ir jauna ceļa gājējs, viņš izprot savu laikmetu un atbilst tā prasībām. Laikmeta prasība ir drama. Tieši drāmās alkst gadsimts, kura politika ir nepārtraukta mimodrama. Vai pēdējos divdesmit gados, tu jautāsi, neesam pārdzīvojuši četras drāmās: Revolūciju, Direktoriju, Impēriju un Restaurāciju? Tad izplūsti slavinājumu ditirambos, un — otrais izdevums tiks izķerts! Nākošajā sestdienā tu mūsu nedēļas žurnālā uztaisīsi veselu lapu un parakstīsies ar pilnu vārdu de Ribamprē. Pēdējā rakstā tu pateiksi: «Izcili darbi parasti mēdz sacelt plašas diskusijas. Pagājušajā nedēļā tāda un tāda avīze rakstījusi par Natana grāmatu tā, cita avīze tai visai spēcīgi atbildējusi.» Pakritizē abus kritiķus, gan S., gan L., garām ejot izsakies atzinīgi par manu rakstu avīzē Débats un nobeidz ar apgalvojumu, ka Natana grāmata ir mūsu laikmeta izcilākā grāmata. Tas būs tikpat daudz, it kā tu nekā nebūtu pateicis, jo to mēdz sacīt par katru grāmatu. Tā tu nedēļā būsi nopelnījis četrus simtus franku un guvis patikšanu vietumis pateikt patiesību. Saprātīgi cilvēki būs vienis prātis ar S. vai ar L., vai ar Ribamprē, varbūt pat ar visiem trim! Mitoloģija, neapšaubāmi viens no izcilākajiem cilvēces atradumiem, nogremdējusi Patiesību akas dzelmē: vai nav vajadzīgi spaiņi, lai to izsmeltu? Viena vietā tu būsi devis publikai veselus trīs. Tā, manu zēn, un tagad — rīkojies!

Lisjens bija kā apstulbots, Blondē noskūpstīja viņu uz abiem vaigiefh un sacīja:

— Es eju uz savu bodīti.

Katrs aizgāja uz savu bodīti; šiem «spēka vīriem» avīze bija tikai bodīte. Visi bija norunājuši vakarā tikties Koka galerijās, kur Lisjenam vajadzēja iet parakstīt līgumu ar Doriā. Florine un Lusto, Lisjens un Koralija, Blondē un Fino bija uzaicināti uz pusdienām Palē-Rojalā, kur di Briēls izmaksāja Dramatiskās panoramas direktoram.

— Viņiem taisnība! — iesaucās Lisjens, palicis divatā ar Koraliju. — Spēcīgu cilvēku rokās pārējie ir tikai līdzeklis. Četrsimt franku par trim rakstiem! Dogcro tikko bija ar mieru man to maksāt par veselu grāmatu, kuru rakstot biju strādājis divus gadus.

— Raksti kritikas, — sacīja Koralija, — un uzjautriniesl Vai tad arī es nebūšu šovakar andaluziete, rīt pārvērtīšos čigānietē, kādu citu dienu jauneklī? Dari tāpat kā es, sniedz viņiem par viņu naudu grimases, un dzīvosim laimīgi.

Sā paradoksa savaldzināts, Lisjens apsegloja ietiepīgo mūli, Pegasa un Bileama ēzeļmātes dēlu. Vizinādamies pa Buloņas mežu, viņš auļoja pa domu laukiem un atklāja īpatnēju skaistumu Blondč tēzēs. Viņš paēda pusdienas, kā pusdieno laimīgi cilvēki, tad parakstīja pie Doriā līgumu, ar kuru atteicās no jebkurām tiesībām uz Margrietiņu -rokrakstu, nesaskatot šajā noteikumā nekādas neērtības; beidzot iegriezās avīzes redakcijā, kur uztriepa pāris slejas, un atnāca atpaka] Vandoma ielā. Otrā rītā Lisjens manīja, ka vakardienas domas galvā bija nobriedušas; tā mēdz notikt allaž, kad smadzenes vēl pilnas jaunības svaiguma un gars nav izšķiedis savas spējas. Lisjenam sagādāja prieku pārdomas par jauno rakstu, pie kura viņš ķērās dedzīgi. Zem viņa spalvas iedzirkstījās pretrunās izšķīlies skaistums. Viņš bija asprātīgs un zobgalīgs, paceļoties pat līdz jauniem novērojumiem par jūtām, idejām un tēliem literatūrā. Būdams atjautīgs un smalks, Lisjens, pievērsdamies Natana slavināšanai, atmiņā atdzīvināja pirmos iespaidus, kādus bija guvis, lasot grāmatu Blosa Literatūras kabinetā. No asa un skarba kritiķa, no dzēlīga zobgaļa viņš pārvērtās dzejniekā, majestātiskās nobeiguma frāzēs it kā kūpinot vīraku pie altara.

— Simt franku, Koralij! — viņš iesaucās, norādīdams uz astoņām papīra lapām, kuras bija uzrakstījis, kamēr viņa ģērbās.

Iekarsis rakstīšanā, viņš tūlīt pat ķērās pie briesmīgā raksta, ko bija apsolījis dot Blondē, pie raksta pret Satlē un de Barže-tona kundzi. Asinot epigramu, spodrinot tās salto asmeni, kas ieurbsies upura sirdī, un, lai sagādātu palikšanu lasītājiem, izrotājot arī dunča rokturi, Lisjens torīt pārdzīvoja vienu no tīkamākajiem slepenajiem žurnālistu priekiem. Publika apbrīno ieroča smalko izstrādājumu un nemana tajā apslēpto viltību, nezina, ka atriebības alku uztrītais zobgalības tērauds uzplēš tūkstošiem brūču sīki jo sīki izpētītajā patmīlībā. Sī baigā tīksme, drūma un citu acīm noslēpta, izbaudīta bez lieciniekiem, ir kā divkauja ar klātneesošu cilvēku, ko nogalina pāri attālumam ar spalvas vilcienu, it kā žurnālistam, līdzīgi talismana īpašniekam arabu pasakās, piemistu fantastiskas spējas piepildīt to, ko vēlas. Epigrama ir naida asprātība, un naids ir visu cilvēka ļauno kaislību mantojums, tāpat kā mīlestība ir visu labo īpašību apvienojums. Nav tāda cilvēka, kas atriebjoties nekļūtu asprātīgs, tāpat kā nav neviena, kam mīlestība nesniegtu baudījumu. Par spīti šādas asprātības tukšumam un vulgaritātei Francijā tā allaž gūst piekrišanu. Lisjena rakstam vajadzēja vainagot avīzes ļaunprātības slavu, un tas ari veica to: raksts ieurbās diviem upuriem līdz sirds dziļumiem, smagi ievainojot dzejnieka kādreizējo Lauru — de Baržetona kundzi un vii,ia sāncensi baronu Satlē.

— Brauksim uz Buloņas mežu pavizināties, zirgi aizjūgti un nepaciēTigi dīžājas, — Koralija teica Lisjenam. — Tev nevajag sevi nobeigt darbā.

— Aizvedīsim Hcktoram rakstu par Natanu. Avīze patiesi ir kā Achila šķēps, tā izdziedina rētas, ko pati cirtusi, — sacīja Lisjens, izlabojot vēl dažus izteicienus.

Abi mīlētāji aizbrauca un parādījās visā savā krāšņumā Parizei, kas vēl gluži nesen bija noliegusi Lisjenu un tagad sāka par viņu interesēties. Lisjens bija aptvēris šās pilsētas mil-zīgumu un grūtības, kādas jāuzveic, lai tajā kļūtu par kaut ko, tāpēc viņu skurbināja reibinoša līksme, ka spējis saistīt pari-ziešu vērību.

— Miļais, iegriezīsimies pie tava drēbnieka, lai pasteidzinātu tev uzvalku vai arī pielaikotu, ja jau būtu tiktāl, — Koralija sacīja. — Kad tu iesi pie savām augstāko aprindu dāmām, tad es gribu, lai tu aizēno šo pretīgo de Maršē, mazo Rastinjaku, Achuda-Pinto, Maksimu de Traiju, Vandenesus — visus šos švītus. Neaizmirsti, ka tava iemiļotā ir Koralija! Bet tu taču mani nekrāpsi, ko, draudziņ?

Pēc divām dienām, vakariņu priekšvakarā, uz kurām Lisjens un Koralija bija uzaicinājuši savus draugus, Ambigi teātrī uzveda jaunu lugu, par kuru Lisjenam vajadzēja rakstīt recenziju. Pēc pusdienām Lisjens un Koralija kājām devās no Van-doma ielas uz Dramatisko panorāmu; viņi gāja pa Tempļa bulvāri garām Turku kafejnīcai, kur tolaik bija iemīļota pastaigas vieta. Lisjens dzirdēja, ka garāmgājēji skaļi jūsmoja par viņa laimi un metreses claiļumu. Daži teica, ka Koralija esot skaistākā sieviete Parizē, citiem šķita, ka Lisjens ir viņas cienīgs. Dzejnieks jutās savā vidē. Sī dzīve bija viņa dzīve. Sadraudzību jauneklis vairs tikko atcerējās. Lielie domātāji, kurus priekš pāris mēnešiem Lisjens tik ļoti bija apbrīnojis, tagad viņam likās it kā panaivi ar savām idejām un puritānismu. Vārds «vientieši», ko Koralija reiz nevērīgi bija izmetusi, pamazām nobrieda Lisjena prātā un jau nesa augļus. Aizvadījis Kora-liju viņas garderobē, Lisjens paslaistījās pa teatra aizkulisēm: viņš staigāja kā sultāns, visas artistes tam dāvāja gan dedzīgus skatienus, gan glaimojošus vārdus.

— Man jāiet uz Ambigi amata darīšanās, — viņš sacīja.

Ambigi teātrī skatītāju zāle bija pārpildīta. Lisjenam vairs neatradās brīvas vietas. Lisjens devās aiz kulisēm un sarūgtināts sūdzējās, ka neesot kur atsēsties. Režisors vēl nepazina Lisjenu; viņš pateica, ka avīzei jau esot aizsūtītas divas ložas, un lūdza jaunekli atstāt skatuvi.

— Tad es uzrakstīšu par lugu tā, kā būšu par to dzirdējis, — Lisjens aizvainoti sacīja.

— Vai jums prāts! — jaunā varone pārmeta režisoram. — Tas taču ir Koralijas mīļākais!

Režisors tūlīt dzinās pakaļ Lisjenam un teica:

— Mans kungs, es tūlīt aprunāšos ar direktoru.

Tā katrs sīkums pierādīja Lisjenam avīzes milzīgo varu un uzkurināja viņa godkāri. Direktors ieradās un drīz vien panāca hercoga de Retorē un primabalerīnas Tulijas piekrišanu, ka Lisjens atsēžas viņu proscenija ložā. Hercogs pazina Lisjenu un tāpēc tam nepretojās.

— Jūs esat iedzinis izmisumā divas personas, — Lisjenam teica hercogs, runādams par baronu Satlē un de Baržctona kundzi.

— Un kas vēl notiks rīt? — atteica Lisjens. — Līdz šim tikai mani draugi viņus apšaudīja, bet šonakt es pats viņiem raidīšu kvēlojošu šāviņu. Rīt jūs sapratīsiet, kāpēc mēs zobojamies par Potlē. Raksts sauksies: 1811. gada Pollē, 1821. gada Potlē. Šallē būs parādīts kā cilvēks, ka noliedzis savus labdarus, pie-slejoties Burboniem. Licis viņiem izjust savu spēku, es ieradīšos pie de Monkornē kundzes.

Lisjenam ar jauno hercogu bija saruna, kurā dzirkstīja asprātības; jaunais dzejnieks tiecās pierādīt šim dižciltīgajam lielkungam, cik ļoti kļūdījušās d’Espara un de Baržetona kundzes, viņu noniecinot; bet, tikko hercogs de Retorē tīši viņu nosauca par Šardonu, Lisjens nodeva savu slepeno nodomu panākt tiesības uz de Ribarnprē vārdu.

— Jums vajadzētu kļūt par rojalistu, —hercogs viņam sacīja. — Savu asprātību jūs esat pierādījis, kļūstiet tagad cilvēks ar sapratu. Vienīgais ceļš, kādā panākt karaļa rīkojumu, kas jums atdotu mātes senču vārdu un titulu, ir izlūgties to kā atlīdzību par pakalpojumiem, kurus jūs sniegtu galmam. Liberāļi jūs nekad nepadarīs par grafu! Restaurācija galu galā iegrožos presi — vienīgo tai bīstamo varu. Ir jau pārāk ilgi gaidīts, jau sen lai vajadzēja uzlikt uzpurni. Izmantojiet pēdējos preses brīvības mirkļus, kļūstiet bīstams! Pēc dažiem gadiem vārds un tituls Francijā būs lielāka bagātība nekā talants. Tā jūs ieman-

tosiet visu: gudrību, dižciltību un skaistumu, jūs sasniegsiet visu. Tāpēc šobrīd esiet liberālis tikai tādēļ, lai izdevīgāk varētu pārdot savu rojalismu.

Hercogs lūdza Lisjenu pieņemt uzaicinājumu uz pusdienām, ko viņam atsūtīšot sūtnis, ar kuru kopā vakariņojuši pie Flori-nes. Lisjenu vienā mirklī savaldzināja muižnieka spriedumi un apbūra doma, ka viņa priekšā atvērsies salonu durvis, no kuriem viņš priekš dažiem mēnešiem bija sevi uzskatījis par izdzītu uz visiem laikiem. Lisjens brīnījās par domas visvarenību. Prese un inteliģence tātad mūsdienu sabiedrībā bija eksistences līdzekļi. Lisjens saprata, ka Lusto jau tagad varbūt sāka nožēlot, ka atvēris viņam tempļa durvis, jo pats arī sāka izjust nepieciešamību izvirzīt grūti pārvaramus šķēršļus godkārīgajiem jauniešiem, kas trauca no provinces uz Parizi. Lisjens neuzdrošinājās sev vaicāt, kā uzņemtu jaunu dzejnieku, kas tuvotos viņam tā, kā pats reiz bija meties Etjenam rokās. Hercogs pamanīja, ka Lisjens iegrimis dziļās pārdomās, un nemaldīgi atrada šo pārdomu cēloni: viņš bija atklājis godkārīgajam jauneklim bez stingras gribas, tomēr ne bez vēlēšanās visu politikas apvārsni, līdzīgi žurnālistiem, kuri kā sātans no tempļa jumta Jēzum parādījuši Lisjenam literatūras pasauli ar tās bagātībām. Lisjens nenoģida, ka ļaudis, ko viņa avīze bija aizvainojusi, perināja pret viņu mazu sazvērestību un ka arī de Retorē kungs tajā piedalījās. Jaunais hercogs bija gluži pārbiedējis d’Espara kundzes sabiedrību, pastāstot tajā par Lisjena apdāvinātību. De Barže-tona kundze bija hercogam uzdevusi papētīt žurnālistu un de Retorē cerējis sastapt Lisjenu Ambigi-Komika teātrī. Nedomājiet, ka šeit slēpās iepriekš nodomāta nodevība: ne augstāko aprindu cilvēki, ne žurnālisti nebija dziļi plānotāji. Viņu makia-velisms eksistēja, tā sakot, no rokas mutē; tie vienkārši vienmēr bija visur klāt, gatavi uz visu, gatavi izmantot kā labu, tā ļaunu un uzglūnēt mirklim, kad kaislība nodod viņu rokās kādu upuri. Vakariņās pie Florines jaunais hercogs bija atšifrējis Lisjena raksturu, viņš spekulēja uz dzejnieka godkāri un tagad pārbaudīja pie tā savas diplomāta spējas.

Kad izrāde beidzās, Lisjens aizsteidzās uz Sanfiakra ielu uzrakstīt recenziju par lugu. Viņa kritika tīši bija skarba un dzēlīga; jauneklim patika izmēģināt savu varu. Melodrāmā izrādījās labāka par Dramatiskajā panorāmā uzvesto; bet Lisjens gribēja uzzināt, vai spēs, kā viņam bija sacīts, izgāzt labu lugu un sliktai radīt panākumus. Otrā rītā, ēdot brokastis kopā ar

Koraliju, viņš atlocīja avīzi, iepriekš pateicis, ka esot krietni sadevis Ambigi-Komika teātrim. Var iedomāties, cik liels bija viņa pārsteigums, kad pec raksta par de Btaržetona kundzi un Šatlē Lisjens izlasīja recenziju par Ambigi; tā pa nakti bija tik ļoti sasaldināta, ka, paturot lugas asprātīgo analizi, secinājums iznāca labvēlīgs. Lugai vajadzēja piepildīt teatra kasi. Grūti aprakstīt Lisjena saniknojumu; viņš cieši noņēmās parunāt pāris vārdus ar Lusto. Lisjens jau uzskatīja sevi par nepieciešamu, viņš nosolījās, ka nejaus sevi apspiest un izmantot kā katru nejēgu. Lai galīgi nostiprinātu savu varu, Lisjens uzrakstīja Doriā un Fino nedēļas žurnālam rakstu, kurā apvienoja un apsvēra visus secinājumus, kādi bija izsacīti par Natana grāmatu. Iekarsis rakstīšanā, jauneklis uztriepa arī vienu no mazajai avīzīte: solītajiem rakstiņiem nodaļā Dažādi, notikumi. Pirmajā aizrautībā jauni žurnālisti visu raksta ar mīlestību un tā neapdomīgi izšķiež savas apdāvinātības krāšņākos augļus. Dramatiskās panoramas direktors todien sniedza kādas vodeviļas pirmizrādi, lai atbrīvotu vakaru Florinei un Koralijai. Pirms vakariņām bija paredzēta kāršu spēle. Lusto iegriezās pēc Lisjena raksta, ko jauneklis, noskatījies lugas ģenerālmēģinājumu, bija uzrakstījis pirms pirmizrādes, lai neaizkavētu avīzes salikšanu. Kad Lisjens viņam nolasīja vienu no burvīgajiem rakstiņiem par pariziešu ieražām, ar kādiem sagādāja avīzītei popularitāti, Etjens viņu noskūpstīja uz abām acīm un nosauca par avīžu aizgādnieku.

— Kādēļ tad tev labpatīk izkropļot manu rakstu jogu? — iejautājās Lisjens, kas lielisko mazo rakstiņu bija uzrakstījis tikai tādēļ, lai padarītu spēcīgāku savu protestu.

— Es?! — Lusto iesaucās.

— Jā, kas tad sagrozījis manu rakstu?

— Mans dārgais, — Etjens smiedamies atbildēja, — tu vēl neesi īsti izpratis mūsu stāvokli. Ambigi teātris parakstījies uz divdesmit avīzes eksemplāriem, no kuriem tiek piegādāti tikai deviņi: direktoram, kapelmeistaram, režisoram, viņu mīļākajām un trim teatra līdzīpašniekiem. Katrs no bulvāru teātriem tādā veidā maksā avīzei astoņsimt franku. Tikpat daudz naudas sanāk par ložām, ko nodod Fino rīcībā, neieskaitot artistu un autoru abonementus. Tātad šis blēdis uz bulvāriem vien nopleš savus astoņus tūkstošus franku. Pēc mazajiem teātriem vari spriest par lielajiem! Vai tagad saproti? Mums jābūt ļoti iecietīgiem.

— Es saprotu tikai, ka nedrīkst rakstīt to, ko domāju . ..

— Ē brālīt, vai tev nav vienalga, ja tik tev atlec labums? — Lusto iesaucās. — Bez tam pasaki, kāds zobs tev ir pret teātri? Lai izgāztu vakardienas lugu, tev vajadzīgs iemesls. Izgāzt vienīgi izgāšanas dēļ nozīmētu sakompromitēt avīzi. Ja avīze sistu tiem, kas pelnījuši, ta zaudētu jebkuru ietekmi. Vai direktors tevi nokaitināja?

— Viņš nebija man rezervējis vietu.

— Jauki, — Lusto sacīja. — Parādīšu tavu rakstu direktoram un pateikšu, ka man izdevās tevi pierunāt to mīkstināt, un tev būs izdevīgāk, nekā ja raksts būtu ticis iespiests. Rit paprasi viņam biļetes, un viņš tev izrakstīs pa četrdesmit biļetēm mēnesī; aizvedīšu tevi pie kāda vīra, ar kuru tu varēsi vienoties par biļešu pārdošanu; viņš tev tās atpirks par piecdesmit procentiem no vērtības. Ar teātru biļetēm tirgojas tāpat kā ar grāmatām. Tu iepazīsies ar citādu Barbē, ar uzpirkto aplaudētāju, ar k'.aķieru vadītāju; viņš nedzīvo tālu no šejienes, laika mums diezgan, aiziesim.

— Bet, mans draugs, Fino taču rīkojas zemiski, domas laukā piedzīdams netiešus nodokļus. Agri vai vēlu ...

— Ei, kur tu tāds gadījies? — Lusto iesaucās. — Par ko tu uzskati Fino? Zem viņa mākslotās labsirdības, zem Tirkarē maskas, zem nezināšanas un stulbuma slēpjas visa viņa priekšgājēja — cepuru tirgotāja viltība. Vai neesi ievērojis redakcijas kantorī veco Impērijas laiku zaldātu, Fino tēvoci? Sis tēvocis ir ne tikai godavīrs, bet viņam arī laimējies tikt izdaudzinātam par nejēgu. Viņš ir tas vīrs, kas kompromitējas visās naudas maehi-nacijās. Parizē godkārīgam cilvēkam tā ir īsta bagātība, ja atrodas cilvēks, kas ir ar mieru kompromitēties viņa labā. Politikā, tāpat kā žurnālistikā, ir bezgala daudzi gadījumi, kuros vadītāji it kā paliek ārpusē. Ja Fino kļūtu politisks darbinieks, tēvocis būtu viņa sekretārs, kas uz sava rēķina saņemtu kukuļus, kurus ievāc kancelejās, kad veic lielus darījumus. Zirudo, ko uz pirmā acu uzmetiena katrs uzskatītu par muļķi, ir pietiekami viltīgs, lai būtu neatšifrējams līdzzinātājs. Viņš stāv sardzē, lai atturētu no mums strīdniekus, iesācējus, sūdzētājus, un es neticu, ka citā avīzē atradīsies viņam līdzvērtīgs zibeņnovedējs.

— Viņš savu lomu tēlo lieliski, — Lisjens piekrita, — esmu viņu novērojis darbā.

Etjens ar Lisjcnu devās uz Foburditampla ielu, kur galvenais redaktors apstājās pie kādas ļoti glītas ēkas.

— Vai Brolara kungs mājās? — Viņš vaicāja durvju sargam.

— Kā tā? — Lisjens brīnījās. — Klaķieru vadītājs, un tev — kungs?

— Brolaram ir divdesmit tūkstoš livru rentes, draudziņ, un visi bulvāru teātru dramaturgi ir viņa ķetnās; tiem pie viņa ir tekošs rēķins kā pie īsta baņķiera. Autoru biļetes un kontramarkas tiek pārdotas. So preci novieto Brolars. Mazliet pievērsies statistikai, kas ir diezgan derīga zinātne, ja ar to neielaižas pārmērībās. Piecdesmit brīvbijetcs uz katru izrādi visos teātros, kopā divsimt piecdesmit biļetes dienā; ja tās caurmērā maksā četrdesmit sū gabalā, Brolars dienā maksā autoriem simt divdesmit piecus frankus un var tikpat daudz pats nopelnīt. Tā autoru biļetes vien viņam ienes ap četriem tūkstošiem franku mēnesī, četrdesmit astoņus tūkstošus franku gadā. Iedomāsimies, ka savus divdesmit tūkstošus franku viņš var arī zaudēt, jo ne vienmēr izdodas visas biļetes izgrūst.

— Kāpēc?

— Ak, biļetes, ko pārdod teatra kasē, dažreiz izkonkurē brīvbiļetes, jo uz pēdējām netiek rezervētas vietas. Teātris patur sev tiesības sadalīt vietas. Dažudien ir jauks laiks un tiek uzvesta slikta luga. īsi sakot, šajā nozarē Brolars nopelnī varbūt trīsdesmit tūkstošus franku gadā. Viņš darbojas ari vēl citā nozarē — klaķieru norīkošanā. Florine un Koralija arī viņam maksā meslus: atteikdamās to darīt, viņas vairs nesaņemtu aplausus, uznākot uz skatuves un aizejot.

To visu Lusto paskaidroja klusā balsī, kamēr abi kāpa augšup.

— Parize ir dīvaina pilsēta, — sacīja Lisjens, kas ik uz soļa tagad saskatīja kādas savtīgas intereses.

Tīri ģērbusies istabene ieveda abus žurnālistus pie Brolara kunga. Biļešu tirgonis sēdēja kabineta krēslā pie liela sekretera ar cilindrisku jumtiņu; ieraudzījis Lusto, viņš piecēlās. Brolars bija ģērbies pelēkos mclitona svārkos, garās biksēs, kājās apāvis sarkanas tupeles gluži kā ārsts vai advokāts. Lisjens saskatīja viņā jaunbagātnieku, kas nācis no tautas zemākajiem slāņiem: rupji vaibsti, pelēkas, ļoti viltīgas acis, klaķiera rokas, sejas krāsu uzdzīve izbalinājusi kā lietus jumtu, sirmojoši mati, apslāpēta balss.

— Jūs, bez šaubām, esat ieradies Florines jaunkundzes dēļ un jūs Koralijas jaunkundzes dēļ, — viņš ierunājās, — es jūs pazīstu. Varat būt gluži mierīgs, mans kungs. — Brolars sacīja Lisjenam, — es pērku Zimnaza klientūru, rūpēšos par jūsu met-resi un brīdināšu viņu, ja kāds gatavos pret viņu intrigas.

— No tā mēs neatsakāmies, mīļais Brolar, — Lusto atteica, — bet īstenībā iegriezāmies pie jums sakarā ar redakcijas biļetēm visos bulvāru teātros, kuras saņemam: es kā galvenais redaktors, mans draugs kā recenzents.

— Ak, jā! Fino pārdevis savu avīzi. Dzirdēju par viņa darījumu. Veicas gan lieliski tam Fino. Nedēļas beigās rīkošu viņam par godu pusdienas. Ja jūs vēlētos mani pagodināt un iepriecināt, lūdzu, ierodieties ar savām dāmām, svinēsim jautri, jo piedalīsies arī Adelc Dipiī, Dikanžs, Frcderiks di Ptimerē, Mijo jaunkundze, mana mīļākā; izsmiesimies tad pēc sirds patikas! Un iedzersim vēl dūšīgāk!

— Dikanžam gan laikam iet plāni, viņš zaudēja prāvu.

— Es viņam aizdevu desmittūkstoš franku, Kālā panākumi man tos atdos; esmu arī pamatīgi uzkurinājis! Dikanžs ir apdāvināts vīrs, spējīgs cilvēks ...

Lisjens šķita sapņojam, dzirdot šo vīru vērtējam rakstnieku talantu.

— Koralijai ir veicies, — Brolars turpināja kā pazinējs.

Ja viņa izturēsies jauki, tad slepeni atbalstīšu viņu pret iespējamām sazvērestībām, kad tā pirmo reizi uzstāsies Zimnazā. Vai zināt? Es sasēdināšu galerijā labi apģērbtus cilvēkus, kas ar smaidiem un sačukstēšanos izraisīs aplausus. Šāds paņēmiens sievietei ļoti izdevīgs. Man patīk šī Koralija, un jums jābūt ar viņu apmierinātam, jo tā ir meiča ar jūtām. Ak, es varētu izgāzt, ko vien vēlētos ...

— Bet kā būs ar biļetēm? — Lusto jautāja.

— Norunāsim tā: katra mēneša pirmajās dienās iegriezīšos pie jums pēc tām. Sis kungs ir jūsu draugs, piedāvāšu viņam tādus pašus noteikumus kā jums. Jums ir pieci teātri, jums dos pa trīsdesmit biļetēm; iznāks apmēram septiņdesmit pieci franki mēnesī. Varbūt vēlaties avansu? — biļešu tirgotājs iejautājās, atgriezdamies pie sekretera un paraudams vaļā atvilktni, pilnu ar ekijiem.

— Nē, nē, — Lusto atteica, — tas lai paliek nedienām...

— Tuvākajās dienās es apmeklēšu Koraliju, — Brolars sacīja Lisjenam, — un tad mēs ar viņu vienosimies.

Lisjens dziļā izbrīnā vēroja Brolara kabinetu, kur atradās grāmatu plaukts, graviras, labas mēbeles. Ejot cauri salonam, viņš ievēroja, ka tā iekārta bija tikpat sveša sīkstulībai, cik pārmērīgai greznībai. Ēdamistaba viņam šķita visrūpīgāk iekārtotā telpa, un Lisjcns izteica par to jocīgu piezīmi.

— Bro'.ars taču ir gardēdis, — Lusto sacīja. — Pusdienas, ar kurām viņš pamielo, pieminētas pat dramatiskā literatūrā, tās atbilst viņa makam.

— Man ir labi vīni, — Brolars pieticīgi atteica. — Aliā! tur jau nāk mani kurinātāji! — viņš iesaucās, dzirdot kāpnēs aizsmakušas balsis un soju dipoņu.

Kāpjot lejup, Lisjens redzēja aizsoļojam garām klaķieru un biļešu pārdevēju smirdošo baru: ģērbušies apvalkātās biksēs, apdilušās žaketēs, ar naģenēm galvās, ar īstām karātavu putnu sejām, zilganām vai zaļganām, dubļiem notašķītām vai slimību izķēmotām, ar garām bārdām, ar negantām un reizē blēdīgām acīm — baiga cilts, kas čum un mudž pa Parizes bulvāriem, no rītiem pārdodot durvju aizsargķēdes vai zelta rotlietiņas par divdesmit. pieciem sū, vakaros plaukšķinot zem teatra zāļu lustrām, vispār veicot jebkuru Parizē nepieciešamu negodīgu pasākumu.

— Lūk, romieši! — Lusto iesmiedamies sacīja. — Lūk, kāda izskatās artistu un dramatisko autoru slava. Tuvumā tā nav skaistāka par mūsējo.

— Parizē saglabāt par kaut ko ilūzijas ir grūti, — atgriežoties mājup, sacīja Lisjens. — Šeit viss aplikts ar nodevām, viss tiek pārdots, tiek mākslīgi radīts viss, pat panākumi.

Lisjens bija uzaicinājis Doriā, Panoramas direktoru, Matifā un Florini, Kamizo, Lusto, Fino, Natanu, Hektoru Merlēnu un di Valnobla kundzi, Felisjenu Vernū, Blondē, Vinjonu, Filipu Brido, Mariettu, Zirudo, Kardo un Florentini, Biksiu. Viņš bija lūdzis ierasties arī Sadraudzības jauniešus. Dejotāja Tulija, par kuru runāja, ka viņa esot di Briēla draudzene, arī ieradās, bet bez sava hercoga; atnāca arī avīžu izdevēji, kurās strādāja Natans, Merlēns, Vinjons un Vernū. Kopā sanāca trīsdesmit cilvēku, un Koralijas ēdamistabā vairāk viesiem arī nebija telpas.

Ap pulksten astoņiem vakarā, kad tika iededzinātas lustras, šajā dzīvoklī mēbeles, tapetes un puķes it kā ietērpās tajā svētku noskaņojumā, kas parizisko greznību vērš līdzīgu sapnim. Redzēdams sevi kā visa šā krāšņuma saimnieku, Lisjens izjuta neizteicamu laimes, apmierinātas godkāres un cerību saviļņojumu un vairs sev nevaicaja, kā un kam šis brīnums piepildīts. Florine un Koralija, izrotājušās ar aktrišu vidē ierasto pārspī-

Ieto izmeklētību un artistisku greznību, uzsmaidīja provinces dzejniekam kā divi eņģeļi, kuri sūtīti, lai atvērtu viņam sapņu pils vārtus. Lisjenam tiešām šķita, ka viņš sapņo. Dažos mēnešos viņa dzīve tik spēji bija pārvērtusies, no galēja trūkuma jauneklis tik ātri bija pārgājis pārticībā, un reizēm viņu pārņēma nemiers kā cilvēku, kas miegā apzinās, ka viss ir tikai sapnis. Un tomēr Lisjena skatienā, vērojot šo skaisto īstenību, bija tik liela paļāvība, ka skauģi to nosauktu par augstprātību. Arī viņš pats bija pārvērties. Mīlestības laimē bija zudis jauneklīgais sārtums Lisjena sejā, acīs iegūlis saldkaisles valgais mirdzums; d’Espara kundze par jauno dzejnieku sacīja, ka viņš izskatoties kā vīrietis, ko mīl. Lisjena skaistums no tā tikai ieguva. Mīlestības un pieredzes apskaidrotajā sejā izpaudās pašapziņa par savu spēku un varu. Beidzot viņš vēroja literatūras pasauli un sabiedrību aci pret aci, un dzejniekam šķita, ka viņš tajā ieies kā uzvarētājs. Lisjens bija jauneklis, kas pārdomāja tikai zem nelaimes nastas, bet tagadne viņam pašreiz šķita neaizēnota. Panākumi piepūta buras viņa laivai, jaunekļa rīcībā bija visi ieceres piepildīšanai nepieciešamie līdzekļi: lepni iekārtota māja, mīļākā, kuras dēļ viņu apskauda visa Parize, ekipāžā un, beidzot, neaprēķināmas suinas, kas slēpās viņa spalvā. Pārveidojies bija arī Lisjena gars, sirds un prāts: viņš vairs nedomāja par līdzekļu izvēli, redzot tik krāšņus rezultātus. Ekonomistiem, kas izstudējuši Parizes dzīvi, pamatoti liktos aizdomīgs plašais dzīves veids šai mājā, un nebūs lieki norādīt pamatu, lai arī cik šķobīgs tas būtu, uz kura balstījās artistes un viņas dzejnieka materiālā labklājība. Nemodinot pret sevi aizdomas, vecajam Kamizo bija izdevies nokārtot tā, lai Koralijas piegādātāji vismaz uz trim mēnešiem atvērtu viņai kreditu. Zirgi, kalpotāji, viss radās kā uz burvju mājienu šiem diviem bērniem, kas steidza baudīt un arī baudīja visu ar lielāko tīksmi. Koralija satvēra Lisjcnu aiz rokas un jau iepriekš atklāja viņam gluži pārveidotās ēdamistabas brīnumu, parādīja krāšņi klāto galdu ai kandelabriem, kuros dega četrdesmit sveču, ar karaliski izmeklēto desertu un Ševē izvēlētajiem ēdieniem. Piekļāvis artisti pie krūtīm, Lisjens noskūpstīja viņu uz pieres.

— Es izcīnīšu panākumus, dārgā, — viņš sacīja Korali-jai, — un kādreiz spēšu tev atlīdzināt par tavu lielo mīlestību un padevību.

— Blēņas! — viņa atteica. — Vai esi apmierināts?

— Vai gan vēl vairāk kas iespējams?

— Jauki, maus mīļais, tavs smaids man ir labākā atlīdzība, — Koralija atbildēja un vijīgi kā čūskulēns uzspieda skūpstu Lisjenam uz lūpām.

Florine, Lusto, Matifā un Kamizo pa to laiku jau uzrīkoja kāršu galdus. Sāka ierasties Lisjena draugi, jo visi šie ļaudis sevi jau dēvēja par Lisjena draugiem. Kārtis spēlēja no pulksten deviņiem līdz pusnaktij. Lisjens par laimi nemācēja nevienu spēli; toties Lusto paspēlēja tūkstoš franku un aizņēmās tos no Lisjena, kas uzskatīja par neiespējamu tos neaizdot, ja draugs lūdza. Ap pulksten desmitiem vakarā bija ieradušies Mišels, Filžans un Zozefs. Sarunādamies ar viņiem kādā nomaļākā nostūrītī, Lisjens ievēroja, ka viņu sejas ir visai vēsas un nopietnas, lai neteiktu noslēgtas. D’Artezs neesot varējis atnākt, jo pabeidzot savu grāmatu. Leons Žiro esot aizņemts ar žurnālā pirmā numura sagatavošanu. Sadraudzības pulciņš bija atsūtījis trīs māksliniekus, jo tam bija šķitis, ka viņi šajās dzīrēs jutīsies mazāk neērti nekā pārējie draugi.

— Tā, bērni mīļie, — Lisjens mazliet augstprātīgi viņiem sacīja, — jūs redzēsiet, ka vieglprātīgais cilvēks var kļūt nopietns politiķis.

— Es labprāt atzītu savu kļūdu, — Mišels atteica.

— Un pagaidām tu dzīvo ar Koraliju? — Filžans jautāja Lisjenam.

— Jā, — Lisjens māksloti vientiesīgi piekrita. — Koralijai bija večuks tirgotājs, kas viņu dievināja, bet viņa to padzina. Es esmu laimīgāks nekā tavs brālis Filips, kas nespēj saņemt rokās Marietu, — viņš piebilda, paskatīdamies uz Zozefu Brido.

— Galu galā, — Filžans sacīja, — tu esi tagad tāds pats cilvēks kā dažs labs, gan jau ceļu sev izlauzīsi.

— Un šis cilvēks pret jums paliks vienmēr tāds kā pašreiz, lai arī kādu stāvokli viņš iekarotu, — Lisjens atteica.

Mišels un Filžans saskatījās un pārmija zobgalīgus Smaidus, un Lisjens, tos ievērojis, saprata, cik muļķīgi bija izrunājies.

— Koralija ir apbrīnojami skaista! — iesaucās Zozefs Brido. — Viņa būtu lielisks modelis portretam!

— Un laba, — Lisjens piezīmēja. — Patiesi, viņa ir īsts eņģelis; bet viņas portretu tu vari taisīt; ja gribi, viņa tev var pozēt venecietei, ko vecā savedēja aizvedusi pie senatora.

— Katra sieviete kļūst kā eņģelis, kad tā mīl, — Mišels Kret-jens sacīja.

Sājā mirklī Rauts Natans savas neprātīgās draudzības jūsmā metās klāt Lisjenam, satvēra viņa abas rokas un tās sirsnīgi spieda.

— Mans labais draugs, — viņš teica, — jūs esat ne tikai liels cilvēks, bet jums ir ari laba sirds, un tā mūsu dienās sastopama retāk nekā talants. Jūs esat īsts draugs. Būšu jums pateicīgs līdz nāvei un nekad neaizmirsīšu, ko šajā nedēļā esat manā labā darījis.

Sajūsmināts par slavas vainagotā vīra atzinības pilno izturēšanos, Lisjens paskatījās uz saviem trim pulciņa draugiem ar tikko manāmu pārākumu. Natana pateicības uzbangojumu bija izraisījis Merlens, parādot viņam Lisjena cildinošā raksta novilkumu; rakstam par Natana grāmatu vajadzēja parādīties avīzes rītdienas numurā.

— Vienīgi ar tādu noteikumu biju ar mieru rakstīt uzbrukumu pret jums, ka pats tam atbildēšu, — Lisjens pačukstēja Natanam pie auss. — Esmu jūsu sabiedrotais.

Lisjens atgriezās pie saviem trim pulciņa draugiem, priecādamies, ka izdevīgs gadījums bija attaisnojis viņa vārdus, par kuriem Filžans nesen pasmējās.

— Tikko iznāks d’Arteza grāmata, es ari viņam varēšu būt noderīgs. Tas apstāklis vien jau mani mudina palikt pie avīzēm.

— Vai tu vari rakstīt nepiespiesti? — Mišels jautāja.

— Par tik, par cik esmu nepieciešams, — Lisjens mākslotā pieticībā atbildēja.

Ap pusnakti viesi sēdās pie vakariņu galda un sākās uzdzīve. Sarunas pie Lisjena bija vēl vaļīgākas nekā pie Matifā, jo neviens nenoģida, ka starp trim Sadraudzības delegātiem un avīžu pārstāvjiem ir tik liela uzskatu atšķirība. Jaunie spalvas varoņi, tik ļoti samaitāti ar pastāvīgo žonglēšanu starp par un pret, sanāca matos un svaidījās ar vistrakākajām jurisprudences aksiomām, kādas tolaik žurnālistikā radīja. Klods Vinjons vēlējās, lai kritikai paliek tās cēlais raksturs, un uzstājās pret mazo avīzīšu tendenci uzbrukt personībām, sacīdams, ka galu galā rakstnieki cits citu vairs nespēšot cienīt. Lusto, Merlēns un Fino atklāti aizstāvēja sistēmu, ko žurnālistu žargonā dēvē par ķengāšanu; tā esot kā prove, ar kuru apzīmogojot talantu.

— Tic, kas izturēs šos pārbaudījumus, būs tiešām spēcīgi cilvēki, — teica Lusto.

— Bez tam, — Merlēns iesaucās, — kad tiek sarīkotas ovācijās lieliem cilvēkiem, ap viņiem, tāpat kā ap romiešu trium-faloriem, nepieciešams zākājumu koncerts.

— Tad jau katrs, par kuru ķengāsies, uzskatīs sevi par trium-fatoru! — sacīja Lisjens.

— Vai tik tu neraizējies par sevi?[24] — Fino pazobojās.

— Un jūsu sonetas! — iebilda Mišels Kretjens. — Vai tās neizpelnīsies Petrarkas triumfu?

— Laura^24 gan arī tanī būs iejaukta, — teica Doriā, un šis kalambūrs tika uzņemts ar atzinīgiem izsaucieniem.

— Faciamus experimentum in anima vili^25, — Lisjens smaidīdams atteica.

— Nelaime tiem, kurus avīze nenories un jau pie pirmā darba vīs vainagus! Tādus rakstniekus kā svētos iespundēs nišās, un neviens par viņiem vairs neliksies ne zinis, — Vernū sacīja.

— Tiem sacīs tāpat, kā teicis Šanscnē marķizam Zanlisam, kas pārāk mīlīgām acīm skatījies uz viņa sievu: «Labais cilvēk, ejiet tālāk, jums jau ir iedots,» — teica Blondē.

— Francijā panākumi cilvēku nogalina, — Fino sacīja. — Mēs esam pārāk skaudīgi cits pret citu, mēs gribam aizmirst un likt aizmirst cita triumfus.

— Tieši šī pretruna rada dzīvību literatūrā, — Klods Vin-jons teica.

— Tāpat kā dabā, kur tā izraisās divu principu cīņā! — iesaucās Filžans. — Viena uzvara pār otru ir nāve.

— Tāpat kā politikā, — piebilda Mišels Kretjens.

— Mēs nupat tieši to pierādījām, — Lusto sacīja. — Doriā šonedēļ pārdos divtūkstoš eksemplāru Natana grāmatas. Kāpēc? Grāmata, kurai uzbruka, tiks labi aizstāvēta.

— Kā gan pēc šāda raksta, — teica Merlēns, paņemdams rītdienas avīzes novilkumu, — grāmatas izdevums lai netiktu izpirkts?

— Vai nenolasīsiet rakstu? — Doriā iejautājās. — Es vienmēr palieku izdevējs, pat vakariņas ēdot.

Merlēns nolasīja Lisjena spožo rakstu, ko klausītāji uzņēma ar aplausiem.

— Un vai šāds raksts būtu iespējams bez pirmā? — Lusto vaicāja.

Doriā izvilka no kabatas trešā raksta novilkumu un to nolasīja. Fino vērīgi klausījās, jo šis raksts bija domāts viņa nedēļas žurnālā otram numuram; būdams galvenais redaktors, viņš izpauda pārspīlētu sajūsmu.

— Kungi, — Fino teica, — ja Bosiē dzīvotu mūsu gadsimtā, arī viņš nebūtu rakstījis citādāk.

— Es domāju gan, — Mcrlēns piekrita, — jo šodien Bosiē būtu žurnālists.

— Par Bosiē II! — uzsauca Klods Vinjons un, paceldams glāzi, ironizējoši palocījās Lisjenam.

— Par manu Kristapu Kolumbu! — Lisjens atbildēja ar tostu par godu Doriā.

— Bravo! — iesaucās Natans.

— Vai tā ir palama^26? — Mcrlēns ļauni ievaicājās, paskatīdamies gan uz Fino, gan uz Lisjenu.

— Ja jūs tā turpināsiet, — Doriā sacīja, — mēs nevarēsim jums vairs sekot un šie kungi, — viņš norādīja uz Matifā un Kamizo, — jūs nesapratīs. Joki ir kā pavediens, teicis Bona-parts, — ja to vērpj pārāk smalku, tas pārtrūkst.

— Kungi, — ierunājās Lusto, — mēs esam nopietna, neaptverama, nedzirdēta, tiešām pārsteidzoša fakta liecinieki. Vai jūs neviens nebrīnāties, cik ātri mūsu draugs no provinciāļa pārvērties žurnālistā?

— Viņš ir dzimis žurnālists, — Doriā atteica.

— Bērni, — sacīja Fino, pieceldamies ar pudeli šampanieša rokā, — mēs visi esam atbalstījuši un iedrošinājuši mūsu amfi-triona pirmos soļus karjerā, kas pārsniegusi mūsu cerības. Ar lieliskajiem rakstiem, kurus mēs visi pazīstam, viņš divos mēnešos ir izturējis pārbaudījumu: proponēju viņu svinīgi nokristīt par žurnālistu.

— Šurp rožu vainagu, lai cildinātu viņa divkārtējo uzvaru! — Biksiu iesaucās, paskatīdamies uz Koraliju.

Koralija pamāja Berenikai, un tā aizsteidzās sameklēt artistes kārbās vecus mākslīgus ziedus. Ātri tika novīts rožu vainags, tiklīdz druknā istabene bija atnesusi ziedus, ar kuriem steidzās groteski izrotāties arī visvairāk apreibušie viesi. Fino, augstais priesteris, slacīja ar dažām šampanieša lāsēm Lisjena skaisto gaišmataino galvu un jocīgā svinīgumā izrunāja sakra-mentalos vārdus:

— Tās zīmognodevas, tās drošības maksas un tās soda naudas vārdā kristīju tevi par žurnālistu. Lai viegli tev padodas raksti!

— Un tiek apmaksāti bez atvilkumiem par baltajām vietām! — Merlēns piebilda.

Pēkšņi Lisjens ieraudzīja Mišela Kretjena, 2ozefa Brido un Filžana Ridala sadrūmušās sejas; trīs draugi piecēlās, paņēma cepures un aizgāja, zobgalīgu izsaucienu pavadīti.

— Kādi svētuļi! — Merlēns noņirdza.

— Filžans bija lādzīgs puisis, — Luslo sacīja, — bet tie viņu samaitājuši ar savu morāli.

— Kas? — Klods Vinjons jautāja.

— Drūmi jaunieši, kas pulcējas filozofiskā un reliģiskā sektē Katrvana ielā; tur tie nopūlas cilvēces esības jēgas meklējumos ... — paskaidroja Blondē.

— O! O! O!

— Tie grib izzināt, vai cilvēce griežas ap savu asi vai arī virzās uz priekšu, — Blondē turpināja. — Ilgi viņi svārstījās starp taisni un līkni, atdūrās pret bībeliskā trīsstūra aplamību, līdz pie viņiem ieradās nezinkāds pravietis, kas norādīja uz spirāli.

— Kad ļaudis sapulcējas, tie var sagudrot vēl bīstamākas blēņas! — iesaucās Lisjens, vēlēdamies aizstāvēt Sadraudzību.

— Tu šīs teorijas uzskati par dīkdienīgiem vārdiem, — teica Felisjens Vernū, — bet dažkārt pienāk mirklis, kad tās pārvēršas par flintes šāvieniem vai giljotīnu.

— Pagaidām šie jaunieši cenšas tikai izpētīt, kāds bijis providences nolūks, kad tā radīja šampanieti, vai atklāt bikšu humanitāro jēgu jebšu atrast atsperīti, kura virza pasauli, — Biksiu teica. — Viņi pievāc kritušus dižgarus, kā Viko, Sen-Simonu, Furjē. Baidos, ka tie nesagroza galvu ari manam nabaga Žozefam Brido.

— Viņi vainīgi, ka pret mani pilnīgi atsalis Bjanšons, manas puses cilvēks un skolas biedrs, — iebilda Lusto.

— Vai tur neapmāca gara vingrošanā un ortopēdijā? — Merlēns iejautājās.

— Tas var būt, — Fino atbildēja, — tāpēc ka Bjanšons jau nododoties tādiem sapņojumiem.

— Un tomēr viņš kļūs izcils ārsts, — Lusto sacīja.

— Vai viņu vadonis nav d’Artezs? — vaicāja Natans. — Tas zaļais puišelis, kas mūs visus reiz iebāzīšot maisā?

— Viņš ir ģeniāls cilvēks! — Lisjens iesaucās.

— Es vairāk cienu glāzi cheresa, — pasmaidīdams teica Klods Vinjons.

Iestājās mirklis, kad cits citam centās izskaidrot savu raksturu. Un, kad šādi gudrinieki nonākuši tiktāl, ka sāk runāt vaļsirdīgi un atklāj cits citam savu dvēseli, tad nav šaubu, ka viņi ir pamatīgi apreibuši. Pēc stundas visi dzīrotāji bija jau kļuvuši labākie draugi pasaulē, tie uzskatīja cits citu par izcilu, spēcīgu cilvēku, kam pieder nākotne. Lisjens, būdams mājastēvs, vēl nebija tā apdzēries: viņš noklausījās pārsteidzošos sofismus, kas noveda līdz galam viņa morālisko pagrimumu.

— Bērni, — ierunājās Fino, — liberāļu partijai atkal jāizraisa polemika, jo pašreiz tai nav nekā ko iebilst pret valdību, un jūs saprotat, cik neērtā stāvoklī nokļuvusi opozīcija. Kas no jums grib uzrakstīt brošuru par nepieciešamību atjaunot pirmdzimtības tiesības, lai mums rastos iemesls sacelt traci par galma slepenajiem nolūkiem? Par brošuru tiks labi samaksats.

— Es, — pieteicās Hektors Merlēns, — tas atbilst manai pārliecībai.

— Tava partija tev pārmetīs, ka tu to kompromitē, — Fino atteica, — Felisjen, uzraksti tu šo brošuru, Doriā to izdos, un neviens nekā nezinās.

— Cik par to maksās? — jautāja Vernū.

— Seši simti franku! Tu parakstīsies: grafs K...

— Esmu ar mieru! — Vernū piekrita.

— Tātad jūs pat politikā ievazāsiet pīli? — Lusto iejaucās.

— Tā būs Sabo afēra, pārnesta ideju sfērā, — sacīja Fino. — Valdībai piedēvē diezinkādus nodomus un tad uzkurina pret to sabiedrisko domu.

— Man vienmēr sagādājusi vislielāko pārsteigumu šī valdība, kas atstāj sabiedriskās domas vadību tādiem skribentiem kā mums, — Klods Vinjons teica.

— Ja ministrija aiz muļķības stāsies atklātā cīņā, — Fino turpināja, — tad tiks skaļi rībinātas kara bungas; turpretī, ja tā aizvainojumā iecirtīsies, tad polemika tiks paasināta, un tas radīs masās neapmierinātību ar valdību. Avīze nekad neko neriskē, turpretī valdība vienmēr var tikai zaudēt.

— Francija nekas nav un nebūs, kamēr avīzi neizsludinās ārpus likuma, — sacīja Klods Vinjons. — Jūs ar katru stundu kļūstat varenāki, — viņš teica redaktoram Fino. — Jūs būsiet īsti jezuiti, bet bez viņu ticības, bez stabilas domas, bez disciplinas un vienotības.

Visi atgriezās pie karšu galdiem. Un drīz vien sveču liesmas nobālēja rītausmā.

— Tavi draugi no Katrvana ielas bija drūmi kā uz nāvi notiesātie, — Koralija sacīja savam mīļākajam.

— Viņi bija tiesneši, — dzejnieks atbildēja.

— Tiesneši ir daudz jautrāki, — Koralija attrauca.

Nu jau veselu mēnesi Lisjens šķieda laiku dažādās vakariņās, pusdienās, brokastīs un dzīrēs, neuzveicama straume viņu bija ierāvusi izpriecu un viegla darba virpulī. Viņš vairs nekā neaprēķināja. Dzīves sarežģījumos spēt aprēķināt var vienīgi ļaudis ar stipru gribu, turpretī dzejnieki, vāja rakstura vai tikai gara darbības sfērā aizrauti cilvēki nav apveltīti ar šīm spējām. Kā vairums žurnālistu, Lisjens dzīvoja no dienas dienā, izdodams naudu, tikko to nopelnīja, un neraizēdamies par Pari-zcs dzīves grūtībām, kas laiku pa laikam tik smagi uzgulst šiem bohemiešiein. Apģērbā un manierēs Lisjens sacentās ar visiz-slavētākiem dendijiem. Kaislīgi mīlošās Koralijas prieks bija izgreznot savu dievekli; viņa sevi pilnīgi izpostīja, lai sniegtu savam dārgajam dzejniekam švīta elegantas rekvizites, kuras Lisjens tik dedzīgi bija iekārojis, pirmo reizi pastaigājoties Tile-rijās. Lisjenam tagad bija apbrīnojami spieķi, eleganta lornete, briljantiem rotātas podziņas, gredzeni priekšpusdienas kaklasaitēm, zīmoggredzeni, beidzot, diezgan lielā skaitā elegantas vestes, lai tās varētu pieskaņot katram uzvalkam. Drīz vien viņu sāka uzskatīt par dendiju. Todien, kad Lisjens ieradās uz ielūgumu pie vācu diplomāta, jaunekļa pārvērtība modināja apslēptu skaudību jaunajos švītos, modes karaļos, kā de Maršē, Vandenesā, Ahuda-Pinto, Maksimā de Treijā, Rastinjakā, hercogā de Mofrinjezā, Bodnorā, Manervilā un citos. Augstāko aprindu vīrieši apskauž cils citu gluži kā sievietes. Grāfiene de Mon-kornē un marķize d’Espara, kurai par godu pusdienas tika rīkotas, sēdēdamas blakus Lisjenam, izturējās pret viņu ārkārtīgi koķeti.

— Kāpēc jūs pametāt mūsu aprindu sabiedrību? — marķize jautāja jauneklim. — Tā bija tik ļoti noskaņota uzņemt jūs labvēlīgi, sumināt jūs. Man jums jāizsaka pārmetums! Jūs man esat parādā apmeklējumu, un es to gaidu vēl tagad. Nesen redzēju jūs operā, bet jūs pat neienācāt manā ložā sasveicināties.

— Jūsu māsīca, marķizes kundze, tik nepārprotami mani aizraidīja ...

— Jūs nepazīstat sievietes, — d’Espara kundze pārtrauca Lisjenu. — Jūs esat ievainojis visjūtīgāko sirdi un viscēlāko dvēseli, kādu es pazīstu. Jūs nezināt, ko Luize gribēja jūsu labā darīt un cik smalki viņa visu bija izplānojusi. O! Viņai tas būtu izdevies, — redzot Lisjena noliedzošo kustību, marķize steidzās apgalvot. — Vai gan viņas vīrs, kas tagad miris, kā jau bija paredzams, ar kādu gremošanas kaiti, agri vai vēlu viņai nebūtu atdevis brīvību? Un jūs domājat, ka Luizei būtu liels prieks kļūt Šardona kundzei? Grāfienes de Ribamprē tituls ir vērts, lai to iekarotu. Jo, redziet, arī mīlestība ir liela godkārība, kas jāsaskaņo, sevišķi laulībā, ar visām citām godkā-rēm. Ja arī es jūs mīlētu neprātīgi, tas ir, pat tik stipri, lai ar jums apprecētos, tad tomēr man būtu ļoti smagi saukties par Sardona kundzi. Jūs man piekrītat? Jūs taču tagad pazīstat Parizes dzīves grūtības, jūs saprotat, pa kādiem aplinku ceļiem jāvirzās uz mērķi; atzīstiet, ka Luize, uzņemdamās rūpēties par jums, cerēja uz gandrīz neiespējamu labvēlību cilvēkam bez vārda un bez mantas un viņa nedrīkstēja nekā pamest bez ievērības. Jūs esat gudrs cilvēks, bet, kad mēs mīlam, mēs kļūstam gudrākas par visgudrāko vīrieti. Mana māsīca gribēja izmantot šo smieklīgo Šatlē... Starp citu, man jums jāpateicas par uzjautrinājumu: lasot jūsu rakstus, kas vērsti pret viņu, es sirsnīgi izsmējos! — viņa pēkšņi pārtrauca savu runu.

Lisjens nesaprata, kā uztvert marķizes vārdus. Viņš gan bija iepazinies ar blēdībām un nodevībām žurnālistikā, bet nodevības augstākajās aprindās jauneklis nepazina; tāpēc arī par spīti savai tālredzībai Lisjenam vajadzēja saņemt bargu mācību.

— Kā, marķize, jūs neaizstāvat Gārni? — iejautājās ļoti ieinteresētais dzejnieks.

— Protams, sabiedrībā cilvēkam bieži vien jāizturas laipni pret saviem niknākajiem ienaidniekiem, jāizliekas jautram visgarlaicīgāko cilvēku vidū, dažkārt šķietami jāupurē savi draugi, lai labāk viņiem pakalpotu. Vai tiešām esat vēl tik maz pieredzējis? Gatavodamies kļūt par rakstnieku, jūs nepazīstat sabiedrībā visparastākās viltības. Mana māsīca šķietami upurēja jūs Gārnim, bet tas viņai bija jādara, lai izmantotu Satlē ietekmi jūsu labā, jo šo vīru mūsu pašreizējā ministrija ļoti labi ieredz. Mēs arī cenšamies viņam pierādīt, ka jūsu uzbrukumi zināmā mērā tam pat nāk par labu, lai kādu dienu varētu jūs abus samierināt. Satlē saņēmis atalgojumu par jūsu vajāšanām. De

Lipo ļoti jauki par to izsacījies ministriem: «Kamēr avīzes izsmej Šatlē, tās liek mierā ministriju.»

— Blondē kungs man deva cerības, ka redzēšu jūs savā mājā, — teica grāfiene Monkornē, kamēr marķize klusēja, ļaujot Lisjenam pārdomāt viņas vārdus. — Pie manis jūs sastapsiet dažus māksliniekus, rakstniekus un kādu dāmu, kas ļoti vēlas ar jums iepazīties; tā ir de Tuša jaunkundze, apveltīta ar mūsu dzimuma radījumu vidū reti sastopamu talantu; jūs viņu noteikti apmeklēsiet! De Tuša jaunkundzei vai — ja gribat — Kamilai Mopēnai ir viens no ievērojamākiem saloniem Parizē, viņa ir ļoti bagāta; tai pastāstīts, ka jūs esot tikpat skaists, cik asprātīgs, un viņa dedzīgi ilgojas jūs redzēt.

Lisjcns varēja tikai bārstīt pateicības vārdus, un uz Blondē viņš pameta skaudīgu skatienu. Starp grāfieni de Monkornē, šo dižciltīgo augstāko aprindu dāmu, un Koraliju bija tikpat dziļa atšķirība kā starp Koraliju un ielas meitu. Jaunajai, valdzinošajai un asprātīgajai grāfienei piemita īpatnējs skaistums, ziemeļnieču žilbinošais ādas baltums; viņas māte bija dzimusi kņaziene Serbelova, un priekš pusdienām sūtnis bija izrādījis grāfienei visdziļāko cieņu. Marķize pa to laiku nevērīgi sūkāja cāļa spārniņu.

— Mana nabaga Luize bija jums tā pieķērusies, — marķize sacīja Lisjenam. — Viņa man uzticēja savus sapņus par jūsu skaisto nākotni! Viņa būtu pacietusi daudz, bet cik dziļu nicināšanu jūs izrādījāt, atsūtot atpakaļ viņas vēstules! Mēs piedodam cietsirdību: ja mūs sāpina, tad par mums tomēr vēl domā; bet vienaldzību! ... Vienaldzība ir kā pola ledus, tā sastindzina visu. Atzīstiet taču, ka aiz savas vainas esat zaudējis īstu dārgumu. Kādēļ jūs pārrāvāt visas saites? Pat ja šķistu, ka jūs noniecina, vai jums nevajadzēja rūpēties par savu labklājību, censties atgūt savu vārdu? Luize domāja par to visu.

— Kāpēc viņa man nekā par to nesacīja? — Lisjens atjautāja.

— Ak dievs, es pati viņu no tā atrunāju! Atzīšos, ka, redzot jūs tik nepiedzīvojušu augstāko aprindu ieražās, es iztrūkos: man bija bailes, ka jūs ar pieredzes trūkumu, ar jauneklīgo dedzību neizpostāt vai nekavējat viņas aprēķinus un mūsu plānus. Vai vēl atceraties, kāds jūs toreiz bijāt? Neliedzieties, ari jūs domātu tāpat, ieraugot šodien toreizējā Lisjena dubultnieku! Jūs tam vairs neesat līdzīgs. Tā ir mūsu vienīgā vaina pret jums. Bet vai no tūkstoš vīriešiem sastopams kaut viens, kas apvieno sevī tik lielu apdāvinātību un tik apbrīnojamas spējas pieskaņoties apkārtējai videi? Un es toreiz neticēju, ka jūs esat šāds pārsteidzošs izņēmums. Jūs pārveidojāties tik spēji un tik viegli apguvāt pariziskās manieres, ka priekš viena mēneša Buloņas mežā es jūs nepazinu.

Lisjens klausījās dižciltīgās dāmas vārdos ar neizteicamu tīksmi; viņa izrunāja šos glaimus tik paļāvīgā, bērnišķīgā, vaļsirdīgā tonī, viņa šķita tik dziļi ieinteresēta jaunā dzejnieka liktenī, ka Lisjens noticēja brīnumam, tāpat kā bija tam ticējis, kad pirmo reizi ieradās Dramatiskajā panorāmā. Kopš tā laimīgā vakara visa pasaule viņam uzsmaidīja, Lisjens iedomājās, ka viņa jaunībai piemīt brīnumdarītājs spēks; un jauneklis nolēma pārbaudīt marķizi, cieši noņēmies neļaut sevi maldināt.

— Marķize, kādi tad bija šie plāni, kas tagad kļuvuši nepiepildāmi?

— Luize vēlējās panākt karaļa rīkojumu, kas jums dotu tiesības uz de Ribamprē vārdu un titulu. Viņa gribēja apbedīt šo Sardonu. Sie toreiz tik viegli sasniedzamie panākumi, kas tagad aiz jūsu uzskatiem kļuvuši gandrīz neiespējami, būtu jums sagādājuši laimi. Jūs šos sapņus uzskatīsiet par tukšām blēņām; bet mēs pazīstam dzīvi vairāk un zinām, cik svarīgs ir grafa tituls, ja tā īpašnieks ir elegants, burvīgs jauneklis. Lai šeit pieteic angļu miljonāru meitu vai mantinieču klātbūtnē: «Šardona kungs!» vai «Grafs de Ribamprē!» — katrā gadījumā iespaids būs ļoti atšķirīgs. Kaut arī iestidzis parādos, grafs visur sastaps vissirsnīgāko uzņemšanu un viņa skaistums titula gaismā staros kā briljants vērtīgā ietvarā. Sardona kungu neviens neievēros. Mēs neesam radījuši šos uzskatus, tie valda visur, pat buržuā vidū. Pašreiz jūs pagriežat muguru laimei. Paskatieties uz šo glīto jaunekli vikontu Fēliksu de Vandenesu, viņš ir viens no karaļa diviem privātsekretāriem. Karalim patīk apdāvināti jaunieši, un, kad Vandeness atbrauca no provinces, viņam līdzi nebija smagāka bagaža kā jums, un jūs esat daudz gudrāks par viņu; bet vai jūs esat muižnieku ģimenes piederīgais? Vai jums ir dižciltīgs vārds? Jūs pazīstat de Lipo, viņa vārds ir līdzīgs jūsējam, viņu sauc Sardēns; šis cilvēks ne par kādu naudu nepārdotu Lipo muižiņu, reiz viņš kļūs grafs de Lipo, un viņa mazdēls varbūt jau būs galminieks. Ja turpināsiet nepareizo ceļu, kurā esat ievirzījušies, tad jūs būsiet pazudis cilvēks. Apsveriet, cik daudz saprātīgāk rīkojas Emils Blonde!

Viņš strādā avīzē, kura atbalsta valdību, viņu labi ieredz visi mūsu varenie; Blondo droši var satikties ar liberāļiem, jo ir cilvēks ar pareiziem uzskatiem; agri-vai vēlu viņš sasniegs mērķi, jo pratis pareizi izvēlēties pārliecību un labvēļus. Jūsu glītajai kaimiņienei, dzimušai de Truavilai, ģimenē ir divi deputāti; pateicoties dižciltīgajam vārdam, viņa ļoti bagāti apprecējusies; tās māju apmeklē daudzas ievērojamas personas, un viņa izmantos visu savu iespaidu, sakustinās visu politisko pasauli šā mazā Emila Blondē kunga labā. Bet kur jūs novedis šāda Koralija? Pec dažiem gadiem būsiet nogrimis parādos un pārguris baudās. Jūs nevietā atdāvināt sirdi un nepareizi iekārtojat dzīvi. Tā man nesen operā par jums teica sieviete, ko esat atļāvies aizvainot. Viņa nožēloja, ka jūs velti šķiežat savu talantu un skaisto jaunību, un skuma ne sevis, bet jūsu dēļ.

— Ak, ja jūsu vārdi, kundze, būtu patiesi! — Lisjens iesaucās.

— Kāda interese gan man būtu melot? — marķize atcirta, uzmetot Lisjenam saltu un augstprātīgu skatienu, kas jaunekli pilnīgi iznīcināja.

Lisjens bija apmulsis un neturpināja sarunu, marķize izlikās aizvainota un arī vairāk nekā neteica. Viņš pukojās, tomēr apzinājās, ka pielaidis kļūdu, un sevī noņēmās to izlabot. Lisjens pievērsās de Monkornē kundzei un sāka sarunāties par Blondē, pārspīlēti slavinot jaunā rakstnieka nopelnus. Grāfiene noklausījās viņa vārdos ļoti vēlīgi un uz d’Espara kundzes mājienu uzaicināja jauno dzejnieku apmeklēt viņas māju nākošajā pieņemšanas dienā, apvaicādamās, vai tam nesagādāšot prieku satikšanās ar de Baržetona kundzi, kas par spīti sērām tomēr arī ieradīšoties, jo viesu nebūšot daudz, ielūgti esot tikai draugi.

— Marķizcs kundze apgalvo, — Lisjens sacīja, — ka pie visa vainīgs esot es, bet vai viņas māsīcai nevajadzētu izturēties pret mani iecietīgāk?

— Gādājiet, lai tiek pārtraukti smieklīgie uzbrukumi, kas bez tam vēl kompromitē Luizi, saistot ar vīrieti, par kuru viņa zobojas, un jūs drīz vien noslēgsiet mieru. Man stāstīja, jūs esot nodomājis, ka Luize jūs izjokojusi, bet es redzēju viņu ļoti noskumušu, kad jūs to atstājāt. Vai taisnība, ka viņa esot pametusi provinci kopā ar jums un jūsu dēļ?

Lisjens smaidīdams paskatījās uz grāfieni, taču neuzdrošinājās atbildēt.

— Kā varat šaubīties par sievieti, kas jūsu dēļ nesusi tādus upurus? Un viņa taču ir tik skaista un gudra, ka pelnī mīlestību par spiti visam. De Baržetona kundze mīlēja ne tik daudz jūs pašu, cik jūsu talantu. Ticiet man, ka sievietes iemīlas vispirms vīrieša gudrība un tad tikai skaistumā, — viņa piebilda, slepus pamezdama skatienu uz Emīlu Blondē.

Sūtņa savrupmājā Lisjens aptvēra, cik milzīga atšķirība valda starp augstāko aprindu sabiedrību un to ārkārtēji īpatnējo pasauli, kurā viņš tagad jau labu laiku dzīvoja. Šo divu pasauļu greznībā nebija ne mazākās līdzības, ne mazākā saskares punkta. Istabu augstums un iedalījums šajā dzīvoklī, kas bija viens no krāšņākajiem visā Senžermena priekšpilsētā, salonu senatnīgais zeltījums, draperiju plašums, rotājumu atturīgā bagātība — viss Lisjenam bija jauns un neredzēts; bet tik strauji apgūtais pieradums pie greznības ļāva viņam noslēpt izbrīnu. Viņa apvaldītā izturēšanās bija tikpat tālu no pašpārliecības un augstprātības, cik no glaimīgas padevības. Dzejnieks uzvedās ļoti jauki un patika tiem, kam nebija iemesla just pret viņu ienaidu, kā jaunajiem frantiem, kuros Lisjena pēkšņā uzņemšana augstākajās aprindās, viņa panākumi un skaistums modināja greizsirdību. Pieceļoties no galda, Lisjens piedāvāja roku d’Espara kundzei, kas to arī pieņēma. Redzot, ka marķize d’Espara izrāda labvēlību Lisjenam, Rastinjaks pienāca klāt, atgādināja dzejniekam, ka viņi abi esot no vienas puses un jau reizi tikušies pie di Valnobla kundzes. Jaunais muižnieks šķietami vēlējās iedraudzēties ar savas provinces izcilo cilvēku un uzaicināja viņu pie sevis brokastīs kādu rītu, apsolīdamies iepazīstināt ar augstāko aprindu jaunatni. Lisjens pieņēma uzaicinājumu.

— Gaidīšu ierodamies arī mūsu mīļo Blondē, — Rastinjaks teica.

Marķizs de Ronkerols, hercogs de Retorē, de Maršē, ģenerālis Monrivo, Rastinjaks un Lisjens tērzēja, kad viņiem pienāca klāt sūtnis.

— Ļoti jauki, — viņš sacīja Lisjenam, aiz vāciskās sirsnības slēpdams bīstamu viltību, — ka esat noslēdzis mieru ar d’Espara kundzi. Jūs viņu esat sajūsminājis, un mēs visi zinām, — pārlaizdams skatienu pār apkārt stāvošajiem vīriešiem, sūtnis turpināja, — cik grūti viņai iepatikties.

— Jā, bet viņa dievina prāta gudrību, — teica Rastinjaks, — un manam slavenajam novadniekam tās ir tik daudz, ka viņš to pat pārdod.

— Drīz vien viņš sapratis, cik nepareizi to izlieto, — Blondē strauji iekrita starpā, — un viņš pieslēgsies mums, ātri k|ūs mūsu piekritējs.

Visi ap Lisjenu ierunājās par šo tēmu. Nopietni vīri pamācošā toni izteica dažus dziļdomīgus teikumus, jaunekļi zobojās par liberāļu partiju.

— Esmu pārliecināts, — Blondē sacīja, — ka viņš meta rakstu vai ērgli par kreisajiem vai labējiem; tagad viņš izvēlēsies ar prātu.

Lisjens iesmējās, atcerēdamies sarunu ar Lusto Luksembur-gas dārzā.

— Par vedēju viņš izvēlējies, — Blondē turpināja, — kādu Etjenu Lusto, sensāciju kāru ķildinieku, kas avīzes slejā saredz tikai simt sū un kam visa politika ir ticība, ka atgriezīsies Napoleons, kā ari, kas man šķiet vēl muļķīgāk, paļāvība uz kreisā centra kungu atzinību un patriotismu. Kā Ribamprē Lisjenam jāpieslejas aristokrātiem; kā žurnālistam viņam jāstāv par valdību, vai ari tas nekad nekļūs ne Ribamprē, ne valdības sekretārs.

Kad diplomāts uzaicināja Lisjenu uz partiju vista, jauneklis visiem sagādāja lielu pārsteigumu, atzīdamies, ka neprot spēlēt kārtis.

— Draugs, — Rastinjaks viņam pačukstēja, — kad vēlēsieties iebaudīt pie manis vienkāršās brokastis, tad atnāciet agrāk un es jums iemācīšu spēlēt vistu, citādi jūs apkaunojat mūsu karalisko Angulemas pilsētu; un es atkārtošu de Talcirana kunga izteicienu, sacīdams, ka, neprazdams šo spēli, sagādāsiet sev bēdīgas vecumdienas.

Pieteica de Lipo, justīcijas padomnieku, kas baudīja galma labvēlību un sniedza ministrijai slepenus pakalpojumus; šis blēdīgais un godkārīgais cilvēks prata ielavīties visur. Viņš sveicināja Lisjenu, ar ko bija sastapies jau pie di Valnobla kundzes, un šis sveiciens šķita tik draudzīgs, ka varēja maldināt jaunekli. Sastopot Lisjenu šeit, de Lipo, kas politikā centās ar katru būt pa draugam, lai allaž visu izzinātu, saprata, ka jaunais žurnālists augstāko aprindu sabiedrībā gūs tādus pašus panākumus kā žurnālistikā. Dzejniekā justicijas padomnieks saredzēja godkārīgu jaunekli, tādēļ centās apmulsināt viņu ar dedzīgiem draudzības un intereses apliecinājumiem, it kā viņi būtu veci draugi, un maldināt Lisjenu par savu solījumu un vārdu patieso vērtību. De Lipo princips bija labi iepazīties ar tiem, no kuriem gribēja atbrīvoties, ja saskatīja viņos sev sāncenšus. Tā Lisjenu augstākajās aprindās uzņēma labi. Viņš apzinājās, ka daudz pateicības parādā hercogam de Retorē, sūtnim, d’Espara kundzei un de Monkornē kundzei. Pirms atvadīšanās Lisjens brītiņu patērzēja ar katru dāmu, likdams dzirkstīt savai valdzinošajai asprātībai.

— Kāda pašapzinība! — de Lipo sacīja marķīzei, kad Lisjens bija aizgājis.

— Viņš sabojāsies drīzāk, nekā pagūs nobriest, — marķi-zei smaidīdams teica de Maršē. — Jums gan laikam ir kādi slepeni nolūki, ka tā sagrozāt viņam galvu.

Leja karietē, kas stāvēja pagalmā, Lisjens saslapa Koraliju, viņa bija jaunekli gaidījusi; šāda uzmanība aizkustināja Lisjenu, un viņš pastāstīja, kā bija pavadījis vakaru. Lisjenam par lielu pārsteigumu artiste atbalstīja jaunās ieceres, kas viņam jau šaudījās pa galvu, un neatlaidīgi ieteica stāties zem valdības standartiem.

— F.jot kopā ar liberāļiem, tu iedzīvosies tikai nelaimē, viņi rīko sazvērestības, viņi jau noslepkavojuši hercogu de Bērī. Vai tiem izdosies gāzt valdību? Nekad! No viņiem tu nekā neiegūsi, turpretī, tuvinoties ar otriem, tu kļūsi grafs de Ribamprē. Tu vari uzkalpoties, tikt iecelts par Francijas peru, apprecēt bagātu sievu. Kļūsti ultrarojalisls. Galu galā tas pieder pie labā toņa, — Kora lija piebilda, izsakot argumentu, kas viņai šķita neapstrīdams. — Valnobla, pie kuras ēdu pusdienas, man stāstīja, ka Teodors Gaijars noteikti dibināšot rojalistisku avīzīti Réveil, lai atsistu jūsu avīzes un Miroir uzbrukumus. Pēc viņas vārdiem spriežot, nepaies ne gads, kad de Vile!a kungs ar savu partiju tikšot pie varas. Mēģini izmantot šo maiņu un pārej viņu pusē, kamēr viņi vēl nav nekas; bet tikai nesaki nekā Etjenam un saviem draugiem, tie ir spējīgi tev pamatīgi iegriezt.

Pēc nedēļas Lisjens ieradās pie de Monkornē kundzes; viņš pārdzīvoja asu saviļņojumu, tur atkal tiekoties ar sievieti, kuru tik ļoti bija mīlējis un kurai ar savām ļaunprātīgajām zobgalībām tik dziļi sāpinājis sirdi. Arī Luize bija ļoti pārvērtusies un kļuvusi tā izcilā augstāko aprindu dāma, kāda būtu bijusi vienmēr, ja nedzīvojusi provincē. Viņa izskatījās ļoti valdzinoša sēru tērpā, kura gaumīgais piegriezums nodeva laimīgu atraitni. L.isjens nodomāja, ka arī viņš pa daļai ir šās koķetērijas iemesls, un nebija maldījies; bet jauneklis kā pasaku milzis, kam iegaršojusies svaiga gaļa, visu vakaru svārstījās starp skaisto, mīlas un kaislības pilno Koraliju un vēso, •augstprātīgo, cietsirdīgo Luizi. Viņš nespēja izšķirties, vai upurēt artisti šai dāmai. Un tieši šo upuri visu vakaru gaidīja de Baržetona kundze, kas atkal iekvēlojas mīlestībā pret Lisjenu, redzot jaunekli tik gudru un skaistu; bet velti bija viņas daudzsološie vārdi, valdzinošie skatieni, un salonu viņa atstāja ar neremdināmām atriebības alkām sirdī.

— Manu dārgo Lisjen, — Luize ierunājās ar pariziskas grācijas un cildenuma pilnu laipnību, — jums gan vajadzēja kļūt manam lepnumam, un jūs izvēlējāties mani par savu pirmo upuri. Bet esmu jums piedevusi, manu zēn, jo man šķita, ka šādā atriebībā jābūt kaut drusciņ bijušās mīlas.

Ar šiem vārdiem un valdonīgo smaidu, kas tos pavadīja, de Baržetona kundze uzreiz atguva savu varu. Lisjenam bija šķitis, ka viņam ir tūkstoškārt taisnība, un pēkšņi viņš ieraudzīja, ka bija maldījies. Viņš neieminējās ne ar vārdu par skarbo atvadu vēstuli, ne par šķiršanās iemesliem. Augstāko aprindu sievietēm piemīt apbrīnojams talants ar jokiem padarīt savu pārkāpumu gluži niecīgu. Ar vienu smaidu, ar kādu jautājumu, kas tēlo pārsteigumu, viņas prot izdzēst visu. Viņas nekā vairs neatceras, viņas visu spēj izskaidrot, viņas brīnās, jautā, paskaidro, kļūst piktas, apstrīd un beidzot ir nomazgājušas savu vainu, kā ar nedaudz ziepēm izmazgā traipu no auduma: jūs zināt, ka viņas ir melnas, un pēkšņi vienā mirklī tās kļūst baltas un nevainojamas. Un jūs vēl esat laimīgs, ka pats nekļūstat vainīgs kādā nepiedodamā pārkāpumā. Vienu brīdi Lisjens un Luize atguva zudušās ilūzijas un ierunājās draudzības valodā; bet Lisjens, ko bija apreibinājusi apmierinātā godkārība, ko bija apreibinājusi Koralija, kura, patiesību sakot, dzīvi viņam vērta vieglu, neatrada vajadzīgo atbildi uz Luizes jautājumu, ko tā izteica ar apslēptu nopūtu: «Vai esat laimīgs?» Melancholisks «nē!» būtu viņam sagādājis vislielākos panākumus. Bet viņš iedomājās, ka rīkojas ļoti asprātīgi, sākdams stāstīt par Koraliju, ka tā viņu mīlot nesavtīgi, īsi sakot, atkārtoja visas iemīlējušās cilvēka muļķības. De Baržetona kundze kodīja lūpas. Viss bija galā. D’Espara kundze ar de Monkornē kundzi pienāca pie savas māsīcas. Lisjens jutās kā vakara varonis: šīs trīs sievietes, ārkārtīgi izsmalcināti ievilinot savos tīklos, glaimoja jauneklim un dažādi viņu slavināja. Lisjcna panākumi šai spožajā pasaulē nebija mazāki kā žurnālistikā. Daiļā de Tuša jaunkundze, plaši pazīstama ar vārdu Kamila Mopēna, ielūdza Lisjenu, kad d’Espara kundze un de Baržetona kundze to stādīja priekšā, ierasties uz pusdienām vienā no tuvākajām trešdienām, un šķita, ka tik pamatoti izdaudzinātais jaunekļa skaistums šo dāmu patiesi savaldzinājis. Lisjens pūlējās pierādīt, ka viņa asprātība pārspēj viņa skaistumu. De Tuša jaunkundze izpauda apbrīnošanu tai naivajā līksmē un paviršas draudzības jaukajā jūsmo-šanā, kāda pieviļ tos, kas nepazīst līdz pamatiem pariziešu dzīvi, kurā nepārtrauktās izpriecas, lizvērtušās jau paradumā, liek alkt aizvien kā jauna.

— Ja es viņai patiktu tikpat labi, cik viņa man, — Lisjens teica Rastinjakam un de Maršē, — tad mums drīz vien sāktos romāns...

— Jūs abi tos pārāk labi protat rakstīt, lai gribētu viens ar otru to pārdzīvot, — Rastinjaks atbildēja. — Vai gan rakstnieks var iemīlēties rakstniecē? Neatvairāmi pienāk zināms mirklis, kad abpusēji tiek izteiktas mazās dzēlības.

— Jūsu iedoma nemaz nav tik slikta, — de Maršē smiedamies teica. — Sai burvīgajai jaunavai gan ir jau trīsdesmit gadu, bet arī ap astoņdesmit tūkstoš livru rentes. Viņa ir valdzinoši kapriza, un viņas tipa skaistums uzglabājas ilgi. Kora-lija ir maza muļķīte, kas noderīga, mīļais draugs, tikai īslaicīgi, lai jums radītu zināmu stāvokli, jo glītam jauneklim neklājas būt bez metreses; bet, ja jūs negūsiet kādu spožu uzvaru augstākajās aprindās, artiste ar laiku kļūs jums par traucēkli. Nu, dārgais, mēģiniet ieņemt Konti vietu, viņš tūlīt dziedās ar Kamilu Mopēnu. Poēzijai taču visos laikos dota priekšroka pret muziķu.

Kad Lisjens dzirdēja de Tuša jaunkundzi un Konti dziedam, viņa cerības sabruka.

— Konti dzied pārāk labi, — dzejnieks sacīja de Lipo.

Lisjens atgriezās pie de Baržetona kundzes, kas aizveda viņu

salonā, kur atradās d’Espara kundze.

— Dārgā, vai nevēlaties parūpēties par viņa nākotni? — de Baržetona kundze sacīja māsīcai.

— Bet Sardona kungam, — marķize sacīja nekautrīgi un reizē laipni, — vispirms jāieņetn tāds stāvoklis, lai viņu nebūtu neērti protežēt. Vai viņam nav vismaz jābūt mūsu piekritējam, lai saņemtu karaļa rīkojumu, kas ļautu atmest nenozīmīgo tēva vārdu un pieņemt mātes dzimto vārdu?

— Nepaies pāris mēnešu, kad visu bušu nokārtojis, — Lisjens teica.

— Jauki, — sacīja marķize, — es griezīšos pie sava tēva un tēvoča, kas abi kalpo galmā, viņi runās par jums ar kancleru.

Diplomāts un šīs abas sievietes bija uzminējušas Lisjena vārīgo vietu. Aristokrātiskā spožuma aizrautais dzejnieks cieta neizsakāmas mokas, dzirdot sevi dēvējam par Sardonu, kad visapkārt salonos redzēja tikai cilvēkus ar augstiem tituliem un skanīgiem vārdiem. So sarūgtinājumu viņš izjuta visur, kur pēdējās dienās bija viesojies. Tikpat lielu nepatiku Lisjenam sagādāja atgriešanās pie sava amata rūpēm, kad iepriekšējo dienu bija pavadījis augstākajā sabiedrībā, kur viņš allaž ieradās pienācīgi, Koralijas karietē un ar viņas kalpotājiem. I.isjcns iemācījās jāt, lai varētu rikšot blakus d’Espara kundzes, de Tuša jaunkundzes un grāfienes de Monkornē kariešu durtiņām; pirmajās dienās pēc atbraukšanas Parizē viņš bija ļoti apskaudis jaunekļus, kas baudīja šo privilēģiju. Fino labprāt izkārtoja savam galvenajam līdzstrādniekam brīvu ieeju operā, kur Lis-iens pavadīja bezdarbībā daudzus vakarus; kopš šā laika viņš kļuva piederīgs īpašajai tā laikmeta švītu pasaulei. Lisjens uzaicināja savukārt Rastinjaku un draugus no augstākajām aprindām uz lepnām brokastīm, bet pieļāva kļūdu, sarīkodams tās pie Koralijas, — viņš vēl bija pārāk jauns, pārāk dzejnieks un pārāk pašpaļāvīgs, lai izprastu zināmas uzvešanās nokrāsas; un vai artiste, gan sirsnīga meiča, kas tomēr pati nebija saņēmusi nekādu audzināšanu, varēja viņam iemācīt dzīvot? Provinciālis tā gluži vaļsirdīgi atklāja šiem jaunekļiem, kas sirds dziļumos bija viņam naidīgi, arī materiālo interešu kopību ar artisti, un, ja slepus katrs Lisjenu par to apskauda, tad atklāti ikviens nopēla. Visdzēlīgāk jau tajā pašā vakarā par Lisjenu zobojās Rastinjaks, kaut arī pats noturējās augstākajās aprindās ar tādiem pašiem līdzekļiem, bet prata tik lieliski ievērot ārējās pieklājības normas, ka ikvienu paļājumu varēja nosaukt par apmelošanu. Lisjens ātri iemācījās spēlēt vistu. Spēle viņam kļuva par kaislību. Lai izvairītos no sāncensēm, Koralija ne tikai nenosodīja Lisjenu, bet pat veicināja viņa izšķērdību, jo dziļās jūtas artisti bija padarījušas it kā aklu, viņa redzēja tikai šodienu un upurēja visu, pat nākotni, acumirklīgajai baudai, īsta mīlestība allaž ir bērnišķīga: tai piemīt bērna neapdomība, bezrūpība, izšķērdība, smiekli un asaras.

Tolaik zēla bagātu, dažkārt arī trūcīgu, dīkdienīgu jaunekļu sabiedrība, ko dēvēja par zelta jaunatni; tie dzīvoja neticami vieglprātīgi, bija negausīgi gardēži un vēl negausīgāki ieme-tēji. Milzīgi izšķērdētāji, viņi savā nevis neprātīgajā, bet trakajā eksistencē atļāvās vispārdrošākās vaļības, nekas viņiem nebija neiespējams, ar saviem pārkāpumiem, kas gan nepārsniedza zināmas robežas, viņi dižojās; taču bija neiespējami tiem nepiedot^ jo visas viņu nebēdnības raisījās īpatnēji un asprātīgi. Nekas neliecina spilgtāk par ilotismu, uz kādu Restaurācija bija notiesājusi jaunatni. Jaunieši, nezinādami, kā izlietot savus spēkus, metās ne tikai žurnālistikā, sazvērestībās, literatūrā un mākslā, bet šķieda tos visdīvainākās pārmērībās: tik daudz ražena, kūsājoša speķa bija jaunajā Francijā! Strādājot šī jaunatne kāroja varas un izpriecu; darbojoties mākslās laukā, tā alka dārgumu; dīkdienībā tā gribēja atdzīvināt kaislības; un allaž tā velējās sev noteiktu vietu, taču politika tai nekur to nedeva. Gandrīz visi zelta jaunatnes pārstāvji bija apveltīti ar izcilām spējām; vieni tās zaudēja šai nogurdinošajā dzīvē, citi spēja pretoties un izturēt. Visslavenākais no šiem jauniešiem un pats asprātīgākais, Rastinjaks, de Maršē ievirzīts, galu galā uzsāka nopietnu nodarbošanos un guva tajā izcilus panākumus. Zelta jaunatnes draiskās nebēdnības tika tā izdaudzinātas, ka sniegušas vielu vairākām vodeviļām. Blondē ieveda Lisjenu šajā izšķērdētāju sabiedrībā, kur dzejnieks spidēja līdzās Biksiu, vienam no lālaika ļaunprātīgākajiem nenogurdināmiem zobgaļiem. Tā visu ziemu Lisjena dzīve pagāja vienās dzīrēs, ko reizēm pārtrauca viegli žurnālistikas darbi; viņš turpināja mazo rakstiņu sēriju un tikai ar milzīgu piepūli laiku pa laikam sacerēja dažas skaistas, dziļi pārdomātas kritikas lappuses. Bet studijas bija izņēmums, dzejnieks tām nodevās tikai aiz nepieciešamības: brokastis, pusdienas, izbraukumi, vakari augstākajās aprindās, kārtis paņēma visu viņa laiku un Kpralija atlikušos brīžus. Lisjens centās nedomāt par rītdienu. Bez tam viņš redzēja, ka arī visi iedomātie draugi dzīvoja tāpat, izdevumus sedza, saņemot augstus honorārus par grārnatizdevēju prospektiem vai prēmijas par atsevišķiem rakstiem, ja tie bija nepieciešami pārdrošām spekulācijām; katrs dzīvoja no rokas mutē, un par nākotni neviens neraizējās. Reiz uzņemts žurnālistikā un literatūrā uz līdzīgām tiesībām ar citiem, Lisjens saprata, ka būtu jāuzveic milzīgas grūtības, tikko viņš vēlētos pacelties ciliem pāri: katrs bija ar mieru atzīt viņu par līdzīgu, neviens nevēlējās redzēt viņā pārāku. Nemanot Lisjens bija atteicies no domām par literāro slavu, cerēdams, ka politikas laukā panākumi gūstami vieglāk.

— Intriga saviļņo pret sevi mazāk kaislību nekā talants, tās slepenās cilpas nemodina neviena uzmanību, — kādu dienu Lis-jenatn sacīja Šatlē, ar ko jauneklis bija salabis. — Un intriga ir ari pārāka par talantu. No nekā tā kaut ko rada, turpretī talanta milzīgie resursi lielāko tiesu stāv dīkā un dara cilvēku tikai nelaimīgu.

Sai greznajā dzīvē, kurā diena parasti pienāca pēc izpriecās un bezmiegā pavadītas nakts, darbu aizvien atliekot uz vēlāku laiku, Lisjens tomēr sekoja savam svarīgākajam nodomam: viņš cītīgi apmeklēja augstāko aprindu sabiedrības salonus, aplidoja de Baržetona kundzi, marķizi d’Esparu, grāfieni de Mon-kornē un nepalaida garām nevienu vakara sarīkojumu de Tuša jaunkundzes mājā; augstākajās aprindās dzejnieks ieradās gan pirms kāda izpriecas brauciena, gan pēc pusdienām, ko bija rīkojuši autori vai grāmatu izdevēji; svinīgos salonus viņš atstāja, dodamies uz derībās zaudētām vai laimētām vakariņām; tukšā pariziskā tērzēšana un kāršu spēle galīgi izsūca to mazumiņu domu un spēka, ko pārmērību pilnā dzīve vēl bija atstājusi. Lisjenam vairs nebija tā prāta asuma un domas skaidrības, kas nepieciešama, lai novērotu apkārtni, lai izturētos ar izsmalcinātu takta izjūtu, ko iznireļi ne mirkli nedrīkst piemirst; viņam kļuva neiespējami uztvert mirkļus, kad de Baržetona kundze atgriezās pie viņa, kad aizvainota attālinājās, piedeva dzejniekam vai no jauna notiesāja viņu. Šatlē ievēroja iespējas, kādas viņa sāncensim vēl joprojām bija palikušas, un sadraudzējās ar Lisjenu, lai jaunekli nepārtraukti ievilktu dzīrošanā, kura galīgi sagandēja tā spēkus. Rastinjaks apskauda savu novadnieku, un barons viņam šķita drošāks un derīgāks sabiedrotais, tāpēc viņš atbalstīja Šatlē nodomu. Jau dažas dienas pēc Angulemas Petrar-kas un Lauras sastapšanās Rastinjaks bija samierinājis dzejnieku ar veco Impērijas laiku švītu, savedot abus kopā lepnās vakariņās Rošē de Kankala restorānā. Atgriežoties vienmēr rītausmā, pieceļoties tikai dienas vidū, Lisjens nespēja pretoties mīlestībai, kas mājās viņu allaž gaidīja. Pastāvīgā slinkošana nostiprināja jauneklī vienaldzību pret jaukajiem lēmumiem, kādus tas pieņēma mirkļos, kad saskatīja savu stāvokli īstajā gaismā, un notrulināja viņa gribas spēku, tā ka drīz vien tas neatsaucās vairs pat uz spēcīgāko trūkuma spiedienu. Ja sākumā Koralija bija ļoti priecājusies, redzot, ka Lisjens jautri pavadīja laiku, un pati uzmudinājusi viņu izklaidēties, cerēdama tā sev nodrošināt Lisjena ilgstošu pieķeršanos, kā arī viņas radītajās sadzīves ērtībās nostiprināt ciešas saites, tad tagad maigā, biklā sieviete reizēm uzdrošinājās aizrādīt iemīļotajam, lai tas neaizmirst arī darbu, un vairākkārt atgādināt, ka viņš mēnesī ļoti maz nopelnījis. Dzejnieks un viņa metrese briesmīgā ātrumā stiga parādos. Tūkstoš pieci simti franku, kas atlika no Margrietiņu honorārā, kā arī pirmie pieci simti franku, kurus Lisjens bija nopelnījis, izkusa jo strauji. Tad trijos mēnešos dzejnieks par saviem rakstiem saņēma ne vairāk par tūkstoti franku, lai gan viņam likās, ka strādājis milzīgi daudz. Bet Lisjens jau bija apguvis zelta jaunatnes nebēdnīgo attieksmi pret parādiem. Un parādi piedien glītam jauneklim, ne vecākam par divdesmit pieciem gadiem; vēlāk tos neviens vairs nepiedod. Jāpiezīmē, ka īsti poētiskiem, bet ar vāju gribu apveltītiem raksturiem, kas visu dziļi izjūt un iemūžina dzejas tēlos savas izjūtas, gandrīz pilnīgi trūkst morālās jēgas, kurai jāpavada katrs vērojums. Dzejniekiem tīkamāk uzņemt sevī izjūtas nekā iedziļināties citos, lai petitu jūtu mechanismu. Tā Lisjens nevaicāja zelta jaunatnei par tiem dzīves dedzinātājiem, kas pazuda no viņu vidus; jauneklis arī neieskatījās savu iedomāto draugu nākotnē, kur daži gaidīja mantojumus, citiem bija kādas drošas cerības, vieniem visu atzīts talants, otriem nešaubīga ticība savam laimīgajam liktenim un stingra apņemšanās apiet likumus. Lisjens ticēja savai nākotnei, paļaudamies uz šādām dziļdomīgām Blondē aksiomām: «Galu galā viss nokārtojas. — Kam nekas nepieder, to nekas nenospiež. — Mēs varam zaudēt vienīgi to bagātību, kuru meklējam! — Ejot līdzi straumei, beidzot kaut kur nokļūsi! — Gudrs cilvēks, iekļuvis augstākajās aprindās, gūs veiksmi, kad vien vēlēsies!»

Sī tik daudzām izpriecām pārpilnā ziema Teodoram Gaija-ram un Hektoram Merlēnam pagāja, meklējot Réveil dibināšanai nepieciešamo kapitālu, un žurnālā pirmais numurs nāca klajā tikai 1822. gada martā. Šo jautājumu apsprieda pie di Val-nobla kundzes. Elegantajai un asprātīgajai kurtizānei, kas dažkārt, rādot kādam savu krāšņo mājokli, mēdza sacīt: «Lūk, šeit ir Tūkstoš un vienas nakts rēķini^27!» — bija zināma ietekme uz baņķieriem, aristokrātiem un rojalistiskās partijas rakstniekiem; tie bija paraduši pulcēties viņas salonā un apspriest jautājumus, kurus it kā citur nevarētu apspriest. Hektāram Mcrlēnam bija apsolīts Réveil galvenā redaktora postenis, un par viņa galveno palīgu izvirzīja Lisjenu,.kas bija jau k|uvis viņam tuvs draugs; jaunajam dzejniekam paredzēja uzticēt arī feļetona nodaļu kādā no valdības avīzēm. Frontes maiņa Lisjena pozicijā tika gatavota visā klusībā, pavadot laiku izpriecās. Jauneklis sevi uzskatīja par lielu gudrinieku, noslēpjot šo teatrālo pārvērtību, un ļoti cerēja uz valdības aprindu devīgumu, lai samaksātu savus parādus un novērstu Koralijas slepenās raizes. Artiste vienmēr tikai smaidīja un neatklāja Lisjcnam lielās naudas grūtības; bet Berenika bija dūšīgāka un pastāstīja par tām Lisjcnam. Kā visi dzejnieki, topošais ģēnijs uz mirkli iežēlojās par šo postu, apsolīja strādāt un tūlīt atkal aizmirsa savu solījumu, izkliedējot pārejošās raizes dzīrēs. Kad Koralija reizēm redzēja mī|ākā vaigu apmākušos, viņa rāja Bereniku un mierināja dzejnieku, ka viss jau nokārtošoties. D’Espara kundze un de Baržctona kundze gaidīja Lisjena pozīcijas grozīšanu, lai — kā viņas sacīja — ar Satlē gādību izlūgtos no ministra rīkojumu par uzvārda maiņu, pēc kuras dzejnieks tik ļoti ilgojās. Lisjens bija solījis veltīt Margrietiņas d’Espara kundzei, kas šķita esam ļoti glaimota par pagodinājumu, ar kādiem rakstnieki sākuši skopoties, kopš kļuvuši par vareniem vīriem. Kad Lisjens dažkārt pievakarē iegriezās pie Doriā un apvaicājās, cik tālu ir viņa grāmata, izdevējs allaž prata atrast lieliskus ieganstus, lai novilcinātu iespiešanu. Doriā vienmēr bija apkrauts ar steidzamiem darbiem, kas aizņēma viņam visu laiku: te viņš laida klajā jaunu Kanalisa krājumu, jo nevēloties ar šo dzejnieku sanākt naidā, te atkal pašreiz bija iespiests Lamar-tina Meditāciju otrs izdevums, un diviem ievērojamiem dzeju krājumiem esot neizdevīgi parādīties vienā laikā; vispār Lisje-nam vajagot mierīgi paļauties uz sava izdevēja pieredzi. Bet jauneklis bija nokļuvis jau tādās sprukās, ka vajadzēja griezties pēc palīdzības pie Fino, kas viņam izsniedza nelielu avansu par rakstiem. Kad vakarā pie dzīru galda mazliet noskumušais Lisjens izstāstīja draugiem uzdzīvotājiem par savu stāvokli, tie noslīcināja viņa sirdēstus šampanietī, ko atsaldēja ar jokiem. Parādi! Neviens spēka vīrs nav bez parādiem! Parādi — tie ir mūsu apmierinātās prasības, mūsu netikumu iegribas. Cilvēks gūst panākumus, vienīgi trūkuma dzelžainās rokas vadīts.

— Izciliem cilvēkiem — pateicīgais lombards! — uzsauca Blondē.

Visu vēlēties nozīme par visu but parādā, — Biksiu

leica.

— Nē, būt parādā nozīmē būt visu guvušam, — atteica de Lipo.

Dzīves dedzinātāji prata pārliecināt naivo zēnu, ka viņa parādi esot tikai zelta pieši, ar kuriem uzmudināt zirgus, kas iejūgti viņa veiksmes ratos. Tad tika minēts Cezars ar saviem četrdesmit miljoniem parādu un Fridrichs II, kas saņēmis no tēva tikai vienu dukātu mēnesī, un talak visi izslavētie, samaitājošie piemēri, kuros izcili cilvēki parādīti viņu netikumos, nevis gara un ieceres varenībā! Beidzot vairāki kreditori par parādu, kas kopsuma sniedzās līdz četriem tūkstošiem franku, apķīlāja Koralijas karieti, zirgus un mēbeles. Kad Lisjens aizsteidzās pie Lusto un lūdza atdot aizdotos tūkstoš frankus, draugs jauneklim parādīja apzīmogotus dokumentus, kas liecināja, ka Florine nonākusi tādā pašā stāvokli kā Koralija; bet pateicīgais Lusto apsolīja izgādāt, lai iespiež Kārļa IX strēlnieku.

— Kā Florine nonākusi tādā stāvoklī? — Lisjens jautāja.

— Matifā nobijās, — Lusto atbildēja, — mēs viņu esam zaudējuši; bet, ja Florine būs ar mieru, tad viņš dārgi samaksās par nodevību! Es tev vēlāk visu izstāstīšu.

Trīs dienas pēc Lisjena veltīgā gājiena pie Lusto abi mīlētāji skumji sēdēja skaistajā guļamistabā pie kamina un ēda brokastis; Berenika bija uzcepusi kaminā uz oglēm olu kulteni, jo virēja, kučieris un pārējie kalpotāji jau bija atlaisti. Apķīlātās mebeles nebija iespējams pārdot. Mājsaimniecībā vairs nebija neviena zelta vai sudraba priekšmeta, nevienas vērtslietas, visu pārstāvēja lombarda kvītis, kas veidoja ļoti pamācošu oktavse-jumiņu. Berenika bija saglabājusi tikai galda piederumus divām personām. Mazā avīzīte sniedza Lisjenam un Koralijai nenovērtējamus pakalpojumus, tā atturēja drēbnieku, modisti un šuvēju, jo tic visi baidījās nokaitināt žurnālistu, kas spēja celt neslavu viņu uzņēmumiem. Brokastu laikā istabā ienāca Lusto.

— Urrā! Lai dzīvo Kārļa IX strēlnieks! — viņš iesaucās. — Bērni mīļie, es aizlaidu par simt frankiem grāmatas, — Lusto turpināja, — sadalīsimies!

Viņš iedeva piecdesmit franku Koralijai un aizsūtīja Bere-niku pakaļ krietnām brokastīm.

— Vakar Hektors Merlēns un es ēdām pusdienas kopā ar grāmatizdevejiem, un mēs abi ar veikliem paņēmieniem sagatavojām tava romānā pārdošanu. Iestāstījām, ka tu vedot sarunas ar Doriā, bet tas kaulējoties, negribot maksāt vairāk kā četrtūkstoš franku par divtūkstoš eksemplāriem un tu prasot sešus tūkstošus. Mēs tevi pataisījām divreiz lielāku par Valteru Skotu. O! Tev esot krājumā lieliski romāni! Tu nepiedāvājot vienu atsevišķu grāmatu, bet veselu pasākumu; tu neesot vairāk vai mazāk talantīga romānā autors, bet sniegšot sēriju! Vārds «sērija» trāpīja mērķī. Tātad neaizmirsti savu lomu: tev portfeli ir Favorīte vai Francija Ludvika XIV valdīšanas laikā; — Ko-tiljons I vai Ludvika XVpirmās dienas; — Karaliene un kardināls, vai Parize Frondas laikā; — Končini dēls vai Rišeljē intriga!... Sie romāni tiks izziņoti uz grāmatas vāka. Šādu paņēmienu mēs saucam par panākumu uzpūšanu. Grāmatu nosaukumi dižojas uz vāka, kamēr k|ūst slaveni, un autors kļūst lielāks ar darbiem, kurus nav uzrakstījis, nekā ar uzrakstītajiem. Atrodas iespiešanā — tā ir literārā hipotēka! Nu, vai tagad mazliet uzjautrināsimies? Lūk, šampanietis! Tu aptver, Lisjen, tie vīriņi iepleta acis tik platas kā apakštases ... Tev taču vēl ir apakštases?

— Tās ir apķīlātas, — Koralija paskaidroja.

— Saprotu un jūtu līdzi, — Lusto turpināja. — Grāmatu izdevēji noticēs visiem taviem rokrakstiem, kad redzēs vienu vienīgo. Grāmatu izdevēji allaž prasa rokrakstus un apgalvo, ka tos lasot. Atstāsim šiem vīriem viņu ākstību: grāmatas viņi nelasa nekad, citādi nepublicētu tik daudzas! Mēs ar Ilektoru likām manīt, ka tu piekāpsies par pieciem tūkstošiem franku uz trīstūkstoš eksemplāriem divos izdevumos. Dod šurp Strēlnieka rokrakstu, parīt ēdīsim brokastis ar šiem izdevējiem un tad apstrādāsim viņus!

— Kas tie ir par vīriem? — Lisjens jautāja.

— Divi kompanjoni, lādzīgi zēni, visai manīgi veikalnieki, vārdā Fondans un Kavaljē. Viens no viņiem bijis vecākais pārdevējs Vidala un Poršona uzņēmumā, otrs ir visveiklākais aģents visā Augustiņu piekrastē; savu firmu nodibinājuši apmēram priekš viena gada. Cietuši nelielus zaudējumus ar angļu romānu tulkojumiem, šie blēži tagad grib iedzīvoties uz pašmāju ražojumiem. Klīst valodas, ka šie abi apdrukātā papīra tirgotāji riskējot tikai ar citu kapitāliem, bet man šķiet, ka tev ir diezgan vienaldzīgi, kam pieder nauda, kuru tu saņemsi.

Pēc divām dienām abi žurnālisti bija uzaicināti uz brokastīm Serpanta iela, kvartālā, kur Lisjens agrāk bija dzīvojis un kur Lusto vēl joprojām īrēja istabu Arfas ielā; iegriezies tur pakaļ draugam, Lisjens šo istabu ieraudzīja tādā pašā stāvoklī, kādā bija redzējis tai vakarā, kad tika ievests literatūras pasaulē, bet tagad viņš vairs par to nebrīnījās: dzīves skola viņu bija ievadījusi žurnālistu eksistences svārstībās, Lisjens saprata visu. Izcilais provinces cilvēks bija saņēmis, riskējis un spēlē zaudējis honorāru ne tikai par vienu vien rakstu, reizē zaudējot arī vēlēšanos tos rakstīt; daudz sleju Lisjens uztriepa pēc asprātīgajām receptēm, kuras Lusto viņam bija aprakstījis, kad abi kopā devās toreiz no Arfas ielas uz Palē-Rojalu. Nokļuvis atkarībā no Barbē un Brolara, dzejnieks tagad iztirgoja grāmatas un teātru biļetes; viņu vairs neatbaidīja nekādas uzslavas, nekādi uzbrukumi; viņš pat izjuta zināmu prieku, cik vien iespējams, izmantot Lusto, lai tad pagrieztu muguru liberāļiem, kuriem gatavojās uzbrukt jo asāk tāpēc, ka tos labi bija izpētījis. Lusto savukārt saņēma uz Lisjena rēķina no Fendana un Kavaljē skaidrā naudā piecsimt franku komisijas maksas par to, ka sagādājis šo nākošo Valteru Skotu grāmatizdevējiem, kas dedzīgi meklēja franču Skotu.

Firma Fendans un Kavaljē bija viena no tām grāmatu izdevniecībām, kas nodibināta pilnīgi bez jebkāda kapitala, kā tolaik nodibinājās daudzas un dibināsies aizvien, kamēr papīru fabrikanti un tipogrāfijās turpinās kreditēt izdevējus uz laiku, kāds nepieciešams septiņiem vai astoņiem kāršu spēles gājieniem, kurus sauc par publikācijām. Tolaik, tāpat kā tagad, autoriem par darbiem maksāja ar vekseļiem, kam termiņi bija pēc sešiem, deviņiem un divpadsmit mēnešiem; šāda maksāšanas kārliba dibinājās uz grāmatu pārdošanas raksturu, pie kam grāmatu tirgotājiem bija jāgaida uz samaksu vēl ilgāk. Tāpat grāmatu izdevēji norēķinājās arī ar papīra fabrikantiem un tipogrāfijām, un tādā veidā viņu rokās veselu gadu gratis atradās vesels grāmatu krājums, divpadsmit līdz divdesmit darbu. Ja gadījās divas trīs veiksmīgas grāmatas, tad izdevīga darījuma peļņa sedza neizdevīga zaudējumus un izdevēji turējās virs ūdens, izsviezdami tirgū grāmatu pēc grāmatas. Ja visas operācijās sniedza apšaubāmus rezultātus vai ari pašiem par nelaimi gadījās iespiest labas grāmatas, kuras varēja izpārdot tikai pēc tam, kad tās bija izlasījuši un novērtējuši īsti pazinēji; ja izdevēji nokļuva maksāšanas grūtībās ar vekseļiem vai paši bankrotēja, tad tie mierīgi un bez raizēm paziņoja par maksātnespēju; bilance jau iepriekš bija sagatavota šādam rezultātam. Tā visas veiksmes iespējas bija viņu labā, tie meta uz spekulācijās zaļā galdauta citu, ne savu naudu. Arī Fendans un Kavaljē atradās līdzīgā stāvokli: Fendans bija ieguldījis pasākumā savu izmaņu, Kavaljē pievienojis savu amata prasmi. Sabiedrības kapitāls, visa pilnībā attaisnojot savu nosaukumu, sastāvēja no dažiem tūkstošiem franku, ko ar lielām pūlēm bija ietaupījušas abu kompanjonu metrcses, pie kam viņi viens un otrs prata sev izplēst arī diezgan lielus atalgojumus, kurus ļoti sīkstulīgi izdeva, izmaksājot pusdienas žurnālistiem un autoriem, kā arī apmeklējot teātrus, kur, kā viņi sacīja, ļaudis vislabāk noslēdzot darījumus. Šie abi pusblēži tika uzskatīti par veikliem puišiem, bet Fendans bija viltīgāks nekā Kavaljē. Savam vārdam atbilstoši Kavaljē^28 braukāja pa provinci, Fendans vadīja uzņēmumu Parizē. Apvienība bija tāda pati, kāda ta būs vienmēr starp diviem grāmatu izdevējiem: divkauja.

Kompanjonu uzņēmums atradās vecas savrupmājas apakšstāvā Serpanta ielā; tagad par noliktavām pārvērstu plašu salonu anfilades galā bija vadītāju kabinets. Fendans un Kavaljē jau bija publicējuši daudz romānu, kā Ziemeļu tornis, Benare-sas tirgotājs, Strūklaka pie kapu pieminekļa, Tekeli, ari angļu rakstnieka Halta romānus, kas Francijā neguva piekrišanu. Valtera Skota panākumi tā pievilka grāmatizdevēju vērību Anglijas sacerējumiem, ka izdevēji kā īsti normaņi vēlējās iekarot Angliju; viņi tur meklēja atkal kādu Valteru Skotu, tāpat ka vēlāk veikalnieki meklēja oļu bagātā zemē asfaltu vai purvājos zemes piķi, kā centās izsist peļņu no projektētiem dzelzceļiem. Viena no lielākajām Parizes tirdzniecības kļūdām ir censties gūt panākumus ar analoģiskiem gadījumiem, kad tie atrodami tieši pretējos. Sevišķi Parizē vieni panākumi pilnīgi nokauj otrus tai pašā virzienā. Bet Fendans un Kavaljē, iespiežot romānu Strēli jeb Krievija priekš simt gadiem, bravurīgi lieliem burtiem drukāja zem virsraksta: Valtera Skota garā. Fendans un Kavaljē slāpa pēc panākumiem: laba grāmata viņiem palīdzētu atbrīvoties no noliktavās uzkrātajiem blāķiem, un viņus pievilināja iespēja iedabūt avīzē rakstus, ar ko tolaik vislabāk varēja nodrošināt pārdošanu, jo grāmatu tās vērtības pēc izpirka ārkārtīgi retos gadījumos, gandrīz vienmēr tā tika laista klajā aiz dažādiem citādiem apsvērumiem. Fendans un Kavaljē saskatīja Lisjenā žurnālistu un viņa grāmatā preci, kuras izpārdošana palīdzētu tiem tikt pāri mēneša beigu grūtībām. Žurnālisti atrada abus kompanjonus direkcijas kabinetā, līgumu jau sa-

gatavotu, vekseļus parakstītus. Lisjens brīnījās par šādu steigu. Fendans bija sīks, kalsns vīriņš ar drūmu seju; viņš izskatījās ka kalmiks: šaura, zema piere, plakans deguns, sakniebtas lūpas, melnas, modras ačeles, stūraina, izmocīta seja, dzeltenīga ādas krāsa, balss skanēja kā ieplīsis zvans, īsi sakot, rūdīta blēža āriene; bet šos trūkumus atsvēra medaini saldā valoda, un ar savām runas dāvanām viņš allaž sasniedza mērķi. Kavaljē bija apaļš kā bumbiņa, viņu katrs drīzāk uzskatītu par diližansa konduktoru nekā par grāmatizdeveju; viņam bija iesarkani mati, sārta seja, dubultzods un komivojažera mūžīgā tērgāšana.

— Mums nebūs nekādu domstarpību, — Fendans sacīja, pievērsies Lisjenam un Lusto. — Es sacerējumu izlasīju, tas ir ļoti literārs un mums tik piemērots, ka rokrakstu jau nodevu tipogrāfijā. Līgums sastādīts, kā vienojāmies; mes gan arī nekad neatkāpjamies no taja norādītajiem nosacījumiem. Vekseļi izrakstīti uz sešiem, deviņiem un divpadsmit mēnešiem, jus tos viegli varēsiet diskontēt, un diskontēšanas izdevumus mēs jums atlīdzināsim. Esam paturējuši sev tiesības mainīt darba virsrakstu, jo Kārļa IX strēlnieks mūs īsti neapmierina, tas nemodina lasītājos ziņkāri, ir taču bijuši tik daudzi karaļi vārdā Kārļi un viduslaikos tik daudz strēlnieku! Ja jūs, piemēram, teiktu Napoleona zaldāts! Bet Kārļa IX strēlnieks!... Kavaljē vajadzētu nolasīt veselu Francijas vēstures kursu, lai provincē pārdotu kādu eksemplāru.

— Ja jūs zinātu, ar kādiem cilvēkiem mums ir darīšanas! — Kavaljē iesaucās.

— Bērtuļa nakts skanētu labāk, — Fendans ieteica.

— Kairina Mediči vai Francija Kārļa IX valdīšanas laika mazliet atgādina Valtera Skota virsrakstus, — sacīja Kavaljē.

— Galīgi izlemsim, kad darbs būs iespiests, — Fendans teica.

— Kā vēlaties, — Lisjens piekrita, — ja tikai virsraksts man patiktu.

Kad līgums bija nolasīts, parakstīts, katra puse saņēmusi savu eksemplāru, Lisjens ar neiedomājamu apmierinājuma sajutu ielika vekseļus kabatā. Tad visi četri uzkāpa stāvu augstāk Fendana dzīvoklī, lai iebaudītu visparastākās brokastis: austeres, bifšteku, nierītes šampanietī un Bri sieru; bet ēdieniem klāt pasniedza lieliskus vīnus, par kuriem varēja pateikties Kavaljē, kas pazina kādas 'viņu tirdzniecības firmas aģentu. Kad viņi taisījās sēsties pie galda, pēkšņi ieradās tipografs, kam bija uzticēta romānā iespiešana; Lisjenam par lielu pārsteigumu vīrs jau atnesa divu pirmo lokšņu novilkumus.

— Mēs uz karstām pēdām gribam iespiest jūsu grāmatu, — Fendans paskaidroja Lisjenam, — jo liekam uz to lielas cerības, mums sasodīti vajadzīgi panākumi.

Brokastis, kas sākās ap divpadsmitiem, beidzās tikai pulksten piecos.

— Kur dabūt naudu? — Lisjens jautāja Lusto.

— Aiziesim pie Barbē, — Etjens atbildēja.

Mazliet iekarsuši, mazliet apreibuši, abi draugi cilpoja uz Augustiņu piekrasti.

— Koralija jūtas ārkārtīgi pārsteigta par Florines neveiksmi; Florine tikai vakar viņai par to pastāstījusi. Florinc visā vainojot tevi, esot tā sapīkusi, ka gribot tevi pat atstāt, — Lisjens stāstīja Etjcnam.

— Tas tiesa, — aizmirsdams piesardzību, Lusto atklāja sirdi Lisjenam. — Mans draugs, jo tu esi mans draugs, tu man aizdevi tūkstoti franku un tikai reizi tos prasīji atpakaļ. Piesargies no kāršu spēles! Ja es nespēlētu, būtu laimīgs cilvēks. Tagad esmu parādā dievam un velnam. Pašreiz man uz pēdām ir ko-merctiesas aģenti. Un, kad eju uz Palē-Rojalu, man jāmet likumi ap bīstamiem zemes ragiem.

Zelta jaunatnes valodā mest likumu ap zemes ragu Parizē nozīmēja iet apkārt ar līkumu, lai nebūtu jāiet garām kreditoram vai arī lai izvairītos no nevēlamas sastapšanās. Arī Lisjens dažkārt gāja pa apkārtceļiem, tātad jau pazina šo manevru, nepazīdams tā apzīmējumu.

— Vai tev ir lieli parādi?

— Nieki! — Lusto atteica. — Ar tūkstoti ekiju es būtu glābts. • Gribēju saņemties, vairs nespēlēt un, lai varētu nokārtot savas saistības, taisīju mazu šanlažu.

— Kas tas ir — šantaža? — vēl nepazīdams šā vārda, Lisjens jautāja.

— Santaža ir nesen Francijā ievestais angļu preses izgudrojums. Šantāžisti ir ļaudis, kas tā situēti, ka viņu rīcībā ir avīžu lappuses. Avīzes īpašnieks vai tās galvenais redaktors nekad neļaus krist uz sevi aizdomām, ka viņš nodarbotos ar šantažēšanu. Tam nolūkam ir Zirudo, Filipi Brido. Sie bravi uzošņā cilvēkus, kas aiz šādiem vai tādiem iemesliem nevēlas, ka par viņiem interesējas. Daudziem ļaudīm ir uz sirdsapziņas dažkārt visai īpatnēji grēciņi. Parizē nav mazums aizdomīgu īpašumu.

kas iegūti gan vairāk vai mazāk nelikumīgā ceļā, gan ar pilnīgi noziedzīgiem manevriem un varētu noderēt par vielu saistošām anekdotēm kā anekdote par Fušē žandarmēriju, kas aplenkusi policijas prefekta spiegus: nekā nezinādami par viltotu angļu banknošu fabricēšanu, tie gatavojušies arestēt ministra protežētos naudas viltotājus; tālāk, notikums ar kņaza Galationa briljantiem, Mobreija prāva, Pombretona mantojums un tā tālāk. Sagādājis kādu pierādījumu, kaut kādu svarīgu dokumentu, šantāžists uzaicina jauno bagātnieku uz satikšanos. Ja kompromitētais cilvēks atsakās maksāt pieprasīto sumu, šantāžists norāda uz presi, kas gatava sākt uzbrukumu un atmaskot viņa noslēpumu. Bagātais cilvēks nobīstas un attaisa maku. Pasākums izdevies. Vai atkal, piemēram, kāds cilvēks nodomājis izdarīt kādu riskantu spekulāciju, ko ar pāris rakstiem var izgāzt; tad pie viņa aizsūta šantāžistu, kas piedāvā atpirkt šos rakstus. Reizēm šantāžistus aizsūta ari pie ministriem, lai panāktu ar tiem vienošanos, ka avīze uzbruks to politiskajai darbībai, neaizskarot personīgo dzīvi; citi atkal ļauj nomelnot sevi, lai tikai tiktu saudzētas viņu metreses. De Lipo, glītais sūdzību referents, kuru tu arī pazīsti, nepārtraukti sadarbojas šāda veida operācijās ar žurnālistiem. Tas manīgais puisis, pateicoties sakariem ar varas vīriem, nodrošinājis sev lielisku stāvokli: viņš ir preses pilnvarotais un reizē arī ministru sūtnis, ar cilvēku patmīlībām viņš rīkojas kā zirgu mijējs savā nozarē; šādu tirgošanos de Lipo izpletis pat uz politiskiem darījumiem, panākot avīžu klusēšanu par kādu aizdevumu vai koncesiju, kas piešķirta bez izsoles un bez izziņošanas un no kuras daļu laupījuma iegrūž rīklē liberālajiem banku plēsoņiem. Arī tu mazliet šantažēji Doriā, viņš lev iedeva tūkstoti ekiju, lai aizkavētu tevi noriet Natanu. Astoņpadsmitajā gadsmitā, kad žurnālistikā vēl bija bērna autos, šantažēšanu izdarīja ar pamfletu palīdzību; par šo pamfletu iznīcināšanu maksāja favorites un augstmaņi. Santažas izgudro tājs ir Arctino, izcils itālietis, kas aplika ar nodevām karaļus, kā mūsu dienās avīzes piedzen tās no artistiem.

— Ko tu biji pasācis pret Matifā, lai izspiestu vajadzīgos tūkstoš ekijus?

— Es aranžēju uzbrukumus Florinei sešās avīzēs, un Flo-rine sūdzējās savam Matifā. Matifā lūdza Brolaram atklāt šo uzbrukumu cēloni. Fino apveda ap stūri Brolaru. Fino, kura interesēs es šantažēju, pateica drogistam, ka tu esot tas, kas kaitējot Florinei, lai sagādātu panākumus Koralijai. Zirudo ieradās pie Matifā un uzticēja tam, ka viss nokārtošoties, ja Matifā būšot ar mieru par desmittūkstoš frankiem pārdot savu sestdaļu paju Fino nedēļas žurnālā. Panākumu gadījumā Fino man bija apsolījis tūkstoti ekiju. Matifā jau taisījās sist saujā, būdams itin priecīgs, ka saņems desmittūkstoš franku savu trīsdesmit tūkstošu vietā, kuri, pēc viņa domām, bija ieguldīti riskanta pasākumā, jo Florine jau vairākas dienas viņam bija kalusi, ka Fino žurnāls nekā neienesīšot, nelikšot vis izdalītas dividendes, bet, tieši preteji, runājot par pamatkapitala palielināšanu. Bet Dramatiskās panoramas direktoram pirms maksātnespējas izsludināšanas vajadzēja diskontēt dažus draudzības vekseļus; vēlēdamies, lai Matifā tos kur novieto, viņš brīdināja drogistu par Fino viltīgo nodomu. Sis rūdītais veikalnieks pameta Florini, paturēja savu sestdaļu paju un vairs nevēlas mūs pazīt. Mēs abi ar Fino gaudojam aiz izmisuma. Mums nelaimējās, jo bijām uzbrukuši cilvēkam, kas nav pieķēries savai metresei, īstam nelietim, kam nav ne sirds, ne dvēseles. IJn, diemžēl, Matifā tirdzniecības nozari nevar presē nosodīt, viņa interesēm ir neiespējami uzbrukt. Drogistu nevar nokritizēt tā, kā kritizē cepures, modes preces, teātrus vai mākslas priekšmetus. Kakao, piparus, krāsas, krāsojamo koku, opiju nevar padarīt nevērtīgu. Florine ir pilnīgā izmisumā. Panorāmu rīt taisīs ciet, viņa nezina, ko iesākt.

— Tā kā teātri slēdz, tad Koralija debitēs Zimnazā jau pēc nedaudzām dienām, — Lisjcns sacīja, — un viņa varēs tur iekārtot arī Florini.

— Nekad! — Lusto teica. — Koralija nav no gudrajām, bet tik dumja viņa ari nebūs, ka pati sev radīs sāncensi! Mēs esam pamatīgā tinte! Bet Fino bija kā sasvilis pēc savas sest-daļas...

— Un kādēļ?

— Tur iznāks spožs darījums, mans mīļais! Ir izredzes, ka žurnālu varēs pārdot par trīssimt tūkstošiem franku. Fino tad saņems trešo daļu un vēl komisijas naudu no pajiniekiem, kuru gan sadalīs ar de Lipo. Tādēļ jau es arī gribu viņam piedāvāt šantažu.

— Tātad šantaža nozīmē: naudu vai dzīvību?

— Vēl vairāk, — Lusto sacīja, — naudu vai godu! Aizvakar kādā avīzītē, kuras īpašniekam bija atteikts kredits, parādījās ziņojums, ka dīvainā veidā kāda karaļa gvardes zaldāta rokās nokļuvis briljantiem rotātais repiticijpulkstcnis, kas piederot kādam no galvaspilsētas izcilajiem cilvēkiem; ziņojuma noslēgumā bija solīts sniegt šā notikuma aprakstu, kas skanēšot kā pasaka no Tūkstoš un vienas nakts. Izcilais cilvēks pasteidzās ielūgt avīzītes galveno redaktoru pusdienās. Redaktors noteikti ko iemantoja, bet mūsdienu notikumu vēsture zaudēja anekdoti par pulksteni. Aizvien, kad redzēsi, ka prese vajā kādu varenu cilvēku, tad zini, ka aiz tā slēpjas atteikti diskonti, nevēlēšanās izdarīt pakalpojumu. Bagātie angļi vairāk par visu bīstas no šantažas, kas skar privāto dzīvi, un tieši tur rodas liela daļa no britu preses slepenajiem ienākumiem, jo tā ir daudz vairāk samaitāta nekā mūsu prese. Mēs vēl esam īsti bērni! Anglijā par kompromitējošu vēstuli maksā pieci līdz seši tūkstoši franku, lai to atkal pārdotu tālāk.

— Kā tu ceri piespiest pie sienas Matifā? — Lisjens jautāja.

— Mans draugs, — Lusto atteica, — šis piparbodnieks ir rakstījis Florinci visjocīgākās vēstules pasaulē: pareizrakstība, stils, domas — viss ir pati pilnvērtīgākā komika. Matifā ļoti bīstas no savas sievas; mēs varam, nenosaucot veci vārdā, lai viņš nespētu mūs iesūdzēt, viņam trāpīt ari paša laru un penatu paspārnē, kur tas sevi uzskata pilnīgā drošībā. Vari iedomāties Matifā niknumu, kad viņš lasīs pirmo nodaļu no neliela tikumu romānā ar virsrakstu Drogista mitas dēkas; protams, iepriekš viņš būs godīgi brīdināts, ka avīzes līdzstrādnieka rokās nejauši nokļuvušas vēstules, kurās vecis runā par mazo Kupidonu, raksta nekad vietā nikat un saka par Florini, ka tā palīdzot viņam šķērsot dzīves tuksnesi, no kā var spriest, ka viņš artisii uzskata par kādu kamieli. Ar vārdu sakot, šai izcili jocīgajā korespondencē pietiks materiala, lai nedēļas divas varētu krietni izsmīdināt lasītājus. Tirgotāju nobiedēs, piedraudot viņa sievai aizsūtīt anonimu vēstuli, kurā tai izskaidrošot faktus, uz kuriem pamatojušās avīzes zobgalības. Bet vai Florine vēlēsies uzņemties Matifā vajātājas lomu? Viņai vēl ir principi, proti, cerības. Varbūt viņa paturēs vēstules sev, gribēs arī sev kādu daļu. Viņa ir viltīga — mana skolniece! Bet, kad Florine uzzinās, ka ar Komerciālās tiesas pristavu nevar jokoties, un kad Fino viņai pasniegs kārtīgu dāvanu vai dos cerības uz angažementu, gan jau tā man atdos vēstules, un es tās pret skanošiem ekijiem nodošu tālāk Fino. Fino iedos vēstules savam tēvocim, un Žirudo piespiedīs drogistu kapitulēt.

Lusto vaļsirdība Lisjenam atvēra acis; sākumā viņš bija domājis, ka viņam ir ārkārtīgi bīstami draugi; tad dzejnieks apsvēra, ka ar tiem nedrīkst sastrīdēties, jo varēja rasties nepieciešamība pēc avīžnieku briesmīgās ietekmes, ja d’Espara kundze, de Baržetona kundze un Šatlē neturētu savus solījumus. Etjens un Lisjens jau bija sasnieguši Barbē nožēlojamo bodeli piekrastē.

— Barbē, — Etjens sacīja grāmattirgotājam, — mums ir Fendana un Kavaljē vekseļi par pieciem tūkstošiem franku ar termiņiem pēc sešiem, deviņiem un divpadsmit mēnešiem. Vai jūs diskontēsiet mums tos?

— Ņemu tos par tūkstoti ekiju, — Barbē nesatricināmā mierā paziņoja.

— Tūkstoti ekiju! — Lisjens iztrūkās.

— Jums neviens tik daudz nemaksās, — grāmattirgotājs apgalvoja. — Nepaies ne trīs mēneši, kad šie kungi bankrotēs, bet es zinu, ka viņiem ir daži labi darbi, kuru pārdošana neiet ātri no rokas, un viņi gaidīt nevar, es tos atpirkšu un samaksāšu ar viņu pašu vekseļiem: tādā veidā saņemšu preci par divtūkstoš frankiem lētāk.

— Vai esi ar mieru zaudēt divus tūkstošus franku? — Etjens vaicāja Lisjenam.

— Nē! — iesaucās Lisjens, ko viņa pirmais darījums gluži izbiedēja.

— Tu nerīkojies pareizi, — Etjens atteica.

— Jūs nevienam neiesmērēsiet viņu papīrus, — Barbē sacīja. — Jūsu grāmata ir Fendana un Kavaljē pēdējais trumpis; grāmatu viņiem iespiež tikai ar nosacījumu, ka eksemplārus deponēs pie tipografa. Arī panākumi viņus spētu glābt tikai uz pusgadu, jo agri vai vēlu viņi tik un tā izputēs! Sie zēni iztukšo vairāk glāzīšu, nekā pārdod grāmatu! Man viņu vekseļi ir darījums, tāpēc dodu jums augstāku cenu, nekā dos diskontētāji, kas vispirms apsvērs, ko ir vērts katrs paraksts. Diskontētāja aprēķins ir izzināt, vai no vekseļa trim parakstiem katrs spēj dot trīsdesmit procentus bankrota gadījumā. Bet jums ir tikai divi paraksti, un neviens no tiem nav vērts ne desmit procentu.

Abi draugi izbrīnā saskatījās, dzirdot no šā šķelmja mutes spriedumu, kurā īsos vārdos bija iekļauta visa diskontēšanas gudrība.

— Bez liekiem vārdiem, Barbē, — Lusto sacīja. — Pie kura diskontētāja mēs varētu aiziet?

— Šabuaso tēvs, Senmišela piekrastē, jūs jau zināt, nokārtoja Fendanam mēneša beigas. Ja noraidāt manu priekšlikumu, varat griezties pie viņa; bet jūs atgriezīsieties, un tad es jums nedošu vairāk par divtūkstoš piecsimt frankiem.

Etjens un Lisjens devās uz Senmišela piekrasti, kur nelielā mājiņā dzīvoja Sabuaso, viens no diskontētajiem grāmatu tirdzniecības nozarē; šo vīru viņi sastapa ļoti īpatnēji iekārtotā otrā stāva dzīvoklī. Sīkais baņķieris, kas tomēr bija miljonārs, cienīja grieķu stilu. Logu dzegas bija grieķiskas. Siena, pie kuras atradās stingrās līnijās ieturēta gulta, īsts Impērijas laiku meistardarbs, bija grieķiski drapēta ar purpurkrāsas audumu kā fons Dāvidā gleznā. Atzveltnes krēsli, galdi, lampas, svečturi, paši niecīgākie iekārtas sīkumi, bez šaubām, ar vislielāko pacietību izmeklēti antikvariātos, atspoguļoja smalko un trauslo, tomēr eleganto senatnīgo grāciju. Sī mitoloģiskā, viegluma pilnā pasaule ērmīgi kontrastēja ar augļotāja nodarbošanos. Bieži var novērot, ka starp cilvēkiem, kas nododas naudas darījumiem, sastopami paši dīvainākie raksturi. Sie Jaudis ir īpatnēji domu pasaules sibariti. Tā kā viņiem iespējams visu iegūt, tie pārsātinās un velti milzīgas pūles, lai izrautos no vienaldzības. Kas prot viņos iedziļināties, vienmēr atradīs kādu māniju, kādu sirds kaktiņu, kurā viņiem var piekļūt. Sabuaso likās ieslēdzies senatnē kā nepieejamā cietoksnī.

— Viņš droši vien ir savas izkārtnes cienīgs, — Etjens smaidīdams teica Lisjenam.

Sabuaso bija neliela auguma vīriņš ar pūderētiem matiem, ģērbies iezaļganos svārkos, riekstu krāsas vestē, īsās, melnās biksēs, raibām zeķēm un čīkstošiem zābakiem kājās. Viņš paņēma vekseļus, vērīgi tos aplūkoja, tad cienīgi atdeva tos Lisjenam atpakaļ.

— Fendana un Kavaljē kungi ir jauki zēni, ļoti saprātīgi jaunekļi, bet man pašreiz nav naudas, — viņš maigā balsī noteica.

— Mans draugs ir ar mieru diskontējot mazliet zaudēt, — Etjens paskaidroja.

— Es šos vekseļus neņemtu ne par kādu cenu, — sacīja mazais vīriņš, un viņa vārdi pārcirta Lusto piedāvājumu, kā giljotinas asmenis atskalda cilvēkam galvu.

Abi draugi atvadījās; ejot cauri priekšistabai, līdz kurienei Sabuaso viņus laipni pavadīja, Lisjens pamanīja vecu grāmatu kaudzi, kuras baņķieris, agrākais grāmatu tirgotājs, bija nopircis; to vidū romānu rakstnieks pēkšņi ieraudzīja arehitekta

Diserso darbu par Francijas karaļu namiem un slavenajām pilīm, kuru plāni šajā grāmatā uzzīmēti ārkārtīgi precizi.

— Vai jūs man pārdotu šo grāmatu? •*— Lisjens jautāja.

— Jā, — atbildēja Sabuaso, no baņķiera atkal pārvērzdamies grāmatu tirgotājā.

— Par kādu cenu?

— Piecdesmit franku.

— Dārgi, bet grāmata man vajadzīga; un es varētu samaksāt tikai ar vekseļiem, kurus jūs nevēlaties pieņemt.

— Jums ir viens par piecsimt frankiem uz sešiem mēnešiem, to es ņemšu, — sacīja Sabuaso, kas droši vien pēc pēdējās norēķināšanās ar Fendanu un Kavaljē bija tiem palicis parādā šādu sunm.

Abi draugi atgriezās grieķiskajā istabā, kur Sabuaso uzmeta aprēķinu: seši procenti par diskontēšanu, seši procenti komisijas naudas, kopā trīsdesmit franku atvilkuma, kam viņš pieskaitīja piecdesmit franku par Diserso grāmatu, un tad izņēma četrsimt divdesmit franku no kases, kas bija pilna ar spožiem ekijiem.

— Patiesi, Sabuaso kungs, mūsu vekseļi taču visi ir tikpat labi. cik slikti! Kāpēc jūs nevēlaties diskontēt arī pārojos?

— Es nediskontēju, bet saņemu samaksu par pārdoto, — vecais atteica.

Etjens un Lisjens, neizpratuši Sabuaso rīcību, vel joprojām smiedamies par viņu, sasniedza Doriā veikalu, kur Lusto lūdza, lai Gabisons norāda viņiem kādu diskontetāju. Tad abi draugi iekāpa īrētā kabrioletā un aizbrauca uz Puasonjera bulvāri; Gabisons viņiem bija iedevis līdzi ieteikšanas vēstuli, brīdinādams, ka viņi sastapsies ar visērmīgāko un dīvaināko kuriozu. kā tas bija izteicies.

— Ja Samanons neņems jūsu vekseļus, — Gabisons bija sacījis, — tad tos nediskontēs neviens.

Samanons apakšstāvā bija bukinists, otrajā stāvā apģērbu tirgotājs, trešajā aizliegtu graviru pārdevējs un turklāt vēl augļotājs. Neviena Hofmana romānos attēlotā persona, neviens no Valtera Skota baigajiem skopuļiem nevarētu izturēt salīdzinājumu ar šo baismo ērmu, kādā sabiedrība un Parize bija pārvērtušas šo cilvēku, ja vien Samanons vispār bija cilvēks. Lisjens nespēja apslēpt šausmu izteiksmi, ieraugot mazo, izkaltušo večuku, kam kauli, šķita, tūlīt izurbsies cauri it kā pilnīgi izmiecētajai ādai, kas bija nosēta ar daudziem zaļiem un dzelteniem plankumiem kā Ticiana vai Paolo Veronezes glezna, kad uz to skatās tuvumā. Viena acs Samanonam bija stinga un blāva, otra sprigana un spoža. Likās, ka nedzīvā acs skopulim kalpoja, kad tas diskontēja vekseļus, bet otru tas lietoja, pārdodot netiklās graviras; uz galvas vecim bija plakana parūciņa, kuras kādreiz melnie mati jau metās iesarkani, gar malām spraucās ārā sirmas matu šķipsnas; dzeltenā piere draudīgi iz-slējusies; vaigi iekrituši, žokļi stūraini izspiedušies, vel baltie zobi atņirgti pāri lūpām kā zirgam, kad tas žāvājas. Acu atšķirība un mutes grimase viņa izskatu vērta gluži negantu. Cietie bārdas rugāji šķita asi kā adatas. Izdilušais svārciņš, kas jau izskatījās gluži pec poss, melnā, izbalējusī, gar bārdu nosmulētā kaklasaite, kas ļāva saskatīt kaklu, krunkainu kā tītaram, neliecināja par tieksmi ar apģērbu izlīdzināt baigās sejas radīto iespaidu. Kad abi žurnālisti ienāca, šis cilvēks sēdēja pie briesmīgi netīras letes un līmēja etiķetes uz izsolē nopirktu vecu grāmatu muguriņām. Strauji saskatīdamies, Lisjens un Lusto it kā pārmija tūkstoš jautājumu, kurus modināja šāda ērma esība, tad abi sveicināja veco un pasniedza Gabisona vēstuli, kā arī Fcndana un Kavaljē vekseļus. Kamēr Samanons lasīja, tumšajā veikaliņā ienāca ļoti inteliģenta izskata vīrietis, ģērbies žaketē, kas šķita piegriezta no cinkota skārda, jo drāna bija pilnīgi sacietējusi no dažādu svešu vielu nogulsnējumiem.

— Man vajadzīga mana fraka, melnās bikses un atlasa veste, — ienācējs sacīja Samanonam, pasniegdams tam kartona numuriņu.

Samanons paraustīja zvaniņa vara rokturi, un no augšas tūlīt nokāpa lejā sieviete, spriežot pēc tās svaigās sejas krāsas, — nbrmandiete.

— Aizdod šim kungam viņa apģērbu, — Samanons pavēlēja, sniegdams roku klientam. — Ar jums tiešām ir prieks sastrādāt; bet kāds jūsu draugs man te atveda jaunekli, kas mani veikli piešmauca!

— Viņu piešmauca! — mākslinieks sacīja žurnālistiem, ar dziļi komisku žestu norādot uz Samanonu.

Sis lielais cilvēks, tāpat kā laccaroni, lai uz vienu dienu dabūtu atpakaļ savas svētku drānas no monte-di-pieta^29, pasniedza trīsdesmit sū, ko augļotāja nodzeltējusī, sasprēgājusī roka satvēra un iemeta kasē uz letes.

— Kas tev te par savādu tirgošanos? — Lusto jautāja izcilajam māksliniekam, kas bija nodevies opija smēķēšanai un, kavēdamies fantāzijas burvīgajās pilis, vairs negribēja vai ari nespeja nekā radīt.

— Šis cilvēks aizdod daudz vairāk nekā lombardā par ieķīlājamiem priekšmetiem, un viņam piemīt arī baigā žēlsirdība ļaut mums tos reizēm paņemt atpakaļ, kad kaut kur jāieredas kārtīgi apģērbtiem, — viņš atbildēja. — Šodien esmu uzaicināts ar savu metresi pie Keleriem uz pusdienām. Man ir vieglāk sagrabināt trīsdesmit sū nekā divsimt franku, un tā nu es atkal esmu atnācis pēc savas garderobes, kas šim žēlsirdīgajam augļotājam pusgada laikā jau ienesusi simt franku peļņas. Samanons jau aprijis manu bibliotēku, grāmatu pēc grāmatas.

— Un vienu sū pēc otra, — Lusto iesmiedamies papildināja.

— Dodu jums tūkstoš piecsimt franku, — Samanons sacīja Lisjenam.

Lisjens sarāvās, it kā augļotājs būtu viņam ar sakaitētu iesmu iedūris sirdī. Samanons uzmanīgi pētīja vekseļus, pārbaudīdams termiņus.

— Un iepriekš man vēl jāsatiek Fendans, — augļotājs turpināja, — lai viņš man parāda savas grāmatas. Jūs neko daudz neesat vērts, — vecais sacīja Lisjenam, — jūs dzīvojat ar Ko-raliju, un viņai ir apķīlātas mēbeles.

Lusto paskatījās uz Lisjenu, kas paķēra savus vekseļus un strauji izmetās laukā no bodītes, iesaukdamies:

— Vai tik tas nav pats velns?

Dzejnieks dažus brīžus noskatījās uz mazo veikaliņu; tam garām ejot, ļaudis neviļus pasmaidīja, jo tas izskatījās tik nožēlojams, mazajos plauktiņos sakrautās grāmatas ar etiķetēm uz muguriņām tik nabadzīgas un netīras, ka ikvienam bija jānodomā: «Ar ko gan tur tirgojas?»

Pēc mirkļa iznāca ari izcilais nepazīstamais, kam pēc gadiem desmit bija lemts piedalīties lielajā, bet bez stingra pamata dibinātajā sensimonistu pasākumā; tagad viņš bija ļoti labi apģērbies. Uzsmaidījis abiem draugiem, viņš kopā ar tiem nogriezās uz Panorāmu pasažas pusi, lai tur savu tualeti galīgi pabeigtu, liekot nospodrināt zābakus.

— Kad redzat Samanonu ieejam pie kāda grāmatu pārdevēja, papīra piegādātāja vai tipografa, tad ziniet, ka tiem cilvēkiem ir beigas, — mākslinieks teica abiem žurnālistiem. — Samanons ir kā zārcinieks, kas nāk noņemt līķim mēru.

— Tev neizdosies vekseļus diskontēt, — Lusto sacīja Lis-jenam.

— Kur atsakās Samanons, — teica nepazīstamais, — tur nepieņems neviens, jo viņš ir ultima ratio![30] Viņš ir viens no 2i-gonē, Palmas, Verbrusta, Gobseka un citu Parizes zaņķī peldošo krokodilu okšķeriem; ar tiem agri vai vēlu jāsaduras katram cilvēkam, kas iedzīvojas vai nodzīvo bagātību.

— Ja tu nevari diskontēt savus vekseļus par piecdesmit procentiem, — Etjens turpināja, — tad vajag tos iemainīt pret ekijiem.

— Kādā veidā?

— Iedod tos Koralijai, viņa tos iesmērēs Kamizo. Tu esi sašutis? — turpināja Lusto, redzot, ka Lisjens nepatikā atraujas. — Kāda bērnišķība! Vai gan vienos svaru kausos var likt savu nākotni un šādas blēņas?

— Jāaiznes vismaz šī nauda Koralijai, — Lisjens sacīja.

— Atkal muļķības! — iesaucās Lusto. — Ar četrsimt frankiem tu nekā nepanāksi, kur vajadzīgi četri tūkstoši. Paturēsim mazliet naudas, ar ko piedzerties, ja zaudēsim, un — ejam spēlēt!

— Padoms ir labs, — nepazīstamais teica.

Nedaudzus soļus no Fraskati šiem vārdiem bija magnētisks spēks. Abi draugi atlaida kabrioletu un iegāja spēļu namā. Sākumā viņi vinnēja trīstūkstoš franku, noslīdēja uz pieciem simtiem, atvinnēja trīstūkstoš septiņi simti franku; tad zaudēja, palika uz simt sū, atkal sasniedza divtūkstoš franku un riskēja tos uz pāri, cerēdami sumu uzreiz divkāršot; pāris jau piecas reizes pēc kārtas nebija iznācis, un viņi uz tā uzlika visu sumu, bet atkal iznāca nepāris. Divas stundas pavadījuši trakā satraukumā, Lisjens un Lusto noskrēja lejā pa slavenā paviljona kāpnēm. Viņi bija paturējuši simt frankus. Nonākot peristilā, kurā divas kolonas balstīja skārda nojumīti, ko tik daudzas acis bija vērojušas gan ar prieku, gan ar izmisumu, Lusto, pamanījis Lis-jena dedzīgo skatienu, sacīja:

— Pusdienām pietiks ar piecdesmit frankiem.

Abi žurnālisti atkal uzkāpa augšā. Vienā stundā viņi bija vinnējuši tūkstoti ekiju; visu sumu viņi uzlika uz sarkano, kaut arī tas bija iznācis jau piecas reizes: viņi cerēja uz nejaušību,

aiz kuras iepriekš bija zaudējuši. Iznāca melnais. Pulkstenis bija

seši.

— Pusdienām pietiks ar divdesmit pieciem frankiem, — teica Lisjens.

Jaunais mēģinājums nevilkās ilgi: divdesmit pieci franki bija paspēlēti desmit gājienos. Lisjens nikni uzmeta pēdējos divdesmit piecus frankus uz ciparu, kas atbilda viņa gadu skaitam, un laimēja; nevar aprakstīt, cik stipri drebēja viņa roka, satverot lāpstiņu, lai savāktu monētas, kuras krupjē citu pec citas piesvieda. Lisjens iedeva desmit luidorus Etjenam un sacīja:

— Steidzies pie Vēri!

Lusto saprata Lisjenu un aizgāja pasūtīt pusdienas. Palicis viens pie spēles galda, Lisjens uzlika trīsdesmit luidorus uz sarkano un vinnēja. Noslēpumainā iekšējā balss, kādu dažkārt nojauš spēlētāji, viņu mudināja visu atstāt uz sarkanā, un tas atkal vinnēja. Krūtis Lisjenam dega it kā ugunskurs! Par spīti brīdinošajai balsij viņš pārlika savus simt divdesmit luidorus uz melnā un zaudēja. Tad Lisjens pārdzīvoja spēlētājiem pazīstamo patīkama atvieglojuma sajūtu, kas seko briesmīgajam satraukumam; kad nav vairs ar ko riskēt, viņi pamet ugunīgo pili, kurā traukušies gaisīgie sapņi. Vēri restorānā viņš uzmeklēja Lusto un, pēc Lafontēna izteiciena, «neganti metās uz ēšanu un noslīcināja savas raizes vīnā». Pulksten deviņos Lisjens bija jau tā apreibis, ka nesaprata, kāpēc durvju sardze Vandoma ielā sūta viņu uz Lunas ielu.

— Koralijas jaunkundze atstājusi savu dzīvokli un apmetusies mājā, kuras adrese uzrakstīta, lūk, uz šās zīmītes.

Lisjens bija par daudz apskurbis, lai par to brīnītos; viņš atkal iesēdās fiakrā, ar kuru bija atbraucis, un lika sevi aizvest uz Lunas ielu, pa ceļam sacerēdams kalambūrus par ielas nosaukumu. Torīt bija ticis izziņots Dramatiskās panoramas ban krots. Izbiedētā artiste ar kreditoru piekrišanu bija steigusies pārdot visas savas mēbeles mazajam Kardo tētiņam, un tas, lai nemainītu dzīvokļa raksturu, atdeva to Florentinei. Koralija bija visu izpārdevusi, samaksājusi parādus, nokārtojusi rēķinu dzīvokļa saimniekam. Pa to laiku, kamēr bija noritējusi šī operācijā, ko Koralija nosauca par «veļas mazgāšanu», Berenika iekārtoja trīsistabu dzīvokli ar nepieciešamajām gadījuma pirkuma mēbelēm; šis telpas bija noīrētas Lunas ielā, kāda nama piektajā stāvā, un atradās gluži netālu no 2imnaza. Koralija gaidīja Lisjenu; šajā avarijā viņa bija izglābusi neaptraipītu mīles-tibu un maku ar tūkstoš divsimt frankiem. Lisjens reibumā izstāstīja Koralijai un Berenikai par savām neveiksmēm.

— Tu labi darīji, mana sirds, — sacīja artiste, apskaudama Lisjenu. — Berenika pratīs iztirgot tavus vekseļus Brolaram.

Otrā rītā Lisjenu atmodināja Koralijas valdzinošie glāsti. Artiste vēl kvēlāk sniedza savu mīlu un maigumu, it kā ar krāšņākajiem sirds dārgumiem cenzdamās izpirkt viņu jaunā mājokļa vienkāršību. Koralija bija starojoši daiļa, matu cirtas draiski spraucās laukā no zīda lakatiņa, ko viņa bija apsējusi ap galvu, acis dzirkstīja, sārti balta un spirgta, ar savu līksmo valodu viņa šķita ka lecošās saules stars, kas krita cauri loga rūtij, lai zeltītu telpas burvīgo nabadzību. Istaba vēl nemaz neizskatījās tik ļauni: sienas sedza ūdens zaļas tapetes ar sarkanu malu, virs kamina un virs kumodes karājās spoguļi. Lietots paklājs, ko Berenika par spīti Koralijas aizliegumam bija nopirkusi pati par saviem ietaupījumiem, noklāja auksto akmens plākšņu grīdu. Abu mīlētāju apģērbi glabājās spoguļskapī un kumodē. Sarkankoka mēbeles bija pārvilktas ar zilu kokvilnas audumu. Berenika bija izglābusi no izpārdošanas sienas pulksteni, divas porcelānā vāzes, sudraba galda piederumus četrām personām un pusduci tējkarotīšu. Ēdamistaba, kas atradās blakus guļamistabai, izskatījās tā, it kā piederētu sīkam ierēdnītim ar tūkstoš divsimt frankiem algas. Virtuve bija blakus kāpņu telpai. Berenika gulēja jumta istabiņā. 1res maksa nepārsniedza simt ekiju. Sai pretīgajai mājai bija neīsti vārti. Šķietamo vārtu viena puse bija aizsista ar deļiem, un aiz šās sieniņas atradās durvju sarga nožēlojamais miteklis, no kura viņš pa mazo lodziņu uzraudzīja mājas septiņpadsmit īrniekus. Notāri šādus bišu stropus sauc par ienesīgām mājām. Lisjens istabā ieraudzīja rakstāmgaldu, atzveltnes krēslu, tinti, spalvas, papīru. Berenika bija līksma, priecājoties par Koralijas debiju Zimnazā, un artiste līksmi mācījās lomu no burtnīciņas, sasie-las ar zilu zīda lentiņu; abu sieviešu līksmība izkliedēja atskur-bušā dzejnieka raizes un skumjas.

—• Kaut tikai sabiedrībā neuzzinātu par mūsu kritienu, gan mes izķepurosimies, — viņš sacīja. — Un mums taču pienākas četri tūkstoši pieci simti franku nākamībā! Izmantošu savu jauno stāvokli rojalistiskās avīzēs. Rit mēs iesvētīsim Réveil: tagad vairs neesmu žurnālistikā iesācējs, man veiksies!

Saskatīdama šajos vārdos tikai mīlestību, Koralija noskūp stija lūpas, kas tos bija izteikušas. Pašreiz Berenika bija piebīdījusi galdu pie kamina un pasniegusi pieticīgas brokastis: olu kulteni, divas kotletes un kafiju ar krējumu. Pie durvim klauvēja. Trīs uzticīgi draugi — d’Artezs, Leons Žiro un Mišels Kretjens — nostājās pārsteigtā Lisjena acu priekšā; aizkustinātais dzejnieks aicināja draugus brokastot.

— Nē, — d’Artezs noraidīja, — mēs esam ieradušies aiz nopietnākiem iemesliem nekā vienkārši mierināšana; mēs gan visu zinām, jo nākam tieši no Vandoma ielas. Jūs, Lisjen, pazīstat manus uzskatus. Katros citos apstākļos es priecātos, ka jūs kļūtu manas politiskās pārliecības piekritējs; bet pašreizējā situācijā, kādā esat nokļuvis, rakstīdams liberāļu avīzēs, jūs nevarat pāriet ultrarojalistu rindās, nesabojājot uz visiem laikiem savu raksturu un neapkaunojot savu cieņu. Esam ieradušies lūgt jūs mūsu draudzības vārdā, kaut arī tās saites jau kļuvušas vājas: neaptraipiet tā sevi. Jūs esat uzbrucis romantiķiem, labējiem un valdībai, un tagad taču jūs nevarat aizstāvēt valdību, labējos un romantiķus.

— Manu rīcību nosaka augstāki apsvērumi, mērķis attaisnos visu, — Lisjens atteica.

— Jūs varbūt neaptverat pašreizējo situāciju, — Leons 2iro sacīja. — Valdība, galms, Burboni, absolutistu partija vai, ja vēlaties visu iekļaut kopīgā apzīmējumā, sistēma, kas ir opozīcijā konstitucionālai sistēmai, sadalās vairākās frakcijās, kuru uzskati nesakrīt, izvēloties līdzekļus revolūcijas apspiešanai, bet kuras ir pilnīgi vienis prātis, ka nepieciešams noslāpēt presi. Tādas avīzes kā Réveil, Foudre, Drapeau blanc dibinātas, lai atbildētu uz liberālās preses apmelojumiem, uzbrukumiem un zobgalībām, un šajā ziņā es tās neatzīstu, jo tieši šāda mūsu amata cēlo uzdevumu nenovērtēšana pamudinājusi mūs publicēt cienījamu un nopietnu laikrakstu, kura ietekme drīz vien kļūs jūtama, nozīmīga un varena, — Žiro mazliet novirzījās no galvenās tēmas. — Tātad visa šī rojalistiskā un ministrialā artilērija ir pirmais represiju mēģinājums, un tas pasākts, lai atmaksātu liberāļiem ar cirtienu pret cirtienu, apvainojumu pret apvainojumu. Kā jūs domājat, Lisjen, pie kā tas novedis? Abonētāji vairākumā stāv kreiso pusē. Presē, tāpat kā karā, uzvaru gūst skaitliski pārākie bataljoni! Jūs kļūsiet nodevēji, meļi, tautas ienaidnieki; jūsu pretinieki būs tēvzemes aizstāvji, cienījami ļaudis, mocekļi, kaut gan īstenībā tie varbūt būs liekulīgāki un nodevīgāki par jums. Attaisnojot un leģitimizējot preses visapkaunojošākos paņēmienus, šāda sistēma padziļinās tās kaitīgo ietekmi. Nonešana un personības aizskaršana iemantos pilsoņa tiesības, ja abonētājiem par patikšanu to kultivēs abas puses. Kad ļaunums būs izpaudies visā plašumā, atgrie-. zīsies restriktivie un prohibitivie likumi, kā arī cenzūra, ko ieveda sakarā ar hercoga de Bēri noslepkavošanu un atcēla kopš Palatu atvēršanas. Vai zināt, ko secinās no šīm ķildām franču tauta? Tā noticēs liberālās preses izdomājumiem, ka Bur-boni gribot uzbrukt revolūcijas materiālajiem sasniegumiem un iekarojumiem, un kādā jaukā dienā tauta sacelsies un padzīs Burbonus. Jūs ne tikai būsiet aptraipījis savu godu, bet arī atradīsieties uzvarētās partijas rindās. Jūs esat pārāk jauns, pārāk nesen ienācis žurnālistikas pasaulē, jūs pietiekami nepazīstat tās slepenās atsperes un lamatas; jūs esat modinājis pārāk dziļu skaudību daudzos un nespēsiet noturēties pret naida rēcieniem, kādi pacelsies pret jums liberāļu avīzēs. Jūs aizskalos partiju niknums, kuras vēl raustās drudža lēkmēs; šis drudzis gan vairs neizraisās mežonīgās cietsirdībās kā 1815. un 1816. gadā, bet pārsviedies ideju cīņā, vārdu kaujās Palatā un preses polcmikās.

— Mani draugi, — Lisjens atteica, — es neesmu neprātīgais dzejnieks, kādu jūs gribat manī saskatīt. Lai arī kas notiktu vēlāk, es jau būšu sasniedzis tādu priekšrocību, kādu liberālās partijas uzvara man nekad nespētu sniegt. Kamēr jūs gūsiet uzvaru, es jau būšu sasniedzis savu mērķi.

— Mēs tev nogriezīsim... matus, — Mišels Kretjens iesmiedamies piedraudēja.

— Tad man jau būs bērni, — Lisjens atbildēja, — un, pat man nogriežot galvu, jūs nekā nepanāktu.

Trīs draugi nesaprata Lisjenu, kurā saskare ar augstāko aprindu sabiedrību bija uzpūtusi liesmās muižniecisku lepnumu un aristokrāta augstprātību. Dzejnieks ne bez pamata saskatīja milzīgas iespējas savā skaistumā un talantā, ja to atbalstītu grafa de Ribamprē vārds un tituls. D’Espara kundze, de Barže-tona kundze un grāfiene de Monkornē turēja Lisjenu pie šā pavediena, tāpat kā bērns tur maijvaboli. Lisjena alkas tagad lidoja kā apburtā lokā. Vārdi: «Viņš ir mūsējais, viņš ir lojāls!» — kas par Lisjenu tika izteikti priekš trim dienām de Tuša jaunkundzes salonā, reibināja jaunekli, tāpat kā apsveikumi, kurus bija saņēmis no rojalistu partijas ietekmīgākajiem un galmam tuviem cilvēkiem, no hercogiem de Lenonkura, de Navarena un dc Granljē, no Raslinjaka, Blondē, no daiļās hercogienēs de Mofrinjezas, grafa Egrinjona un de Lipo.

— Tad mums vairs nav ko runāt, — teica d’Artezs. — Tev būs daudz grūtāk nekā jebkuram citam palikt neaptraipītam un nezaudēt pašcieņu. Es tevi pazīstu, Lisjen, tu neganti cietīsi, kad piedzīvosi to cilvēku nicināšanu, kuriem būsi ziedojies.

Atvadoties trīs draugi nesniedza roku Lisjenam. Kādu brīdi Lisjens bija domīgs un skumjš.

— Ak, neraizējies par šiem nejēgām! — sacīja Koralija un, strauji atsēdušies Lisjenam klēpī, apvija viņam ap kaklu savas spirgtās, daiļās rokas. — Viņi skatās uz dzīvi nopietni, bet dzīve ir tikai joks. Un tu būsi grafs de Ribamprē. Ja vajadzēs, es pakoķetēšu ar kungiem no valsts kancelejas. Es zinu, kā jā-apietas ar šo uzdzīvotāju de Lipo, gan viņš panāks, ka paraksta rīkojumu par tevi. Vai es tev neesmu teikusi, ka tava Koralija ziedosies, ja tev būs vajadzīgs pakāpiens, lai satvertu guvumu?!

Otrā dienā Lisjens ļāva Rēveil līdzstrādnieku vārdu vidū ierakstīt arī savējo. Sis vārds kā iekarojums tika izziņots prospektos, kurus ar ministrijas gādību izplatīja simttūkstoš eksemplāros. Lisjens ieradās svinīgajā uzvaras maltītē, kas bija sarīkota netālu no Fraskati, Robera restorānā, un ilga veselas deviņas stundas. Pusdienās piedalījās rojalistu preses korifeji• Martenvils, Ožē, Destēns un vesels pulks rakstnieku, kas vel šodien ir sveiki un veseli, bet tolaik, pec plaši pazīstamā izteiciena, peldēja monarehijas un reliģijas ūdeņos.

— Mēs tiem liberāļiem kārtīgi sadosim! — Hektors Mcrlēns dižojās.

— Kungi, — iesaucās Natans, kas ari bija nostājies šaja nometnē aiz apsvēruma, ka teatralai karjerai izdevīgāk, ja pie-sliesies pie varas esošajiem, nekā iegūs viņos sev pretiniekus, — ja stāsimies karā, tad karosim nopietni, nešausim ar korķa lodēm! Uzbruksim klasicisma piekritējiem un liberāļu rakstniekiem neatkarīgi no viņu vecuma un dzimuma, dzīsim viņus caur izsmiekla ierindu, neļausim ate’.pot!

— Būsim godīgi, neļausimies piekukuļoties ar izdevēju brīveksemplāriem, dāvanām un naudu. Cīnīsimies par žurnālistikas atdzimšanu.

— Labi! — ierunājās Martenvils. — Juslutn et tenacem propositi virumi^31 Būsim nesamierināmi un nesaudzīgi. Es pada-ušu Lafajetu par to, kas viņš ir: 'Zils^32 Pirmais!

— Es uzņemos apstrādāt Constitutionnel varoņus, — sacīja Lisjens, — un seržantu Mersjē, 2uī kunga kopotos rakstus, kreiso slavenos oratorus!

Pulksten vienos nakti vienprātīgi nolēma un pieņēma ciņu uz dzīvību un nāvi, kad žurnālisti noslīcināja savu uzskatu dažādās nokrāsas liesmojošā punšā.

— Ķivere nu mums ir varena, isii monarehistiska un reliģiska, — uz durvju sliekšņa teica viens no slavenākajiem romantiskās skolas rakstniekiem.

Šie vēsturiskie vārdi, kurus kāds izdevējs, kas bija piedali jies svinībās, pastāstīja tālāk, otrā dienā tika iespiesti Mirair’ā. bet Lisjens bija padarīts par šo vārdu autoru. Sī atkrišana bija signāls baigam tracim liberāļu avīzēs, Lisjens kļuva tām par grēkāzi, viņu izsmēja briesmīgi nežēlīgi: atstāstīja par viņa neveiksmi ar soinetām, pavēstīja publikai, ka Doriā labāk vēloties zaudēt tūkstoti ekiju nekā tās iespiest; Lisjenu iesauca par dzejnieku bez sonetām.

Un kādu ritu tajā pašā avīzē, kur Lisjens tik spoži bija sācis žurnālistā karjeru, viņš izlasīja rindas, kas bija domātas vienīgi viņam, jo lasītāji nevarēja izprast tajās ietverto dzēlību:

*** Ja grāmatizdevējs Doriā joprojām atsacīsies publicēt nākošā frunču Petrarkas sonetas, mēs rīkosimies kā cēlsirdīgi pretinieki un atvērsim savas avīzes slejas šiem dzejoļiem, kuriem, spriežot, pēc zemākiespiestā, ko mums darīja zināmu kāds dzejnieka draugs, jābūt visai asprātīgiem.

Zem cietsirdīgā paziņojuma dzejnieks izlasīja sonetu, par kuru lēja karstas asaras:

Vārgs, neglīts stādiņš puķu dobe kādu ritu

Bij uzdīdzis un zēla, apsolīdamies

Reiz tomēr lepnu krāsu ziedā iedegties,

Lai savu dižciltību citiem pierādītu.

To puķes pacieta. Bet labdarēm par spīti Dzelt māsas krāšņākās augs sāka iepleties, las teica, uzpūtību nespēdamas ciest,

Ka viņa izcelšanās tomēr migla līta.

Zieds vērās. Bet slikts kumēdiņu rādītājs Neviens nav izsvilpts tā kā zieds šis vulgārais —

Viss dārzs to pēla, svilpa, skaji smiekli lija.

To saimnieks nolauza, un žēli nozviegties Tik ēzelis pie kapa nāca, jo, paties,

Augs necils DZELKSNIS vien, kā izrādījās, bija.

Vernū rakstīja par Lisjena spēles kaislību, paziņoja jau iepriekš, ka Strēlnieks būšot prettautisks darbs, jo autors esot nostājies rīkļurāvēju katoļu pusē pret upuriem kalvinistiem. Nedējas laikā strīds kļuva aizvien negantāks. Lisjens bija cerējis, ka 1 viņam palīdzēs draugs Lusto, kas bija parādā tūkstoti franku un ar ko dzejnieks slepus tika vienojies; bet Lusto kļuva viņam nāvīgs ienaidnieks. Lūk, kā tas notika. Natans jau trīs mēnešus bija iemīlējies Florinē un nezināja, kā viņu atņemt Etjenam Lusto, kam artiste bija īsts sargeņģelis. Palikusi bez angažementa, artiste bija nonākusi postā un izmisumā; tad Natans, Lisjena līdzstrādnieks, ieradās pie Koralijas un lūdza, lai tā piedāvājot Florinei lomu kādā paša Natana lugā, apņemoties izgādāt artistei izmēģinājuma angažementu 2iinnazā. Godkārības apreibinātā Florine nevilcinājās. Viņa jau bija paguvusi novērtēt Lusto. Natans bija karjerists literatūrā un politikā, un enerģija viņam piemita tikpat liela, cik prasības, turpretī Lusto gribas spēku netikumi sagandēja. Vēlēdamās atkal parādīties jaunā spožumā, artiste nodeva drogista vēstules Natanam, kas tās pārdeva Matifā par sestdaļu žurnālā pajām, pēc kurām Fino tik ļoti bija dzinies. Tad Florine noīrēja greznu dzīvokli Otvilas ielā un pieņēma visas žurnālistu un teātru pasaules priekšā Natanu par savu aizstāvi. Šis notikums ārkārtīgi satrieca Lusto, un kādās pusdienās, kuras draugi rīkoja, lai viņu mierinātu, nabaga pamestais apraudājās. Sajās dzīrēs tika nolemts, ka Natans spēlējis pēc visiem likumiem. Daži rakstnieki, kā Fino un Vernū, zināja, ka dramaturgs kaislīgi iemīlējies Florinē; bet Lisjens, pēc visu klātesošo domām, esot pārkāpis svētākos draudzības likumus, rīkojoties kā savedējs. Ne partijas gars, ne vēlēšanās pakalpot jaunajiem draugiem nespēja attaisnot jauno rojalistu.

— Natanu bija aizrāvusi kaisles loģika; turpretī provinces slavenība, kā viņu dēvē Blondē, vadījies tikai no aprēķina! — iesaucās Biksiu.

Tā vienprātīgi tika nolemts un dziļi apsvērts pazudināt Lis-jenu, šo iznireli, šo uzpūtušos knisli, kas gribējis viņus visus pārtrumpot. Vernū, dziļi ienīzdams Lisjenu, apņēmās to neatlaidīgi vajāt. Vēlēdamies izlavīties no apsolīto tūkstoš ekiju samaksāšanas Etjenam Lusto, Fino apvainoja Lisjenu, ka tas, izpaužot Natanam pret Matifā nodomāto sazvērestību, izjaucis viņam iespēju iedzīvoties piecdesmit tūkstošos franku. Natans uz Florines ieteikumu bija sev nodrošinājis Fino atbalstu, pārdo-

dams viņam savu sestdaļiņu par piecpadsmit tūkstošiem franku. Lusto, zaudējis tūkstoti ekiju, nespēja piedot Lisjenam, ka tas tik milzīgi kaitējis viņa interesēm. Patmīlības ievainojumi kļūst nedziedināmi, kad tajos iespiežas zelta oksids. Ne ar kādiem vārdiem, ne ar kādām krāsām nav iespējams attēlot niknumu, kāds sagrābj rakstniekus, kad cieš viņu patmīlība, ne enerģiju, kāda mostas viņos, kad tos skar izsmiekla saindētās bultas. Tie, kam uzbrukumi tūlīt uzpūš liesmās enerģiju un pretošanās garu, ātri sabrūk. īstu literātā drosmi izpauž mierīgie, kas ir pārliecināti, ka apvainojošs raksts neatvairāmi reiz ieslīgs dziļā aizmirstībā. Tā vājie uz pirmā acu uzmetiena liekas spēcīgi; bet viņu pretošanās nav ilga. Pirmajās pāris nedēļās Lisjens trakoja, šķiezdams rakstu krusu rojalistiskās avīzēs, kur kopā ar Hek-toru Merlēnu vadīja kritikas nodaļu. Dienu pēc dienas no Réveil slejām Lisjens raidīja savas asprātības šāviņus pret ienaidniekiem, un viņu atbalstīja Martenvils, vienīgais cilvēks, kam nebija apslēptu nodomu pret nabaga dzejnieku un ko neviens neiepazīstināja ar slepenām sazvērestībām, kādas gatavoja gan jautrā sarunā pēc iedzeršanas, gan Koka galerijās pie Doriā, gan teātru aizkulisēs abu pretējo nometņu žurnālisti, kurus īstenībā vienoja biedriskas attieksmes. Kad Lisjens iegāja Vodeviļas teatra foajē, pret viņu vairs neizturējās draudzīgi un tikai paša partijas cilvēki sniedza tam roku; turpretī Natans, Hcktors Merlēns, Teodors Gaijars bez mazākās kautrēšanās brāļojās ar Fino, Lusto, Vernū un vēl dažiem žurnālistiem, kurus saukāja par lāga zēniem. Tajā laikā Vodeviļas foajē bija literāro tenku mezgla punkts, kaut kas līdzīgs buduāram, kur sastapās visu partiju cilvēki, politiski darbinieki un ierēdniecības pārstāvji. Tiesas palatas priekšsēdētājs, izteicis pārmetumu kādam tiesas loceklim, ka tas ar savu tiesneša mantiju slaukot aizkulišu putekļus, dažkārt pats sastapās ar norāto aci pret aci Vodeviļas teatra foajē. Tur Lusto galu galā arī sniedza roku Natanam. Fino ieradās tur gandrīz ik vakaru. Kad Lisjenam atlika brīvs laiks, viņš devās uz turieni noskaidrot savu pretinieku noskaņojumu, un nabaga jauneklis viņos vēroja nemainīgu saltumu pret sevi.

Tajā laikā partijas gars radīja daudz nopietnāku savstarpēju ienaidnieku nekā mūsu dienās. Laika plūdumā aiz pārāk liela sasprindzinājuma viss ir it kā sadrumstalojies. Šodien kritiķis, nopēlis kādu grāmatu, sniedz tās autoram roku. Upurim jāapskauj upurētājs, ja negrib izbaudīt izsmiekla pātagas. Bet, ja kāds rakstnieks atsakās tā rīkoties, tad viņu izdaudzina par

strīdīgu, nesabiedrisku, patmīlībā sastingušu, spītīgu, kašķīgu, atriebīgu. Ja tagad kāds autors saņēmis mugurā nodevīgu dunča dūrienu vai ari izvairījies no nekrietnā .liekulībā izliktiem slazdiem, vai pārcietis visneģēlīgāko izturēšanos, tad tam laipni jānoklausās, ka viņa bendes tam novēl labdienu un izpauž pretenzijas uz viņa cieņu, jā, pat uz draudzību. Viss tiek piedots un attaisnots šajā laikmeta, kad tikums pārvērsts netikumā, tāpat ka zināmi netikumi pacelti par tikumiem. Draugu būšana kļuvusi vissvētākā no visām vaļībām. Vispretējāko uzskatu pārstāvji sarunājas cits ar citu, ietērpjot dzēlības goddevīgā formā. Bet tolaik, ja kāds varbūt vēl atceras, zināmiem rojalistiskiem rakstniekiem un dažiem liberāļu rakstniekiem tiešām bija vajadzīga drosme, lai atrastos kopa vienā un tai pašā teātrī. Tur varēja dzirdēt visniknākos izaicinājumus. Skatieni bija bīstami kā pielādētas pistoles, mazākā dzīrkstetīte varēja izraisīt strīda sprādzienu. Kurš gan nav dzirdējis, ka pēkšņi kāds kaimiņš sāk lādēties, ieraugot ienākam ļaudis, ko viena vai otra partija izraudzījusies sev par upuri? Toreiz bija tikai divas partijas — rojalisti un liberāļi, romantiķi un klasiķi, divas nesamierināma naida formas, šis naids pilnīgi izskaidro Konventa laika ešafotus. No liberāļa un dedzīga Voltera piekritēja, kāds bija karjeras sākumā, pārvērties rojalistā un negantā romantiķī, Lisjens dabūja izbaudīt visu ienaida smagumu, kas gulās pār Marten-vila galvu; šo cilvēku tolaik liberāļi ienīda visvairāk, bet viņš bija vienīgais, kas Lisjenu aizstāvēja un mīlēja. Ši tuvība kaitēja Lisjenam. Partijas ir nepateicīgas pret saviem priekšposteņiem, tās labprāt atsakās no tiem, kas pārāk izvirzās. Tam, kas vēlas gūt panākumus, it sevišķi politikā, jāiet kopā ar galvenajiem spēkiem. Lielākais ļaunums, ko mazās avīzītes nodarīja Lisjenam, bija tas, ka tās viņu sapāroja ar Martenvilu. Liberāļi viņus abus iesvieda vienu otra apkampienos. Šai šķietamajai vai īstajai draudzībai abi varēja pateikties par žultaina ienaida pilniem Felisjena Vcrnū rakstiem, jo tas bija izmisis par Lisjena panākumiem augstākajās aprindās un, tāpat kā visi agrākie dzejnieka draugi, ticēja, ka viņu drīz apveltīs ar titulu. Dzejniekam piedēvēto nodevību attēloja aizvien ļaunākās krāsās, izgreznojot to ar apstākļiem, kas viņa vainu vērta vēl smagāku. Lisjenu saukāja par mazo Judasu, Martenvilu — par lielo Jūdasu, jo viņu nepamatoti vai pamatoti apvainoja, ka esot nodevis Pekas tiltu naidnieku armijām. Lisjens reiz jokodamies sacīja de Lipo, ka viņš pats gan noteikti esot nodevis tiltu ēzeļiem. Lisjena greznā

dzīve, kas gan dibinājās vienīgi uz cerībām, tomēr viesa sašutumu viņa draugos, tie nespēja piedot dzejniekam ne bijušo ekipāžu, jo tiem viņš vēl joprojām vizinājās tajā, ne krāšņo dzīvokli Vandoma ielā. Tie visi instinktīvi juta, ka jauns, skaists, gudrs cilvēks, ko paši bija samaitājuši, varēja sasniegt visu; tādē| tie izlietoja visus līdzekļus, lai viņu iznīcinātu.

Dažas dienas pirms Koralijas debijas Žimnaza teātrī Lis-jens iegāja zem rokas ar Hektoru Mer'.ēnu Vodeviļas foajē. Mer-lens pārmeta draugam, ka tas pakalpojis Natanam notikumā ar Florini.

— Jūs esat ieguvis Lusto un Natana personā divus nāvīgus ienaidniekus. Esmu jums devis labus padomus, bet jūs tiem nesekojāt. Jūs esat izdāļājis cildinājumus un bārstījies ar labdarī-bām, jūs tiksiet smagi sodīts par savu labsirdību. Florine un Koralija nekad nesatiks, uz vienas skatuves uzstādamās: viena allaž gribēs otru pārspēt. Lai aizstāvētu Koraliju, jūsu rīcībā ir tikai mūsu avīzes. Natanam ir ne tikai tā priekšrocība, ka viņš pats raksta lugas, bet teatra jautājumos var ietekmēt arī liberālo presi, un žurnālistikā viņš iemanījies mazliet ilgāk nekā jūs.

Sie vārdi apstiprināja Lisjcna slepenās bažas, kurš bija jutis, ka ne Natans, ne Gaijars neizturas pret viņu vaļsirdīgi, kā bija pelnījis; bet jauneklis nevarēja sūdzēties, viņš taču tik nesen bija tiem pieslējies! Gaijars sarūgtināja Lisjenu, sacīdams, ka jaunajiem visai ilgi jāiztur pārbaudījums, lai partija varētu tiem uzticēties. Dzejnieks uzdūrās rojalistisko un valdības avīžnieku aprindās uz gluži necerētu nenovīdību, uz tādu savstarpēju nenovīdību, kāda pamostas cilvēkos, kuriem jasadala sabiedriskais pīrāgs; tad viņi kļūst kā suņi, kas plēšas ap kaulu: tie paši rūcieni, tie paši paņēmieni, tās pašas rakstura īpašības. Šie rakstnieki slepus nodarīja viszemiskākās neģēlības, lai cits citam kaitētu varasvīru acīs, katrs apvainoja otru remdenībā; lai atbrīvotos no konkurenta, tie spēja sagudrot visnodevīgākos slazdus. Liberāļiem nebija iemesla savstarpējiem ķīviņiem, jo viņi atradās tālu no valsts varenajiem un to laipnībām. Atklājot neatšķetināmo godkārības manevru savijumu, Lisjens nejuta sevī diezgan drosmes, lai izvilktu zobenu un pārcirstu tā samez-glojumus, taču viņam nebija arī pietiekami daudz pacietības, lai censtos to atraisīt; nevarēdams kļūt ne sava laika Aretino, ne Bomaršē, ne Frerons, dzejnieks pieķērās tikai vienīgajām alkām: panākt, lai tiek parakstīts rīkojums, jo saprata, ka tituls viņam

sagādātu izdevīgas laulības. Lisjena laime tad kļūtu atkarīga no gadījuma, un tur palīdzētu arī viņa skaistums. Lusto, kas arī pats bija izturējies tik vaļsirdīgi, zināji) Lisjena noslēpumu; žurnālists saprata, kā iespējams nāvīgi ievainot Angulemas dzejnieku; un tajā dienā, kad Merlēns pavadīja viņu uz Vodeviļas teātri, Etjens bija sagatavojis Lisjenam briesmīgas lamatas, kurās zēnam vajadzēja iekrist un iet bojā.

— Skaties, te jau ir mūsu skaistais Lisjens, — ierunājās Fino, pievezdams pie dzejnieka arī de Lipo, ar ko pašreiz bija tērzējis; tad Fino ļoti padevīgi un māksloti laipni spieda Lisjena roku. — Es nezinu otra piemēra, kur cilvēks tik strauji būtu guvis panākumus kā viņš, — turpināja Fino, skatīdamies te uz Lisjenu, te uz iesniegumu referentu. — Parizē sasniedzami divējādi panākumi: materiāli panākumi — nauda, kurā katrs var iedzīvoties, un morāli panākumi — sakari, stāvoklis, iekļūšana zināmās aprindās, kas daudziem paliek slēgtas, kaut arī tie būtu sasnieguši dieztnkādus materiālos panākumus, un mans draugs...

— Mūsu draugs, — de Lipo viņu pārtrauca, uzmetot Lisjenam glaimīgu skatienu.

— Mūsu draugs, — turpināja Fino, maigi plikšķinādams Lisjena roku, ko neizlaida no savējām, — šajā ziņā sasniedzis spožus panākumus. Patiesību sakot, Lisjens ir gudrāks, talantīgāks, asprātīgāks nekā visi viņa skauģi un turklāt vēl apburoši skaists; bet viņa bijušie draugi nespēj piedot viņa panākumus, tie saka, ka viņam vienkārši laimējies.

— Nejēgām un neapdāvinātiem cilvēkiem tā nekad nelaimējas, — sacīja de Lipo. — Vai kāds uzdrošināsies nosaukt Bonaparta likteni par laimēšanos? Pirms viņa bijuši jau divdesmit ģenerāļu, kas būtu varējuši komandēt Itālijas armijas, tāpat kā pašreiz ir simtiem jaunekļu, kas labprāt vēlētos iekļūt de Tuša jaunkundzes mājā; starp citu, sabiedrībā viņu jau uzskata par jūsu nākošo sievu, mans dārgais! — de Lipo piebilda, paplaukšķinādams Lisjenam pa plecu. — Tiešām, jūs esat ļoti iecienīts. D’Espara kundze, de Baržetona kundze un de Monkornē kundze ir g'.uži iemīlējušās jūsos. Šovakar jūs esat uzaicināts pie de Firrniani kundzes un rīt pie hercogienes de Granljē uz rautu, vai ne?

— Jā, — Lisjens piekrita.

— Atļaujiet jūs iepazīstināt ar jauno baņķieri di Tijē kungu; šis cilvēks ir jūsu cienīgs: īsā laikā viņš kļuvis ļoti bagāts.

Lisjens un di Tijē sasveicinājās, sāka sarunāties, un baņķieris ieaicināja jaunekli pusdienās. Fino un de Lipo, kas abi bija līdzīgi viltnieki un pazina viens otru pietiekami ilgi, lai vienmēr paliktu draugi, it kā turpinādami jau iesākto sarunu, nošķīrās no Lisjcna, Merlēna, di Tijē un Natana, atstājot tos tērzējam, un paši devās atsēsties uz viena no foajē novietotajiem dīvāniem.

— Paklausieties, dārgais draugs, — Fino teica de Lipo, — sakiet man patiesību! Vai Lisjenam ir nopietnas protekcijas? Manas avīzes līdzstrādnieki izvēlējušies Lisjenu par grēkāzi, bet es negribēju atbalstīt viņu sazvērestību, iepriekš ar jums neapspriedies: vai nav labāk viņus iegrožot un pakalpot Lisjenam?

Iesniegumu referents un Fino joti vērīgi saskatījās, brītiņu klusēdami.

— Kā jūs varat iedomāties, mans dārgais, — de Lipo ierunājās, — ka marķize d’Espara, di Satlē un de Baržetona kundze, kas izgādājusi baronam Šarantas prefekta posteni un grafa titulu, lai visā spožumā varētu atgriezties Angulemā, jebkad spētu piedot Lisjenam viņa uzbrukumus? Viņi ievilinājuši Lisjenu rojalistu partijā tikai tādēļ, lai jaunekli iznīcinātu. Tagad tie tikai meklē ieganstu, lai varētu lauzt šim puišelim doto solījumu. Atrodiet kaut ko! Jūs būsiet izdarījis milzīgu pakalpojumu abām dāmām, un kādu dienu viņas to atcerēsies. Viņas man nekā neslēpj, un es tiešām esmu pārsteigts, cik neprātīgi abas dāmas ienīst šo zeņķi. Lisjens būtu varējis atbrīvoties no savas niknākās ienaidnieces de Baržetona kundzes, pārtraucot avīžu uzbrukumus tikai ar noteikumiem, kurus sievietes labprāt mēdz izpildīt,, jūs saprotat? Viņš ir jauns, viņš ir skaists, viņš būtu varējis noslīcināt šo naidu mīlestības straumē un kļūt grafs de Ribamprē, Tinteszivs viņam izgādātu vietu karaļa galmā, sinekuru! Lisjens būtu ļoti jauks priekšālasītājs Ludviķim XVIII. Vai ari viņš varētu būt bibliotekārs vienalga kur, manis pēc iesniegumu referents vai rīkotājs kādā galma izpriecā. Sis nelga ir palaidis garām izdevību. Varbūt tieši to viņam neparko negrib piedot. Viņš neizvirzīja noteikumus, bet pats pakļāvās citu noteikumiem. Tajā dienā, kad Lisjens noticēja solījumam par karaļa rīkojuma izgādāšanu, barons Satlē spēra krietnu soli uz priekšu. Koralija pazudinājusi šo zēnu. Ja artiste nebūtu bijusi viņa mīļākā, viņš atkal būtu iekārojis Tinteszivi un būtu to ieguvis.

— Tātad mēs varam viņu nožmiegt, — Fino sacīja.

— Kā jus to domājat darīt? — it kā nevērīgi iejautājās (it Lipo, kas ar šo pakalpojumu gribēja palepoties marķizei d’Esparai.

— Ir kāds līgums, pec kura Lisjenam jāstrādā Lusto avīzītē; rakstus no Lisjena izplēsīsim jo vieglāk tāpēc, ka tam nav makā ne plika sū. Ja zīmogglabātājs justos aizskarts no kāda zobgalīga raksta un ja mēs pierādītu, ka Lisjens ir šā raksta autors, tad zīmogglabātājs uzskatītu viņu par karaļa labvēlības necienīgu. Lai šim provinces izcilajam cilvēkam mazliet aplauztu ragus, mēs esam organizējuši Koralijas izgāšanu: viņa iemīlētā tiks izsvilpta un paliks bez lomām. Bet, tikko karaliskā rīkojuma parakstīšana būs uz nenoteiktu laiku atlikta, mēs sāksim izjokot mūsu upura aristokrātiskās pretenzijas, runāsim par viņa māti -nedēļnieču kopēju, par tēvu aptieķnieku. Lisjena drosme ir tikai ārišķīga, viņš nenoturēsies pret mums, un mēs viņu aizsūtīsim atpakaļ, no kurienes tas nācis. Natans ar Florines starpniecību pārdeva sestdaļu žurnālā paju, kas piederēja Matītā, man izdevās atpirkt papīru piegādātāja daļu, un tagad esam ar Doriā divatā; mēs ar jums varam vienoties un nodot žurnālu galma rīcībā. Apsolīju Florinei un Natanam aizgādību, ja atdabūšu savu sestdaļu, un viņi man to pārdeva, tagad man viņiem jāpakalpo; tikai iepriekš es gribēju iepazīties ar Lisjena iespējām...

— Jūs esat sava vārda cienīgs, — de Lipo smiedamies apgalvoja. — Man patīk tādi ļaudis kā jūs. ..

— Jauki, bet vai jūs noteikti varat pagādāt Florinei angažementu? — Fino jautāja iesniegumu referentam.

—- Jā, tikai atbrīvojiet mūs no Lisjena. Rastinjaks un de Maršē vairs negrib ne dzirdēt par viņu.

— Fsiet gluži mierīgi, — Fino atteica. — Galjars apsolīja iespiest visus Natana un Merlēna rakstus, Lisjens nevarēs iespiest ne rindas, un tā mēs viņam nogriezīsim proviantu. Tikai Martenvila avīzē viņš varēs aizstāvēt sevi un Koraliju, bet viena avīze pret visām — Lisjens nespēs pretoties.

— Es jums norādīšu uz ministra vārīgajām vietām; vispār dodiet man iepriekš izlasīt rakstus, kurus būsiet pasūtījuši Lisjenam, — teica de Lipo, sargādamies atklāt, ka Lisjenam dotais solījums pagādāt karalisko rīkojumu bijis tikai joks.

De Lipo atstaja foajē. Fino atgriezās pie Lisjena un labsirdīgajā tonī, kas bija pievīlis tik daudzus, toica, ka dzejnieks nevarot atteikties no līgumā paredzētās līdzdarbības avīzē. Fino, protams, nedomājot tiesāties ar Lisjenu, jo tas satriektu cerības.

san

kādas draugs liekot uz rojalistu partiju. Fino mīlot tik stiprus cilvēkus, kas drosmīgi spējot mainīt savus uzskatus. Vai tad Lisjenam ar viņu dzīvē nebūšot vairs jāsatiekas, vai viņi viens otram vēl nesniegšot daudzus pakalpojumus? Lisjenam esot nepieciešams uzticams cilvēks liberāļu partijā, lai varētu uzbrukt valdības piekritējiem un ultrarojalistiem, kad tie atteikšoties ko darīt jaunekļa labā.

— Ja jūs mēģinās apvest ap stūri, ko tad jūs darīsiet? — Fino beidzot sacīja. — Ja kāds ministrs, iedomādamies, ka jūs ar savu atkrišanu pats sev esat uzmaucis apaušus, vairs nebīsies no jums un jūs noraidīs, vai tad tādam nevajadzēs uzlaist virsū krančus, lai tam iekož stilbos? Nu, ar Lusto jūs esat naidā uz visu mūžu, viņš prasa jusu galvu. Ar Felisjenu jūs arī vairs nerunājat. Es viens esmu jums palicis! Viens no manas profesijas pamatlikumiem ir sadzīvot pa draugam ar patiesi stipriem cilvēkiem. Aprindās, kuras jūs apmeklējat, varēsiet man atlīdzināt par pakalpojumiem, kurus sniegšu jums presē. Tomēr pirmajā vietā darījums! Sūtiet man tīri literārus rakstus, tie jūs nekompromitēs, un jūs būsiet izpildījis savas saistības.

Lisjens Fino piedāvājumos saskatīja tikai draudzību, jauktu ar smalku aprēķinu; Fino un de Lipo glaimi viņam bija uzlabojuši garastāvokli; viņš pateicās Fino!

Godkārīgo un visu to cilvēku dzīvē, kuri var gūt panākumus vienīgi ar ļaužu un labvēlīgu apstākļu palīdzību, neatlaidīgi sekojot vairāk vai mazāk sarežģītam darbības plānam, neatvairāmi reiz pienāk baigs mirklis, kad kāds neapjaušams spēks viņus pakļauj bargiem pārbaudījumiem: nekur nekas neizdodas, visās malās pavedieni pārtrūkst vai sapinas, nelaime uzbrūk ik uz soļa. Tikko cilvēks šajā sabrukumā zaudē galvu, viņš ir pazudis. Ļaudis, kuri prot pretoties pēkšņajai apstākļu bardzībai, kuri vīrišķīgi spītē negaisam un glābjas, ar milzīgu piepūli uzspraucoties augstākajās sfērās, — tie ir īsteni spēcīgie cilvēki. Ikvienam cilvēkam, ja tas nav dzimis bagātībā, pienāk reiz sava liktenīgā nedēļa. Napoleonam šī nedēļa bija atkāpšanās no Maskavas. Sis smagais mirklis bija pienācis arī Lisjenam. Līdz tam viņam kā augstākajās aprindās, tā ari literatūrā viss pārāk bija veicies; Lisjens bija par daudz laimīgs, un tagad viņam bija jāredz, ka cilvēki un apstākļi pavērsās pret viņu. Pirmās sāpes bija visasākās, visnegantākās un skāra viņu tur, kur jauneklis sevi bija uzskatījis par neievainojamu, — sirdī un mīlestībā. Koralija nebija sevišķi gudra, bet viņai piemita spējas iedzīvināt skatuves tēlā savu daiļo dvēseli iedvesmā, kas rada lielas artistes. Kamēr šī retā parādība ilgā pieredzē vēl nav izvērtusies par ieradumu, tā pakļauta rakstura kaprizem un bieži vien valdzinošai kautrībai, kas visai raksturīga jaunām artistēm. Naivā un biklā meitene izskatījās draiska un vieglprātīga, kādai jābūt māksliniecei; bet mīlošā Koralija dzīvoja ar sirdi, kaut arī slēpās aiz komediantes maskas. Jūtu atveidošanas māksla, šī dievišķā izlikšanās, viņā vēl nebija uzveikusi rakstura iedabu. Viņa kautrējās dāvāt skatītājiem to, kas pienācās tikai mīlestībai. Viņai piemita arī kāda vājība, kas patiesām sievietēm ir gluži dabiska. Kaut arī Koralija jutās aicināta valdīt uz skatuves, viņai tomēr bija gluži nepieciešama piekrišana. Viņa nespēja pakļaut sava talanta burvībai vienaldzīgu skatītāju zāli un, uznākot uz skatuves, allaž ārkārtīgi uztraucās: skatītāju saltums varēja viņu sastindzināt. Šis baigais saviļņojums katru jaunu lomu viņai pārvērta par jaunu debiju. Aplausi Koraliju it kā apreibināja, tie nebija vajadzīgi viņas patmīlībai, bet bija nepieciešami drosmei; neatzinīgi čuksti vai izklaidīgas publikas klusēšana paralizēja artistes spējas; vērīgu skatītāju pilna zāle, apbrīnojoši un labvēlīgi skatieni viņu spārnoja; viņai radās kontakts ar šiem cilvēkiem, viņa modināja cildenās īpašības to dvēselēs un juta sevī spēku tos pacelt un saviļņot. Ārkārtīgais jūtīgums liecināja par nervozitāti un apdāvinātību, nododot ari nabaga meitenes trauslumu un maigumu. Lisjens beidzot bija novērtējis Koralijas sirdī slēptos dārgumus un sapratis, ka viņa iemīļotā ir vēl gluži jaunavīga. Teatra ieražu nesamaitātā Koralija nespēja aizsargāties pret sāncenšu aizkulišu intrigām, kurām nodevās Florine, kas bija tikpat nenovīdīga un netikumīga, cik viņas draudzene skaidra un augstsirdīga. Lomām pašām vajadzēja uzmeklēt Koraliju; viņa bija pārāk lepna, lai izlūgtos tās no autoriem un pieņemtu pazemojošus noteikumus, lai atdotos pirmajam žurnālistam, kas viņai piedraudētu ar savu mīlestību un spalvu. Talants, šī savdabīgajā komediantu mākslā reti sastopamā parādība, ir tikai viens no panākumu noteikumiem, un dažkārt tas pat kaitē, ja to nepavada zināmas āntriģēšanas spējas, kuru Koralijai nemaz nebija. Paredzēdams, kādas mokas pārdzīvos viņa draudzene, debitējot Zimnaza teātrī, Lisjens katrā ziņā gribēja sagādāt viņai īstu triumfu. No mēbeļu pārdošanas atlikusi nauda, kā arī tā, ko Lisjens bija nopelnījis, — viss tika izdots par tērpiem, par artistes garderobes iekārtošanu un citām debijas vajadzībām. Pirms dažām dienām Lisjens aiz mīlestības pret Koraliju bija uzņēmies pazemojošu gājienu: paņēmis Fendana un Kavaljē vekseļus, viņš bija devies uz Burdonē ie!u, lai Zelta kokonā lūgtu Kamizo tos diskontēt. Dzejnieks vēl nebija tā pagrimis, lai aukstasinīgi spētu izdarīt šo uzbrukumu. Elles mokas tirdīja Lisjenu ceļā, ik uz soļa viņam uzbrāzās briesmīgas domas un viņš svārstījās starp «jā» un «nē». Tomēr viņš iegāja šaurajā, saltajā, tumšajā kabinetā, kam logi bija uz iekšējo sētu. Un tur viņš vairs nesastapa vis Kora-lijas mīļāko, devīgo, laisko, izlaidīgo, neuzticīgo Kamizo, ko bija pazinis; tur svinīgi sēdēja nopietns ģimenes tēvs, viltīgs un blēdīgs tirgonis, komerciālās tiesas loceklis, maskējies svētulīgā stingrībā, firmas īpašnieks, norobežojies no apmeklētājiem ar augstprātīgu vēsumu, pārdevēju, plauktu, zaļu kārbu, faktūru un paraugu ielenkts, sievas un atturīgi apģērbušās meitas uzraudzīts. Pieejot pie viņa, Lisjens drebēja pie visām miesām, jo godājamais tirgotājs uzmeta jauneklim to bezkaunīgi vienaldzīgo skatienu, kādu dzejnieks jau vairākkārt bija pamanījis diskontētāju acīs.

— Šeit ir vekseļi, un es būtu jums daudzkārt pateicīgs, ja jūs tos paņemtu, — viņš teica, stāvēdams kājās blakus Kamizo, kas bija palicis sēžot.

— Jūs man ko esat atņēmis, mans kungs, — sacīja Kamizo, — un es to neesmu aizmirsis.

Tad Lisjens, pieliecies zīda audumu tirgotājam pie pašas auss, tā ka tas varēja dzirdēt arī pazemotā dzejnieka sirds pukstus, klusā balsī izskaidroja Koralijas stāvokli. Kamizo plānos neietilpa, lai Koralija piedzīvotu skatuves neveiksmi. Klausīdamies tirgotājs apskatīja vekseļu parakstus un pasmaidīja: būdams komerciālās tiesas loceklis, viņš pazina grāmatizdevēju stāvokli. Kamizo iedeva Lisjenam četri tūkstoši pieci simti franku, pieprasot, lai viņš apliecina uz vekseļa: Vērtība saņemta zida precēs. Tad Lisjens taisnā ceļā devās pie Brolara un visu lieliski ar viņu sarunāja, lai nodrošinātu Koralijai krāšņus panākumus. Brolars solīja atnākt un ari atnāca uz ģenerālmēģinājumu, lai vienotos, kurās vietās viņa «romiešiem» būs artistei par slavu jālaiž darbā savas lempīgās ķetnas. Atlikušo naudu Lisjens atdeva Koralijai, ne vārda neteikdams par gājienu pie Kamizo; tā dzejnieks nomierināja Koralijas un Bcrenikas raizes, jo viņas jau vairs nebija varējušas izgudrot, kā savilkt galus saimniecībā. Viens no tālaika labākajiem teatra pazinējiem Martenvils bija vairākkārt ieradies pie Koralijas iestudēt viņai lcmu. Lisjens no vairākiem rojalislu avīžu līdzstrādniekiem bija saņēmis solījumus, ka tie uzrakstīs labvēlīgas atsauksmes, un viņš nenojauta nelaimi. Diena pirms'Koralijas uzstāšanās Lis-jenam bija drūma. Iznākusi bija d’Arteza grāmata. Hekiora Meriēna avīzes galvenais redaktors šo darbu iedeva atsauksmei Lisjenam kā visspējigākam šāda veida apcerējuma rakstīšanā: kritikas par Natana grāmatu viņam bija sagādājušas šo liktenīgo slavu. Redakcijā bija daudz ļaužu, sapulcējušies visi līdzstrādnieki. Bija ieradies arī Martenvils, lai vienotos par kādu punktu vispārējā polemikā, ko lojālistu avīzes bija uzsākušas pret liberāļu avīzēm. Natans, Merlēns, visi Réveil līdzstrādnieki pārrunāja par panākumiem, kādus guvusi Leona Žiro divreiz nedēļā iznākošā avīze, kuras ietekme bija jo kaitīgāka tāpēc, ka tās tonis bija rāms, saprātīgs un atturīgs. Kāds ieminējās par Katrvana ielas Sadraudzību, ko nosauca par Konventu. Visi nolēma, ka rojalistu avīzēm sistemātiski jāved karš uz dzīvību un nāvi pret šiem bīstamajiem pretiniekiem, kas tiešām sāka iedzīvināt tās sektes doktrīnu, kura vēlāk nogāza Burbonus, kari aiz sīkumainas atriebības kāres tai bija piesējies viens no spožākajiem rojalistu rakstniekiem. Tā kā d’Arteza absolūti monar-chistiskos uzskatus neviens nepazina, tad viņam kā iznīcināšanai nolemtā Sadraudzības pulciņa dalībniekam bija jākļūst pirmajam upurim. Viņa grāmatu saskaņā ar klasisko formulu vajadzēja saraut gabalos. Lisjens atsacījās rakstīt atsauksmi. Atsacīšanās izraisīja sašutuma vētru rojalistu partijas redzamāko pārstāvju vidu, kuri bija ieradušies uz šo apspriedi. Lis-jenam tieši paskaidroja, ka jaunuzņemtam nedrīkstot būt savas gribas; ja viņš nevēloties kalpot monarehijai un reliģijai, tad varot atgriezties tajā nometnē, no kuras ieradies. Merlēns un Martenvils paaicināja jaunekli sānis un draudzīgi viņam ieteica apsvērt, ka Koralija būšot pilnīgi liberāļu avīžu varā, kuras izgāzīšot pret artisti visu ienaidu, ko zvērējušas Lisjenam, un vienīgi rojalistu un valdības avīzes varētu debitanti aizstāvēt. Artistes pirmā uzstāšanās, bez šaubām, varētu izraisīt dedzīgu polemiku prese, sagādājot tai popularitāti, pēc kuras ilgojas katra ska tuves sieviete.

— Jūs no tā nekā nesaprotat, — Martenvils sacīja Lisje nam, — trīs mēnešus viņa spēlētu mūsu rakstu krustugunīs un tad pa vasaras pārtraukuma laiku trijos mēnešos provincē viesizrādēs nopelnītu savus trīsdesmit tūkstošus franku. Aiz sava sīkumainā jūtīguma, kas jūs kavēs kļūt politiskam darbiniekam un ko vajadzētu izravēt, jūs sagandēsiet Koralijas un savu nākotni, jūs paliksiet bez peļņas avota.

Lisjenam bija jāizvēlas starp Koraliju un d’Artezu: viņa iemīļotā tiks pazudināta, ja viņš nenožņaugs d’Artezu lielajā avīzē un Réveil slejās. Nabaga dzejnieks atgriezās mājas ar pamirušu sirdi; atsēdies savā istabā pie kamina, viņš sāka lasīt šo grāmatu, vienu no skaistākajām modernajā literatūrā. Lisjens slacīja asarām grāmatas lappuses, ilgi vilcinājās, tad beidzot uzrakstīja iznīcinoši zobgalīgu rakstu, kādus tik labi prata sacerēt; viņš rīkojās ar šo grāmatu kā bērns, kas, notvēris skaistu putnu, izrauj tam spalvas un to nomoka. Raksts ar ņirdzīgajiem jokiem varēja krietni kaitēt grāmatai. Vēlreiz pārlasot d’Arteza skais'o darbu, Lisjenā pamodās visas labās jūtas: pusnaktī viņš kājām devās cauri Parīzei un, nonācis pie d’Arteza mājas, ieraudzīja 1ā logā trīsojam skaidro gaismiņu, uz kuru tik bieži bija nolūkojies ar pacilātu apbrīnošanu, kādu tiešām pelnīja šī patiesi lielā cilvēka cēlā neatlaidība; jauneklim trūka spēka iet iekšā, un labu bridi viņš palika sēžam uz stabiņa ietves malā. Beidzot, it kā laba eņģeļa vadīts, Lisjens uzkāpa augšā, pieklauvēja: d’Artezs sēdēja pie neiekurinātā kamina un lasīja.

— Kas noticis? — jautāja jaunais rakstnieks, ieraudzījis Lisjenu un uzminēdams, ka vienīgi briesmīga nelaime varēja to šurp atvest.

— Tava grāmata ir nepārspējama! — Lisjens iesaucās ar asarām acis. — Un viņi man pavēlēja tai uzbrukt.

— Nabaga zēn, tev nav viegli nopelnīt maizi, — d’Artezs sacīja.

— Izlūdzos no jums tikai vienu: ncizpau liet nevienam par manu apmeklējumu un atstājiet mani manā nolādētā darba peklē. Varbūt ir neiespējami ko sasniegt, iekams sirds nav galīgi pārakmeņojusies.

— Vienmēr vēl tāds pats! — teica d’Artezs.

— Jūs mani uzskatāt par gļēvuli? Nē, d’Artez, nē, esmu tikai bērnišķīgi apreibis aiz mīlestības.

Un viņš izstāstīja tam par savu stāvokli.

— Parādiet man rakstu, — teica d’Artezs, ko bija aizkustinājis Lisjena stāstījums par Koraliju.

Lisjens viņam pasniedza rokrakstu, un d’Artezs lasīdams nespēja apslāpēt smaidu.

— Cik liktenīgi! Tā izšķiest gara bagātību! — viņš iesaucās.

Bet viņš apklusa, paskatījies uz paliesu sāpju nospiesto Lisjenu.

— Vai ļausiet man to palabot? Rit aizsutīšu jums rokrakstu, — viņš turpināja. — Izsmiekls pazemo sacerējumu, nopietna, pamatīga kritika reizēm ir cildinājums, un es pratīšu padarīt jusu rakstu mazāk pazemojošu kā jums, tā man. Un es jau arī vienīgais zinu savas kļūdas!

— Kāpjot augšup pa stāvu krauju, cilvēkam reizēm gailas atrast sulīgu augli, ar ko dzesēt briesmīgās slāpes; lūk, šeit ir šis auglis! — iesaucās Lisjens, mezdamies d’Arteza skavās; raudādams viņš noskūpstīja tam pieri un sacīja: — Man šķiet, ka es jums uzticu savu sirdsapziņu, lai kādu dienu jūs man to atdotu!

— Manās acīs periodiska nožēlošana ir liela lišķība, d’Arlczs svinīgi sacīja, — tāda nožēlošana ir kā prēmija, ko dod līdzi netaisnīgiem darbiem. Nožēlošana ir dvēseles skaidrība, kas jāveltī dievam: cilvēks, kas nožēlo divreiz, ir briesmīgs varizejs. Man bailes, ka tu nožēlošanā nesaskati vienīgi grēku atlaidi!

Sie vārdi Lisjenu satrieca; lēnā gaitā viņš atgriezās uz Lu-nas ielu. Otrā dienā dzejnieks aiznesa uz redakciju savu rakstu, ko d’Artezs izlabotu bija atsūtījis; bet kopš tā brīža Lisjenu pārņēma skumjas, kuras viņš ne vienmēr prata noslēpt. Vakarā ieejot pārpildītajā Zimnaza zālē, Lisjens jutās dziļi saviļņots par mīļotās sievietes pirmo uzstāšanos. Bija aizskarti visi jaunekļa godkārības veidi, viņa acis slīdēja pār skatītājiem un centās izpētīt to sejas, tāpat kā apsūdzētais vēro zvērināto un tiesnešu sejas; niecīgākie čuksti viņam lika nodrebēt; mazākais starpgadījums uz skatuves, Koralijas uznākšana un aiziešana, tikko jaušama svārstīšanās viņas balss noskaņā ārkārtigi satrauca Lisjenu. Luga, kurā Koralija pirmo reizi uzstājās, bija no tām, kas izgāžas un atkal parādās uz skatuves, un luga izgāzās. Iznākot uz skatuves, Koralija netika saņemta ar aplausiem, un skatītāju vēsums viņu satrieca. Ložās aplaudēja vienīgi Kamizo. Bet balkonā un galerijā sasēdināti ļaudis apklusināja zīda audumu tirgotāju, atkārtoti šņākdami: «Cst!» Galerija pārtrauca ari klaķierus, kad tie dažkārt ar acīm redzami pārspīlētu centību ņēmās sist plaukstas. Martenvils plaukšķināja drosmīgi, un liekulīgā Fiorine, Natans, Merlēns darīja tāpat. Kad luga bija izgāzusies, Koralijas garderobē saplūda vesels pulks mierinātāju, bet tie tikai vēl padziļināja artistes ciešanas. Viņa bija izmisusi ne tik daudz sevis, cik Lisjena pēc.

— Brolars mūs pievīlis, — viņš sacīja.

Koraliju sagrāba briesmīgs drudzis, viņa bija skarta pašā sirdī. Otrā dienā viņa nespēja uzstaties; Koralija jau redzēja, ka viņas karjerai beigas. Lisjens slēpa no viņas avīzes, lasīdams tās ēdamistabā. Par lugas izgāšanos visi feļetonisti vainoja Koraliju: viņa esot pārvērtējusi savus spēkus; viņa varot spīdēt bulvāru teātros, bet Zimnazs neesot tai īstā vieta; protams, artiste esot vadījusies no pilnīgi atzīstamas godkārības, bet neesot apsvērusi sava talanta iespējas un izvēlējusies nepiemērotu lomu. Un tad Lisjens izlasīja par Koraliju tirādes, kas bija sacerētas tai pašā liekulīgajā veidā, kādā viņš bija rakstījis par Natanu. Un niknums, līdzvērtīgs tam, kāds sagrāba Krotonas Milonu, kad tas juta, ka viņa rokas iespīlējis ozola stumbrs, kuru pats bija pāršķēlis, iesitās galvā Lisjenam, kas kļuva bāls kā līķis: viņa draugi apbrīnojami sirsnīgos, laipnos un līdzjūtīgos vārdos sniedza Koralijai visnodevīgākos padomus. Tie viņai ieteica tēlot lomas, kuras bija, kā šo zemisko rakstiņu ļaunprātīgie autori skaidri zināja, pilnīgi nepiemērotas artistes spējām. Tā izskatījās rojalistu avīzes, kurās kritiķiem norādījumus neapšaubāmi bija devis Natans. Liberāļu avīzes un mazās sensāciju lapeles klāstīja dzēlības un zobgalības, kādās ari pats Lisjens daudzkārt bija vingrinājies. Koralija, izdzirdējusi Lisjena apslāpētās elsas, izleca no gultas, ieraudzīja avīzes, vēlējās tajās ieskatīties un visu izlasīja. Tad viņa atkal atgulās un nerunāja ne vārda. Florinc bija līdzzinātāja šajā sazvērestība un, paredzēdama šādu iznākumu, jau iemācījusies Koralijas lomu, iestudējusi to Natana vadībā. Nevēlēdamās lugu noņemt no repertuārā, administrācija gribēja Koralijas lomu atdot Florinei. Direktors ieradās pie nelaimīgās artistes, ko atrada pilnīgi satriektu; bet, kad viņš tai Lisjena klātbūtnē pateica, ka Florine esot iestudējusi lomu un lugu šovakar neuzvest neiespējami, Koralija izslējās, izkāpa no gultas.

— Es spēlēšu! — viņa iekliedzās.

Tad viņa zaudēja samaņu. Tā Florinc dabūja lomu, ar kuru iemantoja popularitāti, jo viņa taču izglāba lugu; visas avīzes viņai sarīkoja īstas ovācijās, un kopš tā laika Florine kļuvusi ta izcila artiste, kādu jūs pazīstat. Florines uzvara Lisjena uzvandīja neiedomājamu sašutumu.

— Sī nicināmā, tu taču viņai ieliki maizes kumosu rokā' Ja Zimnazs vēlas, lai lauž līgumu ar tevi. Es drīz būšu grafs de Ribamprē, kļūšu bagāts un apprecēšu tevi.

— Kādas blēņas! — teica Koralija, skumji paskatīdamās uz viņu.

— Blēņas? — Lisjcns iesaucās. — Labi, pacieties vēl mazliet, pēc dažām dienām tu dzīvosi skaistā mājā, tev būs ekipāžā un es tev uzrakstīšu lomu!

Viņš paņēma divtūkstoš franku un aizsteidzās pie Fraskati. Nelaimīgais jauneklis palika tur veselas septiņas stundas, viņu plosīja fūrijas, bet viņa seja palika mierīga un vēsa. Todien un daļu no nākošās nakts Lisjena veiksme bija mainīga: viņš vinnēja līdz trīsdesmit tūkstošiem franku, bet aizgāja bez viena su. Atgriezies mājās, Lisjens sastapa Fino, kas bija ieradies pēc saviem mazajiem rakstiņiem. Lisjens izdarīja kļūdu, žēlodamies redaktoram.

— Ak, dzīve nav tikai rožu dārzs, — atteica Fino, — jūs izdarījāt pagriezienu tik spēji, ka jums bija jāzaudē liberālās preses atbalsts, un ta ir daudz spēcīgāka par valdības un roja-listisko presi. Nekad nevajag pāriet no vienas nometnes otrā, iepriekš sev nesagatavojot siltu gultiņu, kurā var dziedināt brūces, jo uz tām vienmēr jābut gatavam; saprātīgs cilvēks tādos gadījumos iepriekš apspriežas ar saviem draugiem, iepazīstina tos ar saviem nodomiem un panāk, ka tie paši it kā ieteic šo renegatismu un tā kļūst viņa līdzzinātāji; tad tie ir līdzjūtīgi pret viņu un galu galā, kā Natans un Merlēns darījuši ar saviem biedriem, vienojas sniegt savstarpējus pakalpojumus. Tāds ar tādu allaž saprotas. Jūs turpretī esat rīkojies ka nevainīgs jēriņš. Jums būs jārāda zobi jūsu jaunajai partijai, kad gribēsiet sev kādu kriksīti no laupījuma. Jūs, protams, esat upurēts Natana labā. Neslēpšu, ka jusu raksts pret d’Artezu ir izraisījis milzīgu traci, skandālu un klaigas. Marats, salīdzinot ar jums, ir svētais. Jums tiek gatavots uzbrukums, jūsu grāmata tiks izgāzta. Cik tālu ir jūsu romans?

— Lūk, šeit ir pēdējās loksnes, — atbildēja Lisjens, parādīdams korektūru kaudzīti.

— Valdības un galējo labējo avīzēs iespiestos anonīmos rakstus pret d’Artezu piedēvē jums. Tagad katru dienu Réveil tiek raidītas dzēlibas pret Katrvana ielas pulciņa ļaudīm, un, jo tās asprātīgākas, jo sāpīgāk aizvaino. Aiz Leona Žiro avīzes stāv vesela politiska grupa, nozīmīga un nopietna grupa, kas agri vai vēlu tiks pie varas.

— Es veselu nedēļu neesmu kāju spēris Réveil redakcijā.

— Labi, tad padomājiet par maniem mazajiem rakstiņiem.

Uztaisiet pie viena kādus piecdesmit, es uzreiz samaksāšu, bet rakstiet tos mūsu avīzes garā.

Un Fino nevērīgā toni sniedza Lisjenam tēmu humoristiskam rakstam par zīmogglabātāju, izstāstīdams it kā anekdoti, kas, pēc viņa vārdiem, aplidojusi visus salonus.

Lai atgūtu spēle zaudēto, Lisjens par spīti pagurumam atdzīvināja sevī spraigumu, domas svaigumu un uzrakstīja trīsdesmit rakstus, katru pa divām slejām. Nobeidzis rakstus, Lisjens devās pie Doriā, jo bija pārliecināts, ka sastaps tur Fino, un gribēja viņam rakstus nodot slepeni; bez tam vajadzēja pieprasīt no izdevēja paskaidrojumu par Margrietiņu publicēšanas aizkavēšanu. Bodīte bija pilna Lisjena ienaidnieku. Jaunekbm ienākot, iestājās pilnīgs klusums; visi pārtrauca sarunas. Sapratis, ka viņš padzīts no žurnālistikas, Lisjens juta sevī vīrišķības uzplūdumu; un, tāpat kā reiz Luksemburgas parka alejā, viņš domās sev sacīja:

«Fs uzvarēšu!»

Doriā vairs neizrādīja ne vēlīgumu, ne laipnību, viņš runāja zobgalīgā tonī, atsaucās uz savām tiesībām: Margrietiņas iespiedīšot, kad atradīšot par vajadzīgu, viņš gaidot, kamēr Lisjena stāvoklis nodrošināšot dzejoļiem panākumus, un vispār viņš taču esot krājumu atpircis pilnīgā īpašumā. Kad Lisjens ieb'lda, ka pats līguma raksturs un līgumslēdzēju pušu stāvoklis nosakot, lai Doriā iespiežot Margrietiņas, grāmatu izdevējs apgalvoja pretējo: juridiski viņu nevarot piespiest izdarīt operāciju, kuru uzskatot par neizdevīgu, un vienīgi viņš pats spējot spriest par iespiešanai izdevīgo momentu. Bez tam esot vēl viens atrisinājums, kādu pieļaušot katra tiesu instance: Lisjens varot atmaksāt tūkstoti ekiju, saņemt atpakaļ savu darbu un likt to iespiest kādā rojalistu izdevniecībā.

Lisjens izgāja; Doriā apvaldītais tonis dzejnieku bija aizvainojis vairāk nekā kundziskā dižošanās, viņiem pirmo reizi tiekoties. Tātad šaubu vairs nebija, Margrietiņas tiks iespiestas tikai tad, kad Lisjenu atbalstīs ietekmīgi draugi vai ari kad viņš pats būs kļuvis bīstams pretinieks. Dzejnieks atgriezās mājup lēnītiņām, viņš bija ieslīdzis mazdūšībā, kas novestu pašnāvībā, ja domām sekotu darbība. Mājās viņš atrada Koraliju guļam gultā bālu un smagi slimu.

— Gādājiet viņai lomu, vai arī viņa nomirs, — Berenika sacīja Lisjenam, kamēr tas pārģērbās, lai dotos uz Monbiana ielu pie de Tuša jaunkundzes, kas rīkoja plašu pieņemšanu, kurā

gaidīja ierodamies ari de Lipo, Vinjonu, Blondē, d’Espara kundzi un de Baržetona kundzi.

Vakars tika rīkots par godu izcilajam* komponistam Konti, kam bija arī plaši izslavēta balss, un skatuves dziedoņiem Cinti, Pastai, Garsia, Levasēram un diviem trim izdaudzinātas balss īpašniekiem no augstāko aprindu ļaudīm. Lisjens aizlavījās līdz turienei, kur sēdēja marķize, viņas māsīca un de Mon-kornē kundze. Nelaimīgais jauneklis sataisīja neaptumšotu, apmierinātu un priecīgu seju; viņš jokojās, izlikās tāds, kāds bija savās spožuma dienās, jo nevēlējās atklāt, ka viņam vajadzīgs augstāko aprindu atbalsts. Lisjens plaši izklāstīja savus pakalpojumus roja’istu partijai un tam par pierādījumu minēja naidīgo brēku, ko pret viņu sacēluši liberāļi.

— Jūs par to saņemsiet bagātīgu atalgojumu, mans draugs, — de Baržetona kundze apgalvoja, laipni viņam uzsmaidīdama. — Aizejiet parīt ar Gārni un de Lipo uz valsts kanceleju, tur jūs dabūsiet karaļa parakstītu rīkojumu. Zīmogglabā-tājs rit to nesīs uz pili; bet rīt būs padomes sēde, viņš atgriezīsies vēlu; ja rezultātu uzzināšu vakarā, es tomēr jums paziņošu. Kur jūs dzīvojat?

— Es pats pie jums iegriezīšos, — atteica Lisjens, jo kautrējās sacīt, ka dzīvo Lunas ielā.

— Hercogi de Lenonkurs un de Navarens stāstījuši par jums karalim, — ierunājās marķize, — viņi izteikušies ļoti atzinīgi par jūsu absolūto un pilnīgo padevību, kas pelnot spožu atlīdzību, lai jūs varētu gūt gandarījumu par vajāšanām, kādas pret jums vērsuši liberāļi. Jus padarīsiet slavenu de Ribamprē vārdu un titulu, uz kuru jums no mātes puses ir tiesības. Vakarā karalis pavēlējis kancleram sagatavot rīkojumu, ar kuru Lisjenam Šardona kungam tiktu piešķirtas tiesības uz grafa de Ribamprē vārdu un titulu kā pēdējā grafa mazdēlam no mātes puses. «Būsim labvēlīgi dadzīšiem no Pindas,» viņš teicis, izlasījis jūsu sonetu par liliju; māsīca par laimi bija atcerējusies sonetu un iedevusi līdzi hercogam. «Sevišķi, ja karalis spēj darīt brīnumus un pārvērst tos ērgļos,» atbildējis de Navarena kungs.

Lisjens tik sirsnīgi priecājās, ka būtu aizkustinājis katru sievieti, kas nejustos tik dziļi aizvainota kā Luize d’Espara de Ncgrplisa. Jo skaistāks kļuva Lisjens, jo vairāk viņa slāpa atriebības. De Lipo bija teicis taisnību, Lisjenam trūka nojausmas: tas nespēja uztvert, ka rīkojums, par kuru viņam stāsiīja d’Espara kundze, bijis tikai joks, kādus viņa tik lieliski prata sagudrot. Sie šķietamie panākumi, ka arī de Tuša jaunkundzes laipnā izturēšanās pret viņu, iedrošināja Lisjenu, un tas uzkavējās šās dāmas salonā līdz pulksten diviem no rīta, lai varētu aprunāties ar viņu divatā. Rojalistu avīžu redakcijās Lisjens bija dabūjis zināt, ka de Tuša jaunkundze esot kādas lugas vārdā neminētā līdzautore; bija paredzēts, ka lugas uzvedumā uzstāšoties mazā Fē, pašreizējais skatuves brīnums. Kad visi viesi bija aizgājuši, Lisjens pavadīja de Tuša jaunkundzi līdz buduāram, atsēdināja viņu uz dīvānā un tik aizkustinoši pastāstīja par K.oralijas un par savu nelaimi, ka slavenā literārā herm-afrodite dzejniekam apsolīja izgādāt Koralijai lugā galveno lomu.

Nākošajā rītā, kad de Tuša jaunkundzes solījuma iepriecinātā Koralija it kā atdzīvojas un kopa ar savu dzejnieku ēda brokastis, Lisjens izlasīja Lusto avīzi, kur bija iespiests par zīmog-glabātāju un viņa sievu izgudrotās anekdotes zobgalīgs atstāstījums. Ar dzēlīgu asprātību tajā bija maskēta visnaidīgākā ļaunprātība. Karalis Ludviķis XVIII bija parādīts un tik apbrīnojami izsmiets, ka tiesa nekur nevarēja piesieties. Lūk, kāds bija apgalvojums, ko liberāļu partija centās nostādīt kā faktu, bet kas tikai palielināja asprātīgo apmelojumu skaitu.

Karaļa Ludviķa XVIII tieksme uz izmeklēti galantu, madrigāliem un vārdu vizuļiem piebārstītu sarakstīšanos tika feļetonā izskaidrota kā pēdējā forma, kādā izpaužoties viņa mīlestība, kas kļūstot tīri teorētiska: viņš pārejot, kā tur tika apgalvots, no darbības uz ideju. Viņa slavenā metrese, ko Beranžē, nosaukdams par Oktaviju, tik nežehgi izsmējis, esot sakusi nopietni bažīties. Korespondēšana ar majestāti galīgi apsīkusi. Jo vairāk asprātību esot bārstījusi Oktavija, jo vēsāks un vienaldzīgāks kļuvis viņas iemīļotais. Beidzot Oktavija atklājusi nežēlastības cēloni, viņas varu apdraudot svaigums un smarža, ko sniedzot jauna * korespondence ar zunogglabātāja sievu. Tomēr visi bijuši pārliecināti, ka šī lieliskā dāma neesot spējīga uzrakstīt ne visvienkāršāko zīmīti, tātad gluži vienkārši viņa esot kāda augstprātīga pārdrošnieka atbildīgais izdevējs. Kas varēja būt paslēpies aiz šiem brunčiem? Pēc dažiem novērojumiem Oktavija atklājusi, ka viņa augstība sarakstoties ar savu ministru. Darbības plāns drīz bijis gatavs. Ar kāda uzticama drauga palīdzību Oktavija panāk to, ka ministrs kādu dienu ar vētrainu diskusiju tiek aizturēts Palatā, bet pati pa to laiku satiekas ar karali un šausmīgi satracina viņa patmīlību, atklājot tam šo viltu; Ludviķi

XVIII sagrābj burbonisku un karalisku dusmu lēkme, viņš tās izgāž pret Oktaviju, netic viņai; Oktavija piedāvā nekavējoties sniegt pierādījumu, lūdzot, lai viņš uzraksta zīmīti, kas prasa tūlītēju atbildi. Nelaimīgā, pēkšņi pārsteigtā sieviete sūta pakaļ vīram uz Palatu; bet viss jau bijis iepriekš smalki aprēķināts, tajā mirkli viņš stāvējis uz tribines. Nabaga sieviete svīst nāves sviedrus, lauza galvu un galu galā atbild, cik nu gudri spēdama.

— Jūsu kanclers jums pateiks pārējo! — iesaukusies Oktavija, smiedamās par karaļa vilšanos.

Lai ari cik melīgs bija šis raksts, tas tomēr jūtami skāra zīmogglabātāju, viņa sievu un karali. Izgudrojis šo anekdoti esot, ka stāstīja, de Lipo, bet Fino par to nebilda ne vārda. Asprātīgais, dzēlīgais raksts sagādāja lielu prieku liberāļiem un Lui Filipa partijai; ari Lisjens par to nopriecājās, saskatīdams tajā tikai ļoti jauku pīli. Otrā dienā viņš devās pie de Lipo un pie barona di Satie, lai kopā aizietu uz valsts kanceleju. Barons brauca pateikties ministram: Satie kungs, ieceits par sevišķu uzdevumu valsts padomnieku, bija saņēmis arī grafa titulu, un viņam bija apsolīts Šarantas prefekta postenis, tikko pašreizējais prefekts būšot nokalpojis pēdējos mēnešus līdz termiņam, kāds nepieciešams, lai saņemtu augstāko pensiju. Grafs di Šatlē, jo di bija tieši minēts rīkojumā, iesēdināja Lis-jenu savā karietē un izturējās pret viņu kā pret līdzīgu. Bez Lisjena rakstiem tas varbūt tik strauji nebūtu avansējis; liberāļu uzbrukumi viņam bija kalpojuši it ka pjedestāls. De Lipo atradās ministrijā, ģenerālsekretārā kabinetā. Ieraudzīdams Lis-jenu, šis ierēdnis aiz brīnumiem palēcās un paskatījās uz de Lipo.

— Kā, mans-kungs! Jūs uzdrošināties šeit ierasties? — ģenerālsekretārs jautāja pārsteigtajam Lisjenam. — Ministrs saplēsa jums jau sagatavoto rīkojumu, lūk, te tas ir! — viņš parādīja uz pirmo saplēsto papīra gabalu, kas pagadījās pa rokai. — Ministrs velējās uzzināt vakardien iespiestā pretīgā raksta autoru, un šeit ir oriģināls, — sacīja ģenerālsekretārs, sniegdams Lisjenam viņa raksta manuskriptu. — Jūs sevi dēvējat par rojalistu, mans kungs, bet esat šās zemiskās lapeles līdzstrādnieks! Mūsu ministriem no tās kļūst sirmi mati, tā sarūgtina mūsu centra darbiniekus un ved mūs uz bezdibeni. Jūs ēdat brokastis ar Corsaire, Miroir, Constitutionnel, Courrier līdzstrādniekiem; jūs pusdienojat ar ļaudīm no Quotidienne, no Réveil un vakariņas ēdat kopā ar Martenvilu, ar briesmīgāko ministri-

jas ienaidnieku, kas vedina karali uz absolūtisma ceļu, kurš aizvestu pie revolūcijas tikpat ātri kā vienošanās ar galējiem kreisajiem! Jūs esat visai asprātīgs žurnālists, bet politisks darbinieks nebūsiet nekad. Ministrs ziņoja karalim, ka jūs esat raksta autors, un viņa augstība sadusmojās un norāja hercogu de Na-varenu, savu pirmo kambarkungu. Jūs esat iedzīvojies ienaidniekos, kas ir jo niknāki uz jums tāpēc, ka bija noskaņoti jums labvēlīgi. Ja no ienaidnieka šāda rīcība būtu šķitusi gluži dabiska, tad no drauga tā ir pretīga.

— Vai jūs, mans mīļais, patiesi esat mazs bērns? — de Lipo pukojās. — Jūs mani esat sakompromitējis. D'Espara un de Baržetona kundze, tāpat de Monkornē kundze, droši vien ir ārkārtīgi sašutušas, jo viņas taču par jums galvoja. Hercogs noteikti būs izgāzis savas dusmas uz niarķizi, un marķize būs rājusi savu māsīcu. Labāk pagaidām pie viņām neejiet!

— Nāk viņa ekselence, aizejiet! — teica ģenerālsekretārs.

Lisjens attapās Vandoma laukumā, viņš bija gluži apdullis,

kā cilvēks, kas nupat saņēmis vesera belzienu pa galvu. Kājām viņš atgriezās pa bulvāriem, cenzdamies aptvert, ko nodarījis. Lisjens redzēja, ka bijis vienkārši skaudīgu, rausigu un nodevīgu cilvēku rokās rotaļlietiņa. Kas viņš bija šajā godkārīgo pasaulē? Bērns, kas traucies pakaļ izpriecām un patmīlības tīksmēm, upurēdams tām visu; vieglprātīgs dzejnieks, kas kā tauriņš šaudījies no uguntiņas uz uguntiņu, bez noteikta plāna, apstākļu vergs, kas allaž domājis darīt labi, bet iznācis slikti. Viņa sirdsapziņa bija nepielūdzams soģis. Bez tam Lisjenam vairs nebija naudas, un viņš jutās darba un sāpju samalts. Viņa rakstus iespieda tikai pēc Merlēna un Natana rakstiem. Domās nogrimis, Lisjens neievēroja, kur gāja; tad viņš pamanīja pie dažiem lasīšanas kabinetiem, kuros sāka izsniegt ne tikai avīzes, bet arī gramatas, karājamies afišu, uz kuras zem dīvaina, viņam gluži nepazīstama virsraksta lepojās viņa vārds: Lisjens Sardons de Ribamprē. Viņa grāmata jau bija iznākusi, viņš par to nekā nezināja, avīzes klusēja. Lisjens palika stāvam nokārtām rokām, nekustēdamies, neievērodams grupu eleganti ģērbušos jaunekļu, kuru vidu bija Rastinjaks, de Maršē un vēl daži viņa paziņas. Lisjens nepamanīja ari Mišelu Kret-jenu un Leonu 2iro, kas pienāca pie viņa.

— Vai jūs esat Sardona kungs? — Mišels iejautājās tādā balsī, ka Lisjens nodrebēja līdz sirds dziļumiem.

— Jus mani vairs nepazīstat? — viņš nobālēdams atjautāja.

Mišels viņam iespļāva sejā.

— Saņemiet honorāru par jūsu rakstiem pret d’Artczu. Ja katrs, aizstāvēdams sevi vai savus draugus, sekotu manam piemēram, tad prese būtu tas, kam tai vajadzētu būt: svēts pienākums, cienījams un cienīts!

Lisjens sagrīļojās; viņš atbalstījās pie Rastinjaka, sacīdams tam un de Maršē:

— Kungi, neatsakieties būt mani sekundanti! Bet vispirms gribu nolīdzināties un notikušo padarīt nelabojamu.

Un Lisjens iecirta pliķi Mišelam, kas to nemaz nebija sagaidījis. Dendiji un Mišela draugi metās starpā, lai republikānis un rojalists nesakautos. Rastinjaks paņēma zem rokas Lisjenu un aizveda uz savu dzīvokli Tetbu ielā, kas atradās dažu soļu attālumā no Ganda bulvara, uz kura šis incidents bija norisinājies, tieši pusdienas laikā. Pateicoties šim apstāklim, nebija radies liels ļaužu saplūdums, kā parasti mēdz notikt līdzīgos gadījumos. De Maršē arī ieradās, un abi dendiji pierunāja Lisjenu kopā līksmi paēst pusdienas Angļu kafejnīcā, kur viņi arī krietni iedzēra.

— Vai protat labi rīkoties ar zobenu? — de Maršē jautāja Lisjenam.

— Nekad mūžā neesmu to turējis rokā.

— Un ar pistoli? — vaicāja Rastinjaks.

— Nekad ne reizes neesmu izšāvis ar pistoli.

— Nejaušība būs jūsu pusē, jūs esat bīstams pretinieks, jūs varat nogalināt savu pretinieku, — de Maršē sacīja.

Kad l.isjens atgriezās mājās, Koralija par laimi jau bija aizmigusi.

Tovakar artiste negaidot bija dabūjusi lomu nelielā ludziņā un guvusi atlīdzību, saņemot pelnītus, nevis samaksātus aplausus. Pec izrādes, kuru Koralijas ienaidnieki nebija paredzējuši, direktors nolēma viņai uzticēt galveno lomu Kamilas Mopēnas lugā, jo galu galā bija atklājis Koralijas debijas neveiksmes cēloņus. Florines un Natana intrigas, lai izgāztu artisti, ko direktors bija atzinis par spējīgu, nokaitināja šo vīru, un viņš apsolīja Koralijai administrācijas atbalstu.

Pulksten piecos no rīta Rastinjaks atbrauca pakaļ Lisjenam.

— Mans dārgais, jūs esat iekārtojies īsti savas ielas stilā, — viņš sasveicinādamies teica. — Satikšanās vietā uz Klinjankuras ceļa ieradīsimies pirmie, tas pieder pie labā toņa, un mums jārāda labi piemēri.

— Programa ir šāda, — de Maršē sacīja, tikko fiakrs ieripoja Sendenī priekšpilsēta. — Jūs duelēsieties ar pistolēm, attālums divdesmit pieci soļi, līdz piecpadsmit soju attālumam varat pēc patikas viens otram tuvoties. Katrs varat spert piecus soļus un trīs reizes izšaut, ne vairāk. Lai arī kas notiktu, jūs abi apsolieties pie tā palikt. Mēs pielādēsim jūsu pretinieka pistoles, un viņa liecinieki pielādēs jūsējās. Ieročus izvēlējušies ieroču tirgotavā visi četri liecinieki. Varu jums apgalvot, ka esam palīdzējuši nejaušībai: jums būs kavalēristu pistoles.

Lisjenam dzīve bija pārvērtusies jaunā sapnī; viņam šķita vienalga — dzīvot vai mirt. Pašnāvniekiem piemītošā drosme palīdzēja viņam nostāties divkaujas liecinieku acīs vīrišķīgas bezbailības cildenumā. Viņš palika stāvam, nekustēdamies no vietas. So bezrūpību skatītāji novērtēja kā saltu aprēķinu: dzejnieks tiem šķita joti stiprs vīrietis. Mišels Kretjens aizgāja līdz savai robežai. Abi pretinieki izšāva reizē, jo sekundanti uzskatīja, ka apvainojumi no abām pusēm bijuši līdzvērtīgi. Ar pirmo šāvienu Kretjena lode skāra Lisjenam zodu, turpretī Lisjena lode aizspindza pēdu desmit pāri pretinieka galvai. Ar otru šāvienu Mišela lode iestrēga dzejnieka žaketes apkaklē, kas par laimi bija nošūta un oderēta ar stīvinātu audeklu. Trešā lode ietriecās Lisjenam krūtīs, un viņš saļima.

— Beigts? — jautāja Mišels.

— Ne, — atteica chirurgs, — viņš izķepurosies.

— Zel! — atbildēja Mišels.

— O, jā, patiesi žēl, — atkārtoja Lisjens, un asaras viņam ritēja.

Ap pusdienas laiku nelaimīgais zēns gulēja savā istabā un savā gultā; bija vajadzējis piecas stundas laika un lielu piesardzību, lai viņu tur nogādātu. Kaut arī dzīvībai briesmas nedraudēja, tomēr viņa stāvoklis prasīja rūpīgu kopšanu: drudzis varētu radīt nopietnus sarežģījumus. Koralija apvaldīja savu izmisumu un bēdas. Visu laiku, kamēr drauga dzīvība bija apdraudēta, Koralija ar Bereniku pavadīja naktis pie Lisjena gultas un mācījās lomas. Tāds stāvoklis turpinājās divus mēnešus. Reizēm nabaga meitenei vajadzēja tēlot lomas, kas prasīja jautrību, bet viņu tirdīja doma: «Varbūt mans dārgais Lisjens pašreiz mirst!»

Lisjenu visu laiku ārstēja Bjanšons; par savu dzīvību jauneklis varēja pateikties šā drauga pašaizliedzībai; Bjanšons gan bija juties dziji sāpināts, bet d’Artczs, lai attaisnotu nelaimīgo dzejnieku, pastāstīja ārstam par Lisjena apmeklējumu. Reiz, kad Lisjens uz bridi atguva skaidru apziņu, — jo viņam bija nervu drudzis smagā formā, — Bjanšons izvaicāja savu slimnieku, tāpēc ka turēja aizdomās d’Artezu par augstsirdīgiem meliem; Lisjens pastāstīja, ka neesot rakstījis nevienu citu atsauksmi par d’Arleza grāmatu kā vienīgi nopietno un dziļi pamatoto rakstu, kas bija iespiests Hektora Mcrlena avīzē.

Pirmā mēneša beigās Fendana un Kavaljē firma izziņoja maksātnespēju. Bjanšons ieteica artistei noslēpt no Lisjena šo smago sitienu. Skaistais romāns Kārļa IX strēlnieks, publicēts ar kādu nejēdzīgu virsrakstu, neguva ne mazākos panākumus. Lai pirms maksājumu pārtraukšanas sev-iesistu mazliet naudas, I'endans, kompanjonam Kavaljē nezinot, bija pārdevis šo darbu vairumā bukinistiem, kas to par zemu cenu pārdeva tālāk grāmatu iznēsātājiem. Tajā brīdī Lisjena grāmata greznoja tiltu margas un Parizes krastmalas. Augustiņu piekrastes grāmatu tirgotāji, kas bija paņēmuši zināmu skaitu šā romānā eksemplāru, zaudēja visai ievērojamu sumu sakarā ar pēkšņo cenas krišanu: četri duodeca formātā sējumi, par kuriem viņi bija maksājuši četrus frankus piecdesmit santimus, tika atdoti par piecdesmit sū. Grāmattirgotāji skaļi kliedza, avīzes joprojām pilnīgi klusēja. Ticēdams Lisjena talantam, Barbe nebija paredzējis tādas ziepes; pretēji savām ieražām šis blēdis bija meties uz divsimt eksemplāriem; zaudējumu izredzes viņu padarīja pilnīgi traku, viņš dažādi sunīja Lisjenu. Barbe izšķīrās par varonīgu rīcību: aiz skopuļiem raksturīgās spītības viņš ņēma un iekrāva savus ckscmp.arus noliktavas kaktā uz plaukta un ļava citiem tirgotājiem izsviest savus eksemplārus par smieklīgu cenu. Vēlāk, 1824. gadā, kad d’Arteza skaistie priekšvārdi, grāmatas nozīmība un divi Leona Žiro raksti tai iekaroja pelnīto atzinību, Barbe pārdeva savus eksemplārus citu pēc cita par desmit frankiem gabalā. Par spīti Berenikas un Koralijas piesardzībai bija neiespējami aizliegt Mektoram Merlēnam apmeklēt mirstošo draugu; un tas lika Lisjenam izdzert pilienu pēc piliena rūgto kausu, šo virumu, kā parizie.šu grāmattirdzniecībā mēdz apzīmēt neveiksmīgo operāciju, kādu bija izdarījuši Fendans un Kavaljē, publicējot iesācēja grāmatu. Lisjena vienīgais uzticīgais draugs Martenvils uzrakstīja lielisku recenziju, kurā cildināja grāmatu; bet kā liberāļu, tā valdības piekritēju vidū sarūgtinājums pret Arislarque, Oriļlamme, Drapeau blanc galveno redaktoru bija tik dziļš, ka šis drosmīgais stiprinieks, kas liberāļiem par vienu apvainojumu allaž atmaksāja desmitkārt, ar savām pūlēm tikai kaitēja Lisjenam. Neviena avīze nepacēla polemikas cimdu, lai arī cik asi bija rojalistiska bravo uzbrukumi. Koralija, Berenika un Bjanšons aizvēra durvis visu Lisjena viltusdraugu priekšā, kuri par to sacēla milzīgu traci; bet bija neiespējami neielaist tiesas izpildītājus. Fendana un Kavaljē bankrots deva tiesības nekavējoties piedzīt to vekseļus saskaņā ar tirdzniecības kodeksa pantu, kas smagi skāra trešo personu tiesības, laupot viņam termiņa atvieglojumu. Karnizo sāka neatlaidīgi vajāt Lisjcnu. Izdzirdējusi Kamizo vārdu, artiste aptvēra, kādā smagā un pazemojošā gājienā bija devies dzejnieks viņas labā; Koralija iemīlēja Lisjcnu vēl desmitreiz spēcīgāk un negribēja lūgties Kamizo. Komerciālās tiesas aģenti, ieradušies arestēt Lisjcnu, atrada viņu guļam gultā un neuzdrošinājās aizvest slimnieku; tie vispirms devās pie Kamizo, lai tad grieztos pie tribunālā prezidenta, kas norādītu slimnīcu, kurā ievietot parādnieku. Kamizo tūlīt atsteidzās uz Lunas ielu. Koralija nokāpa lejā pie viņa un atgriezās ar izpildrakstu: tiesa pēc paraksta uz vekseļa bija uzskatījusi Lisjcnu par komersantu. Kā viņai bija izdevies dabūt šos dokumentus no Kamizo? Kādus solījumus viņa tam bija devusi? Par to artiste drūmi klusēja, bet pēc šās satikšanās viņa bija satriekta. Koralija uzstājās Kamilas Mopēnas lugā un veicināja izdaudzinātās literārās hermafrodi'es panākumus. Sās lomas radīšana bija daiļās liesmas pēdējais uzplaiksnījums. Pirms divdesmitās izrādes, kad atspirgušais Lisjens sāka jau staigāt, ar apetiti ēst un runāja par sākšanu strādāt, Koralija saslima: viņu grauza slepenas bēdas. Bcrenikai bija aizdomas, ka Koralija, lai glābtu Lisjcnu, solījusies atgriezties pie Kamizo. Artisti dziļi sāpināja tas, ka viņas lomu atdeva Florinei. Natans pieteica karu Zimnazam, ja Florinc nemantotu Koralijas lomas. Lai neatdotu savu lomu sāncensei, Koralija bija spēlējusi līdz pēdējam brīdim, galīgi pārpūloties; pa Lisjena slimības laiku viņa bija saņēmusi no teatra avansu un vairs nekā nevarēja pieprasīt no teatra kases; kaut gan Lisjenam bija laba apņemšanās, viņš tomēr vēl nespēja strādāt, tikai kopa Koraliju, lai atvieglotu Berenikai darbu; nelaimīgais paris iekrita galējā trūkumā, un tā vēl bija laime, ka Bjanšona personā abi bija atraduši prasmīgu un pašaizliedzīgu ārstu, kas ari pagādāja kreditu aptiekā. Drīz vien piegādātāji un mājas īpašnieks uzzināja par Koralijas un Lisjena smago stāvokli. Tika apķīlātas mēbeles. Šuvēja un drēbnieks, vairs nebaidīdamies no žurnālistā, nežēlīgi vajāja abus nelaimīgos bohēmas bērnus. Beidzot vienīgi aptiekārs un miesnieks vel deva nelaimīgajiem uz parāda. Lisjens, Berenika un slimniece gandrīz veselu nedēļu pārtika no cūkgaļas visdažādākos veidos, kādus tai piešķir desinieki. Neveselīgā pārtika vēl pasliktināja slimnieces stāvokli. Trūkums spieda Lis-jenu iet pie Lusto, atprasīt aizdotos tūkstoš frankus šim nodevējam, bijušajam draugam. Šis gājiens Lisjenam bija smagāks par visām grūtībām, izrādījās, ka Lusto vairs nedrīkstēja rādīties savā istabā Arfas ielā, viņš pārgulēja pie draugiem, vajāts un trenkāts kā zaķis. Lisjens savu liktenīgo ievaditāju literārajā pasaulē varēja atrast vienīgi pie Flikoto. Lusto sēdēja pie tā paša galda kā tajā diena, kad sev par nelaimi Lisjens viņu bija sastapis un novērsies no d’Arteza. Lusto uzaicināja viņu paēst kopā pusdienas, un Lisjens pieņēma uzaicinājumu. Taja dienā pie Flikoto bija pusdienojis arī Klods Vinjons un lielais nepazīstamais mākslinieks, kas ieķīlāja savu apģērbu pie Samanona; kad pec pusdienām visi četri gribēja iegriezties Voltcra kafejnīcā iedzert pa tasei kafijas, viņi nevarēja sagrabināt ne trīsdesmit sū, lai gan izpurināja no kabatām visas monētas, kas tajās bija žvadzējušas. Viņi devās klaiņāt pa Luksernburgas dārzu, cerēdami satikt kādu grāmatizdevēju, un tiešām ieraudzīja vienu no tālaika slavenākajiem tipografiem, kam Lusto palūdza aizdot četrdesmit frankus, un viņš tos ari saņēma. Lusto sadalīja sumu četrās līdzīgās daļās, un katrs rakstnieks paņēma vienu no tām. Nabadzība bija izdzēsusi visu lepnumu, visas jūtas Lisjenā; viņš apraudājās, stāstīdams šiem trim māksliniekiem par savu stāvokli; bet arī katram biedram bija tikpat nežēlīgi baiga drama, un, kad katrs izpauda savējo, dzejnieks redzēja, ka viņš vel ir mazāk nelaimīgs nekā pārejie. Un visi juta nepieciešamību aizmirst savu nelaimi un savas domas, kas nelaimi vēl divkāršoja. Lusto aizsteidzās uz Palē-Rojalu nospēlēt deviņus frankus, kas tam bija atlikuši no viņa daļas. Lielais nepazīstamais, kaut gan viņam bija debešķīga metrese, devās uz aizdomīgu kabaku, lai ienirtu bīstamas tīksmes zaņķī. Vinjons gāja uz Pli Roše de Kankalu, nodomājis izdzert pāris pudeļu bordo, lai nogremdētu vīnā prātu un atmiņas. Lisjens atvadījās no Kloda Vinjona uz restorānā sliekšņa, atsacīdamies piedalīties vakariņās. Spiežot roku vienīgajam žurnālistam, kas nebija izturējies naidīgi pret viņu, izcilajam provinces cilvēkam sirds sāpīgi sažņaudzās.

— Ko darīt? r— viņš tam jautāja.

— Karš paliek karš, — izcilais kritiķis atteica. — Jūsu grāmata ir skaista, bet tā daudzos modinājusi skaudību, jūsu cīņa būs ilga un smaga. Talants ir baiga slimība. Katra rakstnieka sirdi mīt briesmonis, līdzīgs lentenim zarnās, tas aprij visas jutās, tikko tās uzplaukst. Kas uzvarēs? Slimība cilvēku vai cilvēks slimību? Jābūt patiesi lielam cilvēkam, lai spētu līdzsvarot savu talantu un raksturu. Talantam augot, sirds sarūk. Ja cilvēks nav īsts milzis, ja tam nav Herkulesa pleci, tad tas paliek bez sirds vai bez talanta. Jūs esat trausls un vārgs, jūs neizturēsiet, — viņš piebilda, ieiedams restorānā.

Atgriezdamies mājup, Lisjens pārdomāja par baigo spriedumu, kura dziļā patiesība viņam apgaismoja literāro dzīvi.

— Naudu! — kada balss viņam kliedza.

Viņš pats uzrakstīja trīs vekseļus, par tūkstoti franku katru, ar termiņu pēc viena, diviem un trim mēnešiem; apbrīnojami meistariski atdarinājis uz vekseļiem Dāvidā Sešara parakstu, viņš tos žirēja un otrā dienā aiznesa pie Metivjē, papīru tirgotāja Serpanta ielā, kurš tos bez iebildumiem diskontēja. Lisjens aizrakstīja dažas rindas svainim, brīdinādams par uzbrukumu viņa kasei un apsolīdamies termiņā, kā pienākas, vekseļus izpirkt. Kad tika samaksāti Koralijas un Lisjena parādi, atlika trīssimt franku, kurus dzejnieks iedeva Berenikai, piekodinādams, lai tā viņam nedod ne sū, pat ja viņš prasītu: viņš pazina savu spēles kaislību. Drūma, salta, mēma niknuma apgarots, Lisjens naktīs, būdams nomodā pie Koralijas gultas, lampas gaismā uzrakstīja savus vērtīgākos rakstus. Meklējot idejas, Lisjens nolūkojās dievinātajā radījumā; balta kā porcelāns, skaista īpatnējā dziestošas būtnes skaistumā, tā viņam uzsmaidīja ar bālajam lūpām, pavērās viņā ar spožajām acīm — tādas acis ir sievietēm, kas iet boja ne tikai aiz slimības, bet ari aiz sirdēstiem. Lisjens sūtīja savus rakstus uz avīzēm; bet, tā kā viņš nevarēja staigāt pa redakcijām un uzmākties redaktoriem, viņa raksti nelika iespiesti. Kad Lisjens reiz saņēmās un aizgāja uz redakciju, Teodors Gaijars, kas agrāk bija izturējies pret viņu tik laipni un vēlāk izmantoja šās literārās pērles, tagad uzņēma viņu vēsi.

— Saņemieties, miļais, jums vairs nav asprātības, nezaudējiet drosmi, vairāk dzīvības! — tas mudināja Lisjenu.

Šim puišelim Lisjenam tik vien bija galviņā kā viņa romāns un pirmie raksti, — vienā balsi klaigāja Felisjens Vernu, Merlēns un visi tie, kas viņu ienīda, tikko pie Doriā vai Vodeviļas teatra foajē ierunājās par nabaga dzejnieku. — Viņš mums sūta nožēlojamu draņķi.

Viņam nav vairs iekšā — žurnālistu žargonā parastais izteiciens, augstākais spriedums, ko grūti apstrīdēt, kad tas reiz izsacīts. Sis lēmums, kas gāja no mutes mute, nogalināja Lisjenu, viņam pašam nezinot, jo bija uzbrukušas raizes, kuras sniedzās pāri viņa spēkiem. Pašā darba karstumā Lisjenu pēkšņi sāka vajāt tiesas izpildītāji Dāvidā Sešara vekseļu dēļ, un dzejniekam bija jāmeklē glābiņš Kamizo pieredzē. Bijušais Koralijas draugs izturējās cēlsirdīgi un palīdzēja Lisjenam. Drausmīgais stāvoklis ilga divus mēnešus, un ne mazumu apzīmogotu papīru Lisjens uz Kamizo ieteikumu aizsūtīja pa to laiku Derošam, Biksiu, Blondē un de Lipo draugam.

Augusta mēneša sākumā Bjanšons pateica dzejniekam, ka Koralijas dienas esot skaitītas. Sīs traģiskās dienas Berenika un Lisjens mirka vienās asarās, nespējot noslēpt savas sāpes no nelaimīgās meitenes, ko dzina izmisumā doma, ka mirstot viņai jāatstāj Lisjens. Dīvainā saviļņojumā Koralija pieprasīja, lai Lisjens atved pie viņas garīdznieku. Artiste vēlējās pirms nāves izlīgt ar baznīcu un mirt mierā. Sirsnīgi nožēlojusi grēkus, viņa beidza savu dzīvi kā kristiete. Sī agonija un nāve Lisjenam laupīja pēdējos spēkus un drosmi. Dzejnieks, galīgi sabrucis, sēdēja uz krēsla līdzās Koralijas gultai un nenovērsa no viņas skatienu līdz tam mirklim, kad artistes acis skāra nāves roka. Bija agra rīta stunda, ap pulksten pieciem. Uz puķēm, kas auga podos aiz loga, uzmetās putniņš un noviteroja dziesmiņu. Ceļos nometusies, Berenika skūpstīja Koralijas roku, kas pamazam atdzisa, uzticīgās draudzenes asarām slacīta. Uz kamina dzegas atradās vienpadsmit su. Izmisuma dzīts, Lisjens izgāja no mājas; lai varētu apbedīt savu iemīļoto, viņš bija gatavs ubagot vai mesties pie kājām marķizei d’Esparai, grafam di Šatlē, de Baržetona kundzei, de Tuša jaunkundzei vai bezsirdī-gajam dendijam de Maršē: dzejniekā vairs nebija ne lepnuma, ne spēka. Lai dabūtu naudu, viņš būtu ar mieru pieteikties zaldātos! Nedrošajā, grīļīgajā gaitā, kādu pazīst nelaimīgie, viņš aizgāja'līdz Kamilas Mopēnas savrupmājai; neievērodams savu nekārtīgo apģērbu, jauneklis devās iekšā un lūdza, lai viņu piesaka.

— Jaunkundze likās gulēt tikai trijos no rīta, un, kamēr viņa nezvanīs, viņu nedrīkst traucēt, — sulainis atteica.

— Cikos viņa mēdz zvanīt?

— Ne agrāk par desmitiem.

Tad Lisjens uzrakstīja vienu no tām izmisuma pilnajām vēstulēm, kurās ubagojoši švīti neatturas ne no kā. Reiz kādā vakarā, kad Lusto viņam bija stāstījis par izmisīgiem lūgumiem, kādus redaktoram Fino rakstot jaunie talanti, Lisjens nebija ticējis, ka iespējams tā pazemoties; tagad dzejnieka spalva varbūt pat pārsniedza robežas, līdz kurām nelaime bija aizdzinusi viņa priekšgājējus. Lisjens pa bulvāriem atgriezās mājup gurds, drudzī kaisdams, vienaldzīgs pret visu, pats neapjauzdams, kādu baigu meistardarbu viņam nupat bija iedvesis izmisums. Viņš satika Barbē.

— Barbē, piecsimt franku! — viņš teica, sniegdams tam roku.

— Nē, divus simtus, — grāmatu tirgotājs atbildēja.

— Ai, bet jums taču ir sirds!

— Jā, bet arī veikals. Jūs man sagādājāt zaudējumus, — viņš piebilda, izstāstījis par Fendana un Kavaljē bankrotu, — dodiet man ari iespēju ko nopelnīt.

Lisjens nodrebēja.

— Jūs esat dzejnieks, — grāmatu tirgotājs turpināja, — jums jāprot taisīt visādus dzejoļus. Pašreiz man vajadzīgas jautras dziesmiņas, ko ievietot starp dažādu autoru dziesmām, lai mani nevajā par kontrafakciju; tad varēšu likt nodrukāt un pārdot uz ielām glītus dziesmu krājumiņus par desmit sū. Ja jūs man rīt atsūtīsiet desmit labas dzīru dziesmiņas vai kaut ko tādu kutelīgu... jūs saprotat? — tad samaksāšu jums divsimt tranku.

Lisjens atgriezās mājās: Koralija taisna un stinga gulēja uz saliekamās gultiņas, ietīta rupjā palagā, ko Berenika. raudādama aizšuva. Druknā normandiete bija aizdedzinājusi četras sveces gultas galos. Koralijas sejā zaigoja starojošs skaistums, kas tik spēcīgi runā uz dzīvajiem, paužot par pilnīgo mieru; viņa izskatījās kā jauna meitene, kas sirgst ar bālasinību: mirkļiem šķita, ka šīs mēļās lūpas tūlīt pavērsies un čukstēs Lisjena vārdu, šo vārdu, ko viņa bija izrunājusi kopā ar dieva vārdu savā pēdējā elpas vilcienā. Lisjens lika Berenikai aiziet uz apbedīšanas biroju pasūtīt visu vajadzīgo, tikai lai tas nemaksātu vairāk par divsimt frankiem, ieskaitot sēru dievkalpojumu vienkāršajā Bonnuvelas baznīciņā. Tikko Berenika bija izgājusi, Lisjens sēdās pie galda, līdzās savas nabaga draudzenes atdzisušajam ķermenim, lai sacerētu desmit dziesmiņas par jautrām tēmām un pariziešu iemīļotiem motiviem. Viņš pārcieta neiedomājamas mokas, iekams piespiedās ķerties pie darba; taču galu galā dzejnieks pakļāva savu apdāvinātību nepieciešamības kalpībā, it kā viņam nebūtu ciešanu. Viņš. jau sāka izpildīt Kloda Vinjona baigo spriedumu par sirds un smadzeņu nesaskanību. Kādu nakti pavadīja nelaimīgais zēns, sacerot dziesmiņas kroga līksmībai, rakstot tās vaska sveču gaismā, blakus garīdzniekam, kas aizlūdza par Koraliju!... Otrā rītā Lisjens, pabeidzis pēdējo dziesmu, mēģināja to pielaikot tolaik iemīļotai melodijai; Berenika un garīdznieks, dzirdot viņu dziedam, izbijās, domādami, ka nelaimīgais jauneklis sajucis.

Draugs, morāle ja dziesmā skan,

Tā garlaiko pārlieku;

Vai saprāts talkā jāsauc gan,

Kad neprāts dāvā prieku?

Turklāt ik refrens lieti der,

Ar nebēdņiem kad jāsadzer, —

Tā Epikūram šķita.

Kam Apolonu meklēt iet,

Kad kausos Bakchs sāk vīnu liet?

Tik dzert! Tik smiet!

Un pasvilpot par citu.

Ik krietnam žūpam Hipokrats Simt gadu mūža sola.

Nav galu galā posts nekāds,

Kad, nedrošs k|uvis soli,

Vairs nespēj meičai izsekot,

Ja tikai kausu pacelt prot Tev roka vingrā sparā.

Ja varam jautri plītēt iet Līdz vecumam mēs vienuviet —

Tik dzerti Tik smiet!

Par citu svilpot varam.

No kurienes mēs nākam šurp,

To zināt viegli ļoti,

Bet manīgs būs, kas pateiks — kurp Mums nākotnē lemts doties.

To laipnību, ko debess dod,

Mums, goda vārds, der izmantot Līdz galam līksmā baudā.

Ka mirsim reiz, tas drošs mums šķiet,

Bet drošs, ka vēl mums dzīve zied.

Tik dzert! Tik smiet!

Par citu svilpot varam.

Tajā mirklī, kad dzejnieks dziedāja pretīgo pēdējo vārsmu, istabā ienāca Bjanšons un d’Artezs; tie atrada viņu pilnīgā sabrukumā: Lisjens raudāja kā bērns, un viņam nebija spēka pārrakstīt dziesmiņas. Kad viņš elsodams izskaidroja savu stāvokli, klausītāju acīs arī iemirdzējās asaras.

— Ar to tu esi izpircis daudz pārkāpumu! — d’Artezs sacīja.

— Svētīgi tie, kas iepazinuši elli zemes virsū, — svinīgi noteica garīdznieks.

Mirusī skaistule, kas uzsmaida mūžībai, mīļākais, kas ar nekautrīgām dziesmiņām nopērk iemīlētajai kapa vietu, Barbē, kas samaksā par zārku, šīs četras sveces ap stingo artisti, kas vēl nesen, tērpusies spāniešu baskinā, uzvilkusi sarkanās zeķes ar zaļajiem stūrīšiem, saviļņoja skatītājus, un pie durvīm garīdznieks, kas artisti bija samierinājis ar dievu un tagad dodas uz baznīcu aizlūgt par to, kura tik ļoti bija mīlējusi! Cildenuma un zemiskuma ainas, zem nepieciešamības papēža samītās sāpes stindzināja lielo rakstnieku un izcilo ārstu, tie atsēdās, nespēdami pateikt ne vārda. Ienāca kāds sulainis un pieteica de Tuša jaunkundzi. Daiļā, sirsnīgā jaunava saprata visu, viņa piesteidzās pie Lisjena, spieda tam roku, ieliekot tajā divas tūkstoš-franku zīmes.

— Par vēlu, — Lisjens noteica, uzmetot viņai izdzisušu skatienu.

D’Artezs, Bjanšons un de Tuša jaunkundze atstāja Lisjenu tikai pēc tam, kad ar vismaigākajiem vārdiem bija centušies kaut drusciņ izkliedēt jaunekļa izmisumu, bet viņā viss šķita salūzis. Ap pusdienas laiku Sadraudzības pulciņa jaunieši, izņemot Mi-šelu Kretjenu, kam gan bija noskaidrots Lisjena vainas mērs sapulcējās mazajā Bonnuvelas baznīciņā, kur ieradās arī Bere-nika, de Tuša jaunkundze, divas statistes no Zimnaza teatra, Koralijas garderobiste un nelaimīgais Kamizo. Visi vīrieši izvadīja artisti līdz Pērlašcza kapsētai. Kamizo, raudādams rūgtas asaras, svinīgi nosolījās Lisjenam, ka nopirkšot kapa vietu uz visiem laikiem un likšot tur uzcelt koloniņu ar uzrakstu:

KORALIJ A

MIRUSI DEVIŅPADSMITAJĀ DZĪVĪBAS GADĀ AUGUSTA, 1822.

Lisjens palika vienatnē līdz saules rietam uz šā pakalna, no kura varēja pārredzēt Parizi.

«Kas mani mīlēs?» viņš sev jautāja. «Mani patiesie draugi mani nicina. Lai ari ko es darīju, viss šķita cēls un labs tai, kas šeit dus! Man atlikuši tikai māsa, Dāvids un mana māte. Ko viņi tur dzimtenē domā par mani?»

Nelaimīgais provinces izcilais cilvēks atgriezās Lunas ielā, • bet, redzot tukšo dzīvokli, pārdzīvotais tik dzīvi stādījās viņa acu priekšā, ka tas devās pārgulēt nakti turpat blakus nožēlojamā viesnīciņā. Ar de Tuša jaunkundzes iedotajiem diviem tūkstošiem franku un par mēbelēm saņemto naudu Lisjens sedza visus parādus. Berenikai un Lisjenam palika simt franku, ar kuriem tie pārtika divus mēnešus, taču Lisjens visu laiku palika slimīgi nospiestā jutoņā: viņš nespēja ne rakstīt, ne domāt un pilnīgi atdevās sāpēm. Berenikai bija žēl jaunekļa.

— Ja domājat atgriezties uz savu pusi, kā tad jūs tur aizkļūsiet? — Berenika kādu vakaru iejautājās, kad Lisjens bija pieminējis māsu, māti un Dāvidu.

— Kājām, — viņš atteica.

— Bet pa ceļam tomēr vajag kaut ko ēst un samaksāt par naktsguļu. Pat ja jūs katru dienu noietu divpadsmit jūdžu, arī tad jums vajadzētu vismaz divdesmit franku.

— Es tos dabūšu, — viņš atteica.

Viņš paņēma savus uzvalkus un labo veļu, paturēdams tikai pilnīgi nepieciešamo, un aizgāja pie Samanona; tas deva par visu viņa bagātību piecdesmit franku. Lisjens lūdzās, lai augļotājs iedodot tik daudz, ka pietiktu ko samaksāt par diližansu, bet velti. Niknumā Lisjens uz karstām pēdām aizsteidzās pie Fraskati, izmēģināja laimi un atgriezās bez viena liara. Atkal nokļuvis nožēlojamā istabelē Lunas ielā, Lisjens lūdza, lai Berenika viņam iedod Koralijas šalli. Labsirdīgā meiča, noklausījusies Lisjena atzīšanos par paspēli, uzreiz nojauta nelaimīgā jaunekļa nodomu: viņš gribēja pakārties.

— Vai jums prāts, Lisjena kungs! — viņa iesaucās. — Ejiet pastaigāties un ap pusnakti atgriezieties, es jums naudu sadabūšu; bet staigājiet pa bulvāriem, uz piekrasti neejiet.

Sāpju notrulināts, Lisjens klaiņāja pa bulvāriem; garām trauca ekipāžās, gājēji, un viņš jutās pazemots un vientuļš šajā pūlī, kas it kā virpuļoja, tūkstoš parizisku interešu pātagots. Domās atkal skatot Sarantas krastus, Lisjenā modās ilgas pēc ģimenes priekiem, un pēkšņi viņš juta sevī spēka uzplūdumu, kas ir tik mānīgs šādiem pussievišķīgiem raksturiem; jauneklis atmeta lēmumu šķirties no dzīves, iepriekš vēl gribēdams uzticēt

savas bēdas Davidam Sešaram un uzklausīt, ko ieteiks trīs dārgās būtnes, kas Lisjenam vēl palikušas. Netīrā Bonnuvelas bulvāra un Lunas ielas stūrī Lisjens ieraudzīja Bereniku: apģērbusies svētdienas drānās, viņa sarunājās ar kādu vīrieti. Norman-dieti tādu ieraugot, Lisjenu sagrāba šausmīgas aizdomas.

— Ko tu te dari?! — viņš izbailēs iesaucās.

— Te ir divdesmit franku! Tie man var maksāt visai dārgi, bet jūs vismaz dosieties uz dzimteni, — viņa atteica, iespiežot dzejniekam rokā četras simtsū monētas.

Berenika aizsteidzās tik strauji, ka Lisjens neapjauta, kur viņa pazudusi, jo, jauneklim par godu jāsaka, viņam dedzināja plaukstu šī nauda, viņš gribēja to atdot; un tomēr vajadzēja to pieņemt kā Parizes dzīves pēdējo kauna zīmi.

III  IZGUDROTĀJA CIEŠANAS

Otrā ritē Lisjens vizēja savu pasi, nopirka vīksnas koka spieķi, Anfeva laukumā iekāpa divričos, kas par desmit sū aizveda viņu līdz Lonžimo. Pirmo nakti viņš pārgulēja kādas fermas stallī, divas jūdzes šaipus Arpažonas. Sasniedzis Orleanu, Lisjens jau jutās diezgan gurds un nomocījies; bet tad kāds laivinieks par trim frankiem viņu aizveda līdz Turai, un ce|ā jauneklis izdeva tikai divus frankus par ēdienu. No Turas līdz Puatjē Lisjens gāja veselas piecas dienas. Kad Puatjē jau bija krietnu gabalu aizmugurē, Lisjenam kabatā bija atlikušies vairs tikai simt sū, tomēr viņš saņēmās un ar pēdējiem spēkiem turpināja ceļu. Reiz Lisjenu pārsteidza nakts klajā līdzenumā, un jauneklis jau nolēma pārgulēt bez pajumtes, te pēkšņi pamanīja, ka no graviņas pa krauju brauc augšup kariete. Pastniekam, ceļiniekiem un uz bukas sēdošajam sulainim nepamanot, Lisjens ielavījās karietes aizmugurē starp diviem saiņiem un, novietojies tā, lai no satricinājumiem neizveltos laukā, drīz vien aizmiga. Kad no rīta Lisjenu atmodināja saule, kuras stari krita tieši acīs, un balsu čala, viņš ieraudzīja, ka sasniedzis Manlu, mazo pilsētiņu, kurā priekš pusotra gadiem aiz mīlas, cerības un līksmes pilnu sirdi bija gaidījis de Baržetona kundzi. Lisjens bija galīgi apputējis, redzot apkārt stāvošos ziņkārīgos un pastniekus, viņš saprata, ka ticis notverts; jauneklis uzlēca kājās un gribēja sākt izskaidroties, bet, ieraugot abus ceļotājus, kas pašreiz izkāpa no karietes, it kā zaudēja valodu: tie bija jaunais Šaran-tas prefekts grafs Siksts di Satlē ar sievu Luizi de Negrplisu.

— Ja mēs būtu zinājuši, kādu ceļa biedru liktenis mums sūtījis! — iesaucās grāfiene. — Kāpjiet taču iekšā karietē, mans kungs!

Lisjens vēsi sveicināja šo pāri, uzmetot abiem pazemīgu un reizē draudīgu skatienu, un tad strauji aizsteidzās projām pa lauku ceļu ārā no Manlas, cerēdams sasniegt kādu fermu, kur varētu dabūt brokastīm maizi un pienū, tad atpūsties un klusībā pārdomāt par savu nākotni. Viņam bija atlikuši vēl trīs franki. Margrietiņu autors drudžainā nemierā soļoja ātrā gaitā jo ilgi; viņš devās pa krastmalu lejup gar straumi un vēroja apkaimi, kas kļuva aizvien gleznaināka. Ap pusdienas laiku viņš sasniedza tādu vietu, kur plašais ūdens spogulis, vītolu iekļauts, bija izveidojis it kā ezeriņu. Lisjens apstājās, lai papriecātos par svaigo, ēnaino birztaliņu, kas ar lauku jaukumu savaldzināja viņa dvēseli. Starp koku galotnēm rēgojās salmu jumts ar saulrieteņiem; tas sedza mājiņu blakus dzirnavām, kas stāvēja upes līkumā. Vienkāršo mājiņu rotāja vienīgi daži jasminu ceri, sausserži un apīņi, un leknajā zālē visapkārt ziedēja flokši. Uz rupju pāļu atbalstītā mūra dambja, kas spēja izturēt vislielākos plūdus, saulē bija izžauti tīkli. Dzidrajā dīķi, kas atradās aiz dzirnavām starp abām čalojošām straumēm, peldēja pīles. Lisjens dzirdēja dzirnu ratu raito klaboņu. Uz vienkārša sola sēdēja drukna, labsirdīga izskata sieviete; viņa adīja un pieskatīja bērnu, kas trenkāja vistas.

— Sveiki, saimniec, — sacīja Lisjens, pienākdams tuvāk, — esmu ļoti noguris, man ir drudzis, un kabatā atlikuši vairs tikai trīs franki; vai jūs būtu ar mieru mani pabarot ar maizi un pienu kādu nedēļu un ļaut izgulēties siena šķūnī? Pa to laiku aizrakstīšu radiem, tie man atsūtīs naudu vai atbrauks pakaļ.

— Labprāt, — sieviete atteica, — tikai ja vīrs piekritīs. Hei, vīriņ!

Iznāca dzirnavnieks, paskatījās uz Lisjenu un, izņēmis pīpi no mutes, sacīja:

— Trīs franki par nedēļu? Tad jau labāk neņemt no jums nekā.

«Kas zina, varbūt galu galā kļūšu dzirnavās puisis,» dzejnieks nodomāja, pirms gulētiešanas vērodams jauko ainavu; tad viņš izstiepās gultā, ko dzirnavniece viņam bija uzklājusi, un gulēja tik ilgi, ka gluži nobiedēja saimniekus.

— Kurtuā, ej jel paraugies, vai tas jauneklis ir dzīvs vai miris, nu jau četrpadsmit stundu viņš guļ ka nosists, un es neuzdrošinos tur iemest aci, — otrā dienā ap pusdienas laiku sacīja dzirnavniece.

— Manuprāt, — sievai atteica dzirnavnieks, beigdams izžaut tīklus un citus zvejas piederumus, — šis glītais puisis varētu gan būt kāds kaktu komediants, kam nav ne plika sū pie dvēseles.

— No kā tu tā spried, vīriņ? — dzirnavniece jautāja.

— Pie joda! Viņš taču nav ne princis, ne ministrs, ne deputāts, ne biskaps; kāpēc tad viņam rokas tik baltas kā cilvēkam, kas nekā nedara?

— Tad gan jābrīnās, ka izsalkums viņu nav atmodinājis, — sacīja dzirnavniece, kas bija uzklājusi brokastu galdu viesim, ko vakar nejaušība viņiem bija atvedusi. — Tu saki komediants? Bet uz kurieni tad viņš ietu? Angulemā gada tirgus vēl nav atvērts.

Ne dzirnavnieks, ne viņa sieva neapjauta, ka līdzās komediantam, princim un biskapam ir cilvēks, reizē princis un komediants, cilvēks, uz kura pleciem gulstas dzejnieka cildenā misija, un, ja arī var šķist, ka tas nekā nedara, tas tomēr valda pār cilvēci, kad pratis šo cilvēci atveidot.

— Kas tad viņš varētu būt? — Kurtuā sacīja sievai.

— Un varbūt ir bīstami viņu te pieņemt? — dzirnavniece bažījās.

— Ellē! Zaglis vis nebūtu tāds miegamice, tas mūs jau būtu aptīrījis, — dzirnavnieks atteica.

— Neesmu ne princis, ne zaglis, ne biskaps, ne komediants, — pēkšņi pienākdams, bēdīgi sacīja Lisjens, kas, bez šaubām, pa logu bija dzirdējis sievas un vīra sarunu. — Esmu nabaga jauneklis, briesmīgi pārguris, jo nācu no pašas Parizes kājām. Mani sauc par Lisjenu de Ribamprē, esmu Umo aptiekara Postela priekšgājēja Sardona dēls. Mana māsa apprecējusies ar Dāvidu Sešaru, kam pieder tipogrāfijā Angulemā, Mirjē laukumā.

— Pagaidiet! — ierunājās dzirnavnieks. — Vai tam tipogra-fam tēvs nav tas vecais ziķeris,' kas tik manīgi pratis paplašināt savu muižiņu Marsakā?

— Tas pats, — Lisjens atbildēja.

— Nu, vai zināt, tas tik ir tēvs! — Kurtuā sašuta. — Ļaudis runā, ka tas ļāvis dēlam mājā visu izūtrupēt, bet pašam mantas ir vairāk nekā divsimt tūkstoš franku vērtībā, nemaz neskaitot to, ko blēdis glabā zeķē!

Kad dvēsele un miesas pēc ilga, mokpilna cīniņa gluži salauztas, tad stundai, kurā cilvēka spēki tiek pārsniegti, seko nāve vai nāvei līdzīgs pamirums, kurā pretoties spējīgi cilvēki tomēr atkal atgūst spēkus. Jau nonācis šādas krizes stāvoklī, Lisjens

tikko nenomira, padzirdēdams, kaut ari ne pilnīgi aptverdams vēsti par nelaimi, kāda gadījusies māsasvīram Davidam Sešaram. *

— Ak, mana māsa! — viņš iekliedzās. — Ko es esmu nodarījis, ak dievs! Esmu nicināms!

Tad viņš atslīga gu]us uz koka sola bāls un vārgs kā mirējs. Dzirnavniece steigšus atnesa krūzi piena un piespieda viņu dzert; bet jauneklis lūdza dzirnavniekam, lai tas palīdzot viņam nok|ūt gultā, prasīdams piedošanu par grūtībām, kādas sagādāšot ar savu miršanu, jo domāja, ka viņam pienākusi pēdējā stundiņa. Kad nāves rēgs pavīdēja vieglprātīgā dzejnieka acīs, viņu pārņēma reliģioza jūloņa: Lisjens vēlējās, lai ataicinot kirē, jo gribot izsūdzēt grēkus un pieņemt svēto vakarēdienu. Šādas žēlabas, ko tik vārgā balsī izdvesa ar burvīgo seju un labi veidoto augumu apveltītais jauneklis, dziļi aizkustināja Kurtuā kundzi.

— Klausies, vīriņ, apseglo zirgu un aizjāj pakaļ Marsakas ārstam Marona kungam, lai tas apskata, kas kait šim jauneklim, jo man viņš liekas gauži sanīcis, un pie viena atved ari kirē. Varbūt viņi zinās labāk par tevi, kas noticis ar Mirjē laukuma tipografu, jo Postels ir Marona kunga znots.

Tikko Kurtuā bija aizjājis, dzirnavniece, kā visi lauku ļaudis būdama pārliecināta, ka slimība vislabāk dziedināma ar krietnu ēdienu, ņēmās cītīgi barot Lisjenu, un jauneklis ļāva sevi spēcināt, nododamies negantiem sirdsapziņas pārmetumiem, kas tomēr izglāba viņu no grūtsirdības, jo radīja zināmu morālisku satricinājumu ...

Kurtuā dzirnavas atradās vienu jūdzi no Marsakas, kantona lielākā miesta, kas gulēja pusceļā starp Manlu un Angulemu; tā brašais dzirnavnieks itin drīz atveda Marsakas ārstu un kirē. Tie abi bija dzirdējuši stāstām par Lisjena sakariem ar de Barže-tona kundzi, un pašreiz visā Sarantas departamentā ļaudis runāja tikai par šās dāmas precībām un par viņas atgriešanos Angu-lemā kopā ar jauno prefektu grafu Sikstu di Satlē, tāpēc ārsts un kirē, uzzinājuši, ka Lisjens atrodoties pie dzirnavnieka, iedegās ziņkārībā ātrāk iepazīt cēloņus, kas aizkavējuši de Barže-tona kunga atraitni apprecēt jauno dzejnieku, un izpētīt, vai tas nav ieradies dzimtā malā, lai palīdzētu savam māsasvīram Davidam Sešaram. Tā ziņkārība un cilvēciskās jūtas apvienojās, lai ātri sniegtu palīdzību mirstošajam dzejniekam. Un pāris stundas pēc Kurtuā aizjāšanas Lisjens izdzirdēja, ka pa dzirnavu akmeņaino ceļu grabēdams ripo lauku ārsta draņķīgais kabriolets. Tūlīt arī ienāca istabā Maronu kungi — ārsts bija kirē brāļadēls. Tā nu Lisjens šai mirklī ieraudzīja cilvēkus, kas bija tik tuvās attieksmēs ar Dāvidā Sešara tēvu, cik nu tuvi var būt kaimiņi mazā vīnkopju ciematā. Kad ārsts bija izmeklējis mirēju, aptaustījis tam pulsu, licis parādīt mēli, viņš paskatījās uz dzirnavnieci ar smaidu, kas spēja izkliedēt visas bažas.

— Kurtuā kundze, — ārsts sacīja, — ja jums pagrabā at-lastos pudele laba vīna, par ko es nešaubos, un murdā trekns zutis, tad pamielojiet savu slimnieku: viņš ir tikai pārpūlējies, un mēs drīz vien dabūsim uz kājām mūsu izcilo cilvēku.

— Ak mans kungs, — ierunājās Lisjens, — es sirgstu ne miesā, bet dvēselē; šie krietnie ļaudis mani tikko nenogalināja, pastāstot par postu, kāds piemeklējis manu māsu Sešara kundzi! Jūsu meita, kā stāstīja Kurtuā kundze, esot apprecējusies ar Postelu, jūs droši vien kaut ko zināt par Dāvidā Sešara stāvokli, dieva dēļ...

— Viņš gan laikam atrodas cietumā, — atteica ārsts, — jo viņa tēvs atteicies palīdzēt...

— Cietumā! — Lisjens iesaucās. — Un kāpēc?

— Kādu vekseļu dēļ, kas atsūtīti no Parīzes; viņš tos, bez šaubām, aizmirsis, jo ļaudis viņu neuzskata par attapīgu veikalnieku, — atbildēja Marona kungs.

— Lūdzu, atstājiet mani divatā ar kirē kungu, — sacīja dzejnieks, kam seja pēkšņi bija pavisam sadrūmusi.

Ārsts, dzirnavnieks uri viņa sieva izgāja ārā. Kad Lisjens ar veco garīdznieku bija palikuši vieni paši istabā, jauneklis iesaucās:

— Esmu pelnījis nāvi, un es jūtu, ka tā tuvojas! Esmu visnožēlojamākais cilvēks un vienīgi reliģijā varu gūt glābiņu. Es, kirē kungs, esmu pazudinājis savu māsu un brāli, jo Dāvids Sešars man ir kā brālis! Esmu viltojis vekseļus, kurus Dāvids nevarēja samaksāt... es esmu viņu izputinājis. Briesmīgajā postā, kādā biju nonācis, es aizmirsu šo pārkāpumu ... Kad sakarā ar šiem vekseļiem bija ievadīts tiesas process, kāds bagātnieks man palīdzēja uz laiku izkulties no ķezas... Es uzskatīju, ka viņš vekseļus izpircis, bet izrādās, ka tas nav noticis.

Un Lisjens pastāstīja par savām nelaimēm. Nobeidzis drudžaino stāstījumu, ko bija sniedzis patiesi dzejnieka cienīgā formā, Lisjens lūgtin lūdzās, lai kirē aizbraucot uz Angulemu un izjautājot viņa māsu Ievu un māti Sardona kundzi par patieso stāvokli, lai zinātu, vai vēl iespējams ko līdzēt.

— Līdz jūsu atbraukšanai, kirē kungs, — viņš piebilda, raudādams gaužas asaras, — es vēl varēšu dzīvot. Ja mana māte un māsa, ja Dāvids mani neatstums, tad es nemiršu!

Pariziskā daiļrunība, dziļās nožēlošanas asaras, skaistā, bālā, gandrīz vai mirstošā jaunekja izmisums, stāstījums par neveiksmēm, kuras sniedzas pāri cilvēka spēkiem, — tas viss modināja kirē līdzjūtību un interesi.

— Provincē, tāpat ka Parizē, mans kungs, — viņš mierināja, — vajag ticēt tikai pusei no tā, ko runā; neizsamistiet par baumām, kas trīs jūdzes no Angulemas var būt ļoti pārspīlētas. Mūsu kaimiņš vecais Sešars atstājis Marsaku jau pirms vairākām dienām; droši vien viņš nolēmis izglābt dēlu no sprukām. Došos uz Angulemu un tad atbraukšu jums pasacīt, vai varat atgriezties savā ģimenē; jūsu sirsnīgā nožēla palīdzēs man jūs aizstāvēt.

Kirē nezināja, ka pēdējos pusotra gados Lisjens bija tik daudz reižu nožēlojis savus pārkāpumus, ka šī nožēlošana, lai arī cik dedzīga būdama, nebija nekas cits kā lieliski nospēlēta komēdija un turklāt nospēlēta ar gluži patiesu izjūtu! Tad kirē vietā ienāca ārsts. Konstatējis nervu sabrukumu, brāļadēls tāpat mierināja kā tēvocis, apgalvojot, ka briesmas jau esot garām,, slimniekam vajagot tikai stiprināties.

Pazīdams šejienes ieradumus, kirē devās atpakaļ uz Manlu, kur vajadzēja braukt garām pasta karietei no Rifekas uz Angulemu; karietē atradās viņam brīva vietiņa. Vecais garīdznieks bija nodomājis izjautāt par Dāvidu Sešaru savu radinieku Pos-telu, Umo aptiekāru, kas kādreiz bija bijis tipografa sāncensis pēc daiļās Ievas rokas. Redzot, ar kādu pakalpīgu uzmanību mazais aptiekārs palīdzēja sirmgalvim izkāpt no drebelīgās kastes, kas tolaik braukāja no Rifekas uz Angulemu, pat visnevērīgākais skatītājs būtu noģidis, ka Postela kungs un kundze savu turpmāko labklājību dibināja cerībā uz mantojumu.

— Vai esat jau paēdis brokastis, jūs taču kaut ko iekodīsiet? Mēs nemaz jūs negaidījām, cik patīkams pārsteigums...

Tūkstoš jautājumu sekoja cits citam. Postela kundze bija it kā radīta, lai kļūtu Umo aptiekara sieva. Augumā tikpat neliela kā pats Postels, viņa bija drukna sārtvaidze, īsta lauku meiča, un tās vienīgais skaistums bija ārkārtīgais svaigums. Zemu uz pieres guļošie rūsganie mati, tuklās sejas vaibstu vientiesībai pilnīgi atbilstošā izturēšanās un valoda, gandrīz dzeltenās acis — it viss šajā sievietē pauda, ka viņa apprecēta, cerot uz bagātību. Un tā jau pirmajā laulības dzīves gadā viņa bija kļuvusi valdītāja mājā un pilnīgi pakļāvusi savai gribai Poslelu, kas jutās laimīgs, ka atradis šo bagāto mantinieci. Leonija Postela kundze, dzimusi Marona, zīdīja dēlu, kas bija vecā kirē, ārsta un Postela mīlulis, ļoti neglīts bērns, īsts sava tēva un mātes atspoguļojums.

— Kas tad jūs, tēvoc, atvedis Angulemā, — Leonija brīnījās, — ja nevēlaties nekā iekost un, tikko ienācis, jau gribat mūs atstāt?

Tikko godājamais garīdznieks bija izrunājis Ievas un Dāvidā Sešara vārdu, Postels nosarka, bet Leonija pablenza uz savu sīko vīriņu, un viņas skatienā iespīdējās greizsirdība, jo sievietes, kas tur vīrus zem tupeles, nākotnes labā allaž paliek greizsirdīgas uz pagātni.

— Ko jums, tēvoc, šie ļaudis laba darījuši, ka rūpējaties par viņiem? — Leonija, manāmi sapīkusi, jautāja.

— Viņi ir nelaimīgi, mana meita, — atteica kirē un pastāstīja Postelam, kādā stāvoklī Lisjens atrodoties Kurtuā dzirnavās.

— Tā, tā! Tad, lūk, kādā godībā viņš atgriežas no Parizcs! — Postels iesaucās. — Nabaga puisis, viņš nebūt nebija dumjš un turklāt visai godkārīgs! Viņš dzinās pēc mantas un slavas un atgriežas tukšām rokām. Bet ko tad viņš te darīs? Lisjena māsa nonākusi smagā trūkumā, jo šie ģēniji, Dāvids, tāpat kā Lisjens, nekā nejēdz no veikaliem. Mēs par viņu spriedām tiesā, un man kā tiesnesim bija jāparaksta viņam spriedums!... Viegli man tas nenācās! Nezinu vis, vai pašreizējos apstākļos Lisjens varēs ierasties pie savas māsas; bet mazā istabiņa, kurā viņš agrāk dzīvoja, ir brīva, un, ja būtu vajadzīgs, es to viņam labprāt piedāvāšu.

— Labi, Postel, — noteica garīdznieks, likdams galvā trīs-stūraino cepuri un grasīdamies aiziet, iepriekš noskūpstījis bērnu, kas dusēja Leonijas rokās.

— Jūs, tēvoc, droši vien pusdienas ēdīsiet pie mums, — sacīja Postela kundze, — jo, ja sāksiet atšķetināt šo ļaužu sarežģījumus, tad tik ātri galā netiksiet. Mans vīrs jūs aizvedis atpakaļ ar mūsu zirdziņu.

Laulātais pāris noskatījās pakaļ vērtīgajam tēvocim, kas aizgāja Angulemas virzienā.

— Saviem gadiem viņš vēl turas brangi, — noteica aptiekārs.

Kamēr godājamais garīdznieks soļo kalnup uz Angulemu, būs derīgi izskaidrot, kādā interešu samezglojumā viņš gatavojās spert kāju.

Kad Lisjens bija aizbraucis uz Parizi, Dāvids, šis vīrišķīgais, saprātīgais vērsis, līdzīgs tam, kādu gleznotāji sniedz par līdzgaitnieku evaņģēlistam, nodevās tikai vienai domai: ātri iegūt lielu bagātību, ne tik daudz sevis, cik Ievas un Lisjena dēļ, kā jau bija iecerējis tajā vakarā, kad ar Ievu tika sēdējis šaran-tas krastā uz baļķa un viņa apsolīja jauneklim roku un sirdi. Pacelt savu sievu krāšņuma un greznības sfērā, kur tai pienāktos dzīvot, kā arī atbalstīt ar savu vareno roku brāļa godkārīgos centienus — tāda bija ugunīgiem burtiem rakstītā programa, kas rēgojās Dāvidā acu priekšā. Laikraksti, politika, milzīgā grāmatniecības un literatūras, kā arī zinātnes attīstība, tieksme visas zemes intereses nodot vispārībai apspriešanā, visa sabiedriskā kustība, kas sāka iezīmēties, tikko Restaurācija šķita nostiprinājusies, — tas viss prasīja desmit reižu vairāk papīra, salīdzinot ar to daudzumu, kādu bija paredzējis slavenais Uvrars Revolūcijas sākumā, vadīdamies no tādiem pašiem apsvērumiem. 1821. gadā Francijā jau bija pārāk daudz papīrfabriku un velti cerēt kļūt par to vienīgo īpašnieku, kāds savā laikā bija kļuvis Uvrars, iegūstot savā īpašumā vislielākās fabrikas, iepriekš uzpircis to produkciju. Un Davidam nebija ne šāda veida spekulācijai nepieciešamās uzņēmības, ne kapitala. Tolaik Anglijā jau bija ruļļa papīra fabricējamās mašinas. Tātad pats svarīgākais tobrīd bija papīra ražošanu pielāgot franču civilizācijās prasībām, kura gluži bīstamā veidā it visu pakļāva diskutēšanai un pastāvīgai individuālo domu izpaušanai; un tā ir īsta nelaime, jo tautas, kas daudz spriedelē, ļoti maz darbojas. Cik dīvaina sagadīšanās! Kamēr Lisjens ieslēdzās milzīgajā žurnālistikas mechanismā, riskējot tajā zaudēt savu godu un saprātu, Dāvids Sešars provinces tipogrāfijās noslēgtībā pētīja periodiskās preses attīstību no tecbniskā procesa viedokļa. Viņš centās pieskaņot technikas līdzekļus tam rezultātam, uz kuru tiecās viss gadsimta gars. Dāvids gluži pareizi saskatīja lēta papīra ražošanā ceļu uz turību, un notikumi attaisnoja viņa nojautu. Pēdējos piecpadsmit gados izgudrojumu patentu izsniegšanas birojā tika saņemti vairāk nekā simt iesniegumi par iedomātiem atklājumiem jaunu vielu izmantošanai papīra ražošanā. Vairāk nekā jebkad agrāk Dāvids jutās dziļi pārliecināts par neievērojamā, bet ārkārtīgi ienesīgā atklājuma derīgumu un pēc sievasbrāļa aizbraukšanas uz Parizi visnotaļ centīgi nodevās pētījumiem-, bez kuriem šī problēma nebija atrisināma. Visi ietaupījumi bija izgājuši, sakarā ar precēšanos iekārtojot māju un sagādājot Lisjenam iespēju aizceļot uz Parizi, un tā laulības dzīves sākumā Dāvids atradās ļoti smagos materiālos apstākļos, lūkstoš franku viņš bija paturējis spiestuves vajadzībām un tikpat lielu sumu aizņēmies pret vekseli no aptiekara Postela. Tā dziļajam domātājam bija jāatrisina divkāršs uzdevums: vajadzēja atklāt lēta papīra izgatavošanas iespēju un turklāt drīz, un tad vajadzēja atklājuma guvumus pieskaņot savas mājsaimniecības un uzņēmuma vajadzībām. Ar kādu epitetu gan apveltīt saprātu, kurš spēj nokratīt mokošās raizes, kādas sagādā gan rūpīgi slēpjamais trūkums, gan izsalkusī ģimene, gan tipografa profesijas sīkumainās ikdienišķās prasības, un vēl ar zinātnieka kvēli un reibumu traukties nezināmā valstībā, cenšoties notvert noslēpumu, kas no dienas dienā izslīd viscentīgākajiem meklējumiem? Ak vai! Kā redzēsiet, izgudrotājiem jāpacieš vēl daudz citu sarūgtinājumu, nemaz neskaitot pūļa nepateicību, kuram sliņķi un nespējīgie kladzina par ģeniālu cilvēku: «Tas ir dzimis izgudrotājs, viņš nekas cits nevarēja kļūt. Ar saviem atklājumiem viņš nepelnī vairāk atzinības kā kāds princis par to, ka tas dzimis princis. Viņš vienkārši izmanto iedzimtās dotības! Un atalgojumu sev viņš jau guvis pašā darbā.»

Laulība rada jaunā meitene dziļu morālu un fizisku lūzumu; turklāt vidusšķiras pilsoniskajos apstākļos precoties, viņai jāiepazīstas ari ar gluži jaunām interesēm, jāiesaistās darījumu sfērā; no visa (ā izriet, ka zināmu laiku jaunā sieva tikai vēro un mācās, bet nedarbojas. Dāvidā mīlestība pret sievu, diemžēl, aizkavēja viņai gūt pieredzi, jo vīrs neuzdrošinājās tai atklāt savu materiālo stāvokli ne tūlīt pec kāzām, ne vēlākajās dienās. Kaut gan tēva skopums viņu bija iedzinis smagā postā, nabaga tipografs tomēr nespēja saņemties un sabojāt medus mēnesi, sākot apmācīt Ievu savā smagajā amatā un iepazīstinot viņu ar veikalnieka sievai nepieciešamajām zināšanām. Un ta tūkstoš franku •— viņu vienīgā nauda — tika izšķiesta vairāk saimniecības nekā tipogrāfijās vajadzībām. Dāvidā bezrūpība un viņa sievas nezināšana ilga četrus mēnešus! Atmoda bija baiga. Kad pienāca termiņš vekselim, ko Dāvids bija parakstījis Postelam, jaunajam pārim nebija nemaz naudas, bet šā parāda cēlonis Ievai bija tik labi zināms, ka tā dzēšanai viņa upurēja gan savas kāzu dāvanas, gan arī visas sudrablietas. Todien, kad tika samaksāts šis parāds, Ieva nolēma vakarā aprunāties ar Dāvidu par viņu apstākļiem, jo bija novērojņsi, ka virs tipogrāfiju pavisam pametis novārtā un pilnīgi nodevies izgudrojumam, par kuru reiz tai bija stāstījis. Patiesi, kopš laulības dzīves otrā mēneša Dāvids lielāko tiesu laika pavadīja nojumītē pagalma galā, būdiņā, kurā viņš lēja vēlmēs. Trīs mēnešus pec atgriešanās Angulemā viņš bija aizstājis krāsziežus burtu notriepšanai ar galdiņu un cilindrisku aparatu, kas drukas krāsu saberza un uztriepa ar vēlmēm, biezi ieziestām ar līmi un melasi. Šis pirmais uzlabojums tipogrāfijā bija tik neapstrīdams, ka brāļi Kuantē, iepazinušies ar tā priekšrocību, tūlīt arī sāka to pielietot. Savā īpatnējā virtuvē pie starpsienas Dāvids bija pierikojis plīti ar vara katlu, aizbildinādamies, ka tā iziešot mazāk ogļu velmju pārliešanai, kuru aprūsējušās formas stāvēja saslietas gar sienmali, taču viņš tās nepārlēja ne divas reizes. Šai telpai viņš ne tikai pielika stipras ozolkoka durvis, no iekšpuses apsistas ar plākšņu skārdu, bet aizvietoja arī netīros lodziņu stiklus ar rievotām rūtīm, lai no ārpuses neviens nevarētu redzēt, ar ko viņš nodarbojās. Tikko Ieva ierunājās par viņu nākotni, Dāvids uztraukti paskatījās uz sievu un pārtrauca, sacīdams:

— Bērniņ, es saprotu, uz kādām domām tevi var pavedināt pamestā tipogrāfijā un mans šķietamais tirdznieciskais sabrukums; bet redzi, — viņš turpināja, pievezdams Ievu pie loga un norādīdams uz noslēpumaino būdiņu, — mūsu bagātība ir tur... Dažus mēnešus mums vēl būs jāpamokās; un pacietīsimies! Ļauj man atrisināt tev jau zināmo ražošanas problēmu, un tad visām mūsu bēdām būs gals.

Dāvids bija tik labsirdīgs, viņa pašaizliedzībai vajadzēja paļāvīgi ticēt, un nabaga sieviete, kas, tāpat kā visas sievas, bija nodevusies vienīgi ikdienas darbiem, apņēmās pasargāt viru no saimniecības raizēm; tādēļ viņa atstāja jauko, zilos un baltos toņos ieturēto istabu, kurā bija, tērzēdama ar māti, nodarbojusies ar dažādiem rokdarbiem, un nokāpa lejā, apmetās vienā no abiem dēļu aizsprostiem darbnīcas gala, lai iepazītos ar tipogrāfijās komerciālo mechanismu. Vai tas nebija varonīgi no sievietes, kas jau atradās mātes cerībās? Pirmajos mēnešos Dāvidā tipogrāfijā bija tikpat kā stāvējusi dīka un strādnieki cits pēc cita to bija pametuši. Ar pasūtījumiem pārslogotie brāļi Kuantē nodarbināja ne tikai pašu departamenta strādniekus, kurus pievilināja labas izpeļņas iespēja, bet arī vairākus no Bordo; no turienes ierādās lielāko tiesu mācekļi, kas uzskatīja, ka ir jau diezgan iemanījušies darbā, lai varētu izvairīties no mācību grūtumiem. Kad Ieva sāka iepazīties ar Sešara spiestuves stāvokli, tur strādāja vairs tikai trīs cilvēki: vispirms Serizē, māceklis, ko Dāvids bija atvedis sev līdzi no Parizes.tad Mariona, kā uzticīgs suns padevīga Sešaru namam; Kolbs, elzasietis, kas agrāk bija strādājis Dido kungu firmā kā melnstrādnieks. Iesaukts karadienestā, Kolbs nejauši nokļuva Angulemā, kur Dāvids viņu ieraudzīja kādā parādē, kad Kolbām dienesta laiks jau gāja uz beigām. Kolbs apmeklēja Dāvidu un iemīlējās kuplajā Mariona, atklājot tajā visas tās īpašības, kādas viņa aprindu cilvēks prasa no sievietes: spriganu veselību, kas dzirkstīja vaigu brūnganajā nokrāsā, vīrieša spēku, kas ļāva Marionai it viegli pacelt formu ar burtstabiņiem, bijīgu godīgumu, ko elzasieši vērtē sevišķi augstu, padevību saviem saimniekiem, kura liecina par labu raksturu, un, beidzot, taupīgumu, kas meičai bija palīdzējis iekrāt tūkstoš franku lielu naudas sumiņu, iegādāties veļu, kleitas un citas lietas, kas viss tika turēts provincē ierastajā spodrībā. Druknajai, tuklajai, trīsdesmit sešus gadus vecajai Marionai glaimoja vērība, ko iai veltīja šis staltais, piecas pēdas septiņas collas garais kirasieris, stiprs kā bastions, un viņa, gluži dabiski, uzvedināja puisi uz domām kļūt par iespiedēju. Kad elzasietis tika atbrīvots no dienesta, Mariona un Dāvids izveidoja Kolbu par diezgan veiklu lāci, kaut gan tas neprata ne lasīt, ne rakstīt. Tā saukto gadījuma rakstura pasūtījumu šajos trijos mēnešos nebija tik daudz, ka Serizē viens pats ar tiem netiktu galā. Būdams reizē salicējs, metieris un faktors, Serizē iemiesoja to, ko Kants nosaucis par fenomenālo trejādību: viņš salika tekstu, pats laboja savu salikumu, pierakstīja pasūtījumus, taisīja aprēķinus; bet visbiežāk, būdams bez darba, Serizē lasīja romānus, sēdēdams aizsprostā darbnīcas galā, kamēr kāds nejauši pasūtīja pa afišai vai ielūgumam. Mariona, ko bija iedresējis jau vecais Scšars, sagrieza un mērcēja papīru, palīdzēja Kolbām pie iespiešanas, tad izklāja kaltēšanai iespiestos tekstus, apgrieza tos un bez tam vēl apkopa virtuvi un agrā rīta stundā devās uz tirgu iepirkties.

Kad Ieva pieprasīja no Serizē norēķinus par pirmo pusgadu, izrādījās, ka ieņemts pavisam astoņi simti franku. Izdevumi sasniedza seši simti franku, jo Serizē un Kolbs bija saņēmuši dienā trīs frankus, pirmajam dienas alga bija divi, otrajam viens franks. Tā kā pieņemto pasūtījumu veikšanai vajadzīgais materiāls bija maksājis vairāk par simt frankiem, Ievai kļuva skaidrs, ka viņu laulības pirmajos sešos mēnešos Dāvids cietis zaudējumus, jo nebija nomaksāta īre, ņe saņemti procenti no ierīcēs un tipografa patentā ieguldītā kapitala, kas bija iespiedēja parastā peļņa, nebija izsniegta alga Marionai, turpretī izdota nauda par iespiedkrāsu, par daudziem sīkumiem, kurus tipografi dēvē par pielikumiem; šis apzīmējums cēlies no četrstūrainajiem vadmalas vai zīda auduma gabaliem, kurus lietoja kā starpkārtu starp spiedes vārsti un papīru, lai mazinātu spiedienu uz burtiem. Vispārējos vilcienos iepazinusies ar tipogrāfijās iespējām un ražīgumu, Ieva aptvēra, cik niecīgu guvumu varēja sniegt viņu uzņēmums, ko pilnīgi bija nožņaugusi brāļu Kuantē rijīga rosība; tie bija reizē papīrrūpnieki, avīzes izdevēji, privileģētie biskapa kancelejas, pilsētas valdes un prefektūras pasūtījumu iespiedēji. Avīze, ko priekš diviem gadiem Sešari, tēvs un dēls, bija pārdevuši par divdesmit diviem tūkstošiem franku, tagad ienesa astoņpadsmit tūkstošus franku gadā. Ieva uzminēja, ka zem brāļu Kuantē šķietamās augstsirdības slēpjas salts aprēķins; tie atstāja Sešara tipogrāfijai tik daudz pasūtījumu, lai tā varētu vilkt dzīvību, bet ne tik daudz, lai tā spētu ar viņiem konkurēt. Pārņemot uzņēmuma vadību, Ieva vispirms precizi inventarizēja visas vērtības. Kolbām, Marionai un Scrizc viņa lika uzkopt spiestuves telpas, visur iztīrīt, sakārtot. Un kādu vakaru, kad Dāvids pēc klaiņājuma pa laukiem atgriezās kopā ar vecu sievieti, kas stiepa milzīgu, drānā ievīstītu saini, Ieva lūdza vīram padomu, kādā veidā lai izmantojot vecās drazas, ko viņiem atstājis Sešara tēvs, un apsolīja visu vadīt patstāvīgi. Pēc vīra ieteikuma Sešara kundze, iepriekš izšķirojusi visus atrastos papīra atlikumus, izlietoja tos, liekot iespiest divās slejās uz vienas lappuses krāsaini ilustrētas tautas leģendas, ko zemnieki lipina pie savu būdiņu sienām, kā: Mūžīgais Zīds, Roberts-Velns, Skaistā Magelona un dažādas brīnumu teiksmas. Kolbu Ieva padarīja par iznēsātāju. Serizē nezaudēja ne minūti laika: no rīta līdz vakaram viņš salika vientiesīgos stāstījumus ar neveiklajiem greznojumiem. Mariona rūpējās par iespiešanu. Sar-dona kundze uzņēmās visas mājsaimniecības rūpes, jo Ieva krāsoja graviras. Divos mēnešos, pateicoties Kolba rosībai un godīgumam, Sešara kundze pārdeva divpadsmit jūdžu apkaime no Angulemas trīstūkstoš kartīšu, kuru izgatavošana bija maksājusi trīsdesmit franku, un, pārdodot tās par diviem sū gabalā, nopelnīja trīssimt franku. Bet, kad visas apkārtējās būdiņas un krodziņi bija izraibināti ar šīm leģendām, vajadzēja padomāt par kādu citu darījumu, jo elzasietis nevarēja doties ārpus departamenta robežām. Ieva izvandīja tipogrāfijā malu malas un galu galā atrada veselu sēriju figuru, kas nepieciešamas tā sauktā ganu kalendāru iespiešanai; šajā kalendārā viss saturs attēlots ar zīmēm, gravirām un zīmējumiem sarkanā, melnā un zilā krāsā. Vecais Sešars, pats neprazdams ne lasīt, ne rakstīt, bija sava laikā nopelnījis daudz naudas, iespiežot šo grāmatiņu, kas domāta lasīt nepratējiem. Šis kalendārs, ko pārdeva par vienu sū, bija sešdesmit četras reizes salocīta loksne, kas izveidoja sešdesmilčetrlapu formātā grāmatu ar simt divdesmit astoņām lappusēm. Panākumi, ko Sešara kundze bija guvusi ar skrejla-piņām, kādas lielāko tiesu iespiež provinces sīkajās tipogrāfijās, iepriecināja uzņēmīgo sievieti, un viņa gribēja izdot ganu kalendāru plašākā apjomā, ieguldot šaja pasākumā visu savu peļņu. Ganu kalendāru, ko Francijā ik gadu pārdod vairāku miljonu eksemplāros, iespiež uz rupjāka papīra nekā Lježas almanachu, un šis papīrs maksā apmēram četrus frankus rīsē. Apdrukāta ši rīse, kurā ir piecsimt lokšņu, tiek pārdota par vienu sū loksnē un ienes divdesmit piecus frankus peļņas. Sešara kundze nolēma pirmajam izdevumam izlietot simt rišu, no kurām iznāktu piecdesmit tūkstoš kalendāru un, tos pārdodot, divtūkstoš franku peļņas. Izklaidīgs kā ikviens cilvēks, kas pilnīgi iegrimis savā darbā, Dāvids tomēr jutās pārsteigts, kad, iemetot skatienu darbnīcā, viņš tur dzirdēja klabam spiedi un redzēja, ka Serize neat-sēzdamies rosīgi strādāja Sešara kundzes vadībā. Un tā diena, kad Dāvids iegāja spiestuvē, lai iepazītos ar Ievas darbu, sniedza viņai uzvaras prieku, jo vīrs uzslavēja viņu un atzina, ka pasākums ar kalendāriem esot lielisks. Dāvids apsolīja arī nākt talkā ar padomu iespiedkrāsu izvēle attēliem, kas bija svarīga šajā kalendārā, kur viss runā acij. Beidzot, viņš pats apņēmās savā noslēpumainā darbnīciņā pārliet vēlmēs, lai cik spēdams palīdzētu sievai šai nelielajā, bet viņiem visai nozīmīgajā pasākumā.

Versmainās darbošanās sākumā pienāca izmisuma pilnās Vēstules, kurās Lisjens pastāstīja mātei, māsai un māsasvīram par savām neveiksmēm un postu Parizē. Saprotams, ka Ieva, Šardona kundze un Dāvids, aizsūtīdami šim luteklim trīssimt franku, katrs sniedza dzejniekam vispašaizliedzīgāko upuri. Jauno ziņu nospiesta, gluži izmisusi, ka nespēja neko lielu nopelnīt, kaut arī strādāja tik dūšīgi, Ieva ar lielām bažām gaidīja notikumu,kas parasti jaunajam pārim nes vislielāko prieku. Jūtot, ka drīz kļūs māte, viņa sev vaicāja: «Kas ar mums notiks, ja mans mi|ais Dāvids līdz manām dzemdībām vēl nebūs sasniedzis savu meklējumu mērķi? ... Un mūsu nabaga tipogrāfijā tikko sāk rosīties, kas gan to turpmāk vadīs?»

Ganu kalendāram vajadzēja būt iespiestam labu laiciņu pirms pirmā janvara; bet Serizē, uz kura pleciem gulās visa kalendara salikšana, strādāja joti lēni, un Sešara kundze izmisa par to jo vairāk tāpēc, ka nepazina tik labi tipogrāfijās darbu, lai varētu viņam ko pārmest; Ievai atlika tikai allaž paturēt acīs jauno parīzieti. Serizē bija atradenis, uzaudzināts Parizes lielajā atradeņu namā, tad licis ielikts Dido kungu uzņēmumā par mācekli. No četrpadsmit līdz septiņpadsmit gadu vecumam Serizē bija īsts Seīds^33 Sešaram, kas viņu nodeva apmācībā vienam no saviem spējīgākajiem strādniekiem un padarīja par savu lutekli, par savu tipogrāfijās pāžu; nojauzdams zēnā visai asu prātu, Dāvids, gluži dabiski, interesējās par viņu un, sagādājot tam reizēm kādu izklaidēšanos vai saldumus, kas nabaga māceklim pašam nebija pa kabatai, iemantoja viņa sirsnīgu padevību. Daba bija apveltījusi Serizē ar diezgan glītu, šķelmīgu sejiņu, ugunīgu matu cekulu, duļķaini zilām acīm, Parize iepotējusi ielas zēna tikumus, ar kuriem viņš ieradās Angumuā galvaspilsētā. Spraigais, zobgalīgais gars, visai ļaunprātīgā dzēlība viņu darīja šeit gluži bīstamu. Angulemā Dāvids zēnu mazāk uzraudzīja vai nu tāpēc, ka audzēkņa vecums iedvesa vairāk uzticības, vai ari tipografs cerēja, ka province labvēlīgi ietekmēs Serizē, bet tas, aizbildnim nezinot, kļuva par īstu donžuānu, savaldzināja trīs četras jaunas strādnieces un galīgi pagrima. Serizē morāle — Parizes krodziņu atmosfēras augs — izvērta pašlabuma meklēšanu par savu vienīgo likumu. Bez tam Serizē, kam nākošgad, pēc tautā parastā izteiciena, bija jāvelk loze, nesaskatīja sev nekādu nākotnes izredžu; tāpēc viņš mierīgi taisīja parādus, domādams, ka pēc pusgada kļūs zaldāts un tad neviens aizdevējs nespēs viņu sameklēt. Dāvids Serizē acis vēl bija zināma autoritāte, nevis kā saimnieks un ari nevis tāpēc, ka tas bija par viņu gādājis, bet gan tālab, ka bijušais Parizes ielu zēns cienīja Dāvidā augsto inteliģenci. Scrize drīz vien sāka brāļoties ar Kuante firmas darbiniekiem, jo puisi valdzināja strādnieku vamzis un blūze, proti, savas kārtas apziņa, kas

zemākajos slāņos izpaužas varbūt vēl spēcīgāk nekā augstākajos. Sai saskare Serizē drīz vien zaudēja to mazumiņu godprātības, ko Dāvids viņam bija iekalis; un tomēr, kad citi zobojās par zēna tipogrāfijās kocencm, kā lāči nicinoši bija iesaukuši Scšaru vecās spiedes, un lielījās ar duci metālā spiedēm, kuras darbojās brāļu Kuantē milzīgajā spiestuve, kur vienīgo koka spiedi lietoja tikai korektūru iespiešanai, Serizē lepni meta zobgaļiem sejā izaicinājumu:

— Mans pintiķis ar savām kocenēm tiks tālāk nekā jūsējie ar viņu metālā sikšņotājiem, no kuriem nāk ārā tikai pātaru grāmatas! Viņš niekie kādu noslēpumu un, kad to atradīs, tad iebāzīs sev kabatā visus Francijas un Navaras tipografus! ...

— Bet pagaidām tu esi plukata faktors, kam maksā četrdesmit su un ko komandē spodrgludinātāja! — tie viņam atbildēja.

— Un kas par to? Toties viņa ir glīta, — atcirta Serize, — uz viņu patīkamāk paskatīties nekā uz jūsu saimnieku mūļiem.

— Vai tu vari paēst no viņas skaistuma?

No draudzīgajiem ķīviņiem, kas norisinājās gan krodziņā, gan tipogrāfijās pievārtē, arī līdz brāļu Kuantē ausīm aizklīda šādas tādas valodas par Sešara tipogrāfijās stāvokli; viņi padzirdēja par Ievas iccereto pasākumu un nolēma, ka tas jāno-slāpē jau pašā dīglī, citādi nabaga sievietei varētu izdoties likt pie zināmas labk.ājības.

— Jāsadod viņai pa pirkstiem, lai pāriet patikšana uz darījumiem, — abi brāļi savā starpa sprieda.

Viens no abiem brāļiem, proti, tas, kurš vadīja tipogrāfiju, sastapās ar Serizē un piedāvāja par zināmu atlīdzību lasīt viņiem korektūras, lai atslogotu pašu korektoru, kas it kā netiekot galā ar visiem darbiem. Pastrādājot nedaudzas stundas nakti, Serizē no brāļiem Kuantē nopelnīja vairāk nekā no Dāvidā Sešara pa visu dienu. Pamazām starp abiem Kuantē un Serizē nodibinājās itin draudzīgas attiecības, abi brāļi atzina, ka jauneklis esot ļoti spējīgs, un nožē.oja, ka viņš ieņemot tik neapskaužamu vietu.

— Jus varētu kļūt par faktoru kādā solidā firmā, — ierunājās kādu dienu viens no abiem Kuantē, — kur nopelnītu sešus frankus dienā, un ar jūsu saprātu jūs agri vai vc.u kļutu par līdzīpašnieku uzņēmuma.

— Ko tas man dod, ka esmu veicīgs faktors? — Serizē

atteica. — Es esmu bārenis, nākošgad mani iesauks dienestā, un, ja izvilkšu liktenīgo lozi, kas gan par mani samaksās vietnieku? ... t

Ja jus kļūsiet noderīgs, — atbildēja bagātais tipografs, — kāpēc gan tad lai jums atteiktos izsniegt avansa veidā stirnu, kas nepieciešama jūsu atbrīvošanai?

— Mans pintiķis jau nu to nedarīs! — sacīja Serizē.

— Kas zina? Varbūt viņš līdz tam laikam būs atradis meklēto noslēpumu ...

Si frāze tika izteikta tādā tonī, kas varēja modināt visļaunākās domas katrā, kurš to dzirdēja; tāpēc art Serizē uzmeta papīrfabrikantam skatienu, kas bija daiļrunīgāks par neatlaidīgāko jautājumu.

— Es gan nezinu, ar ko viņš nodarbojas, — piesardzīgi ierunājās puisis, redzot, ka buržuā klusē, — bet tas nu ir skaidrs, ka ar drukāšanu viņš nedomā saraust zelta kalnus!

— Mans draugs, — teica tipografs, sniedzot Serize sešas loksnes no diocezci iespiežamās lūgšanu grāmatas, — ja jūs mums to līdz rītdienai izlabosiet, tad saņemsiet astoņpadsmit franku. Mēs neesam ļauni cilvēki, mēs dodam nopelnīt mūsu konkurenta faktoram! Jā, mēs varētu arī ļaut Scšara kundzei ieguldīt kapitālu ganu kalendara iespiešanā un izpostīt viņu, bet mes tā nerīkosimies: mēs atļaujam, lai jūs viņai pasakāt, ka arī uies izdosim ganu kalendara . .. Lai viņa zina, ka nepagūs pirmā nākt ar to klajā ...

Tagad nav grūti saprast, kāpēc Serizē tā vilcinājās ar kalendara salikšanas darbu.

Ievu sagrāba šausmas, kad viņa uzzināja, ka brāļi Kuantē gatavojas izjaukt viņas niecīgo pasākumu, bet Serizē diezgan liekulīgajā paziņojumā par gaidāmo konkurenci viņa tomēr tiecās saskatīt padevības apliecinājumu; taču drīz vien nabaga sieviete pamanīja, ka viņas vienīgais burtlicis dažkārt izrāda pārāk lielu ziņkārību, ko tā atkal gribēja attaisnot ar viņa jaunību.

— Serize, — viņa kādu rītu to uzrunāja, — jūs pastāvīgi ložņājat gar durvīm, gaidot, kamēr iznāk Scšara kungs, lai redzētu, ko viņš tur slēpj, jūs glūnat pagalmā, kad viņš iziet no velmju lietuves, bet par mūsu kalendara pabeigšanu neraizējaties. Tas ir ļoti slikti! Jo vairāk tāpēc, ka es, viņa sieva, kā redzat, respektēju viņa noslēpumu un tik ļoti nopūlos, lai varētu viņam brīvi ļaut pabeigt darbu. Ja jūs nebūtu velti notriecis laiku, kalendārs jau būtu iespiests, Kolbs to jau pārdotu un Kuantē mums nevarētu nekā nodarīt.

— Nu, nu, saimniec, — Sēmē atcirta, — vai jums nepir liek, ka es par četrdesmit sū dienā pastrādāju par simt su? Ja man brāļi Kuantē nedotu korektūras, ko lasu vakaros, tad es varētu grauzt klijas.

Jau tik jauns jūs esat tik nepateicīgs! Jūs tiksiet tālu, atbildēja Ieva, ko bija dziļi sāpinājuši ne tik daudz Serize pārmetumi, cik viņa rupjais tonis, draudīgā stāja un izaicinošais skatiens.

— Cik nu tālu var tikt, kad saimnieko sievišķis, tādam jau bieži vien iznāk nedēļā divas pirmdienas.

Juzdamās aizvainota sievietes pašcieņā, Ieva uzmeta Serize nosodošu skatienu un uzkāpa augšstāvā dzīvoklī. Kad Dāvids atnāca pusdienās, viņa tam jautāja:

— Mans draugs, vai tu pilnīgi uzticies šim slaistam Serize?

Serize? — Dāvidā balsī skanēja izbrīna. — Apžēlojies,

viņš taču ir mans puika, es viņu esmu apmācījis, esmu viņam ierādījis koriģēšanu, salikšanu, viņam jāpateicas man par visu, kas viņš kļuvis! Tikpat labi varētu jautāt tēvam, vai tas uzticas savam bērnam ...

Ieva pastāstīja Davidam, ka Serizē lasot korektūras Kuantē tipogrāfijai.

— Nabaga zēns! No kaut ka taču viņam jādzīvo, — Dāvids atteica pazemīgi kā saimnieks, kas apzinās savu vainu.

— Jā, draudziņ, bet redzi, kāda starpība starp Kolbu un Serizē; Kolbs katru dienu nostaigā savas divdesmit jūdzes, izdod piecpadsmit vai divdesmit sū, atnes mājā septiņus, astoņus, reizēm pat deviņus frankus par pārdotajām kartītēm un nekad neprasa no manis vairāk par saviem divdesmit sū. Kolbs drīzāk ļautu nocirst sev roku nekā pieskartos Kuantē tipogrāfijā pie spiedes roktura, viņam varētu piesolīt tūkstoš ekiju, arī tad tas neokšķerētu atbirās, ko tu izmet pagalmā; turpretī Serizē tās uzlasa un pētī.

Cilvēki ar daiļam dvēselēm ļoti nelabprāt tic ļaunumam un nepateicībai, tikai pēc smagas mācības viņi gūst atziņu par ļaužu samaitātības plašumu; un tad, izpratuši, cik tālu var iet zemiskums, viņi paceļas līdz tādai iecietībai, kas ir visdziļākā nicināšana.

— Ak, tā ir tikai Parizcs ielu zēna ziņkārība! — Dāvids iesaucās.

— Labi, mans draugs, tad man par prieku nonāc man līdzi lejā darbnīcā un apskaties, ko tas tavs zēns mēneša laikā salicis un vai viņam jau nevajadzēja būt galā, ar mušu kalendāru...

Pēc pusdienām Dāvids pārliecinājās, ka vienā nedējā bijis iespējams salikt kalendāru; uzzinājis, ka arī brāļi Kuantē gatavo tādu pašu, viņš nolēma palīdzēt sievai: uzdeva Kolbām pārtraukt tirgošanos ar bildītēm un pats uzņēmās darba vadību: salika formu, no kuras Kolbām kopā ar Marionu vajadzēja taisīt novilkumus, bet pats kopā ar Serizē iespieda otru formu, pārraugot ari daudzkrāsu iespiedumus. Katra krāsa jāiespiež atsevišķi. Tā četrkrāsains zīmējums jāiespiež četras reizes. Tādā veida ganu kalendara iespiešana prasa tik lielu darbu, ka tos laiž klajā vienīgi provinces tipogrāfijās, kur darba rokas un uzņēmumā ieguldītā kapitala procenti ir ārkārtīgi zemi. Lūk, tāpēc sis visai parupjais izdevums neatmaksājas tipogrāfijām, kuras iespiež greznus izdevumus. Pirmo reizi kopš vecā Sešara aiziešanas vecajā darbnīcā tika iedarbinātas divas spiedes. Kaut gan kalendārs bija izdevies savā veidā meistariski, Ievai tomēr vajadzēja to pārdot par diviem liariem gabalā, jo brāļi Kuantē savējo atdeva iznēsātājiem par trim santimiem; ar iznēsātājiem pārdotajiem kalendāriem viņa tikai atguva izdevumus, bet nopelnīja uz eksemplāriem, kurus pārdeva pats Kolbs; tomēr cerēto peļņu neizdevās gūt. Pamanījis, ka daiļā saimniece viņam neuzticas, Serizē izvērtās par tiešu pretinieku, nodomādams: «Tev pret mani ir aizdomas? Labi, es atriebšos!» Parizes ielu zēni allaž tā izturas. Tā Serizē sāka pieņemt no Kuantē kungiem atalgojumus, kas acīm redzami pārsniedza atlīdzību par korektūru lasīšanu, kuras zēns ik vakaru saņēma viņu kantori uu ik rītu atkal turpat nodeva. Ar katru dienu vairāk sarunādamies ar brāļiem Kuantē, Serizē iedraudzējās ar tiem un beidzot saskatīja ēsmu, ko tie viņam izmeta, — iespēju atbrīvoties no karadienesta; Kuantē kungi nemaz nepaguva piekukuļot zēnu, tas pats piedāvājās izspiegot Dāvidu, lai izmantotu viņa meklēto izgudrojumu.

Redzot, cik maz viņa var paļauties uz Serizē, un nespējot atrast otru Kolbām līdzvērtīgu darbinieku, Ieva satraukumā nolēma atlaist savu vienīgo burtlici, jo ar mīlošas sievietes tālredzību saskatīja viņā nodevēju; bet, tā kā tas nozīmētu tipogrāfijās galu, tad viņa izšķīrās par vīrišķīgu lēmumu: uzrakstīja vēstuli Metivjē kungam, Dāvidā Sešara, brāļu Kuantē un gandrīz visu departamenta papīrfabrikantu piegādātājam, lūgdama iespiest Parizes Grāmatizdevēju avīzē šādu paziņojumu: «Pārdodama pilnīgi iekārtota tipogrāfijā ar patentu Anguiemā. Noteikumi uzzināmi pie Metivjē kunga, Serpanta ielā.»

Izlasījuši avīzes numuru, kura bija iespiests šis paziņojums, brāji Kuantē apspriedās savā starpā: «Sai mazajai sievietei ir galva uz pleciem, pienācis laiks, lai mēs saņemtu savās rokas viņas spiestuvi, atmetot viņai tik daudz, ka pieliek dzīvei; citādi mēs varētu sastapt pretinieku Dāvidā pēcniekā, un mums ir svarīgi vienmēr gūt ieskatu šā izgudrotāja darbnīcā.»

Šādi apsvērumi pavedināja brāļus Kuantē ierasties pie Dāvidā Sešara uz pārrunām. Ieva nopriecājās no visas sirds, redzot, ka viņas viltība tik drīz sekmējusies, jo ieradās brāļi Kuantē un atklāja savu nolūku: tie gr.bot lūgt Sešara kungu drukāt uz viņu rēķina, jo esot pārslogoti ar darbiem, ar viņu pašu spiedēm nepietiekot, lai veiktu visus pasūtījumus, un viņi esot uzaicinājuši burtličus pat no Bordo, tāpēc apņemoties pilnīgi nodarbināt Dāvidā tipogrāfijās tris spiedes.

— Mani kungi, — Ieva sacīja brāļiem Kuantē, kamēr Serizē aizgāja paziņot Dāvidam par amata biedru apmeklējumu, — strādādams Dido kungu firmā, mans vīrs iepazinies ar vairākiem lieliskiem tipografiern, godīgiem un rosīgiem, un viņš, bez šaubām, izvēlēsies sev pēcnieku no šo cilvēku vidus... Vai nav labāk pārdot uzņēmumu par kādiem divdesmit tūkstošiem franku, kuri mums ienestu tūkstoti franku rentes gadā, nekā ik gadus zaudēt ap tūkstoti franku ar darbiem, kādus jus mums atmetat? Kāpēc jūs nošķaudāt mūsu nelielo spekulāciju ar kalendāriem, kurus, kā jūs zināt, vienmēr izdevusi ši tipogrāfijā?

— Bet kāpēc jūs, cienītā, mūs nebrīdinājāt? Mēs nekad nebūtu stājušies jums ceļā, — glaimīgi atteica tas no abiem brāļiem, kas bija iesaukts par lielo Kuantē.

— Bet, kungi, jūs taču sākāt iespiest kalendāru tikai pēc tam, kad uzzinājāt no Serizē, ka es to iespiežu.

Strauji izmetot šos vārdus, Ieva paskatījās uz to, ko mēdza saukt par lielo Kuantē, un tas nodūra acis. Tā viņa guva Serizē nodevības pierādījumu.

Sis Kuantē, papīrfabrikas un visu darījumu vadītājs, bija daudz veiklāks komersants nekā viņa brālis Zans, kas gan tipogrāfiju pārzināja ļoti saprātīgi, bet pec savām spējām līdzinājās pulkvedim, turpretī Bonifass bija kā ģenerālis, kam Zans ļāva darboties kā galvenajam komandierim. Bonifass bija stiegrains, izkāmējis vīrietis, seja viņam dzeltena kā vaska svece, no vienas vietas nosēta ar sarkaniem plankumiem, lūpas allaž sakniebtas, acis kā kaķim, un viņš nekad neiekaisa, vislielākās rupjības uzklausīja svētulīgā mierā, un atbildēja medaini saldā balsi. Viņš kārtīgi apmeklēja dievkalpojumus, sūdzēja grēkus un gāja pie dievgalda. Aiz glaimīgi laipnajām manierēm, aiz gandrīz gjēvās ārienes viņā slēpās garīdznieka neatlaidība un godkāre, mantas un goda alkstoša tirgoņa kārība. Lielais Kuantē kopš 1820. gada tīkoja pēc visa tā, ko 1830. gada revolūcijā buržuāzijā galu galā izcīnīja. Dziļi ienīzdams aristokrātiju. vienaldzīgs pret reliģijas jautājumiem, viņš bija tikpat dievbijīgs, cik Bonaparts montanjars. Apbrīnojami lunkani viņš lieca muguru gan dižciltīgo, gan valdības pārstāvju priekšā, izlikdamies sīks, pazemīgs un pieļāvīgs. Lai jo labāk raksturotu šo cilvēku, minēsim vēl vienu īpašību, ko sevišķi pratis novērtēt ļaudis, kam nav sveša veikalnieku sfēra: lielais Kuantē valkāja brilles ar ziliem stikliem, aiz kuriem slēpa skatienu, aizbildinādamies, ka tie aizsargājot acis no spilgtās saules pilsētā, kurā kaļķainā zeme un celtnes ir baltas un dienas gaismas intensitāti vēl kāpina apkaimes augstums. Tikko pārsniegdams vidēju augumu, viņš tomēr izskatījās garš, tāpēc ka bija ļoti vājš, un šis vājums liecināja par darbiem pārslogotu cilvēku, par nepārtraukti rosmīgu domu pasauli. Viņa jezuitisko ārieni vēl papildināja taisni, gari, pelēcīgi mati, apcirpti kā garīdzniekam, un apģērbs, kādu viņš kopš septiņiem gadiem valkāja nemainīgi: melnas bikses, melnas zeķes, melna veste un brūnas vadmalas lcvite (tā dienvidos sauc svārkus). Par lielo Kuantē ļaudis viņu sauca, lai atšķirtu no brāļa, ko dēvēja par resno Kuantē, tā uzsverot pretstatu gan abu brāļu augumos, gan spējās, kaut ari bīstami viņi bija vienlīdz. Patiesi, Zans Kuantē, šis lādzīgais, druknais puisis ar flamisko, Angumuā saulē iedegušo seju, zems un plecīgs resnvēderis kā Sančo, ar mūžīgu smaidu uz lūpām, bija spilgts pretmets savam vecākajam brālim. Zans atšķīrās .no brāļa ne tikai ar sejas vaibstiem un inteliģenci, bet ari ar saviem politiskajiem uzskatiem, kas bija gandrīz liberāli; viņš atradās kreisajā centrā, baznīcā gāja tikai svētdienās un lieliski sapratās ar liberālajiem tirgotājiem. Vairāki Umo veikalnieki gan apgalvoja, ka šo brāļu uzskatu atšķirība esot vienkārši komēdija. Lielais Kuantē veikli izmantoja brāļa šķietamo skadrumu, Zans viņam bija vienkārši ierocis. Zans allaž uzņēmās izteikt skarbos vārdus, bargo rīcību, kas neatbilda brāļa lēnīgajam raksturam. Zaņa pārziņā bija dusmu iecirknis, viņš sašuta, izkliedza nepieņemamus priekšlikumus, un tad viņa brāļa piedāvājumi šķila mērenāki; tā agri vai vēlu abi sasniedza savus mērķus.

Ieva ar sievietēm raksturīgo nojautu drīz vien atšifrēja abu brāļu raksturu; tik bīstamu pretinieku klātbūtnē viņa izturējās ļoti piesardzīgi. Dāvids, ko sieva jau bija brīdinājusi, uzklausīja savu ienaidnieku piedāvājumus ārkārtīgi izklaidīgi.

— Vienojieties ar manu sievu, — viņš atteica abiem Kuantē, izejot no stiklotā kabineta, lai atgrieztos savā nelielajā laboratorija, — viņa pārzina manu tipogrāfiju labāk nekā es pats. Es pašreiz nodarbojos ar pasākumu, kas ienesīs daudz vairāk nekā šis nožēlojamais uzņēmums un dos man iespēju atgūt zaudējumus, kādi man radušies jūsu dēļ...

— Un kādā veidā? — smiedamies iejautājās resnais Kuantē.

Ieva paskatījās uz vīru, it kā ieteicot izturēties piesardzīgi.

— Jus man maksāsiet meslus, jūs un visi tie, kas patērē papīru, — Dāvids atbildēja.

— Jus nodarbojaties ar kādu izgudrojumu? — vaicāja Benuā Bonifass Kuantē.

Kad Bonifass ar visglaimīgāko seju vismedainākajā balsī bija izteicis šo jautājumu, Ieva atkal uzmeta skatienu vīram, lai pamudinātu viņu neatbildēt nekā vai arī atbildēt ko gluži nenozīmīgu.

— Es meklēju līdzekli, ka apmēram uz pusi palētināt papīra ražošanu ...

Un viņš izgāja, nepamanīdams, ar kādiem skatieniem pārmijās abi brāļi, it kā sarunādamies savā starpā: «Šis vīrs noteikti ir izgudrotājs, tā veidots cilvēks nevar but dīkdienis!» — «Izmantosim viņu!» it ka ieteica Bonifass. — «Bet kādā veidā?» it kā jautāja Zans.

— Dāvids pret jums izturas tāpat kā pret mani, — sacīja Sešara kundze. — Kad izrādu ziņkārību, viņš, bez šaubām, atcerodamies, ka mani sauc Ieva, neuzticas un atbild man ar tādu pašu frāzi, bet īstenībā tā ir tikai iecere...

— Ja jūsu vīram izdotos realizēt šo ieceri, tad viņš noteikti daudz ātrāk kļūtu bagāts nekā ar šo tipogrāfiju, un tagad es vairs nebrīnos, ka viņš pamet novārtā šo uzņēmumu, — teica Bonifass, ieskatīdamies tukšajā darbnīcā, kur vienīgi Kolbs sēdēja uz dēļa un ierīvēja maizes riecienu ar ķiploka šķēlīti. — Bet mums vis diezinkā nepatiktu redzēt šo tipogrāfiju aktiva, rosīga, godkārīga konkurenta rokās, un varbūt mēs varēsim vienoties. Piemēram, ja jūs būtu ar mieru par zināmu sumu iznomāt savas tipogrāfijās ierīces kādam no mūsu meistariem, tas ar jūsu firmas vārdu strādātu mūsu darbus, kā Parizē bieži mēdz darīt, un mēs šim puisim sagādātu pietiekami daudz pasūtījumu, lai tas spētu jums samaksāt glītu nomas naudu un vēl sev kaut cik nopelnīt...

— Viss atkarīgs no sumas, — Ieva Sešara atteica. — Cik jūs gribat maksāt? — viņa piebilda, tā paskatīdamās uz Boni-fasu, lai tas redz, ka viņa pilnīgi saprot Kuante plānu.

— Kādu sumu jūs vēlētos? — Zans Kuantē strauji atjautāja.

— Trīstūkstoš franku par pusgadu, — Ieva atbildēja.

— Apžēlojieties, mana cienītā, nupat jūs runājāt, ka gribot pārdot savu tipogrāfiju par divdesmit tūkstoš frankiem, — Bonifass iebilda jau gluži saldā balsī. — Divdesmit tūkstoš franki par sešiem procentiem gadā ienes tikai tūkstoš divi simti franku.

Uz mirkli Ieva apmulsa, aptverdama, cik svarīgi ir prast klusēt veikalu lietās.

— Jūs lietosiet mūsu spiedes, mūsu burtstabiņus, ar kurieni, kā jau esmu jums pierādījusi, varu vēl šo to veikt, — viņa iebilda, — un mums jāmaksā arī telpu īre Sešara tēvam, kas mūs nebūt neapber ar dāvanām.

Pēc divu stundu ilgas cīņas Ieva izkaulēja divtūkstoš franku par pusgadu, no kuriem tūkstoš franku iemaksāja uz priekšu. Kad viss jau bija norunāts, abi brāļi paziņoja Ievai, ka nodomājuši uzticēt tipogrāfiju ar visiem piederumiem Serize. Ievai neizdevās apslāpēt pārsteigumu.

— Ir taču labāk ņemt kādu, kas pazīst spiestuvi! — noteica resnais Kuantē.

Ieva, nekā neatbildēdama, atvadījās no abiem brāļiem un sevī noņēmās turpmāk pati uzraudzīt Serizē.

— Skaties tikai! Tad jau ienaidnieks ir ielauzies cietoksni! — Dāvids smiedamies sacīja sievai, kad tā pusdienu laikā parādīja viņam parakstāmos aktus.

— Ak, par Kolbu un Madonas uzticību es galvoju, un gan jau tie abi visu uzraudzīs. Svarīgākais ir tas, ka mēs saņemsim četrus tūkstošus franku rentes par tipogrāfijās iekārtu, kura līdz šim mums tikai nesusi zaudējumus. Tev nodrošināts vesels gads, lai realizētu savus meklējumus!

— Tu esi kā radīta, lai būtu izgudrotāja sieva, kā pati toreiz upmalā man sacīji! — maigi spiezdams sievas roku, teica Sešars.

Kaut gan saņemtās naudas pietika, lai Dāvidā ģimene bez raizēm nodzīvotu ziemu, viņš pats tomēr nokļuva Serize pastāvīgā uzraudzībā un, pašam to neapzinoties, atkarībā no lielā Kuantē.

— Tagad viņi ir mūsu rokās! — izejot no Sešara spiestuves, papīrfabrikants sacīja savam brālim tipografam. — Šie nabaga ļautiņi pieradīs saņemt nomas maksu par savu tipogrāfiju; viņi jau sāks ar to rēķināties un taisīs parādus. Bet mēs pēc pusgada līgumu neatjaunosim, un tad redzēsim, kas šim ģēnijam aiz ādas, jo mēs piedāvāsim viņam palīdzīgu roku, uzaicinot nodi bināt ar mums sabiedrību, lai izmantotu viņa izgudrojumu.

Ja kāds slīpēts komersants būtu dzirdējis, kāda noskaņā lielais Kuantē izrunāja vārdus: nodibināt ar mums sabiedrību, tad saprastu, ka dzimtsarakstu nodaļā noslēgts laulības līgums nav tik bīstams kā komerciālā tiesā noslēgts tirdzniecības līgums. Vai tas jau nebija par daudz, ka šie negantie mednieki dzinās pa pēdām pakaļ savam medījumam? Vai Dāvids ar sievu, kaut arī Kolbs un Mariona viņiem palīdzētu, spēs noturēties pret Boni-fasa Kuantē viltībām?

Kad Sešara kundzei pienāca laiks dzemdēt, Lisjena atsūtītie piecsimt franki kopā ar Serizē otro maksājumu deva iespēju segt visus izdevumus. Ieva, viņas māte un Dāvids, kas jau bija domājuši, ka Lisjcns viņus aizmirsis, izjuta tikpat lielu prieku kā dzejnieks pirmo panākumu laikā, jo Lisjena spožā debija žurnālistikā bija sacēlusi Angulemā lielāku satraukumu nekā Parizē.

Mānīgajā drošībā ieaijātais Dāvids gandrīz zaudēja pamatu zem kājām, saņēmis no sievasbrāļa šādas cietsirdīgas rindas:

«Mīļais Dāvid, es pie Metivjē iekasēju trīs vekseļus ar taviem parakstiem, izrakstītus uz mana vārda, ar termiņiem pec viena, diviem un trim mēnešiem. Man nebija cita ceļa kā pašnāvība vai arī ši briesmīgā izeja, kas tev, bez šaubām, sagādās lielas grūtības. Vēlāk tev paskaidrošu, kādā postā esmu nonācis, kā arī centīšos naudu attiecīgos termiņos tev aizsūtīt.

Šo vēstuli sadedzini, nesaki ne vārda manai māsai un mātei, jo, atzīšos, es paļāvos uz tavu vīrišķību, ko labi pazīst

tavs nelaimīgais brālis

Lisjens de Ribamprē.»

— Tavs nabaga brālis nonācis lielās sprukās, — Dāvids sacīja sievai, kas tieši piecēlās no nedēļnieces gultas, — un es viņam aizsūtīju trīs vekseļus, katru par‘tūkstoš frankiem, ar termiņiem pēc viena, diviem un trim mēnešiem; liec to vērā.

Tad viņš aizgāja klaiņāt pa laukiem, lai izvairītos no paskaidrojumiem, kādus sieva noteikti prasītu. Bet Ieva jau tā bija noraizējusies par brāļa pusgadu ilgo klusēšanu, ka, apspriežot ar māti vīra izteikto draudīgo frāzi, viņu pārņēma ļoti baiga nojauta, un, vēlēdamās to izkliedēt, nelaimīgā sieviete izmisumā pieņēma visai pārdrošu lēmumu. Tieši tobrīd jaunais de Rastin-jaka kungs bija ieradies Angulemā, lai dažas dienas pavadītu savā ģimenē, un izteicies tik ļauni par Lisjenu, ka šīs jaunās vēstis no Parizes, šejienes mēlnešu izpušķotas, klīstot no mutes mutē, sasniedza arī žurnālistā māsas un mātes ausis. Ieva aizsteidzās pie de Rastinjaka kundzes un izlūdzās satikšanos ar viņas dēlu, kam uzticēja savas bažas un lūdza, lai tas pasakot patiesību par Lisjena stāvokli Parizē. Tā Ieva vienā mirklī dabūja dzirdēt par brāļa sakariem ar Koraliju, par divkauju ar Mišelu Kretjenu, kuras iemesls bijis Lisjena nodevīgais raksts pret d’Artezu, īsi sakot, visus Lisjena dzīves apstākļus zobgalīga dendija indīgajā apgaismojumā; turklāt de Rastinjaks savu nenovīdību un skaudību prata ietērpt līdzjūtības maskā, sniegt to draudzīgas intereses formā par savas dzimtās malas cilvēku, it ka raizējoties par izcilā jaunekļa nākotni un sirsnīgi apbrīnojot talantu, ar kādu apveltīts Angulemas dzejnieks, kas tik briesmīgi sevi apkaunojis. Rastinjaks pastāstīja par Lisjena pārkāpumiem, kas tam laupījuši visievērojamāko cilvēku atbalstu, un kāpēc saplēsts rīkojums, kas dzejniekam būtu atdevis tiesības uz de Ribamprē vapeni un vārdu.

— Kundze, ja jūsu brālis būtu uzklausījis labus padomus, viņš šodien atrastos ceļā uz augstiem pagodinājumiem un būtu de Baržetona kundzes vīrs. Bet ko tur lai saka! Viņš to pameta, apvainoja! Viņa tagad kļuvusi grafa Siksta di Šatlē sieva, gan ar dziļu nožēlu, jo viņa mīlēja Lisjenu.

— Vai tas iespējams? — Sešara kundze iesaucās.

Jūsu brālis ir ērglēns, ko pirmie greznības un slavas stari apžilbināja. Un, kad ērglis krīt, kas gan zina, kādā bezdibeni tas iegāzīsies? Izcila cilvēka kritiena dziļums vienmēr atbilst stāvokļa augstumam, kādu tas sasniedzis.

Sie vārdi iedūrās Ievai sirdi kā bulta, dziļi izbiedēta, viņa atgriezās mājās. Ieva jutās ievainota savas dvēseles jūtīgākajā stūrīti, tomēr klusēja par visu dzirdēto; bet ne viena vien asara noritēja viņai pār vaigiem un slacīja pierīti bērnam, ko viņa zīdīja. Ir tik grūti atteikties no ģimenes saišu izveidotajām ilūzijām, kuras dzimst reizē ar pašu dzīvību, ka Ieva nenoticēja Eiženam de Rastinjakam un gribēja dzirdēt īstena drauga balsi. Tādē] viņa aizrakstīja aizkustinošu vēstuli d’Artezam, kura adresi kādreiz bija iedevis Lisjens, tajos laikos, kad tas vēl bija Sadraudzības jūsmīgs piekritējs, un, lūk, kādu atbildi viņa saņēma:

«Kundze,

Jūs lūdzat, lai pasaku taisnību par jūsu brā|a dzīvi Parize, lai apgaismoju viņa nākotnes izredzes, un, vēlēdamās pamudināt mani atbildēt vaļsirdīgi, atkārtojat de Rastinjaka kunga vārdus, lai pārliecinātos, par cik tie atbilst patiesībai. Attiecībā uz sevi, kundze, man jāizdara de Rastinjaka kunga apgalvojumos labojums, kas runās Lisjenam par labu. Jūsu brālis izjuta sirdsapziņas pārmetumus, viņš bija ieradies parādīt manas grāmatas kritiku, atzīdamies, ka nespējot sevi pārvarēt un to publicēt, kaut gan nepaklausība rojalistu par tijas rīkojumam apdraudēja kādu viņam dārgu cilvēku. Ak vai! kundze, rakstnieka uzdevums ir izprast kaislības, jo slavu viņš gūsi, meistariski tās izpaužot savos darbos, un ari es sapratu, ka iemīļotās labā, ja jāizvēlas, tad jāupure draugs. Es atviegloju jusu brālim pārkāpumu nastu un pats izlaboju šo rakstu, kas bija vērsts uz manas grāmatas iznicināšanu. Jūs man jautājat, vai es vel joprojām jūtu cieņu un draudzību pret Lisjenu. Uz to ir visai grūti atbildēt. Jūsu brālis nokļuvis uz ceļa, kas viņu ved uz bojā eju. Pagaidām man vēl žel Lisjena; drīz vien būšu sevi piespiedis aizmirst viņu ne tik daudz tāpēc, ko viņš jau nodarījis, bet gan tādēļ, kas tam būs jānodara. Jūsu Lisjens ir poētiska rakstura cilvēks, bet ne dzejnieks, viņš sapņo, bet nedomā, viņš pārdzīvo, bet nerada. Galu galā, ja atļausiet sacīt, viņš ir kā koķeta sieviete, kam svarīgākais ir spīdēt, un tas vispār ir franču galvenais netikums. Lisjens ik brīdi būs ar mieru upurēt savu labāko draugu, lai gūtu patikšanu, parādot savu asprātību. Jau rit viņš labprāt noslēgtu līgumu kaut vai ar pašu velnu, ja šis līgums viņam nodrošinātu dažus gadus krāšņas un greznas dzīves. Vai viņš nav jau rīkojies ļaunāk, iemainot savas nākotnes izredzes pret pārejošu tīksmi, ko viņam sniedz atklāts sakars ar kādu artisti? Pašreiz vēl šās sievietes jaunība, skaistums, pade.viba — jo viņa dievina Lis-jenu — liedz tam saskatīt, cik bīstams šāds stāvoklis, ar ko sabiedrība nekad nesamierināsies, lai arī kādu slavu, panākumus un stāvokli cilvēks sasniegtu. Katrā jaunā kārdinājumā jūsu brālis, tāpat kā šodien, saskatīs vienīgi mirkļa baudu. Par vienu varat neraizēties: līdz noziegumam Lisjens nekad neaizies, jo viņam nepietiks spēka; toties viņš labprāt samierināsies ar izdarītu noziegumu, dalīsies tā guvumā, neņēmis dalību briesmās: un tas šķiet pretīgi katram, pat noziedzniekam. Viņš sevi nicinās, visu nožēlos, bet, tikko radīsies nepieciešamība, sāks atkal to pašu no jauna, jo viņam trūkst gribas: viņš ir bezspēcīgs pret baudas vilinājumiem, pret savas godkāres niecīgāko iegribu prasībām. Slinks kā visi dzejiska rakstura cilvēki, viņš sevi uzskata par veiklu, izvairoties no grūtībām, nevis tās uzveicot. Dažbrīd viņš būs drosmīgs, dažbrīd kļūs gļēvs. Un velti būtu viņu cildināt par drosmi, lapat kā pārmest tam gļēvulību: Lisjens ir kā arfa, kuras stīgas atkarībā no atmosfēras svārstībām sasprindzinās vai atslābst. Dusmu vai laimes uzplūdumā viņš spētu sacerēt skaistu grāmatu un tad pēkšņi kļūt vienaldzīgs pret vēl nesen ilgotiem panākumiem. Jau pirmajās dienās pēc ierašanās Parizē Lisjens nokļuva kāda ļoti nemorala jaunekļa ietekmē, kurš ar savu veiklību un prasmi pārvarēt Pa-rizes literārās dzīves grūtības apžilbināja jūsu brāli. Šis iluzionists pilnīgi savaldzinājis Lisjenu, ierāvis necienīgā dzīvē, kuru par nelaimi mīlestība apvijusi ar savu burvību. Pārāk viegli gūta apbrīnošana liecina tikai par tās nepastāvību: dzejniekam nepienākas veltīt to pašu atzinību, ko virvju dejotājam. Mēs visi jutāmies sāpināti, ka viņš deva priekšroku intrigām un literārām šarlatānismam, novēršoties no drošsirdības un goda ceļa, kurā viņu vedināja tie, kas ieteica pieņemt cīņu, nevis zagt panākumus, mesties arēnā, nevis kļūt par trompetistu orķestrī. Un dīvaini, kundze, sabiedrība ir loti iecietīga pret šādiem jaunekļiem; tā iemīļo viņus, ļaujoties savaldzināties no skaistās šķietamības, no ārēja spožuma; no viņiem tā neprasa nekā, tā piedod visas kļūdas, tā viņos saskata pilnskanīgu raksturu un piever acis pret trūkumiem, galu galā tā viņus pārvērš par saviem lutekļiem. Turpretī pret spēcīgiem un viengabalainiem raksturiem tā izturas bezgala stingri. Šai šķietami ārkārtīgi netaisnīgajā rīcībā sabiedrība varbūt ir dziļi taisnīga: tā uzjautrinās par klauniem, neprasot no viņiem nekā cita kā izpriecu, un ātri tos aizmirst; turpretī, izcila gara priekšā liecot ceļus, tā prasa no viņa dievišķīgu pilnību. Katrai parādībai ir sava likumība: mūžīgajam briljantam jābūt bez ēnas puses, turpretī kaprizās modes veidojumam ir tiesības būt vieglprātīgam, dīvainam un nepastāvīgam. Un arī Lisjens ar visām savām kļūdām varbūt gūs lieliskus panākumus, viņam pietiks izmantot veiksmīgu nejaušību vai nokļūt labā sabiedrībā; bet, ja viņam gadīsies sastapt kādu ļaunu dēmonu, tad jūsu brālis nogrims pašā pekles dibenā. Viņš ir kā spožs krāšņu īpašību savienojums, izšūdināts uz pārāk neizturīga pamata; gadi notrauks ziedus, un kādu dienu būs atlicis tikai audums; ja tas ir slikts, tad pārvērtīsies par skrandu. Kamēr Lisjens būs jauns, viņš patiks; bet kādā stāvoklī tas atradīsies, sasniedzis trīsdesmit gadu vecumu? Lūk, par to jāpadomā katram, kas viņu patiesi mīl. Ja es viens pats tā domātu par Lisjenu, varbūt nebūtu uzdrošinājies jūs skumdināt ar savu vaļsirdību; bet apiet ar tukšām frāzēm jūsu satrauktos jautājumus man šķita necienīgi kā jūsu, jo no jums saņemtā vēstule ir izmisuma kliedziens, tā arī manis paša, ko esat pagodinājusi ar savu uzticību, un arī mani draugi, kas pazinuši Lisjenu, ir ar mani vienis prātis šajā spriedumā: tāpēc uzskatīju par savu pienākumu atklāt jums patiesību, lai arī cik briesmīga tā būtu. No Lisjena var sagaidīt visu — kā labu, tā ļaunu. Tāds ir mūsu uzskats par Lisjenu, un esmu īsos vārdos to izpaudis šajā vēstulē. Ja viņa nejaušībām bagātā dzīve, kas pašreiz ir diezgan nožēlojama un nestabila, aizvestu dzejnieku atpakaļ pie jums, tad izmantojiet visu savu ietekmi, lai noturētu viņu ģimenes klēpi; kamēr Lisjena raksturs nav nostiprinājies, Parize allaž būs viņam bīstama. Jūs un jūsu vīru Lisjens mēdza dēvēt par saviem sargeņģeļiem, pašreiz viņš jūs, bez šaubām, piemirsis; taču gan viņš jūs atcerēsies, kad, dzīves vētru vajātam, ģimene būs atlikusi kā vienīgais patvērums; tādēļ glabājiet viņam savu mīlestību: pienāks mirklis, kad Lisjenam tā būs nepieciešama.

Pieņemiet, kundze, vissirnīgākos goddevības apliecinājumus no cilvēka, kas pazīst jūsu vērtību, dziļi cienī jūsu pašaizliedzīgo gādību un lūdz sevi uzskatīt par

jūsu padevīgo kalpu,

d'Artezs.»

Divas dienas pec šās atbildes saņemšanas Ievai vajadzēja pieņemt zīdītāju: viņai bija notrūcis piens. Brālis Ievai allaž bija pati pilnība, un tagad viņa redzēja, ka ar savu lielisko apdāvinātību tas sevi apkaunojis; viņai jau šķita, ka tas iegrimis dubļos. Cildenā būtne nepazina piekāpības, ja tika skarts godīgums, sirds skaidrība, visi mājas svētumi, kas mita pie ģimenes pavarda, jo nomaļajās provincēs tas vēl bija šķists un spodrs. Tātad Dāvidā bažas bija piepildījušās. Kad vienā no vaļsirdīgajām sarunām, kādās divi iemīlējušies laulāti draugi izsaka visu, kas uz sirds, Ieva uzticēja vīram savas skumjas, kuras bija metušas svina pelēku ēnu uz viņas citkārt tik balto pieri, Dāvids atrada mierinājuma vārdus. Lai gan viņam sakāpa acis asaras, redzot sievas skaisto krūti sāpēs izsīkušu, skatot mātes izmisumu, ka tā nespēj veikt savu pienākumu, Dāvids tomēr centās Ievu iedrošināt, modinot zināmas cerības.

— Redzi, dārgā, tavs brālis grēkojis aiz izteles pārbagātības. Ir gluži dabiski, ka dzejnieks alkst purpura un debeszilg-mes tērpa, ka tas vētraini traucas uz dzīrēm! Šis putns tik paļāvīgi iekrīt spožuma un greznības lamatās, ka dievs viņam piedos, ja arī sabiedrība notiesās!

— Bet viņš mūs pazudina! — iesaucās nabaga sieviete.

— Šodien viņš mūs pazudina, bet priekš dažiem mēnešiem mūs izglāba, atsūtot daļu no savas pirmās peļņas! atbildēja labsirdīgais Dāvids, kas spēja saprast, ka sievu pārņēmis bezgalīgs izmisums, taču drīz vien viņas mīlestība uz Lisjenu atgriezīsies. — Mersjē jau priekš apmēram piecdesmit gadiem savās Parizes ainās sacījis, ka literatūra, poēzija, māksla un zinātne — cilvēka smadzeņu radījumi nekad nav spējuši nevienu paēdināt; un Lisjens kā jau dzejnieks nav ticējis piecu gadsimtu pieredzei. Ar tinti slacītā raža ienākas (ja tā vispār ienākas) tikai gadu desmit — divpadsmit pēc sējas, bet Lisjens nezāles uzskatījis par labību. Tagad viņš tomēr iepazinies ar dzīvi. Pēc vilšanās sievietē viņam bija jāpiedzīvo vilšanās sabiedrībā un neīstos draugos. Atziņas viņam bija jāpērk par dārgu cenu, un tas ir viss. Veci ļaudis mēdza sacīt: «Ja tikai gods glābts, tad viss labi ...»

— Viņa gods! — iesaucas nelaimīgā Ieva. — Pret cik daudziem tikumiem gan Lisjens noziedzies! . . . Rakstīt pret savu sirdsapziņu! Uzbrukt savam labākajam draugam! ... Pieņemt naudu no kādas artistes! .. . Rādīties kopā ar viņu ļaudis! Novest mūs pie ubagu tarbas!...

— Ak, ias jau nu gan nav nekas! -- iesaucas Dāvids un aprāvās.

Viņam tikko neizspruka noslēpums par vekseļu viltojumiem, tomēr par nelaimi Ieva bija pamanījusi, ka Dāvids ko noslēpa, un nabaga sievieti pārņēma jauns nemiers.

— Kā — nekas? — viņa attrauca. — Un kur mēs ņemsim trīs tūkstošus franku, ar ko nomaksāt vekseļus?

— Vispirms, — Dāvids atbildēja, — Serizē atjaunos nomas līgumu par mūsu tipogrāfiju. Pusgada laikā piecpadsmit procenti no Kuantē pasūtīto darbu ieņēmumiem viņam devuši sešsimt franku peļņas un piecsimt franku viņš pamanījies piepelnīt pats ar gadījuma rakstura pasūtījumiem.

— Ja Kuantē to dabūs zināt, viņi varbūt neatjaunos līgumu, tiem būs bailes no viņa, — Ieva sacīja, — jo Serizē ir bīstams cilvēks.

— Ak, par to es neraizējos! — Sešars atteica. — Pēc nedaudzām dienām mēs būsim bagāti ļaudis! Un, kad Lisjens būs bagāts, mana dārgā, tad viņam piemitīs tikai tikumi...

— Ak Dāvid! Mans draugs, mans draugs, ko tu nupat pateici! Tātad tu domā, ka trūkuma žņaugos Lisjens būs bezspēcīgs pret ļaunumu? Tu par viņu domā gluži tāpat kā d’Arteza kungs! Cilvēks nevar būt izcils bez spēka, un Lisjens ir vājš... Kas ir eņģelis, ko nedrīkst kārdināt?

— Ak, tas ir radījums, kura skaistums atplaukst tikai viņam piederīgajā vidē, viņa sfērā, viņa debesīs. Lisjens nav radīts cīņai, es viņu no tās pasargāšu. Mīļā, esmu jau tik tuvu mērķim, ka varu tevi iepazīstināt ar savu darbu. — Viņš izvilka no kabatas vairākas balta papīra lapas sešpadsmit lappušu formātā, uzvaroši pavīcināja tās gaisā un tad nolika sievai uz ceļiem. — Rīse šāda papīra, vinogķekara formātā, nemaksās dārgāk par pieciem frankiem, — viņš teica, rādīdams paraugus Ievai, kas tos aplūkoja ar bērnišķīgu ziņkāri.

— Kā tu izdarīji mēģinājumus? — Ieva jautāja Davidam.

— Ar vecu saru sietu, ko paņēmu no Marionas, — Dāvids atbildēja.

— Un tu vēl neesi pilnīgi apmierināts? — viņa turpināja izvaicāt.

— Mani neinteresēja ražošanas veids, bet papīra masas cena. Mīļais bērns, es esmu tikai viens no pēdējiem, kas spēruši kāju uz šā ērkšķainā ceļa. Masona kundze jau 1794. gadā sāka mēģināt pārstrādāt apdrukātu papīru baltā; tas viņai arī izdevās, bet ar kādām pūlēm! Anglijā ap 1800. gadu marķizs de Sals-beri un tai pašā laikā, ap 1801. gadu, Francijā Segens mēģināja izmantot papīra ražošanai salmus.* Mūsu parastā niedre cirundo phragmitis ir to papīra lapu jēlviela, kuras tu turi rokā. Bet es gribu izdarīt mēģinājumus ar nātrēm, ar dzelkšņiem; jo, lai dabūtu lētu izejvielu, tā jāmeklē starp augiem, kurus var ievākt purvājos un neapstrādājamā zemē: tie būs ārkārtīgi lēti. Viss noslēpums ir stiebru apstrādāšanā. Pašreiz vēl mans apstrādāšanas veids nav pietiekami vienkāršs. Bet par spīti visām grūtībām es gribu pacelt franču papīrrūpniecību izcilā stāvokli, līdzīgā tam, kādu ieņem mūsu literatūra; padarīt to par mūsu zemes monopolu, tāpat kā angļiem ir dzelzs, akmeņogļu un podnieku izstrādājumu monopols. Es gribu kļūt papīrrūpniecības Žakārs.

Ieva piecēlās, Dāvidā pieticība viņu bija sajūsminājusi, iedvešot dziļu apbrīnu; viņa apskāva vīru un piespieda pie sirds, noliecot galvu tam pie pleca.

— Tu mani atalgo tā, it kā es jau būtu izdarījis atklājumu, — viņš teica.

Atbildes vietā Ieva pievērsa viņam savu daiļo, asarām slacīto seju, bridi nespēdama pateikt ne vārda.

— Ne ģēniju es apskauju, — viņa ierunājās, — bet mierinātāju. Kritušas slavas vietā tu sniedz topošu slavu. Sāpes, kādas man sagādāja brāļa pagrimšana, tu kliedē ar vira lielumu ... Jā, tu kļūsi liels kā Grendoržs, kā Ruvē, kā van Robe, kā tas persietis atklājis madaras krāsvielu, kā visi tie ļaudis, par kuriem tu man esi stāstījis, bet kuru vārdi paliks nezināmi, tāpēc ka šie cilvēki, papildinādami rūpniecību, strādājuši klusībā.

— Ko gan viņi var darīt tik vēlā stundā? — brīnījās Boni-fass.

Lielais Kuantc pastaigājās Mirjē laukumā kopā ar Serize un vēroja vīra un sievas ēnas, kas iezīmējās apgaismotajā logā uz muslina aizkariem; viņš ik vakaru ap pusnakti ieradās aprunāties ar Serizē, kam bija uzdots uzraudzīt katru sava bijušā saimnieka soli.

— Viņš droši vien tai rāda šorīt izgatavoto papīru, — atbildēja Serizē.

— Kādas jēlvielas viņš lieto? — papīrrūpnieks jautāja.

— Neiespējami to izzināt, — Serizē atbildēja, — es jumta iztaisīju caurumu, pagājušajā naktī uzrāpos uz jumta un noska-tijos, kā mans pintiķis vārīja vara katlā masu; velti pūlējos sazīmēt, kas tur viņam kaktā bija sagāzti par krājumiem, un ievēroju vienīgi to, ka jēlvielas izskatījās tā kā pakulas...

— Neejiet par tālu, — Bonifass Kuantē glaimīgā balsī pamācīja savu spiegu, — tas būtu negodīgi!... Sešara kundze jūs uzaicinās atjaunot tipogrāfijās nomas līgumu, tad sakiet, ka gribat pats kļūt par tipogrāfijās īpašnieku, piedāvājiet pusi no patenta un ierīču vērtības un, ja viņa tam piekristu, paziņojiet man to. Katrā ziņā velciet visu garumā ... Viņiem taču nav naudas?

— Ne plika vērdiņa! —Serizē apgalvoja.

— Ne plika vērdiņa! — atkārtoja Kuante. «Viņi ir mana varā,» tas nodomāja.

Metivjē firma un brāļu Kuantē firma blakus savām tiešajām specialitātēm kā papīra piegādātāji un tipografi nodarbojās ari kā baņķieri, bet pat nedomāja izpirkt patentu šajā nozarē. Fiska-las iestādes vel nav atradušas līdzekļus tādai tirdzniecisku darījumu kontrolei, lai spētu visus tos, kas slepus nodarbojas ar banku operācijām, piespiest izņemt baņķieru patentu, kas, piemēram, Parizē maksā piecsimt 'franku. Kaut arī Metivjē un brāļi Kuantē bija tā sauktie kaktu baņķieri, viņi tomēr gada ceturksnī savstarpēji apgrozīja dažus simttūkstoš frankus Parīzes, Bordo un Angulemas biržās. Un arī tovakar brāļu Kuantē firma bija saņēmusi no Parizes Lisjena viltotos vekseļus par trim tūkstošiem franku. Uz šo parādu lielais Kuantē vienā mirkli uzbūvēja drausmīgu plānu, ko vērsa, kā tūlīt redzēsim, pret nabaga pacietīgo izgudrotāju.

Otrā rītā pulksten septiņos Bonifass Kuantē pastaigājās gar ūdenskritumu, kas deva enerģiju viņa lielajai papīrfabrikai un sacēla tādu troksni, ka tajā grūti bija sarunāties. Kuantē tur gaidīja ierodamies jaunekli, ko sauca Pjers Ptiklo; tas bija divdesmit deviņus gadus vecs un kopš sešām nedēļām strādāja ka advokāts pirmās instances tiesā Angulemā.

— Jūs mācījāties Angulemas licejā reizē ar Dāvidu Se-šaru? — jautāja lielais Kuantē, sasveicinājies ar jauno advokātu, kas, protams, bija steidzies ierasties uz bagātā rūpnieka aicinājumu.

— Ja, mans kungs, — atbildēja Ptiklo, cenzdamies pieskaņoties Kuantē gaitai.

— Vai esat atjaunojis šo pazīšanos?

Kopš viņa atgriešanās Angulemā esam redzējušies reizes

divas, ne vairāk. Un citādi jau ari nevarēja but: darbdienās esmu ieracies kantori vai tiesā, un svētdienās vai svētku dienās es papildinu savu izglītību, jo varu* paļauties tikai pats uz saviem spēkiem . . .

Lielais Kuantē piekrītoši pamāja ar galvu.

— Kad tikāmies ar Dāvidu, viņš man jautāja, par ko es esot kļuvis. Pastāstīju viņam, ka esmu beidzis juridisko fakultāti Puatjē un kļuvis advokata Olivē biroja pārzinis un ceru kādā dienā kļūt sava meistara pēcnieks .. . Daudz labāk es pazinu Lisjenu Sardonu, kas tagad liek sevi dēvēt par de Ribam-prē; viņš ir de Baržetona kundzes mīļākais, mūsu lielais dzejnieks, īsi sakot, Dāvidā Sešara svainis.

— Tad jau jūs varat paziņot Dāvidam par savu iecelšanu amatā un piedāvāt viņam savus pakalpojumus, — lielais Kuantē sacīja.

— Tā nemedz darīt, — atteica jaunais advokāts.

— Viņš nekad nav tiesājies, viņam nav sava advokata, kāpēc gan jums par to nekļūt? — neatlaidās Kuantē, briļļu stiklu aizsegā no galvas līdz kājām nomērodams sīko advokatiņu.

Skolas biedru nicinātajam Umo drēbnieka dēlam Pjeram Ptiklo šķita dzīslās ritam krietna tiesa izplūdušas žults. Viņa seja bija tajā netīrajā, pelēcīgajā nokrāsā, kas pauž par iesīkstējušām kaitēm, par trūkumu, bezmiega naktīm un gandrīz vienmēr par zemiskām dziņām. Ikdienišķajā sarunas valodā ir izteiciens, kas šo puisi var raksturot pāris vārdos: dzēlīgs kā dadzis. Pjera Ptiklo aizlūstošā balss saskanēja ar viņa skābo fizionomiju, vārgo stāvu, ar īstu žagatas acu nenoteikto krāsu. Žagatas acs, pēc Napoleona novērojuma, ir negodīguma pazīme.

«Paskatieties uz viņu,» Napoleons Sv. Helenas salā teicis Ļaķazam par kādu no saviem uzticības vīriem, ko nodevīgas rīcības pēc vajadzējis atlaist. «Es nesaprotu, kā esmu varējis tik ilgi viņā kļūdīties, viņam taču ir žagatas acis.» Un, kad lielais Kuantē vērīgi bija nopētījis tievo advokatiņu ar baku rētām izraibināto seju, ar plānajiem matiem, pieri, kas saplūda kopā ar kailo pakausi, kad redzēja, cik viegli jau spēja Ptiklo iegrožot savu sirdsapziņu, viņš sevi noteica: «Lūk, šis ir man vajadzīgais cilvēks.» Un patiesi, Ptiklo, līdz mielēm izdzēris ļaužu nicināšanas kausu un dedzīgi alkdams iekarot sev stāvokli, bija uzdrošinājies, kaut arī būdams bez kādiem līdzekļiem, atpirkt no sava patrona praksi par trīsdesmit tūkstošiem franku cerībā uz izdevīgu partiju, lai nolīdzinātu-paradu; un, ka tādos.gadījumos parasts, viņš cereja, ka patrons palīdzēs sameklēt sievu, jo priekšgājējs allaž ieinteresēts sava pēcteča izprecināšanā, lai saņemtu atlīdzību par pārdoto kantori. Taču vēl vairāk Ptiklo paļāvās uz paša spēkiem, jo viņatn netrūka zināmu, provincē visai reti sastopamu vērtīgu īpašību, kas gan sakņojās naidā. Bet naida spēks ir varens spēks! Ir milzīga atšķirība starp Parīzes un provinces advokātiem, un lielais Kuantē bija pārāk viltīgs, lai neizmantotu sīkās kaislības, kuras valda pār sīkajiem advokatiņiem. Parizē ievērojamam advokatam, un tādu tur ir daudz, piemīt vairāk vai mazāk īpašību, kas raksturīgas diplomātam: daudzās lielas, interešu plašums, viņam uzticēto jautājumu nozīmīgums atbrīvo viņu no nepieciešamības tiesas procesā saskatīt vienīgi bagātības avotu. Kā uzbrukšanas vai aizsargāšanās ierocis tiesas process viņam vairs nav kā agrākos laikos iedzīvošanās līdzeklis. Turpretī provincē advokāti nodarbojas ar to, ko Parizcs kantoros mēdz dēvēt par tapiņu dreijā-satiu, un proti, viņi saraksta kaudzēm sīku aktiņu, pārslogojot lietas ar tiesu nodevu nastu un izšķiežot daudz zīmogpapīra. Sadi nieki nodarbina provinces advokātu, kas cenšas pavairot tiesāšanās izdevumus, bet Parizes advokāts raizējas tikai par savu honorāru. Honorārs ir naudas suma, ko klients ārpus tiesas izdevumiem maksā savam advokatam par vairāk vai mazāk veiksmīgu aizstāvēšanu. No tiesas izdevumiem pusi saņem fisks, turpretī honorāru visā pilnībā saņem advokāts. Teiksim vaļsirdīgi! Samaksātie honorāri reti atbilst tiem, kādi formāli tiek pieprasīti un pienākas labam advokatam par sniegtajiem pakalpojumiem. Parizes biroju advokāti, ārsti un tiesu advokāti, tāpat kā kurtizānes pret gadījuma rakstura mīļākajiem, izturas ar lielu neuzticību pret savu klientu atzinību. Klients pirms un pec tiesas procesa, lūk, lieliska tēma divām Meisonjē otas cienīgām žanra glezniņām, kuras, bez šaubām, būtu ļoti pa pratām izdienējušiem goda advokātiem. Starp Parizes un provinces advokātu ir vēl kāda atšķirība. Parizes biroju advokāts reti uzstājas tiesa kā aizstāvis, tikai reizem referē par iztiesājamo lietu; bet vairumā departamentu 1822. gada (velak īpašie tiesu advokāti ļoti savairojās) advokāti padomdevēji uzstājās arī tiesa par aizstāvjiem. No šās dubultnieka dzīves izriet divējāds darbs, kas attīsta provinces biroju advokātos tiesu advokātu profesionālos netikumus, bet neatslogo no biroju advokātu smagajiem pienākumiem. Provinces advokāti kļūst pļāpīgi, zaudē ■domas skaidrību, kas tik nepieciešama lietu vadīšanai. Tā saskaldoties, pat visai spējīgs cilvēks bieži vien izjūt sevī it kā divas viduvējības. Parizē biroju advokāts nešķiežas ar vārdiem tiesā, nežonglē ar pierādījumiem par un pret un tāpēc var saglabāt nesvārstīgu domu. Ja arī viņš izmanto tiesību balistiku, ja ari sev līdzekļus uzrakņā jurisprudences pretrunu arsenālā, tomēr nezaudē paša pārliecību par procesu, kam pūlas sagādāt uzvaru. Īsi sakot, doma apreibina mazāk nekā vārdi. Runājot cilvēks galu galā pats sāk ticēt tam, ko saka; turpretī ikviens var rīkoties pret saviem uzskatiem un tomēr tos nezaudēt, var panākt uzvaru netaisnai lietai, neapgalvojot, ka tā ir taisnīga, kā to dara tiesu advokāts. Tāpēc vecs Parizes biroju advokāts allaž būs taisnīgāks tiesnesis nekā vecs tiesu advokāts. Tā provinces advokātam ir diezgan iemeslu kļūt par viduvējību: viņš slīgst sīkās kaislībiņās, vada sīkas procedūras, barojas uz tiesu izdevumu rēķina, ļaunprātīgi izmanto tiesību kodeksu un pats aizstāv lietu tiesā! Patiesi, viņam piemīt daudz vājību. Un, ja nu šo provinces advokātu vidū gadās sastapt ievērojamu cilvēku, tad tas ir patiesi izcils!

— Es domāju, Kuantē kungs, ka esat mani uzaicinājis savu darījumu dēļ, — atteica Ptiklo, padarot šo piezīmi dzēlīgu ar skatienu, ko uzmeta lielā Kuantē necaurredzamajiem briļļu stikliem.

— Bez aplinkiem, — atcirta Bonifass Kuantē. — Uzklausiet mani...

Pēc šiem vārdiem, kas ļāva sagaidīt vaļsirdību, Kuantē atsēdās uz sola, aicinādams Ptiklo sekot viņa piemēram.

— Kad 1804. gadā di Otuā kungs, dodamies uz Valensiju, kur bija iecelts par konsulu, apstājās Angulemā, viņš iepazinās ar de Scnonša kundzi, toreizējo Zefirines jaunkundzi, un viņai no tā piedzima meita, — Kuantē klusu čukstēja ausī savam sarunas biedram. — Jā, — viņš turpināja, redzot Ptiklo dziļo izbrīnu, — Zefirines jaunkundze salaulājās ar de Senonša kungu tūlīt pēc slepenībā notikušajām dzemdībām. Meitenīte, kas uzauga uz laukiem pie manas mātes, ir Fransuaze de Laē jaunkundze, par kuru de Senonša kundze ļoti rūpējas, uzdodamās, kā parasts tādos gadījumos, par tās krustmāti. Manai mātei, Zefirines jaunkundzes vecāsmātes — vecās de Kardanē kundzes rentniecei, bija uzticēts vienīgās de Kardanē un de Senonšu vecākā nozarojuma mantinieces noslēpums, un man tika uzdots izdevīgi noguldīt nelielo sumiņu, ar kuru Francis di Otuā kungs savā laikā bija nodrošinājis meitas nākotni. Ar šiem desmittūkstoš frankiem, kas šodien jau pieauguši līdz trīsdesmit tūkstošiem franku, es nodibināju savu labklājību. De Senonša kundze, protams, dos savai audzēknei pūru, sudrablietas un kādas mēbeles; un es, manu zēn, varu jums sagādāt meitas roku, — teica Kuantē, uzplaukšķinādams Ptiklo uz ceļgala. — Apprecoties ar Fransuazi de Laē, jūs iegūsiet par klientiem lielu daļu Angulemas aristokrātijas. Saites ar aristokrātiskas dzimtas blakus nozarojumu jums nodrošinās lielisku nākotni.. . Ar advokata stāvokli radi samierināsies: uz ko lielāku viņi necer, to es skaidri zinu.

— Kas būtu darāms? — Ptiklo balsī ieskanējās iekāre.

Jūsu advokāts taču ir Kašana kungs...

— Es arī Kašanu tūlīt nepametīšu jūsu dēļ, marli par savu klientu jūs dabūsiet vēlāk, — lielais Kuantē viltīgi sacīja.

Kas jums būtu darāms? Mans draugs, jums jāparūpējas par Dāvidā Sešara darījumiem. Sim nabaga vīram būs jāizpērk no mums vekseļi par tūkstoš ekijiem, tos viņš, protams, neizpirks, un jus aizsargāsiet Sešaru no tiesas vajāšanām, sagādājot viņam milzīgus liesas izdevumus... Esiet bez raizēm, rīkojieties droši, gādājiet, lai rodas aizvien jaunas grūtības un starpgadījumi. Ari Dublons, mans tiesu izpildītājs, kam būs uzdots Kašana vadībā piedzīt no Sešara izdevumus, nesēdēs, rokas klēpi salicis... Saprātīgam cilvēkam jau nu viss skaidrs no nedaudziem vārdiem. Kā tad būs, jaunekli? ...

Iestājās nozīmīgs klusuma mirklis, abi vīri saskatījās.

— Mēs nekad neesam redzējušies, — Kuantē turpināja,

es nekā jums neesmu sacījis, jūs nekā nezināt par di Otuā

kungu, de Senonša kundzi, ne par de Laē jaunkundzi; kad pienāks laiks, pēc mēnešiem diviem, jūs lūgsiet šās jaunavas roku. Un, ja mums būs jāsatiekas, tad ierodieties vakarā šeit. Nesarakstīsimies.

— Tātad jūs gribat izputināt Sešaru? — Ptiklo jautāja.

— Ne gluži; bet butu derīgi viņu uz kādu laiku ietupināt cietumā...

— Kādā nolūkā?

Vai uzskatāt mani par tik vientiesīgu, ka es jums tā visu izklāstīšu? Ja jums būs diezgan saprāta, lai uzminētu, tad ari pietiks jēgas, lai par visu klusētu.

Vecais Sešars ir bagāts, — iebilda Ptiklo, jau iejuties

Benitas» interešu pasaule un saskatījis iespīdamu neveiksmei cēloni.

— Kamēr tēvs būs pie dzīvības, vi%iš nedos dēlam ne liara, un šis kādreizējais tipografs pat nedomā atstiept kājas...

— Lai notiek! — spēji izlēmis, sacīja Ptiklo. — Neprasu no jums garantijas, jo esmu advokāts; ja jūs mani piešmauksiet, mēs izrēķināsimies.

«Tas blēdis tiks tālu!» nodomāja Kuantē, atvadīdamies no Ptiklo.

Otrā dienā pēc šās apspriešanās, 30. apriti, brāļi Kuante lika iesniegt izpirkšanai pirmo Lisjena viltoto vekseli. Diemžēl, vekseli nodeva nabaga Sešara kundzei, kas, uzreiz pamanījusi, ka vīra parakstu viltojis Lisjens, pasauca Dāvidu un uz karstām pēdām tam jautāja:

- Tu neesi parakstījis šo vekseli?

— Nē! — Dāvids atzinās. — Tavam brālim bija tik neatliekami vajadzīga nauda, ka viņš parakstījās manā vietā...

Ieva atdeva atpakaļ vekseli brāļu Kuantē uzņēmuma kalpotājam un sacīja:

— Mēs pašreiz nevaram to izpirkt.

Tad viņa uzkāpa augšā savā istabā, jo jutās tuvu nesamaņai, un Dāvids viņai sekoja.

— Mans draugs, — Ieva vārgā balsi sacīja Sešaram, — steidzies pie Kuantē kungiem, viņi būs iecietīgi pret tevi; lūdz, lai tie pagaida; pie viena atgādini, ka drīz vajadzēs atjaunot Serizē nomas līgumu, un tad viņiem būs mums jāmaksā tūkstoš franku.

Dāvids tūlīt devās pie saviem ienaidniekiem. Faktors allaž var kļūt par tipografu, bet pat prasmīgs tipografs ne vienmēr ir veikls veikalnieks; tā arī Dāvids, nekā liela nesaprazdams no naudas darījumiem, nošāva buku: ar aizžņaugtu kaklu un drebošu sirdi visai neveikli atvainojies un sākdams izteikt savu lūgumu lielajam Kuantē, viņš no tā saņēma šādu atbildi:

— Tas nav mūsu kompetencē, mēs vekseli saņēmām no Me-tivjē, Metivjē mums samaksās. Griezieties pie Metivjē kunga!

— Ak! — iesaucās Ieva, uzzinājusi šo atbildi, — ja vekselis tiek sūtīts atpakaļ Metivjē kungam, tad varam būt bez raizēm.

Otrā dienā pulksten divos, kad Mirjē laukums bija pilns ļaužu, Viktors Anžs Ermenežilds Dublons, Kuantē kungu tiesas izpildītājs, protestēja vekseli; kaut gan viņš izturējās laipni un uz mājas lieveņa vēlīgi patērzēja ar Marionu un Kolbu, tomēr pievakarē visas Angulemas tirgotāju aprindas zināja par vekseļa protestu. Vai gan Dublons, kam lielais Kuantē bija piekodinājis izturēties ļoti iecietīgi, varēja ar savu liekuļoto laipnību glābt Ievu un Dāvidu no negoda komerciālā pasaulē, kāds seko atklāti izpaustai maksātnespējai? Lai katrs pats spriež par to! Šeit visgarākais izklāstījums šķitīs par īsu. Deviņdesmit lasītājus no simta tālākais apraksts saistīs tāpat kā visintriģējošākais jaunums. Tā vēl lieku reizi tiks pierādīta šādas aksiomas pareizība:

«Vismazāk mēs pazīstam to, ko katram vajadzētu zināt, proti: LIKUMU!»

Protams, vairumam franču viens no banku darījumu mecha-nismiem, labi attēlots, šķitīs ne mazāk interesants kā nodaļa no apraksta par ceļojumu nezināmā zemē. Tikko tirgotājs pārsūta no pilsētas, kurā atrodas viņa uzņēmums, savus vekseļus personai, kas dzīvo citā pilsētā, kā to šķietami bija darījis Dāvids, lai glābtu Lisjenu, viņš pārvērš tik vienkāršu operāciju kā norēķināšanos par tirdznieciskiem darījumiem ar vekseļiem starp vienas pilsētas tirgotājiem par kaut ko līdzīgu vekseļa vēstulei, kas izdota vienā pilsētā un iekasējama cita. Tā Metivjē, pieņemot vekseļus no Lisjena, vajadzēja tos pārsūtīt saviem noņēmējiem brāļiem Kuantē, lai saņemtu par tiem naudu. Šeit Lisjenam radās pirmais zaudējums, proti, komisija par vekseļa pārvedumu, kas izpaudās zināmā procentā, ko atvilka no katra vekseļa su-mas reizē ar diskontēšanas procentiem. Tā Sešara vekseļi pārgāja banku darījumu kategorija. Jūs nevarat iedomāties, cik ļoti pārvēršas parādnieka stāvoklis, tikko aizdevēja cēlajam titulam pievienojas baņķiera nosaukums. Pee banku noteikumiem (iedziļinieties šajā apzīmējumā!) baņķieriem pienākas, tikko no Parizes Angulemā atsūtīts vekselis paliek neizpirkts, ķerties pie tā, ko likums dēvē par atpakaļejošo rēķinu. Lai paliek kalambūri^34! Bet, patiesi, romānu rakstniekiem nav izdevies sagudrot neticamāku pasaku kā šis rēķins; paklausieties, cik apbrīnojamus jokus īstā Maskariļa gara pieļauj kāds tirdzniecības kodeksa pants, kura izskaidrojums parādīs, cik daudz nežēlības slēpjas briesmīgajā vārdā: likumība!

Tikko Dublons bija iereģistrējis protestēto vekseli, viņš pats to aiznesa brāļiem Kuantē. Tiesu izpildītājam bija savi rēķini ar

šiem rūdītajiem Angulemas plēsoņiem, viņš strādāja to labā uz kredita, naudu pieprasīdams tikai pa pusgadu reizi, un ari tad lielais Kuantē prata novilcināt samaksāšanu līdz gadam, ik mēnesi iejautājoties šim augļotāju rokaspuisim:

«Dublon, vai jums vajadzīga nauda?»

Un tas vēl nav viss! Dublons apveltīja ar nelielu atlaidi šo ietekmīgo firmu, kas tādā veidā ko nopelnīja uz katra akta, kaut vai tīro nieku — vienu franku piecdesmit santimu uz katra protesta!...

Lielais Kuantē mierīgā garā atsēdās pie rakstāmgalda, paņēma nelielu papīra lapu ar trīsdesmit piecu santimu zīmogmarku un, sarunādamies ar Dublonu, izvilka no viņa ziņas par Angulemas tirgotāju patieso stāvokli.

— Nu, vai esat apmierināts ar jauno Ganeraku? ...

— Kas tam kait? Un kā gan savādāk! Spcdicijas firma .. .

— Ha-ha! īstenība viņš tiekot pamatīgi slaukts! Ļaudis runā, ka viņa sieva tam sagādājot lielus izdevumus...

— Viņam? ... — Dublons pavīpsnāja.

Pa šās sarunas laiku augļotājs bija sakārtojis papīra lapu un nu uzvilka apaļrakstā biedīgu virsrakstu, tad zemāk šādu rēķinu. (Sic!)

ATPAKAĻEJOŠAIS RĒĶINS UN IZDEVUMI no vekseļa par TOKSTOŠ FRANKIEM, ko datējis Angulema lakstos astoņi simti divdesmit otrā gada desmitajā februāri un parakstījis DĀVIDS SEŠARS uz LISJENA ŠARDONA, saukta DE RIBAMPRĒ, ordru, pārvesta uz METIVJE ordru un māsu ordru, termiņš kam apritējis šā gada trīsdesmitajā apriti un ko protestējis tiesu izpildītājs DUBLONS tūkstoš astoņi simti divdesmit otrā gada pirmajā maijā.

Vekseļa stirna .........

1000 tr.

— sant.

Protests..............

12 „

35 „

Komisija 0,5% . . . ......

5 „

»»

Starpnieka likme 0,25%........Zimognodeva atpakaļejošajam vekselim un

2 „

50 „

šim rēķinam ........ • .

1 „

35 „

Procenti no kapitala un pasta izdevumi . .

3 „

- „

Pārveduma maksa 1.25% no sumas 1024 fr.

1024 fr.

20 sant.

20 sant. . . •........

13 fr.

25 sant.

Kopā

1037 fr.

45 sant.

44G

Tūkstoš trīsdesmit septiņi jranki četrdesmit pieci santīmi., kādu sumu mēs dzēšam ar pārveduma vekseli uz Metivjē kunga vārda, Parizē, Serpanta ielā, Ganeraka kunga, dzīvojoša Umo, ordrs.

Angulemā, tūkstoš astoņi simti divdesmit otra gada otraja maijā. \ i

Brāļi Ķuantē.

Zem šā nelielā rēķina, kas tika uzrakstīts ar ieraduša cilvēka roku, jo lielais Kuantē visu laiku sarunājās ar Dublonu, augļotājs vēl pievienoja šādu paziņojumu:

«Mēs, apakšā parakstījušies, Postels, Umo aptiekārs, un Ganeraks, spedicijas firmas īpašnieks, šās pilsētas tirgotāji, apliecinām, ka komisija par pārvedumu uz Parizi sastāda vienu un ceturtdaļu procenta.

Angulemā, tūkstoš astoņi simti divdesmit otrā gada trešajā maijā.»

— Vai zināt, Dublon, izdariet man pakalpojumu un aizejiet pie Postela un Ganeraka, palūdziet, lai viņi paraksta šo paziņojumu, un tad atnesiet man to rīt no rīta.

Un Dublons, pieradis pie šiem mocību rīkiem, aizgāja, it kā tā būtu visvienkāršākā lieta pasaulē. Pat, ja protests būtu ticis pasniegts kā Parizē, slēgtā aploksnē, ari tad tagad visa Angu-lema uzzinātu par nabaga Sešara nožēlojamo stāvokli. Un cik daudz apsūdzību vērsās pret viņa vienaldzību uzņēmumā! Vieni apgalvoja, ka viņu pazudinājusi pārmērīgā mīlestība pret sievu; citi viņam pārmeta pārāk lielo pieķeršanos sievasbrālim. Un cik baigi secinājumi izrietēja no šiem apgalvojumiem! Nekad nevajagot ņemt pie sirds sava tuvākā intereses! Visi attaisnoja vecā Sešara cietsirdīgo izturēšanos pret dēlu, daudzi apbrīnoja sirni galvi!

Tagad jūs visi, kas aiz dažādiem iemesliem dažkārt aizmirstat pitdit savās saistības, ieskatieties vērīgi tajos pilnīgi likumīgajos līdzekļos, ar kuru palīdzību banku operācijās desmit minušu laikā ienes divdesmit astoņus frankus peļņas no tūkstoš franku liela kapitala.

šī atpakaļejošā rēķina pirmais punkts ir vienīgais neapstrīdamais punkts.

Otrajā punktā ietilpst fiska un tiesu izpildītāja daļa. Seši franki, kurus ievāc valsts kase, reģistrējot parādnieka postu un piegādājot zīmogpapīru, vēl ilgi liks dzīvot dažādām ļaunprātībām! Jūs, starp citu, ari zināt, ka šis punkts ienes baņķierim vienu franku piecdesmit santimu peļņas, pateicoties atlaidei, kādu viņam sniedz Dublons.

Pusprocents komisijas naudas, kas veido trešo punktu, liek pieskaitīts aiz tā veikli izdomātā iegansta, ka banku operācijās maksājuma nesaņemšana esot līdzvērtīga vekseļa diskontēšanai. Kaut gan tās ir divas gluži pretēja rakstura operācijās, bankai tomēr esot vienalga: izsniegt tūkstoš frankus vai tos neiekasēt. Katrs, kas iesniedzis vekseļus diskontēšanai, zina, ka diskontē-tājs bez likumīgajiem sešiem procentiem atvelk vel zināmus procentus, aizbildinoties ar necilo apzīmējumu komisijas nauda, un tā reprezentē peļņu, kādu augļotājs atkarībā no sava talanta spēj «izsist» no kapitala. Un, jo vairak naudas viņš nopelni, jo vairāk plēš no jums. Tāpēc vekseļus vajadzētu diskontēt pie muļķiem, tas iznāktu lētāk. Bet vai baņķieru vidū vispār sastopami muļķi?

Likums uzliek baņķierim par pienākumu ar biržas māklera starpniecību apstiprināt procenta augstumu. Tādās nožēlojamās nomalēs, kur nav pat biržas, mākleri aizstāj divi tirgotāji. Starpnieka komisija, tā sauktā kurtaža, noteikta uz ceturtdaļprocentu no protestētā vekseļa sumas. Ir iesakņojies paradums uzskatīt, ka ši komisijas maksa tiek izsniegta tirgotājiem, kas aizstāj mākleri, bet īstenībā baņķieris to vienkārši iebāž sev kabata. Tāds nu ir šā jaukā rēķina ceturtais punkts.

Piektajā punktā ietilpst izdevumi kā par zīmogpapīra lapu. uz kuras uzrakstīts šis atpakaļejošais rēķins, tā arī par zīmogmarkām uz tā, ko baņķieri tik asprātīgi nosaukuši par pretvek-sēli, un proti, uz jaunā vekseļa, ko baņķieris izdod uz sava amata brāļa vārda, lai saņemtu samaksu.

Sestajā punktā fiksēti pasta izdevumi un likumīgie procenti no sumas par visu laiku, kamēr nauda neieplūst baņķiera kasē.

Beidzot, procenti par pārvedumu, proti, par tiesībām saņemt naudu kādā citā vietā, un tieši tas ir bankas pamatuzdevums

Tagad iedziļinieties šajā rēķinā, kurā gluži kā Polišineiam neapoliešu dziesmiņā, ko tik lieliski izpilda Lablašs, piecpadsmit un pieci kopā iznāk divdesmit divi! Protams, Postela un Ganc-raka kungi parakstījās tāpat aiz laipnības; brāļi Kuante vajadzības gadījumā apliecināja Ganerakam to pašu, ko Ganeraks apliecināja Kuante firmai. Šeit prakse pielietots pazīstamais sakāmvārds: «Roka roku mazgā, abas baltas.» Brā|iem Kuante bija pie Metivjē tekošs rēķins, tāpēc vekseli izrakstīt nevajadzēja. Viņiem pretvekselis nozīmēja tikai vienu rindiņu vairāk kredītā vai debetā.

Sis fantastiskais rēķins būtibā nedrīkstēja pārsniegt parāda suniu, tūkstoš frankus, plus trīspadsmit franku protesta izdevumi un pusprocents par viena mēneša nokavēšanos, kopsumā ap tūkstoš astoņpadsmit frankiem.

Ja liels bankas uzņēmums izraksta caurmērā vienu atpakaļejošu rēķinu par tūkstoš frankiem dienā, tad tas ik dienas nopelni divdesmit astoņus frankus no dieva žēlastības un banku iekārtas, šās baigās valstības, ko divpadsmitajā gadsimtā jūdi izgudrojuši un kas tagad valda pār troņiem un tautām. Citiem vārdiem, tūkstoš franku ienes šim uzņēmumam divdesmit astoņus frankus dienā vai dešmitlūkstoš divsimt divdesmit frankus gadā. Trīskāršojiet atpakaļejošo rēķinu caurmēra skaitu, un jūs redzēsiet, ka šie fiktivic kapitāli ienes trīsdesmit tūkstošus franku. Tāpēc ari nekas netiek tā lolots kā atpakaļejošie rēķini. Ja Dāvids Se-šars būtu ieradies izpirkt savu vekseli trešajā maijā vai pat otrajā diena pēc protestēšanas, K.uantē kungi būtu viņam atteikuši: «Jūsu vekseli esam aizsūtījuši atpakaļ Metivjē kungam!» — kaut ari vekselis vēl atrastos viņiem uz galda. Atpakaļejošais rēķins tiek uzrakstīts jau protestēšanas dienas vakarā. Provinces baņķieri par šādu steigu saka: likt svīst ekijiem. Keleru bankas namam, kas korespondē ar visu pasauli, pasta izdevumi vien ienes ap divdesmit tūkstoš franku peļņas un atpakaļejošie rēķini sedz izdevumus par ložu Itāliešu operā, par pajūgu un tualetēm baronesei de Nisenženai. Pasta izdevumi ir jo trakāka izmantošana tāpēc, ka baņķieri vienas pašas vēstules desmit rindās nokārto uzreiz desmit vienveidīgus darījumus. Dīvaini! Arī fisks saņem savu daļu no šās nelaimei izrautās nodevas, un valsts kase piebriest no tirdznieciskām neveiksmēm. Bet banka no naudasskapju augstumiem sviež parādniekam sejā ļoti saprātīgo jautājumu: «Kāpēc jūs nevarat samaksāt?» — uz kuru, diemžel, nav ko atbildēt. Ta atpakaļejošais rēķins ir baigu izdomu pilna pasaka, no kuras parādnieki, kas apsvērs šo pamācīgo lappusi, turpmāk izjutīs svētīgas bailes.

Ceturtajā maijā Metivjē saņēma no brāļiem Kuante atpakaļejošo rēķinu un rīkojumu vajāt Parizē līdz pēdējai iespējai Lis jenu Šardona kungu, sauktu de Ribamprē kungu.

Dažas dienas vēlāk Ieva saņēma atbildei uz vēstuli, ko bija aizrakstījusi Metivje kungam, šādu zīmīti, kas viņu galīgi nomierināja:

Sešara kungam, tipogrāfam Angulemā.

Savlaicīgi saņēmu jūsu godājamo vēstuli no šā mēneša piektā datuma. No jūsu paskaidrojumiem attiecībā uz 30. ap-rilī neizpirkto vekseli es sapratu, ka jūs esat izlīdzējis savam svainim de Ribamprē kungam, kas dzīvo tik plaši, ka piedzīt no viņa samaksu nozīmēs izdarīt jums pakalpojumu: viņš ir tādā stāvoklī, ka neļausies sevi ilgi vajāt. Ja jūsu godājamais svainis atteiktos no maksāšanas, es paļaušos uz jūsu vecās firmas lojalitāti un palieku kā vienmēr

ar padevīgu cieņu

Melivjē.»

— Ko lai dara, — Ieva sacīja Davidam, — kad no brāļa piedzīs parādu, viņš sapratīs, ka neesam varējuši to nomaksāt.

Par cik lielu pārvērtību Ievas dvēselē liecināja šie vārdi! Aizvien pieaugošā mīlestība, ko iedvesa Dāvidā raksturs, no dienas dienā arvien labāk to iepazīstot, pamazām apslāpēja Ievas sirdī aklo pieķeršanos brālim. Bet no cik daudzām ilūzijām viņai bija jāatvadās? ...

Tagad izsekosim atpakaļejošā rēķina gaitai Parizē. Trešajam īpašniekam, kā komerciālos darījumos apzīmē personu, kam vekselis pārrakstīts, pēc likuma ir tiesības no vekseļa žirantiem vajāt to, no kura visātrāk cer piedzīt parādu. Uz šo tiesību pamata Metivjē kunga tiesu izpildītājs vērsās ar prasībām pret Lisjenu. Lūk, kādas bija šīs, starp citu, pilnīgi nesekmīgās rīcības attīstības pakāpes. Metivjē, aiz kura īstenībā slēpās brāļi Kuantē, zināja par Lisjena maksātnespēju; bet pec likumu nojēguma faktiskā maksātnespēja tiek atzīta juridiski tikai pēc tam, kad tā pierādīta. Fakts, ka no Lisjena nav iespējams piedzīt parāda samaksu, tika pierādīts šādi.

Metivjē kunga tiesu izpildītājs 5. maijā iesniedza Lisjenam paziņojumu par atpakaļejošo rēķinu un Angulemā protestēto vekseli, uzaicinot jaunekli ierasties Parizes komerciālajā tiesā, kur tam bija jānoklausās daudz nepatīkamu vārdu, starp citu, arī tas, ka viņš tikšot kā tirgotājs notiesāts ar arestu. Kamēr Lisjens, kas, kā mēs zinām, šajā laikā dzīvoja kā vajāts briedis, izlasīja visu šo penterējumu, viņam jau pasniedza arī komerciālās tiesas aizmuguriska lēmuma kopiju. Lisjena metrese Kora-lija, nekā nezinādama par šiem vekseļiem, bija iedomājusies, ka dzejnieks izlīdzējis savam svainim; viņa iedeva jauneklim visus aktus reizē un pārāk vēlu. Artistes vodeviļās ļoti bieži redz artistus tiesu izpildītāju lomās, un viņām zūd bijāšana pret zīmog-papīriem. Lisjenam acīs pieriesa asaras, viņam bija žēl Sešara, viņš kaunējās par savu pārkāpumu un labprāt būtu nomaksājis parādu. Protams, viņš apspriedās ar draugiem, kas būtu darāms, lai iegūtu laiku. Bet, kamēr Lusto, Blondē, Biksiu un Natans iegalvoja Lisjenam, ka viņam neesot ko bīties no komerciālās tiesas, kas esot bodniekiem iecelts iestādījums, dzejnieku jau ķēra sitiens: tika apķīlātas viņa mantas. Lisjens ieraudzīja uz dzīvokļa durvīm dzelteno zīmīti, kas parasti met atspulgu durvju sargu sejās, iedarbojas ļoti ierobežojoši uz kreditu, vieš bailes vissīkāko piegādātāju sirdīs un it īpaši stindzina asinis dzīslās dzejniekiem, ja tie ir tik jūtīgi, ka pieķeras koka gabaliem, zīda stērbelēm, visai krāsainas vilnas un dažādu nieciņu kaudzei, ko sauc par dzīvokļa iekārtu. Kad ieradās vīri, lai aizvestu Koralijas mēbeles, Margrietiņu autors aizsteidzās pie Biksiu drauga biroju advokata Deroša, kas sāka skaļi smieties, padzirdējis, par kādām blēņām Lisjens tā uztraucies.

— Tas nav nekas, mans draugs! Vai jūs gribat iegūt laiku?

— Cik daudz vien iespējams.

— Tad iesniedziet protestu pret tiesas lēmumu. Aizejiet pie mana paziņas Masona kunga, komerciālās tiesas pilnvarotā, un iesniedziet tam savus papīrus; viņš lēmumu noprotestēs, jūsu vārdā uzstāsies tiesā un noraidīs komerciālās tiesas kompetenci. Tas nesagādās ne mazāko grūtību, jo jūs esat diezgan pazīstams žurnālists. Tikko jūs izaicinās civiltiesā, atnāciet pie manis, jo tur man ir teikšana: es apņemos krietni sadot tiem, kas grib skumdināt daiļo Koraliju.

Divdesmit astotajā maijā Lisjens, uzaicināts ierasties civiltiesā, tika notiesāts ātrāk, nekā Derošs bija domājis, jo Lisjenu vajāja nesaudzīgi. Kad mantas no jauna tika aprakstītas, dzeltenā zīmīte atkal zeltīja Koralijas durvju pilastrus un jau ieradās vīri pēc mēbelēm, Derošs, mazliet apjucis, ka ļāvies tā piemuļķoties no amata biedra (kā viņš pats izsacījās), izteica iebildumus pret lēmumu, apgalvojot, starp citu, pilnīgi pamatoti, ka dzīvokļa iekārta esot Koralijas jaunkundzes īpašums, un iesniedza pretsūdzību. Pēc tiesas priekšsēdētāja lēmuma lietu izskatīja vēlreiz, un tiesa nosprieda, ka mēbeles tiešām piederot artistei. Metivjē pret šo spriedumu iesniedza apelāciju, kas trīsdesmitajā jūlijā tika noraidīta.

Septītajā augusta advokatani Kašanam ar diližansu tika atvesta piebildusi mape ar uzrakstu: METIVJĒ PRET SEŠARU UN LISJENU ŠARDONU.

Pirmais dokuments šajā mape bija nelielais, glītais rēķins, ko luht lasīsiet, un mēs galvojam, ka tas pilnīgi atbilst oriģinālām, jo norakstīts no tā vārdu pa vārdam.

1037 fr.

45 sant

8 „

75 ,.

35 .,

— „

8 „

50 „

5 „

50 „

16 „

— »

4 „

25 ,.

12 „ 35 ,,

-- ..

6 ..

50

150 „

10 ,

, -

5 ,

, 50

20 ,

40 ,

. — ..

250 ,

- •>

17 ,

» »’

250 ,

, ““ »'

1926 fr. 45 sant. 1037 fr. 45 sant. 8 „ 75 „

Vekselis ar termiņu š. g. 30 apriti, izrakstītājs — Dāvids Sešars, uz Lisjcna de Ribamprē ordru (2. maijā). Atpakaļejošais rēķins: . . . ........

5. maijā. Atpakaļejošā rēķina un vekseļa protesta pieteikums ar uzaicinājumu uz komerciālo tiesu Parizē 7. maija

7. maijā. Aizmugurisks spriedums par arestu . .

10. maija. Sprieduma paziņojums . •......

12. maijā. Izpildraksts............

14. maija. īpašuma apķīlāšanas protokols ....

18. maijā. Protokols par apķīlāšanas paziņojuma uz-

lipināšanu...............• .

19. maijā. Sludinājums avīzē . . . .....

24. maijā. Protokols par inventārā pārbaudi pirms aizvešanas un Lisjcna de Ribampre kunga iebildumiem pret sprieduma izpildīšanu.............

27- maijā. Tiesas lēmums, ar kuru pēc atkārtotiem protestiem lietu pārraida uz civiltiesu........

28. maijā. Metivjē lūgums par atbildētāja izsaukšanu ci-vilticsā un lielas tūlītēju caurskatīšanu, pieaicinot advokātu 2. jūnijā. Spriedums, ar kuru Lisjons Sardons tiek notiesāts samaksāt atpakaļejošā rēķina sumu, bet komerciālā tiesā radušies tiesas izdevumi tiek uzvelti sūdzētājam .

6. jūnijā. Augšminētā tiesas sprieduma kopija . . .

15. jūnijā. Izpildraksts.....•......

19. jūnijā. Protokols par mantas apķīlāšanu un iebildumi, kādus pret to ceļ Koralijas jaunkundze, kas apgalvo, ka mēbeles piederot viņai, un pieprasa tūlītēju jautājuma caurskatīšanu, ja prasītājs neatteikšoties no apķīlāšanas.

Tiesas priekšsēdētāja rīkojums par jautājuma tūlītēju caurlūkošanu ..........• . . .

19. jūnijā. Spriedums, ar kuru minētā Koralijas jaunkundze atzīta par mēbeļu īpašnieci........

20. jūnijā. Metivjē apelācijas sūdzība ......

30. jūnijā. Sprieduma apstiprinājums

, Kopsumā

Vekselis ar termiņu 31. maijā, atpakaļejošais rēķins Paziņojums Lisjenam Šardonam .......

Kopsumā 1046 fr. 20 sant. Vekselis ar termiņu 30. jūnijā, atpakaļejošais rēķins 1037 fr- 45 sant. Paziņojums Lisjenam Šardonam ....... 8 „ 75 „

Kopsumā 1046 fr. 20 sant.

Aktiem bija pievienota vēstule, kurā Metivje uzdeva Angule-mas advokatam Kašanam pielietot pret Dāvidu Sešaru visus likumā paredzētos līdzekļus. Tā Viktors Anžs Ermenežilds uzai-eināja Dāvidu Sešaru stāties 3. jūlijā Angulemas komerciālās liesas priekšā, lai samaksātu parādu, kas kopsumā sasniedza četrtūkstoš astoņpadsmit frankus astoņdesmit piecus santīmus par trim vekseļiem un jau esošajiem izdevumiem. Tās dienas rītā, kad Dublonam pašam vajadzēja atnest uzaicinājumu nomaksāt šo priekš viņas milzīgo sumu, Ieva saņēma no Metivje satriecošu vēstuli:

«Davidam Sešara kungam, tipografam Angulemā.

Jūsu svainis Šardona kungs ir cilvēks, kas nepelnī ne mazākās uzticības; viņš norakstījis savas mēbeles uz tās artistes vārda, ar kuru kopā dzīvo, un jums, mans kungs, vajadzēja mani godīgi brīdināt par šiem apstākļiem, tad es velti nebūlu pulējies piedzīt no viņa parādu, bet jūs pat neatbildējāt uz manu vēstuli no š. g. 10. maija. Tāpēc neņemiet ļaunā, ka lūdzu jūs nekavējoties izpirkt savus trīs vekseļus un segt manus zaudējumus.

Ar cieņu

Metivje.»

Maz pazīdama tirdzniecības tiesības, Ieva bija nodomājusi, ta ka viņus lika mierā, ka brālis izlabojis savu pārkāpumu un izpircis viltotos vekseļus.

Mans draugs, — viņa teica vīram, — vispirms steidzies pie Ptiklo, izskaidro viņam mūsu stāvokli un lūdz padomu.

Draugs, — sacīja nabaga tipografs, pa galvu pa kaklu atsteidzies pie sava bijušā skolas biedra un ieiedams viņa kabi lietā, — kad tu man stāstīji par savu iecelšanu amatā un piedāvāji savus pakalpojumus, es nezināju, ka tie tik drīz man būs vajadzīgi.

Ptiklo vēroja skaisto domātāja seju, ko viņam bija pievērsis iepretim atzveltnes krēslā sēdošais virs, un neklausījās paskaidrojumos, kādus atnācējs sniedza par darījumiem, kurus advokāts pazina labāk nekā tas, kas par tiem pašreiz stāstīja. Redzot ienākam satraukto Sešaru, Ptiklo bija nodomājis: «Uzrāvies gan!» Šādas ainas norisinās advokātu kabinetos diezgan bieži. «Kāpēc gan Kuante viņu vajā?» Ptiklo sev jautāja. Advokāti allaž mēdz iedziļināties ka savu klientu, tā viņu pretinieku dvēselēs, lai iepazītos ar juridiskās matērijas abām pusēm.

— Tu gribi iegūt laiku, — Ptiklo beidzot atbildēja Sešaram, kad tas bija nobeidzis. — Cik tev vajag? Mēnešus trīs, četrus?

— O! Četrus mēnešus! Tad es esmu glābts! — iesaucās Dāvids, kam Ptiklo šķila kā glābējs eņģelis.

— Lai notiek! Trīs četrus mēnešus tavam īpašumam nepieskarsies un tevi pašu nearestēs... Bet tas tev dārgi maksās, — Ptiklo brīdināja.

— E, tas man vienalga! — Sešars attrauca.

— Tu sagaidi ienākumus, bet vai esi par tiem drošs? ... — jautāja advokāts, gandrīz pārsteigts par to, cik viegli viņa klients iekrita lamatās.

— Pēc trim mēnešiem būšu bagāts, — Dāvids atbildēja ar izgudrotāja pašpārliecību.

— Tavs tēvs vel neliekas zem velēnām, — Ptiklo atteica,

— viņam labāk patīk pakašņāties pa vīnogulājiem.

— Vai tad es gaidu sava tēva nāvi? — atvaicāja Dāvids.

— Esmu uz pēdām kādam rūpniecības jauninājumam, kas man dos iespēju ražot bez vienas kokvilnas šķipsnas tikpat izturīgu papīru kā holandiešu papīrs un vēl uz pusi lētāk, nekā pašreiz izmaksā kokvilnas masa ...

— Tas taču nozīmē veselu bagātību! — iesaucās Ptiklo, beidzot sapratis lielā Kuantē plānu.

— Lielu bagātību, mans draugs, jo turpmākajos desmit gados papīra vajadzēs reižu desmit vairāk, nekā tiek patērēts pašreiz. Žurnālistikā izvērtīsies par mūsu laikmeta kaislību!

— Vai neviens nezina tava izgudrojuma noslēpumu? . . .

— Neviens, izņemot manu sievu.

— Un tu nevienam neesi nekā stāstījis par savu projektu, par saviem nodomiem... piemēram, brāļiem Kuantē?

— Iespējams, ka esmu ko ierunājies, bet pavisam nenoteikti!

Cēlsirdība uzplaiksnīja Ptiklo sarūgtinātajā dvēselē, un viņš

mēģināja samierināt Kuantē, savas un Sešara intereses.

— Klausies, Dāvid, mēs esam bijušie skolas biedri, es tevi aizsargāšu, bet tas tev jazina: pretlikumīgā aizsardzība tev izmaksās piecus vai sešus tūkstošus franku! ... Neriskē ar savām iespējām. Man liekas, ka tev vajadzētu dalīties guvumā ar kādu no mūsu rūpniekiem. Vai saproti? Tev būs krietni jāpalauza galva, lai varētu nopirkt vai likt uzcelt papīra rūpnīcu ... Un vispirms tev vajadzēs izņemt izgudrojuma patentu. Tas viss prasīs laiku un naudu, bet tiesu izpildītāji varbūt tomēr uzklups tev pārāk agri, lai arī kādus aplinku ceļus mēs sameklētu .. .

Es neatdošu savu izgudrojumu, — zinātnieka naivilatē atteica Dāvids.

— Lai notiek! Tavs izgudrojums būs tavs glābiņš, — turpināja Ptiklo, kura godīgais mēģinājums izvairīties no tiesāšanās un rast samierināšanos bija cietis neveiksmi, — un es negribu izpētīt tavu noslēpumu, bet uzklausi mani vērīgi: centies strādāt pašās zemes dzīlēs, lai neviens tevi neredz un nespēj uzminēt, kādus līdzekļus tu izmanto, jo citādi tavs glābiņš tev tiks izzagts no rokām ... Izgudrotāja ādā bieži vien slēpjas naivs vientiesis! Jūs pārāk daudz domājat par saviem meklējumiem, lai spētu domāt par visu pārējo. Galu galā var rasties aizdomas par taviem meklējumiem, tev visapkārt taču ir rūpnieki! Un katrs rūpnieks ir tavs ienaidnieks! Tu esi kā mednieku ielenkts bebris, pieraugi, ka nezaudē savu ādu ...

— Paldies, dārgais draugs, es jau par to esmu domājis, — iesaucās Sešars, — bet esmu tev pateicīgs par prātīgo padomu un gādību!... Šajā pasākumā es nedomāju par sevi. Man pašam pietiktu tūkstoš divi simti franku rentes gadā, un tēvs kādreiz man atstās vismaz trīsreiz vairāk... Mans dzīves saturs ir mīlestība un doma!... Tās ir manas debesis ... Es pūlos Lis-iena un manas sievas labā . ..

— Tad paraksti man šo pilnvaru un pats nododies vairs tikai savam atklājumam. Kad, izvairoties no aresta, tev vajadzēs paslēpties, es dienu iepriekš tevi brīdināšu; jāparedz taču viss. Un liec aiz auss: neielaid savā mājā nevienu cilvēku, par kuru neesi tikpat drošs kā pats par sevi.

— Serizē vairs negribēja atjaunot tipogrāfijās nomas līgumu, sakarā ar to ari radās mūsu naudas grūtības. Tagad pie manis ir vairs tikai Mariona, elzasietis Kolbs, kas man padevīgs kā suns, mana sieva un sievasmāte.

— Klausies, — teica Ptiklo, — neuzticies šim pūdelim . . .

— Tu nepazīsti Kolbu, — Dāvids iesaucās, — es uz viņu paļaujos tāpat kā uz sevi.

— Vai ļausi man viņu pārbaudīt? . ..

— Katrā laikā, — Sešars piekrita.

— Tad paliec sveiks; bet atsūti šurp daiļo Sešara kundzi, man vajadzīga ari tavas sievas pilnvara. Un neaizmirsti, draugs, ka esi visai bīstamā stāvoklī, — Ptiklo sacīja, brīdinādams biedru par tiesas vajāšanām, kas to sagaidīja.

«Tagad nu es sēžu starp diviem krēsliem,» Ptiklo nodomāja, aizvadījis savu draugu Dāvidu Sešaru līdz kantora durvīm.

Naudas trūkuma izmocīts, ļoti noraizējies par Lisjcna negodīgās rīcības galīgi satriektās sievas smago stāvokli, Dāvids tomēr neatlaidīgi nodarbojās ar savu 'problēmu; arī iznācis no Ptiklo kantora, viņš izklaidīgi košļāja nātres kātiņu, ko iepriekš bija mērcējis ūdenī, lai papīra masai par izejvielu lietojamos stiebrus izmiecētu līdz zināmai pakāpei. Viņš gribēja ar attiecīgām procedūrām aizvietot dažādos sabružāšanas procesus, kādi norisinās, mērcējot, aužot un beidzot nolietojot visu, kas, no kokvilnas un liniem darināts, galu galā pārvēršas par lupatām. Pjol pa ielu, diezgan nomierinājies pēc sarunas ar draugu Ptiklo, Dāvids pēkšņi pamanīja, ka mutē saviļājusies piciņa mīklas; viņš uzlika to uz plaukstas, izpleta un redzēja, ka izveidojusies labākā no visām līdz šim dabūtajām papīra masām, jo galvenais no stādiem iegūto masu trūkums bija to neelasti-gums. Tā no salmiem iegūst lustošu, gandrīz metālisku, grabošu papīru. Šādi negaidīti atklājumi gadās tikai drosmīgiem dabisko cēloņu meklētājiem. «Ar mašinu un ķimikālijām es aizstāšu to paņēmienu, ko nupat neviļus izdarīja mechaniski,» viņš nodomāja. Un pie sievas Dāvids atgriezās ar priekpilnu ticību savai uzvarai.

— Neraizējies, mana sirds! — mierināja Dāvids, pamanījis, ka sieva noraudājusies. — Ptiklo garantē mums dažus mēnešus miera. Tas man diezgan dārgi maksās, bet, kā viņš teica, mani izvadīdams: «Katram francūzim ir tiesības likt saviem parādniekiem gaidīt, ja tikai galu galā viņš tiem samaksā parādu, procentus un zaudējumus! . ..» Labi, mēs samaksāsim.. .

Un no kā lai dzīvo? — iejautājās nabaga Ieva, kas domāja var visu.

— Jā, patiesi! — atteica Dāvids un pakasīja aiz auss, kā neviļus dara gandrīz katrs cilvēks apjukumā.

Māte pieskatīs mūsu mazo l.isjenu. un es atkal ķeršos pie darba, — viņa sacīja.

— Ieviņ, manu Ieviņ! — ar asarām acis iesaucas Dāvids, apskaudams sievu. — Ieva, gluži netālu no šejienes, Sentā, dzīvoja sešpadsmitajā gadsimtā viens no lielākajiem Francijas cilvēkiem, jo viņš bija ne tikai emaljas atklājējs, bet arī izcils Bifonā un Kivjē priekštecis: šis vienkāršais vīrs jau pirms viņiem lika pamatus ģeoloģijas zinātnei! Bernaru de Palis 1 turēja savos valgos pētītāja kaislība, bet pret viņu nostājās paša sieva, bērni un viss ciems. Sieva pārdeva viņa instrumentus... Viņš klīda pa laukiem, viens un nesaprasts, visu vajats! ... IJz viņu ļaudis rādija ar pirkstiem!. . . Bet es, es tieku mīlēts ...

— Karsti mīlēts, — apstiprināja Ieva, un viņas balsi izskanēja mierīga pārliecība.

— Tad cilvēks var paciest visu, ko izcietis nabaga Bernars de Palisī, Ekuenas fajansa radītājs, kuru Kārlis IX Bērtuļa naktī saudzēja un kurš vēlāk sirmgalvja gados kļuvis bagats un iemantojis vispārēju cieņu, lasīja visas Eiropas priekšā publiskas lekcijas par, kā pats apzīmēja, zemes slāņu zinātni.

Kamēr man pirkstos pietiks spēka turēt gludekli, tev nekā netrūks! — nabaga sieviete visdziļākajā pašaizliedzībā iesaucās. — Kad strādāju pie Priēra kundzes par priekšstrādnieci, es draudzējos ar kādu ļoti jauku, sapratīgu meiču, Postela māsīcu Bazini Klerže; nupat Bazine atnesa manu smalkveļu un pastāstīja, ka pārņemšot Priēra kundzes spodrgludinātavu; iešu pie viņas strādāt! ...

Mīļā, ilgi tev tur nebūs jāstrādā, — atteica Dāvids. Es atklāju...

Pirmo reizi Ieva uzņēma ar gandrīz skumju smaidu cildeno ticību panākumiem, kura atbalsta izgudrotājus un dod viņiem drosmi virzīties uz priekšu atklājumu biezokni, un Dāvids drūmi nokāra galvu.

— Ai mans draugs, es nesmīnu, es neizsmeju, es nešaubos! — iesaucās daiļā Ieva, noslīgusi vira priekšā uz ceļiem. — Bet es redzu, cik pareizi tu esi rīkojies, tik ilgi nekā neizpauzdams par saviem mēģinājumiem, par savām cerībām. Jā, mans draugs, izgudrotājiem jāslepj savas slavas mokpilnās dzemdības no visiem, pat no savām sievām! ... Sieviete vienmēr paliek sieviete. Tava Ieva nespēj apvaldīt smaidu, dzirdot no tavas mutes šos vārdus: «Es atklāju!» šo mēnesi jau septiņpadsmito reizi.

Dāvids sāka tik sirsnīgi smieties pats par sevi, ka Ieva satvēra viņa roku un to bijīgi noskūpstīja. Tas bija burvīgs mirklis, viens no mīlas un maiguma ziediem, kādi uzplaukst pat vistuksnesīgāko posta ceļu mala un reizēm pat bezdibeni.

Ievas vīrišķība divkāršojās, kad viņa redzēja, ka neveiksmes viņus vajā aizvien negantāk. Vīra cildenums, izgudrotajiem raksturīgā labsirdīgā vientiesība, asaras, kuras viņa reizēm pamanīja ša sirsnīgā un dzejiskā cilvēka acīs, — tas viss izraisīja Ievā neredzētu pretestības speķu. Viņa vēlreiz izmēģināja līdzekli, kas reiz tai tik lieliski bija palīdzējis. Viņa aizrakstīja Mctivje kungam un lūdza iespiest paziņojumu par tipogrāfijās pārdošanu, apsolīdamās no saņemtās naudas nomaksāt parādu, viņa sirsnīgi lūdzās, lai taču tas neizpostot Dāvidu ar liekiem izdevumiem. Uz šo aizkustinošo vēstuli*Metivjē atbildēja ar kapa klusumu, bet viņa vecākais kantorists atrakstīja, ka «sakarā ar Metivjē kunga prombūtni neuzdrošinoties pārtraukt piedzīšanu tiesas ceļā jo vairāk tāpēc, ka tas neietilpstot viņa patrona ieražās». Tad Ieva izteica priekšlikumu pārrakstīt vekseļus, apņemoties segt visus izdevumus; tam kantorists piekrita tikai ar noteikumu, ka Dāvidā Sešara tēvs galvo šos vekseļus. Ieva kopā ar māti un Kolbu kājām devās uz Marsaku. Bezbailīgi viņa stājās pretī vecajam vīnkopim un izturējās tik valdzinoši, ka viņai izdevās izgludināt krokas šajā vecīgajā sejā; bet, tikko Ieva ar drebošu sirdi ierunājās par galvojumu, vecā žūpas vaigs pēkšņi pilnīgi pārvērtās.

— Ja tik es ļautu savam dēlam kaut ar pirkstu piedurties pie manas kases malas, viņš iebrauktu ar visu roku un grābtu! — vecais iesaucās. — Bērni allaž ir kāri uz tēva maku. Bet kā es izsitos? Nekad neesmu no vecākiem saņēmis ne liara. Jūsu spiestuve stāv tukša. Tikai peles un žurkas tur atstāj savus iespiedumus ... Jūs, meit, man patīkat, jūs es mīlu, jo esat strādīga un taupīga. Bet mans dēls! .. . Vai zināt, kas ir Dāvids? .. . Nu, tad atļaujiet pateikt, ka viņš ir viens študierēts slaists. Ja es viņu būtu turējis grožos, kā pats tiku turēts, nekā nezinādams no grāmatu gudrībām, tad tas man šodien būtu lācis, tāpat kā bija viņa tēvs, un jau pratis iepelnīt savu žūksnīli naudiņas... O-o! patiesi, vai dzirdat, šis puisis ir mans krusts! Un par nelaimi vienīgais dēls, to vairs nepārdrukāsi! Arī jūs viņš dara nelaimīgu ... (Ieva ar noteiktu rokas mājienu noraidīja šo apgalvojumu.) Jā gan, — vecis turpināja, atbildot uz viņas žestu, — jums pat vajadzēja pieņemt aukli, aiz bēdām jums notrūka piens. Es zinu visu, patiesi! Jūs stiepa uz tiesu, un jūsu negodu ļaudis iztaurējuši pa visu pilsētu. Es gan biju tikai vienkāršs lācis, nevis kāds gudrinieks, nekad neesmu mācījies pie Dido kungiem, pie šīm tipogrāfijās zvaigznēm, taču ar zīmogpapīriem darīšanas man nav iznākušas! Vai zināt, ko es sev reizēm saku, staigādams pa savu vīna lauku, to kopdams un ievākdams ražu un kārtodams sīkos mājas darbiņus? ... Es sev saku: «Nabaga veci, tu raujies melnās miesās, tu liec ekiju pie ekija un iekrāsi glītu kapitaliņu, bet tas viss aizies tiesu izpildītājiem un advokātiem ... vai māņiem... tukšām iedomām...» Klausiet mani, meitiņ, jūs esat māte, un man likās, kad kopā ar Šardona kundzi turējām mazo brēkuli kristībās, ka viņam ir tāds pats trifelis ģīmīša vidū kā vectēvam; domājiet vairāk par šo draiskuli un neraizējieties par Dāvidu!... Tikai uz jums es pa|aujos... Jūs varētu aizkavēt manas mantas izputināšanu... manas nelaimīgās mantas ...

— Bet, mī|ais Sešara tev, jūsu dēls sagādās jums slavu, un gan jau jūs piedzīvosiet, ka viņš pats saviem spēkiem kļūs bagāts, dabūs Goda leģiona ordeni...

— Ko tad viņš lādu sevišķu izdarīs? — vīnkopis jautāja.

— Gan jūs redzēsiet! Bet vai pagaidām tūkstoš ekiju jus izputinātu?... Ar tūkstoš ekijiem varētu pārtraukt tiesāšanos... Nu, ja jūs neuzticaties viņam, tad aizdodiet man šo sumu, es jums to atdošu, noguldiet to uz manu pūru, uz manu darbu...

— Tātad Dāvids Sešars tiek tiesāts? — iesēcās vīnkopis, izbrīnījies, ka tas, ko viņš bija uzskatījis par apmelojumu, izrādījās patiesība. — Te nu redzam, kas no tā iznāk, ja cilvēks prot parakstīt savu vārdu! ... Un kā tad ar manu īres naudu! .. . Man, meit, bus jāaizstaigā uz Angulemu,. jāsaved kārtībā dari-šanas un jāapspriežas ar Kašanu, ek, manu advokātu... Labi gan, ka atnācāt.. . Brīdināts cilvēks atsver divus nebrīdinātus!

Pēc divu stundu ilga cīniņa Ievai vajadzēja atkāpties, viņa bija uzveikta ar neapgāžamo argumentu: «Sievietes nekā nesaprot no veikalu lietām.» Atnākusi ar nenoteiktu cerību uz veiksmi, viņa atgriezās no Marsakas uz Angulemu gluži kā salauzta. Mājās viņa ieradās tieši laikā, lai saņemtu ziņojumu par tiesas lēmumu, ar kuru Sešars tika notiesāts visā pilnībā samaksāt parādu Metivjē. Provincē liesu izpildītāja ierašanās pie kādas mājas durvīm ir vesels notikums; bet pie viņiem Dublons kopš kāda laika ieradās pārāk bieži, lai kaimiņi nesāktu par to trīt mēles. Ieva jau vairs neuzdrošinājās spert kāju pār savas mājas slieksni, bīdamās, ka viņu nepavada ar čukstiem.

— Ai mans brāli, mans brāli! — iesaucās nelaimīgā Ieva, strauji uzsteigusies pa mājas lieveni un kāpdama augšup pa kāpnēm, — vienīgi tad es spētu tev piedot, ja no tā būtu atkarīga tava...

— Ak vai, no tā bija atkarīga viņa dzīvība, — teica Sešars, kas bija iznācis Ievai pretī.

— Nerunāsim vairs par to nekad, — viņa klusi atbildēja. — Sieviete, kas viņu aizvilināja uz Parizes zaņķi, ir noziedzniece* . . . Un tavs tēvs, Dāvid, ir neželigs! . . . Pacietīsim visu klusēdami.

Dāvids nepaguva izteikt maigos .vārdus, kas jau bija uz iūpām: pie durvīm atskanēja bikls klauvējiens, ienāca Mariona, vilkdama līdzi lielo, plecīgo Kolbu.

— Kundze, — viņa sacīja, — mēs ar Kolbu zinām, cik jums un kungam ir lielas raizes; mēs par abiem esam iekrājuši tūkstoš simts franku, un tad nu mēs nodomājām, ka nekur labāk nevarēsim tos noguldīt kā jusu rokās, kundze...

Tja, kuntse, — Kolbs sajūsmināts piekrita.

- Kolb, mēs nekad nešķirsimies! — iesaucās Dāvids Sešars. — Aiznes tūkstoš franku advokatam Kašanam uz parāda rēķina, tikai pieprasi kvīti! Pārējo pagaidām pietaupīsim. Un pieraugi, Kolb, lai nekāda cilvēcīga vara nespej izvilt no tevis ne vārda par to, ko es daru, par manām prombūtnes stundām, par to, ko tu reizēm redzi, ka es atnesu mājās; un, kad es tevi sūtīšu pēc zālēm, tad iegaume, ka neviena acs nedrīkst redzēt, ko tu plūc.. . Mans labais Kolb, tevi mēģinās pavedināt, piedāvās tūkstoš, varbūt desmiltūkstoš franku, lai tu runātu ...

— Unt, ja man piedāvāt pulku milijon, es nesacīt ne varā! Oder es nezin, ko būs darīt vēn zoldāt, kad vin stāvēt ēkš posten?

— Tu esi brīdināts, tagad ej un uzaicini Ptiklo kungu būt klāt, kad tu nodosi naudu Kašana kungam.

— Tjā, — teica elzasietis, — es tšerēt, ka būš ven jauk den tik bagāt, ka varēs sadot pa kakel tam tiesāšan vīram! Man nepaliki viņam to ģim!

— Kolbs ir dikti labs cilvēks, kundze, — apgalvoja resnā Mariona, — stiprs ka turks un maigs ka jērs. Tāds virs var padarīt sievieti laimīgu. Viņam taču pirmajam iešāvās prātā, lai mēs tā rīkotos ar savu naudu, ko viņš sauc par nautu! Naba-dziņš! Bet, ja ari viņš runā slikti, toties domā labi, un es tik un tā visu saprotu. Viņš prāto iet strādāt kaut kur ārpus mājas, lai nesagādātu jums izdevumus...

— Jau tādēļ vien būtu jākļust bagātam, lai spētu atlīdzināt šiem krietnajiem ļaudīm, — teica Sešars, paskatīdamies uz sievu.

Ievai tas viss likās gluži dabiski; viņa nebrīnījās, sastopot cilvēkus, kas bija tikpat pašaizliedzīgi kā viņa pati. Un šāda attieksme būtu atklājusi viņas rakstura daiļumu pat vistrauslākajam un vienaldzīgākajam cilvēkam.

Jūs k|ūsiet bagāts, mīļais kungs, jums ir tikpat kā pīrāgs rokā, — iesaucās Mariona. — Jūsu tēvs nupat atkal nopircis fermu, gan jau tā jums ienesīs reiz peļņu ...

Šie vārdi, kurus Mariona izteica, lai mazinātu savas rīcības nozīmi, liecināja par apbrīnojamu smalkjūtību.

Kā ikvienam cilvēku iestādījumam, arī franču tiesai ir savi trūkumi; un tomēr kā abpusēji griezīgs ierocis tā tikpat labi noder aizsardzībai kā uzbrukumam. Tai piemīt vel kāda jocīga īpatnība, proti, ja divi advokāti savstarpēji norunā (un viņi var norunāt, nepārmijot ne vārda, jo saprotas ar pašu procedūras gaitul), tad tiesas process ir līdzīgs karam pirmā maršala Birona izpratnē, kurš pamācījis savu dēlu, kas Ruanas aplenkšanā ieteicis līdzekļus, kā pilsētu ieņemt divās dienās: «Vai tev deg atgriezties uz savu muižu kāpostus stādīt?» Saskaņā ar austriešu ģenerāļu metodi, kuriem galma padomē nekad netika pārmests, ja tie palaida garām izdevīgu stratēģisku momentu, iai netraucētu zaldātiem kārtīgi pieēsties, divi pulkveži var karot bez gala, nesasniedzot nekā izšķiroša un saudzējot savus karapulkus. Advokāti Kašans un Ptiklo, kā arī tiesu izpildītājs Dub-lons, pārtrumpoja austriešu ģenerāļus, ņemot par paraugu kādu antikvitates austrieti Fabiju Kunktatoru!

Ļaunprātīgi iecirtīgs kā mūlis, Ptiklo drīz vien aptvēra sava stāvokļa priekšrocības. Tikko lielais Kuante bija garantējis segt visus tiesāšanās izdevumus, Ptiklo sevī apņēmās ar viltu aizēnot Kašanu un apžilbināt papīrrūpnieku ar sava talanta spožumu, radot starpgadījumus, kas sagādātu Metivjē zaudējumus. Tomēr vēsturniekam jaunā tieslietu Figaro slavai par nelaimi jāsteidzas pāri viņa varoņdarbu arēnai, it kā soļojot pa kvēlojošām oglēm. Mūsdienu sabiedrības tikumu vēsturei, bez šaubām, pietiek ar vienu — ar šo Parizē uzrakstīto tiesu izdevumu aprēķinu. Tātad mēģināsim atdarināt Lielās armijas biļetenu stilu; vēstījuma izpratnes labā, jo īsāks būs Ptiklo veikumu un varoņdarbu apraksts, jo izsmeļošāka kļūs šī vienīgi tieslietām veltītā lappuse.

Saņēmis uzaicinājumu ierasties 3. jūlijā Angulemas komerciālās tiesas priekšā, Dāvids tur neieradās; spriedums viņam tika piesūtīts 8. jūlijā. 10. jūlijā Dublons uzrādīja izpildrakstu un 12. jūlijā mēģināja apķīlāt mantu, bet Ptiklo tam pretojās, pieprasot lietas vēlreizēju caurskatīšanu pec divām nedēļām. Bet Metivjē tas šķita par ilgu, viņš jau otrā dienā pieprasīja lietas tūlītēju caurskatīšanu un 19. jūlijā panāca spriedumu, ar

4C1

kuru tika noraidīti Sešara iebildumi. Spriedums nekavējoties tika piesūtīts divdesmit pirmajā, divdesmit otrajā sekoja izpildraksts, divdesmit trešajā izsniegta pavēste par arestu un divdesmit ceturtajā uzrakstīts mantas apķīlāšanas protokols. So piedzīšanas trakumu iegrožoja Ptiklo, iesniedzis apelācijas sūdzību karaliskajā tiesā. Tā kā sūdzību 15. jūlijā iesniedza atkārtoti, Metivjē bija spiests braukt uz Puatjē.

«Laimīgu ceļu!» Ptiklo sevī noteica. «Nu varēsim mazliet atvilkt elpu.»

Kad negaiss bija novirzīts uz Puatjē pie kāda apelācijas tiesas advokata, kam Ptiklo deva vajadzīgos norādījumus, šis div-sejainais aizstāvis Sešara kundzes vārdā pieprasīja no Dāvidā Sešara tūlītēju mantas šķiršanu. Pēc tiesā parastā izteiciena, Ptiklo sasparojās un jau 28. jūlijā panāca spriedumu mantas šķiršanas lietā, tūlīt publicēja to Saranlas vēstnesi, izziņoja pēc visiem noteikumiem, un 1. augustā notārā klātbūtnē notika Sešara kundzes personīgā īpašuma atdalīšana, kuras rezultātā viņa kļuva vīra kreditore par nelielu sumiņu — par desmittūk-stoš frankiem, ko mīlošais Dāvids laulības līgumā bija atzinis par Ievas pūra naudu; šās sumas atlīdzināšanai Sešars viņai nodeva tipogrāfijās un dzīvokļa iekārtas. Tā nodrošinājis mājas iedzīvi, Ptiklo atbalstīja arī savas pretenzijas Puatjē, uz kurām bija dibinājis apelācijas sūdzību. Pēc viņa nostādnes Dāvids Sešars tāpēc jo mazāk bija atbildīgs par zaudējumiem, kādi radušies Parizē Lisjena de Ribamprē lietā, ka Senas departamenta civiltiesa ar lēmumu bija tos uzlikusi Metivjē kontā. Apelācijas tiesa pieņēma Ptiklo nostādni šai jautājumā, un lēmumā, ar kuru apstiprināja Angulemas komerciālās tiesas spriedumu Sešara-dčla lietā par parāda sumas piedzīšanu, noteica atskaitīt no šās sumas sešsimt franku Parizes tiesas izdevumu, pārnesot tos Metivjē maksājumu kontā, kā arī, ievērojot Sešara apelācijas sūdzības pamatojumu, daļu izdevumu piesprieda dzēst abām pusēm vienlīdzīgi. Sis lēmums, 17. augustā uzrādīts Sešaram-dēlam, 18. augustā izpaudās uzaicinājumā nomaksāt visu parāda sumu, ieskaitot procentus un tiesas izdevumus, bet 20. augustā tam jau sekoja protokols par mantas apķīlāšanu. Te nu iejaucās Ptiklo un Sešara kundzes vārdā paskaidroja, ka iekārta piederot sievai un laulātā pāra manta likumīgi šķirta. Bez tam Ptiklo ievilka visā šai jezgā arī Sešaru-tēvu, kas bija kļuvis viņa klients. Lūk, kā tas bija noticis.

Nākošajā dienā pēc vedeklas apmeklējuma vīnkopis bija iera-(lies Angulemā pie sava advokata Kašana prasīt padomu, kā lai piedzenot īres maksu no dēla, kas iekūlies tādā ķezā.

— Es nevaru aizstāvēt tēva intereses, ja uzstājos pret (ielu, — Kašans paskaidroja, — bet aizejiet pie Pliklo, viņš ir ļoti izdarīgs un pakalpos jums varbūt labāk, nekā es to varētu...

Tiesā Kašans sacīja Ptiklo:

— Aizsūtīju pie tevis Sešara tēvu, painteresējies par viņu manā vietā, citreiz es tev pakalpošu.

Šādi savstarpēji pakalpojumi advokātiem parasti kā provincē, tā arī Parizē.

Kad vecais Sešars bija uzticējis savas bēdas Ptiklo, otrā dienā pie sava līdzzinātāja iegriezās lielais Kuantē un teica:

— Centieties dot krietnu mācību Sešara tēvam! Tas ir cilvēks, kas nekad nepiedotu dēlam, ja viņa dēļ zaudētu tūkstoš franku; tad veča sirdī gaistu pēdējā augstsirdīgā doma, ja vien tāda tur jebkad mājojusi!

— Atgriezieties mierīgi savos vīna laukos, — Ptiklo teica savam jaunajam klientam, — jūsu dēlam jau tā neiet viegli, nekļūstiet viņam par nastu, vēl ēdot pie viņa galda. Es jūs saukšu, kad pienāks laiks.

Tātad vecā Sešara vārdā Ptiklo izteica apgalvojumu, ka grā-matspiedes, kas bija piestiprinātas 'pie grīdas, jo vairāk vēl tāpēc piederot pie nekustamā īpašuma, ka jau kopš Ludviķa XIV laikiem šajā mājā atradusies tipogrāfijā. Kašans kā Metivjē interešu aizstāvis jutās sašutis: Parizē Lisjena mēbeles bija piederējušas Koralijai un Angulemā Dāvidā kustamā manta izrādījās sievas un tēva īpašums (cik daudz laipnību šai sakarībā tika izteikts tiesas sēdē!). Tāpēc advokāts pieprasīja tēva un dēla uzaicināšanu tiesā, lai noraidītu viņu pretenzijas. «Mēs gribam,» advokāts iesaucās, «atmaskot šo cilvēku blēdības, jo viņi izmanto visbīstamākos, visnegodīgākos aizstāvēšanās veidus, izkropļo visnevainīgākos un skaidrākos kodeksa pantus, pārvēršot tos par ka-tapultām, lai aizstāvētos! Un pret ko viņi aizstāvas? Pret trīs tūkstošu franku samaksu, kuri ņemti no kā? ... No nabaga Metivjē kases. Un cilvēki vēl uzdrošinās vainot diskontētājus! ... Kādos laikos mēs dzīvojam!... Galu galā es jums jautāju: vai tas nav tas pats kā aplaupīt savu tuvāko? ... Augstā tiesa nesankcionēs pretenzijas, kuras ienestu trunējumu pašā jurisdikcijas sirdī!...» Kašana skaistā runa aizkustināja Angulemas tiesu; uzklausījusi abas puses, tā izteica spriedumu, kas tikai Sešara kundzei atzina tiesības uz kustamo mantu, turpretī noraidīja Sešara tēva pretenzijas un piesprieda viņam segt tiesas izdevumus - četri simti trīsdesmit četrus frankus sešdesmit piecus santimus.

— Sešara tēvs gan nošāva buku! — advokāti smiedamies pārrunāja. — Gribēja nogrābt savu tiesu, lai nu maksā ragā! ...

Spriedums tika pasludināts 26. augustā, tā ka 28. augustā varēja apķīlāt spiedes un tipogrāfijās piederumus. Tika izlīmēti paziņojumi! ... Uz pieprasījumu saņēma at|auju pārdot apķīlātos priekšmetus turpat uz vietas. Izsoli izsludināja avīzēs, un Dublons jau pašapmierināti grasījās 2. septembri pārbaudīt īpašumu pēc inventārā saraksta un ķerties pie izūtrupēšanas. Šajā bridi Dāvids Sešars pēc likumīgā lēmuma un izpildrakstiem bija parādā Metivjē kopsumā piectūkstoš divi simti septiņdesmit pieci franki divdesmit pieci santimi, neieskaitot procentus. Manīgajam Ptiklo Dāvids bija parādā tūkstoš divi simti franku un honorāru, kura apjomu advokāts bija atstājis viņa ziņā, līdzīgi ormanim, kas izvizina pasažieri pa pilsētu, cēli paļaudamies uz tā devīgumu. Sešara kundze bija Ptiklo parādā apmēram trīssimt piecdesmit franku un honorāru. Sešara tēvs bija parādā četrsimt trīsdesmit četri franki sešdesmit pieci santimi, un Ptiklo pieprasīja no viņa simt ekiju honorārā. Tā kopsumā sanāca ap-desmit tūkstošiem franku. Iepazīšanās ar šiem dokumentiem būs derīga ne tikai citām tautām, kas pēc tiem varēs spriest par franču (ieslietu artilērijas varenību, bet ari mūsu likumdevējiem, ja vien viņiem atliks laika lasīt, būtu nepieciešams zināt, cik tālu var aiziet tiesu procedūru nejēdzības.Vai nepienāktos uz ātru roku izdot kādu likumu, kas aizliegtu advokātiem zināmos gadījumos izdevumos pārsniegt paša tiesāšanās objekta vērtību? Un vai nav smieklīgi vienu kvadrātmetru zemes pakļaut tām pašām formalitātēm, kādas attiecina uz milzīgiem zemes īpašumiem? No ša atturīgā tēlojuma par visām tiesāšanās fāzēm kļūs skaidra vārdu formalitātes, tiesības, tiesu izdevumi nozīmē, par ko lielurn lielais vairums franču pat nepadomā. Lūk, ko tiesu pils žargonā sauc par prāvošanos! Kopsvarā (piecdesmit centneru smagie tipogrāfijās burtstabiņi jauni bija maksājuši divtūkstoš franku. Trīs grāmatspiežu vērtība bija sešsimt franku. Pārējo iekārtu varētu pārdot kā vecus dzelzs un koka lūžņus. Pārdodot dzīvokļa iekārtu, varētu saņemt augstākais tūkstoš franku. Tā Sešaram-dēlam piederošā mantība, novērtēta par četrtūkstoš franku lielu sumu, bija devusi Kašanam un Ptiklo iemeslu izšķiest tiesas izdevumos ap septiņtūkstoš frankiem, un tie bija tikai ziediņi, jo nākotne, kā redzēsim tālāk, solīja krāšņus augļus. Protams, Francijas un Navaras, pat Normandijas advokāti izjutīs cieņu un apbrīnošanu pret Ptiklo; bet vai jūtu cilvēkus neaizkustinās līdz asarām Kolbs un Mariona?

Pa šā ķīviņa laiku Kolbs, ja Davidam nebija vajadzīgi viņa pakalpojumi, sēdēja uz krēsla pie ārdurvīm un izpildīja Cerbera pienākumus. Viņš pieņēma tieslietu aktus, starp citu, pastāvīgā Ptiklo kantorista uzraudzībā. Kad paziņojumi vēstīja par tipogrāfijās iekārtas pārdošanu, Kolbs tūlīt, tikko iznēsātājs bija paguvis kādu pielipināt, norāva nost no sienas, skrēja pa visu pilsētu, plēsdams nost paziņojumus un sirdīdamies:

— Svindleri! Siiā motsit vēti krētn tsilvēk! Unl to viņ shauc par thaisnip!

Mariona pa rīta cēlienu strādāja kādā papīrrūpnīcā un nopelnīja desmit sū, ko izlietoja kopīgajiem ikdienišķajiem izdevumiem. Sardona kundze bez kurnēšanas atkal bija ķērusies pie nogurdinošajiem nedēļnieču kopējas pienākumiem un nedēļas beigās allaž atnesa savu peļņu meitai. Vecā sieviete jau divas reizes bija gremdējusies deviņdienu ilgā svētsvinīgā apcerē un aizlūgumos, brīnīdamās, ka dievs paliek kurls pret viņas lūgšanām un akls pret aizdedzināto sveču spožumu.

2. septembrī Ieva saņēma no Lisjena vienīgo vēstuli pēc tās, kurā viņš bija ziņojis svainim par trīs vekseļu viltošanu un kuru Dāvids bija noslēpis no sievas.

«Sī nu ir trešā vēstule, ko saņemu, kopš viņš aizbraucis,» nelaimīgā māsa nodomāja, vilcinādamās atplēst traģisko sūtījumu.

Viņa pašreiz baroja bērnu, deva tam dzert no pudelītes, jo aiz taupības bija vajadzējis atlaist zīdītāju. Lasītājam nebūs grūti iedomāties, kā Ievu un pēc tam arī Dāvidu, ko viņa lika uzmodināt, satrieca šī vēstule. Visu nakti nodevies papīra izgatavošanas mēģinājumiem, izgudrotājs bija licies gulēt tikai uz rīta pusi.

Parīzē, 29. augustā.

«Mīļā māsa,

priekš divām dienām pulksten piecos no rīta beidza elpot viena no daiļākajām dieva radībām, vienīgā sieviete, ķas mīlēja mani tā kā tu, Dāvids un mana māte, bet kas līdzās šīm pašaizliedzīgajām jūtām dāvāja man to, ko nespēj dot ne māte, ne māsa: augstāko mīlas svētlaimi! Upurējusi man visu, nabaga Koralija varbūt pat mira manis dēļ!... Manis dē], kam pašreiz nav pat ar ko viņu apbedīt... Viņa man sniedza mierinājumu dzīvē, un tika-i jūs, mani mīļotie, varat mani mierināt par viņas nāvi. Es ticu, ka dievs piedos grēkus šai šķīstajai sievietei, jo viņa mira kā kristiete. Ai! Parize!... Ieviņ, Parize ir visas Francijas slava un reizē viss negods! Daudz iluziju esmu jau šeit zaudējis, un cik daudz vēl zaudēšu, kamēr saubagošu nožēlojamo mazumiņu naudas, kas man nepieciešama, lai guldītu svētītas zemes klēpī šā eņģeļa mirstīgās atliekas!

Tavs nelaimīgais brālis

Lisjens.»

«N. B. Ar savu vieglprātību esmu tev sagādājis daudz raižu, kādreiz tu visu dabūsi zināt un man piedosi. Tagad vari būt mierīga: kāds labs cilvēks, tirgotājs Kamizo, ko esmu savā laikā dziļi sāpinājis, tagad, kā pats teica, esot visu nokārtojis, jo viņš redzēja, kādas ciešanas mums sagādāja tiesu izpildītāja vajāšanas.»

— Vēstule vēl ir mikla no asarām! — Ieva sacīja Davidam, paskatīdamās uz viru ar tādu līdzjūtību, ka viņas skatienā uzplaiksnīja kaut kas no senākās pieķeršanās Lisjenam.

— Nabaga zēns, cik ļoti viņam bijis jācieš, ja ticis tā mīlēts, kā pats saka! — iesaucās Ievas laimīgais laulātais draugs.

Vīrs un sieva piemirsa visas savas bēdas, izjūtot šo bezgalīgo sāpju vaidu. Sājā mirkli istabā iemetās Mariona, uztraukti uzsaukdama:

— Kundze, viņi ir klāt!... Viņi ir klāt!

— Kas?

— Dublons ar saviem ļaudīm, kaut viņus jupis! Kolbs plešas ar viņiem, tie grasās pārdot...

— Mieru, mieru, nekas netiks pārdots, esiet bez raizēm! — no blakus istabas atskanēja Ptiklo balss. — Es nupat iesniedzu apelācijas sūdzību. Mēs nevaram samierināties ar lēmumu, kas jūs apvaino negodīgumā. Man nenāca ne prātā aizstāvēties šajā instancē. Lai iegūtu laiku, ļāvu Kašanam izpļāpāties, bet esmu pārliecināts, ka Puatjē atkal gūšu uzvaru ...

— Bet cik daudz maksās šī uzvara? — jautāja Sešara kundze.

— Honorāru, ja jūs vinnēsiet, un tūkstoš franku, ja mes zaudēsim.

— Ak dievs! — izsaucās nabaga Ieva. — Vai tik šīs zāles nav ļaunākas par pašu kaili?

Dzirdot šo tieslietu ugunīs apskaidrotās nevainības kliedzienu, Ptiklo apmulsa, jo Ieva izskatījās ļoti daiļa. Pa to laiku ieradās Ptiklo uzaicinātais Sešara tēvs. Vecā vīra klātbūtne savu bērnu guļamistabā, kur šūpulī viņa mazdēls uzsmaidīja par visu nelaimi, šo ainu padarīja pilnskanīgu.

— Sešara tētiņ, — jaunais advokāts viņam teica, — jūs man esat parādā septiņsimt franku par jūsu lielas aizstāvēšanu; tos jūs, protams, piedzīsiet no sava dēla kopā ar īres maksas parādu.

Vecais vīnkopis uztvēra dzēlīgo ironiju balss noskaņā un sejas izteiksmē, ar kādu Ptiklo viņam sacīja šos vārdus.

— Galvojums par dēlu jums būtu mazāk maksājis! — teica Ieva, atiedama no šūpuļa, lai sasveicinātos ar sirmgalvi.

Dāvidu skumdināja ļaužu pūlis, kas bija saplūdis mājas priekšā, lai noskatītos Dublona ļaužu un Kolba cīniņu, un viņš tikai pasniedza tēvam roku, nenovēlēdams labdienu.

— Kā tad es varu jums būt parādā septiņsimt franku? — vecis vaicāja Ptiklo.

— Gluži vienkārši tāpēc, ka aizstāvēju jūsu intereses. Un, tā kā jautājums ir par jūsu īres naudu, tad jūs attiecībā pret mani esat solidarizējies ar savu parādnieku. Ja jūsu dēls nedzēsīs šos izdevumus, tad samaksāsiet jūs... Bet lai tas tagad paliek pie malas, svarīgāk ir, lūk, kas: pēc dažām stundām Dāvidu gribēs iespundēt cietumā, vai jūs to pieļausiet?

— Cik viņš ir parādā?

— Tā ap pieci līdz seši tūkstoši franku, neieskaitot sumu, ko viņš parādā jums un savai sievai.

Vecajā vīrā bija pamodušās aizdomas, viņš noskatījās aizkustinošajā ainā, kas šajā zilos un baltos toņos ieturētajā istabā pavērās skatienam: daiļa raudoša sieviete pie šūpuļa, raižu nastas beidzot aizlauztais Dāvids, advokāts, kas varbūt ievilinājis vīnkopi šeit lamatās... Un vecais nodomāja: «Viņi grib izmantot manas tēvišķīgās jūtas un ko izplēst no manis.» Viņš piegāja pie šūpuļa un pagiāstija bērnu, kas sniedza pretī rociņas. Par spīli visām raizēm bērns joprojām tika lolots kā Anglijas pēra pēcnācējs, uz galviņas viņam bija izšūta micīte ar iesārtu oderi.

— E, lai Dāvids izkuļas kā prazdams! — ierunājās šis vectēvs. — Es domāju tikai par šo bērniņu, uti viņa ināte man piekritīs. Dāvids ir tik augsti skolots, ka pats zinās, kā samaksāt parādus.

— Es jūsu jūtas izteikšu skaidrā valodā, — ironizēja advokāts. — Jā, jā, Sešara tēv, jūs esat nenovīdīgs pret savu dēlu. Uzklausieties patiesību: jūs pats esat iedzinis Dāvidu šādā stāvokli, pārdodot viņam tipogrāfiju trīsreiz dārgāk, nekā tā vērts, un izputinot viņu, liekot sev samaksāt šo augļotāja cenu. Jā, nepuriniet galvu: visa jūsu tipogrāfijās vērtība bija avīze, ko jūs pārdevāt brāļiem Kuantē, un visu naudu iebāzāt savā kabatā ... Jūs ienīstat dēlu ne tikai tāpēc, ka esat viņu aplaupījis, bet arī tāpēc, ka viņš izvērties par cilvēku, kas stāv galvas tiesu augstāk par jums. Jūs tēlojat gauži mīlošu vectētiņu, lai maskētu savu vienaldzību pret dēlu un vedeklu, jo mīlestība pret viņiem jums hie et nunc^35 maksātu naudiņu, turpretī mazdēlam jūsu jūtu pierādījumi būs vajadzīgi tikai in extremis^36. Mazo brēkuli jūs mīlat tāpēc, lai izskatītos, ka savā ģimene kādu tomēr mīlat, lai jūs neizdaudzinātu par bezsirdigu cilvēku. Lūk, Sešara tēv, tāds ir jūsu jūtu ierosinātājs ...

— Vai tādēļ esat mani šurp atsaukuši, lai liktu to noklausīties? — vecais draudīgi iejautājās, skatīdamies te uz advokātu, te uz vedeklu un dēlu.

— Ptiklo kungs, — iesaucās nelaimīgā Ieva, — vai esat nozvērējies mūs pazudināt? Mans vīrs nekad nav sūdzējies par savu tēvu ...

Vīnkopis drūmi nolūkojās uz vedeklu.

— Davids man daudzkārt apgalvojis, ka jūs viņu savā īpatnējā veidā mīlat, — Ieva sacīja sirmgalvim, saprazdama viņa aizdomas.

Sekojot lielā Kuantē norādījumiem, Ptiklo centās tēvu un dēlu galīgi sanaidot, lai tēvam neiešautos prātā palīdzēt Dāvidam izkļūt no bīstamā stāvokļa.

«Tai dienā, kad būsim ietupinājuši Dāvidu cietumā,» vēl vakar lielais Kuantē bija sacījis Ptiklo, «jūs tiksiet stādīts priekšā de Senonša kundzei.»

Mīlestībai piemīt gaišredzība, un tā apskaidroja Sešara kundzi, kas pēkšņi uzminēja advokata tīšo nodomu, tāpat kā iepriekš bija nojautusi Serizē nodevību. Nav grūti iedomāties Dāvidā pārsteigumu, redzot, ka Ptiklo tik labi pazīst viņa un tēva attiecības. Taisnīgais tipografs nekā nezināja par sava aizstāvja sakariem ar brāļiem Kuantē un nenoģida, ka aiz Metivjē muguras slēpjas šie viņa konkurenti. Dāvids klusēja, un tas veco vīnkopi aizvainoja vēl vairāk, bet advokāts izmantoja klienta apmulsumu, lai atvadītos.

— Palieciet sveiki, mīļais Dāvid! Jūs esat brīdināts: apelācijas sūdzība nespēj aizkavēt jūsu arestu, jūsu kreditoriem nav atlicis cita ceļa, un viņi to izmantos. Tātad — glābieties! ... Vai arī, ticiet man, vel labāk butu, ja jūs tiktos ar brāļiem Kuantē; viņiem ir kapitāls, un, ja jūsu atklājums pabeigts, ja tas attaisno cerības, tad nodibiniet ar viņiem sabiedrību! Patiesi, viņi galu galā ir itin lādzīgi ļautiņi...

— Kāds atklājums? — ieprasījās Sešara tēvs.

— Vai jūs tiešām ticējāt, ka jūsu dēls ir tāds auša, ka pametis novārtā tipogrāfiju, nedomājot ne par ko citu? — attrauca advokāts. — Dāvids gatavojas atklāt līdzekli papīra ražošanas palētināšanai: rīse papira, kas pašreiz maksā desmit franku, tad maksātu tikai trīs ...

— Jūs jau atkal gribat mani noķert uz makšķeres! — Sešara tēvs sašuta. — Jūs visi esat viena banda! Ja Dāvids būtu to atklājis, tad viņam nevajadzētu manas palīdzības, viņš kļūtu miljonārs! Ardievu, mīlīši, palieciet vien sveiki!

Un vecais jau kāpa lejā.

— Padomājiet par paslēptuvi, — Ptiklo vēl noteica Davidam un metās pakaļ vecajam Sešaram, lai nokaitinātu to galīgi.

Veco vīnkopi, kas vēl vienmēr ko purpināja bārdā, sīkais advokatiņš panāca Mirje laukumā, pavadīja viņu līdz Umo un atvadoties piedraudēja, ka piedzīšot izdevumus tiesas ceļā, ja nedēļas laikā tie nebūšot nomaksāti.

— Es jums samaksāšu, ja palīdzēsiet atstāt dēlu bez mantojuma, nekaitējot manam mazdēlam un vedeklai! ... — norūca vecais Sešars un strauji aizgāja.

— Cik labi lielais Kuantē pazīst savu pasaulīti!... Viņš man skaidri pateica: «Sie septiņsimt franki būs šķērslis, kura dēļ tēvs atteiksies nomaksāt par dēlu septiņtūkstoš franku!» — iesaucās sīkais advokāts, atgriezdamies Angulemā. — Tomēr jāpieluko, lai šis vecais viltnieks papīrfabrikants mani neiebāž maisā, ir laiks pieprasīt no viņa ne tikai vārdus.

— Dāvid, mans mīļais, ko tu esi nodomājis darīt? — Ieva jautāja vīram, kad Sešara tēvs un advokāts bija aizgājuši.

— Uzliec uz uguns vislielāko katlu, — Dāvids iesaucās, — tagad esmu noteikti atklājis ...

Dzirdot šos vārdus. Ieva drudžainā steigā apāva kurpes, uzlika galvā cepuri, apmeta ap pleciem šalli.

— Apģērbieties, draugs, — viņa sacīja Kolbām, — jūs mani pavadīsiet, ir taču jāizpētī, vai atrodama kāda izeja no šās pekles...

— Dāvidā kungs! — iesaucās Mariona, kad Ieva bija aizgājusi. — Esiet taču prātīgs, vai arī kundze nomirs aiz bēdām. Papriekš nopelniet naudu, ar ko samaksāt parādus, un tad meklējiet savus atklājumus pēc sirds patikas...

— Rimsties, Marion, — Dāvids attrauca, — tūlit tiks uzveiktas pēdējās grūtības. Es saņemšu reizē ar izgudrošanas patentu arī uzlabošanas patentu.

Francijā izgudrotājiem vislielākās likstas sagādā uzlabošanas patents. Cilvēks gadus desmit nopūlas, meklējot kādu papildinājumu vienalga kurā rūpniecības nozarē, kādu inašinu vai citu atklājumu, tad izņem uz to patentu un uzskata sevi par sava izgudrojuma saimnieku; bet, ja šis izgudrotājs nav gluži visu paredzējis, tad konkurents, kas bieži vien seko uz pēdām, ņem un ar kādu nieka skrūvīti uzlabo viņa izgudrojumu un izrauj to viņam no rokām. Tātad izgudrot lētu masu papīra ražošanai nebūt vēl nenozīmēja visu! Citi varēja papildināt viņa paņēmienu. Dāvids Sešars gribēja paredzēt visu, lai viņam netiktu nolaupīta tik lielās grūtībās izcīnīta bagātība. Holandes papīrs (nosaukums šai vienīgi no linu lupatām ražotā papīra šķirnei palicis, kaut gan Holandē to vairs nefabrlcē) tiek nedaudz līmēts, bet ar līmi apziež katru loksni atsevišķi, un roku darbs [oti sadārdzina šo papiru. Ja kļūtu iespējams saistvielu pievienot jau papīra masai, turklāt vēl lētu saistvielu (kā tas tagad arī tiek darīts, kaut arī visai nepilnīgi), tad jebkāda papildināšanas iespēja būtu izslēgta. Nu jau veselu mēnesi Dāvids centās atrast paņēmienu, kā pievienot saistvielu papīra masai jau katlā. Viņš tēmēja reizē uz diviem atklājumiem.

Ieva devās pie savas mātes. Laimīgi bija sagadījies tā, ka Sardona kundze pašreiz kopa prokurora vietnieka sievu, kas nupat bija dāvinājusi mantinieku slavenajai Milo de Neveru ģimenei. Neuzticēdamās tiesas amatpersonām, Ieva bija nolēmusi griezties pēc padoma pie atraitņu un bāreņu likumīgā aizstāvja, pajautāt, vai viņa nevarētu glābt Dāvidu, pati uzņemoties visas saistības, pārdodot savas tiesibas; viņa cerēja ari uzzināt Ptiklo divkosības iemeslus. Sešara kundzes daiļuma pārsteigtais ierēdnis uzņēma viņu ne tikai ar sievietei pienācīgo cieņu, bet pat ar zināmu bruņniecisku goddevību, pie kādas Ieva nebija pieradusi. Viņa uztvēra ierēdņa acīs to izteiksmi, kādu kopš apprecēšanās reizēm bija pamanījusi vienīgi Kolba acīs un kas tik skaistām sievietēm kā Ieva noder par mērauklu, pēc kuras vērtēt vīriešus. Kad kāda kaislība, aprēķins vai gadu nasta apdzēsusi vīrieša acīs pilnīgas padevības dzirkstis, kas tajās tik spilgti slaro jaunības gados, sievietē mostas neuzticība pret vīrieti un viņa sāk to novērot. Brāļi Kuantē, Ptiklo, Serizē, visi vīrieši, kuros Ieva bija nojautusi savus ienaidniekus, mēdza uz viņu skatīties ar dzedrām, saltām acīm; prokurora vietnieka sabiedrībā Ieva jutās nepiespiesti, un tomēr viņš, kaut ari izturēdamies pret nelaimīgo sievieti ļoti laipni, nedaudzos vārdos satrieca visas viņas cerības.

— Jāšaubās, Sešara kundze, — viņš tai paskaidroja, — vai karaliskā tiesa mainīs spriedumu, kurš ierobežojis ar dzīvokļa iekārtu īpašuma pārrakstīšanu uz jūsu vārda, ko izdarīja Sešara kungs, lai nodrošinātu jūsu pūra naudu. Jūsu privilēģiju nedrīkst izmantot, lai segtu krāpšanu. Bet reiz jums kā kreditorei ir tiesības saņemt daļu no apķīlāto priekšmetu vērtības, reiz jūsu vīra tēvam sakarā ar īres parāda sumu arī ir tāda pati privilēģija, tad, tikko kļūs zināms tiesas spriedums, jums radīsies iespēja izvirzīt jaunas prasības, proti, izsakoties juristu terminoloģijā: pieprasīt konkursu.

— Tātad Ptiklo kungs mūs izputina? — viņa iesaucās.

— Ptiklo rīcība atbilst uzdevumam, — prokurora vietnieks turpināja, — kādu jūsu vīrs viņam uzticējis; advokāts saka, ka Sešara kungs vēloties iegūt laiku. Man šķiet, ka jums būtu izdevīgāk atteikties no apelācijas sūdzībām un kopā ar vīratēvu ūtrupē'atpirkt vajadzīgākos tipogrāfijās piederumus, jūs savas prasības robežās un viņš par īres maksas sumu ... Bet tas nozīmētu pārāk strauji doties uz mērķi. Advokāti jūs vienkārši aptīra!...

— Tad taču es kļūtu pilnīgi atkarīga no vecā Sešara kunga, kam man būtu jāmaksā īres nauda par māju un arī par darba rīkiem; turklāt Metivjē kungs, kas taču gandrīz nekā nebūs saņēmis, joprojām turpinās vajāt manu vīru ...

— Jā, kundze.

— Un mūsu stāvoklis būtu tikai pasliktinājies ...

— Likuma spēks, kundze, galu galā stāv aizdevēja pusē. Jūs esat saņēmuši trīstūkstoš franku, un tie noteikti jāatdod. .

Ai mans kungs! Jūs pieļaujat, ka mēs būtu spējīgi...

Ieva aprāvās, aptvērusi, ka taisnodamās var apdraudēt brāli.

— Ak, es pilnīgi saprotu, ka šajā lietā ir daudz neskaidrību, — ierēdnis sacīja, — kā no parādnieku puses, kuri ir godīgi, naudas lietās pedantiski kārtīgi, pat augstsirdīgi cilvēki ... tā arī no žiranta puses, kurš ir tikai izkārtne...

Izbiedētā Ieva mulsi paskatījās uz ierēdni.

— Jūs gan varēsiet iedomāties, — viņš turpināja, uzmetot pārsteigtajai sievietei ļoti dziļdomīgu skatienu, — ka mums visu laiku, kamēr sēžam un klausāmies advokātu kungu runas, nekas cits neatliek kā krietni pārdomāt par visu, kas norisinās mūsu acu priekšā.

Ieva atgriezās mājās, gluži izmisusi par savu neveiksmi. Pulksten septiņos vakarā Dublons atnesa lēmumu par Dāvidā arestu. Tātad vajāšana bija sasniegusi kulminācijas punktu.

— Sākot no rītdienas, — teica Dāvids, — es tikai pa nakti varēšu iziet uz ielas.

Ieva un Sardona kundze apraudājās. Viņām šķita, ka slapstīties ir liels negods. Padzirdējuši, ka apdraudēta viņu saimnieka brīvība, Kolbs un Mariona uztraucās jo vairāk tāpēc, ka jau sen bija nākuši pie slēdziena par Dāvidā pilnīgo nespēju pielietot viltu; abi jutās tā noraizējušies par viņu, ka nolēma tūlīt pat aprunāties ar Sardona kundzi, Ievu un Dāvidu, vai nevarētu tiem kaut kā pakalpot. Viņi ienāca istabā tieši tajā mirklī, kad šie trīs cilvēki, kam dzīve līdz tam bija ritējusi tik vienkārši, lēja asaras, beidzot sapratuši, ka Davidam būs jāslēpjas. Bet kā izmukt no neredzamajiem spiegiem, kas no šā brīža būs uz pēdām šim par nelaimi tik izklaidīgajam cilvēkam?

— Ja madam grib bišķit gaidīt, es gājuš islākot iekš ēnaid-nēk lāger, — Kolbs sacīja, — unt tad jūs būs redzēt, ka es to lēt saprot, lai ar es iskal kā vēti vācēt; aber es ir riktig frantsūz, un man ir to frantš viltib.

— Ak kundze, — Mariona lūdzās,— ļaujiet viņam iet, viņš domā tikai par vienu: ka glābt kungu. Kolbs jau nemaz nav elzasietis. Viņš ir... nu kā lai saka?... īsts ņufaundlandietis!

— Ejiet, mans labais Kolb, — sacīja Dāvids, — mums vēl ir laiks apsvērt.

Un Kolbs aizsteidzās uz tiesu izpildītāja māju, kur Dāvidā ienaidnieki bija sapulcējušies uz kara padomi, lai nolemtu, kādā ceļā sagrabt savā varā nelaimīgo izgudrotāju.

Provincē parādnieka arestēšana, ja tāda atgadās, ir gluži neparasts, ārkārtējs notikums. Vispirms tur cits citu pārāk labi pazīst, lai ķertos pie tik apkaunojoša līdzekļa. Aizdevēji un parādnieki visu mūžu pavada ciešā tuvībā. Un, ja nu kāds tirgotājs, kāds bankrotieris, kā tādu mēdz dēvēt provinces iedzīvotāji, kas izturas ļoti neiecietīgi pret šāda veida it kā likuma aizsargātu zādzību, nodomājis plašā mērogā izziņot maksātnespēju, tad viņš meklē glābiņu Parizē. Provincei Parize ir tikpat kā Beļģija: bankrotējušie tur atrod patvērumu, kas provinces tiesu izpildītājam ir gandrīz nepieejams, jo viņa pilnvara zaudē spēku ārpus sava tieši! apgabala robežām. Bez tam ir vēl citi gandrīz nepārvarami šķēršļi. Tā likums par dzīvokļa neaizskaramību provincē nekad netiek pārkāpts; tur tiesu izpildītājam nav tiesību kā Parizē ieiet trešās personas dzīvoklī, lai arestētu parādnieku. Likumdevēji uzskatījuši, ka vienīgi ar Parizi šajā ziņā jātaisa izņēmums, jo tur parasti vienu māju apdzīvo vairākas ģimenes. Bet provincē tiesu izpildītājs pat paša parādnieka mājā drīkst ieiet tikai miertiesneša klātbūtnē. Un miertiesnesis, kam tiesu izpildītāji pakļauti, gandrīz pilnīgi brīvi var piekrist vai atteikties piedalīties arestā. Miertiesnešiem par godu jāsaka, ka viņus nospiež šis pienākums, tie negrib kalpot aklām kaislībām vai atriebībai. Ir vēl citas nemazāk nopietnas grūtības, kas tiecas mazināt gluži nejēdzīgo likuma bardzību pret parādnieku; bieži vien ļaužu ieražas pārveido likumus gandrīz līdz to anulēšanai. Lielpilsētās netrūkst nicināmu, pagrimušu cilvēku bez kauna un sirdsapziņas, kuri gatavi kalpot par spiegiem; bet mazpilsētās cits citu pārāk labi pazīst, lai uzdrošinātos kļūt par tiesu izpildītāja algotni. Ikvienam cilvēkam, kaut tas būtu no viszemākajiem slāņiem, noslīdot līdz tik apkaunojošam amatam, drīz vien būtu jāatstāj pilsēta. Tā parādnieka arests, kas Parizē un citos lielos apdzīvotos centros ir privileģēto komerciālās tiesas izpildītāju uzdevums, provincē izvērties par ārkārtīgi grūtu procedūru, par īstu veiklības divkauju starp parādnieku un tiesu izpildītāju, kura asprātīgi izdomātās lamatas nereti sniegušas vielu ļoti saistošiem ziņojumiem Parizes laikrakstos. Vecākais Kuantē bija nolēmis palikt ēnā; bet resnais Kuantē, sacīdams, ka rīkojoties Metivjē uzdevumā, bija ieradies pie Dublona kopā ar Serizē, savu tagadējo faktoru, kura līdzdarbība tika panākta, apsolot tūkstoš franku. Uz šiem diviem aģentiem Dublons varēja paļauties. Brāļiem Kuantē bija jau trīs okšķeri upura uzraudzīšanai. Bez tam arestēšanas momentā Dublons varēja ņemt palīgā žandarmus, kam saskaņā ar tiesu nolikumu vajadzības gadījumā jāatbalsta tiesu izpildītājs. Lūk, šīs piecas personas tieši tobrīd apspriedās Dublona kabinetā, kas atradās pirmajā stāvā blakus kancelejai.

Kancelejā varēja nok|ūt pa diezgan platu, akmens plāksnēm izklātu koridoru, kas bija it kā uzgaidāmā telpa. Mājai bija nelielas arduvis, kurām katrā pusē dižojās pa zeltītai izkārtnītei ar tieslietu ministrijas ģerboni un melniem burtiem iegrebtu uzrakstu: TIESU IZPILDĪTĀJS. Abi kancelejas logi ielas pusē bija aizrežģoli ar stingrām dzelzs restēm. Kabineta logi izgāja uz dārzu, kurā tiesu izpildītājs, liels Pornonas Cienītājs, ar lieliem panākumiem pats audzēja augļu kociņus. Virtuve atradās iepretim kancelejai, un aiz virtuves bija kāpnes, kas veda augšējā stāvā. Sis nams pacēlās nelielā ieliņā aiz jaunās Tiesu pils, ko tolaik vēl būvēja un nobeidza tikai pēc 1830. gada. Sis visai sīkais apraksts nav lieks, jo tas palīdzēs saprast, kas notika ar Kolbu. Llzasielis bija nodomājis iestāstīt tiesu izpildītājam, ka ieradies nodot savu saimnieku, lai tādā veidā izzinātu, kādi slazdi tiek gatavoti Davidam, un brīdinātu viņu. Durvis atvēra virtuvene, un Kolbs tai pasacīja, ka gribot runāt svarīgā lietā ar Dublonu. Sieviete sapīka, ka iztraucēta, mazgājot traukus, un atvēra kancelejas durvis, pateikdama Kolbām, ko viņa nepazina, lai tas šeit uzgaidot kungu, kas pašreiz esot aizņemts apspriedē savā kabinetā; tad virtuvene paziņoja saimniekam, ka ar viņu vēloties runāt kāds virs. Izteiciens kāds virs šķita tik nepārprotami nozīmējam kādu zemnieku, ka Dublons pateica:

— Lai uzgaida!

Kolbs atsēdās blakus kabineta durvīm.

— Un kā jūs domājat rīkoties? Ja mums izdotos viņu notvert jau rīt no rīta, mēs iegūtu laiku, — teica resnais Kuantē.

— Nekas nav vienkāršāk! Ne velti viņu sauc par pintiķi! — iesaucās Serizē.

Pazinis resnā Kuantē balsi un jo sevišķi izdzirdējis šos divus teikumus, Kolbs uzreiz saprata, ka tiek runāts par viņa saimnieku, un viņa izbrīna auga augumā, kad viņš saklausīja Serizē balsi.

«Puisis, kas ēdis viņa maizi!» Kolbs sašutumā nodomāja.

— Draugi, — Dublons ierunājās, — jārīkojas būtu šādi. Mēs novietosim savus ļaudis krietnā atstatumā citu no cila, sākot no Boljē ielas līdz Mirjē laukumam visos virzienos, lai tie droši varētu izsekot pintiķim — šī palama man tiešām patīk! — un turklāt tā, lai viņš nekā nemanītu. Mēs Sešaru neizlaidīsim no acīm, kamēr būsim izsekojuši, kurā māja viņš sevi uzskatīs esam drošībā; dažas dienas liksim viņu mierā, tad kādā jaukā dienā, saulei lecot vai rietot, sastapsimies tur ar viņu.

— Bet ko viņš dara pašreiz? Viņš var mums izslīdēt no rokām, — bažījās resnais Kuantē.

— Viņš sēž mājās, — Dublons atbildēja, — ja tas grasītos kur aiziet, es to zinātu. Viens no maniem palīgiem novēro Mirje laukumā, otrs Tiesu pils stūrī un trešais soļus trīsdesmit no manas mājas. Tikko mūsu vīrs parādītos uz ielas, atskanētu svilpieni, un viņš nepagūtu spert trīs soļus, kad es pa šo telegrāfu jau to zinātu.

Tiesu izpildītāji savus spiegus apvelti ar godājamu apzīmējumu: palīgi.

Kolbs nebija cerējis uz tik laimīgu nejaušību; viņš klusītiņām izgāja no kancelejas un pateica kalponei:

— To Tublon kung laikam būs aizņēmi ilg, es penākš rit no rit tā agrāk.

Elzasietim, atvaļinātam kavalēristam, bija iešāvusies prātā kāda ideja, kuru viņš tūlīt devās realizēt. Kolbs aizsteidzās pie kāda pazīstama zirgu iznomātāja, izvēlējās dūšīgu rikšotāju, lika to apseglot un steigā atgriezās pie sava saimnieka. Mājās Ievas kundze bija dziļi izmisusi.

— Kas noticis, Kolb? — jautāja tipografs, pamanījis elza-sieša sejā prieku un reizē izbailes.

— Jūs ir ēlenkuš riktīg blēž. To visdrošāk būt paslēpt kungs. Vai madām ir padomājas, ēkš kurēn noglabāt kungs? ...

Kad godīgais Kolbs bija pastāstījis par Scrizē nodevību, par mājas aplenkumu, par resnā Kuantē līdzdalību šajā akcijā un izskaidrojis, kādus slazdus gatavojot šie vīri pret saimnieku, visiem kļuva skaidrs, ka Dāvidā stāvoklis ir bīstams.

— Tātad tevi vajā Kuantē! — nabaga Ieva izmisumā iesaucās. — Un tāpēc Metivjē izturējās tik cietsirdīgi... Viņi ir papīrfabrikanti un grib izmantot tavu izgudrojumu.

— Bet kā izglābties no viņu nagiem? — Šardona kundze iesaucās.

— Ja madām zin vēn vētiņ, kur noglabāt kungs, — Kolbs teica, — tad es viņ tur aizvediš, unt nevēti nebūs par to zināt.

— Tikko satumsis, ejiet pie Bazines Kleržē, — Ieva atbildēja, — došos pie viņas un vienošos par visu. Šādos apstākļos varu pilnīgi paļauties uz viņu.

— Spiegi tevi izsekos, — mazliet saņēmies, sacīja Dāvids.

— Jāatrod iespēja brīdināt Bazini, nevienam no mums pie viņas neejot.

— Madam, jūs var ēt, — Kolbs teica. — Es ir izkombinējas vēti lēt: mēs gājuš ar kungs uz ēl unt aizveduš to zvilpētāj sev Uts. Par to laik madām aizēt pie mamzel Ķleršē, un nevēn viņai nebūt gājuš pakaļ.. Man ir vēn zirg, es ar kungs aizjājuš; unt pē veli, ja viņ mūs saķert!

— Paliec sveiks, mans draugs! — iesaucās nelaimīgā sieviete, mezdamās vīra apskāvienos. — Neviens no mums tevi neapmeklēs, jo tā varētu tevi pazudināt. Mums jāatvadas uz visu laiku, kamēr turpināsies tavs labprātīgais ieslodzījums. Sarakstīsimies pa pastu, tavas vēstules iesviedīs Bazine, un es tev rakstīšu uz viņas vārdu.

Izgājuši ārā, Dāvids un Kolbs izdzirda svilpienus, un abi gājēji aizvilināja spiegus līdz Pālē vārtiem, kur dzīvoja zirgu īrētājs. Kolbs uzlēca zirgā, saimnieku uzsēdināja sev aiz muguras, piekodinājis, lai tas turas cieši pie viņa.

— Zvilpē, zvilpē, labo drauciņ! Es pasmej par jūs! — uzsauca Kolbs. — Jūs nebūs noķert vēn riktig kavalērist!

Un vecais kavalērists, piecirtis piešus, strauji aizauļoja, iā ka spiegi nespēja viņam ne sekot, ne izzināt, kurp tas aizjājis.

Sagudrojusi diezgan asprātīgu ieganstu, Ieva devās pie Pos-tela it kā pēc padoma. Izcietusi tikai ar vārdiem devīgās līdzjūtības pazemojumus, Ieva atvadījās no Postelu ģimenes un, neviena nepamanīta, sasniedza Bazines māju; draudzenei viņa uzticēja savas bēdas, lūdza no tās palīdzību un aizgādību. Aiz. piesardzības ievedusi Ievu savā guļamistabā, Bazine nu atvēra durvis uz blakus telpu, kurā gaisma krita tikai caur jumtā iebūvētu vēdlodziņu, tā ka neviena ziņkārīga acs nevarēja tur ielūkoties. Abas draudzenes iztīrīja nelielo kaininu, kura dūmvads stiepās blakus darbnīcas kamina dūmvadam, un tur spodrgludi-nātājas allaž kurināja, lai gludekļus uzturētu karstus. Ieva un Bazine noklāja grīdu ar vecām segām, lai apslāpētu skaņas, ja Dāvids nejauši saceltu troksni; viņas ielika istabiņā saliekamu gultiņu, kur gulēt, krāsniņu eksperimentiem, galdu un krēslu, lai Dāvids varētu sēdēt un rakstīt. Bazine apsolīja naktīs atnest viņam ko ēst; un, tā kā viņas guļamistabā nekad neviens cits kā viņa pati neiegāja, tad Davidam nebija jābīstas no ienaidniekiem un pat no policijas.

— Beidzot viņš būs drošībā, — teica Ieva, noskūpstīdama draudzeni.

Atceļā Ieva atkal iegriezās pie Postela, it kā lai noskaidrotu šaubas kādā jautājumā, par kuru gribējusi izvaicāt tik piedzīvojušu komerciālās tiesas locekli; viņa tam ļāva sevi pavadīt līdz mājām, noklausīdamās aptiekara žēlabas. «Vai jums tā klātos, ja jūs būtu apprecējusies ar mani? ...» Tāds bija katras Postela izteiktās domas vadmotivs. Mājās aptiekāru sagaidīja greizsirdības scēna, jo sievu bija nokaitinājis Sešara kundzes apbrīnojamais skaistums, saniknojusi vīra laipnā izturēšanās pret viešņu; taču galu galā Leonija norima, noticējusi Postela apgal vojumam, ka viņam labāk patīkot neliela auguma sarkanmates nekā slaidas tumšmates, kas, pēc viņa domam, esot kā skaisti rikšotāji, kam vieta tikai stallī. Bez šaubām, viņš sniedza tai arī dažus pierādījumus par šo vārdu patiesīgumu, jo otrā dienā Postela kundze izturējās pret viru ārkārtīgi maigi.

— Tagad varam būt mierīgas, — Ieva sacīja mātei un Marionai, kas, pec pašas Marionas izteiciena, vēl bija gluži apmātas.

— Ai! Viņi jau ir prom, — paskaidroja Mariona, kad Ieva gluži automātiski ieskatījās savā istabā.

— Ķur mēs būs jajuš? — iejautājās Kolbs, kad viņi jau bija noauļojuši kādu jūdzi pa Parizes lielceļu.

— Uz Marsaku, — Dāvids atbildēja. — Ja jau nu tu mani esi uzvedis uz šā ceļa, tad vēl pēdējo reizi mēģināšu aizkustināt tēva sirdi.

— Es gribēt labāk šturmēt vēri lēlgabal bateri, tāpēc ka jūs papā kungam neir ne bišķit sirts...

Vecais grāmatiespiedējs neticēja sava dēla spējām; viņš to vērtēja tā, kā ļaudis parasti vērtē: pēc rezultātiem. Vispirms, sirmgalvim neiešāvās ne prātā, ka viņš būtu aplaupījis Dāvidu; tālāk, viņš neaptvēra, ka laiki mainījušies, un domāja: «Es dēlam iedevu tādu pašu tipogrāfiju, kādu savā laikā pārvaldīju; bet viņš, būdams simtreiz mācītāks par mani, neprata to izmantotu Nespēdams dēlu saprast, vecais Sešars to notiesāja un, juzdamies pārāks par šo dziļi inteliģento cilvēku, pašapmierināti sevī sprieda: «Es viņam paglabāšu maizes riecienu.» Morālistiem nekad neizdosies visā pilnībā izskaidrot, kāda ietekme ir jūtām uz aprēķinu. Tā ir tikpat spēcīga kā aprēķina ietekme uz jūtām. Katram dabas likumam ir divējāda, pretējos virzienos vērsta iedarbība. Dāvids gan saprata tēvu un savā cēlsirdībā viņam visu piedeva. Ap pulksten astoņiem sasnieguši Marsaku, Kolbs

un Dāvids sastapa veco viru pie pusdienu galda; maltīte tuvojās beigām, un sirmgalvis dzirās driz vien likties gulēt.

— Tiesas vara tevi atsūtījusi pie. manis, — tēvs ar rūgtu smaidu uz lūpām sacīja dēlam.

— Kad mod man saimnēk unt jūs var satiki? ... Vinlš reizo pa mākon, aber jūs tik kasit ēkš to viņa kaln... — Kolbs sašutumā iesaucās. — Maksājuš, maksājuši To ir tēva pēnākum...

— Lai paliek, Kolb! Aizved zirgu pie Kurtuā kundzes, lai tas neapgrūtina tēvu, un liec aiz auss, ka tēviem vienmēr ir taisnība!

Kolbs aizgāja, ņurdēdams kā suns, ko saimnieks norājis par pārliecīgu centību un kas pat paklausīdams vēl protestē. Neatklājot sava atraduma noslēpumu, Dāvids piedāvājās sniegt tēvam par to pilnīgi uzskatāmus pierādījumus, uzaicinot veco vīru piedalīties šai pasākumā ar sumu, kāda nepieciešama tūlītējai viņa, Dāvidā, atbrīvošanai un atklājuma ekspluatācijai.

— Kā tad tu man pierādīsi, ka no nekā vari izgatavot labu papīru, kas nekā nemaksātu? — noprasīja bijušais tipografs, uzmezdams dēlam apskurbušu, tomēr blēdīgu, ziņkārīgu, alkatīgu skatienu. Tas uzplaiksnīja kā zibsnis no negaisa mākoņa, jo vecais lācis, uzticīgs savam ieradumam, nekad nelikās gulēt, iepriekš neiesildijies naktij. To viņš darīja, kā pats teica, izsūkdams pāris pudeļu laba veca vīna.

— Nekas nav vienkāršāk, — Dāvids atteica. — Papīra līdzi man nav, jo iegriezos pie jums, bēgot no Dublona; attapies, ka esmu nokļuvis uz Marsakas ceļa, es nodomāju, ka jūs varētu man palīdzēt tāpat kā jebkurš augļotājs. Man līdzi ir vienīgi apģērbs, kas man mugurā. Ieslēdziet mani drošā telpā, kur neviens nevar iekļūt, kur neviens nevarētu noskatīties manā i rīcībā, un ...

— Kā! — ierunājās vecis, neganti paskatīdamies uz dēlu.

Tu man neļausi noskatīties, ko darīsi?

- Tēv, — atteica Dāvids, — jūs man esat pierādījis, ka darījumos nav ne tēvu ...

A, tu neuzticies tam, kas tev dāvājis dzīvību!

— Ne, bet tam, kas man laupījis līdzekļus dzīvei!

— Tev taisnība, katrs lai gādā par sevi! — vecais piekrita.

- Ieslēgšu tevi pagrabā.

— Man līdzi nāks Kolbs, dodiet man katlu papīra masas vārīšanai, — paskaidroja Dāvids, nepamanījis skatiena, ko tēvs viņam uzmeta,— bet pats savāciet artišoku un sparģeļu kātus.

saraujiet nātres un upītes krastā nogrieziet meldrus. Rit no rīta iznesīšu no jūsu pagraba lielisku papīru.

— Ja tas būtu iespējams!... — žagodamies iesēcās lācis,

— es varbūt tev iedotu ... jāapsver, vai varētu tev dot... nu!... tūkstošus divdesmit piecus, bet tikai ar noteikumu, ka tikpat daudz nopelnīšu katru gadu...

— Pārbaudiet mani, esmu ar mieru! — iesaucās Dāvids.

— Kolb, apseglo zirgu, aizjāj līdz Manlai un nopērc pie mucinieka lielu saru sietu, pārtikas preču veikalā līmi un auļo atpakaļ!

— Se iedzer! — tēvs mudināja dēlu, piebīdīdams tuvāk pudeli vīna, maizi un šķīvi ar aukstas gaļas paliekām. — Stiprinies, bet es tev pagādāšu zaļās lupatas; tās taču ir zaļas, tās tavas lupatas! Es pat bīstos, kaut tās nebūtu par zaļām.

Pēc divām stundām, ap pulksten vienpadsmitiem vakarā, vecais ieslēdza dēlu un Kolbu nelielā, ar dakstiņu jumtu noklātā nojumē blakus vīna pagrabam; šeit atradās visas ierīces, kas nepieciešamas Angumuā vīnu tecināšanai, no kuriem taisa degvīnu, ko sauc par konjaku.

— Ā! tejau ir īsta fabrika ... Skaties, te ir malka un katli! — Dāvids nopriecājās.

— Tātad līdz ritam, — sacīja vecais Sešars, — es jūs ieslēgšu un palaidīšu vaļā abus suņus, lai varu būt drošs, ka neviens jums neatnes papīru. Parādi man rīt savas loksnes, un tad es kļūšu tavs sabiedrotais, liela būs skaidra un gaiša ...

Kolbs un Dāvids ļāvās ieslēgties un turpat divas stundas ar ozolkoka mietiem lauzīja un sasmalcināja kātus. Uguns kūrās, ūdens vārījās. Ap pulksten diviem naktī Kolbs, kas nebija tā aizrāvies darbā kā Dāvids, izdzirdēja it kā nopūtu, it kā žūpas žagošanos; paņēmis vienu no abām svecēm, viņš sāka pētīt apkārtni un tad ieraudzīja Sešara tēva violeto seju, kas rēgojās pa nelielo četrstūraino spraugu virs durvīm, kuras savienoja degvīna tecinātavu ar pagrabu un bija aizsegtas ar tukšām mucām. Viltīgais vecis bija ievedis dēlu un Kolbu degvīna tecinātā vīī pa ārdurvīm, pa kurām mēdza izvelt ārā pilnās mucas pārdošanai. Iekšējas durvis izmantoja, lai mucas no pagraba nebūtu jāveļ pāri pagalmam.

— O! papā! Silā mēs nebij runujuš, jūs grib apšmaukt sav dēl. . . Vai jūs zin, ko jūs darīt, kad ēmeluš vēti pudelīt fein vīri? Jūs uztraklērējuš vēti blēd.

— Ak tēv! — Dāvids sašuta.

— Nācu paskatīties, vai jums kaut kā nevajag, — gandrīz atskurbis, taisnojās vecais vīnkopis.

— Unt interesse pēc jūs ir paņēmuš io maza treppe ... — zobojās Kolbs, kas bija atbrīvojis ieeju, atvēris durvis un ieraudzījis sirmgalvi pakāpušos uz kāpnītēm, ģērbušos vienā naktskreklā.

— Jūs varat vēl saslimt! — Dāvids iesaucās.

— Man šķiet, ka esmu k|uvis mēnessērdzīgs, — gluži nokaunējies sacīja sirmgalvis, rāpdamies lejā no kāpnītēm. — Tāpēc, ka tu neuzticējies tēvam, man rādījās nelabi sapņi. Es redzēju, ka tu pinies ar pašu velnu, lai paveiktu neiespējamo.

— To veli ir jūs milestib uz mazi zelta ripini! — Kolbs atcirta.

— Liecieties gulēt, tēv, — teica Dāvids. — Ja gribat, varat mūs ieslēgt, bet nepūlieties nākt šurp vēlreiz: Kolbs stāvēs sardzē.

Otrā rītā pulksten četros Dāvids atstāja degvīna tecinātavu, iepriekš iznīcinājis sava darba pēdas, un pasniedza tēvam trīsdesmit lapas papīra, kura baltums, smalkums, stingrums un izturība atbilda visām prasībām; filigrāns bija saru sieta nevienlīdzīgi spēcīgie iespiedumi. Vecais lācis paņēma paraugus un, no jaunības gadiem pieradis noteikt papīra kvalitāti pēc garšas, piebāza tiem klāt mēli; tad viņš tos taustīja, burzīja, locīja, pakļāva visiem pārbaudījumiem, kādus tipografi pielieto, vērtējot papīra labumu, un, kaut gan neatrada nekā ko iebilst, tomēr negribēja sevi atzīt par uzveiktu.

— Būtu jāredz, kas ar to notiek zem spiedes!... — viņš teica, lai nebūtu jāuzslavē dēls.

— Vēn jotsig cilvēk! — Kolbs iesaucās.

Kļuvis salti atturīgs, sirmgalvis aizsedza māksloto neno-svērtību ar tēvišķīgu cieņu.

— Negribu jūs maldināt, tēv! Man šķiet, ka šis papīrs vēl izmaksā pārāk dārgi, gribu vēl atrisināt kādu problēmu, proti, par saistvielas pievienošanu papīra masai... tikai šī priekšrocība vēl jāiekaro ...

— Ehē! Tu gribēji mani piešmaukt!

— Bet vai tad es ar jums par to runātu? Es jau tagad pievienoju līmi papīra masai, bet līdz šim tās vēl nesavienojas pietiekami vienmērīgi, tāpēc papīrs iznāk raupjš kā suka.

— Labi, tad vispirms papildini šo paņēmienu, un tad tu dabūsi manu naudiņu.

— Man saimnēk gan nebūs dabūt redsēt jūs nautiņa!

Acīm redzot sirmgalvis gribēja atmaksāt Davidam par naktī pārdzīvoto apkaunojumu; tādēļ izturējās pret to vairāk nekā vēsi.

— Ne man jūs tiesāt, tēv, — sacīja Dāvids, iepriekš izsūtījis Kolbu ara, — ne par pārmērīgi augstu notaksēto tipogrāfijās vērtību, ne par to, ka esat man licis samaksāt šo patvaļīgo cenu; es vienmēr jūsos esmu cienījis tēvu. Es allaž esmu centies sev iestāstīt: «Lai jau sirmgalvis, kas dzīve pieredzējis ne mazumu nedienu, kas man sniedzis noteikti augstāku izglītību, nekā būtu pienācies, izbauda mierā un pēc paša patikas sava darba augļus.» Atstāju jums pat mātes pūra naudu un bez kurnēšanas uzņēmos parādu nastas nospiesto dzīvi, kādu jūs man sagādājāt. Biju apņēmies nopelnīt krietnu kapitālu, neapgrūtinot jūs. Un patiesi, šo atklājumu es izdarīju, dzīvodams kā uz karstām oglēm, bieži vien bez kumosa maizes mājās, nomocīdamies ar parādiem, kurus pats nebiju taisījis... Jā, es cīnījos pacietīgi, līdz pēdējiem spēkiem. Man šķiet, ka jums vajadzētu palīdzēt! ... Nedomājiet par mani, bet atcerieties nelaimīgo sievieti un mazo bērniņu... (Dāvids nespēja atturēt asaras) sniedziet viņiem palīdzību un atbalstu. Vai tiešām izrādīsies, ka Mariona un Kolbs ir atsaucīgāki par jums? Viņi man aizdeva savus ietaupījumus! — iesaucās dēls, redzot, ka tēvs paliek salts kā spiedes marmors.

— Un tev ar to nepietika!... — bez mazākās kautrēšanās uzbrēca vecais. — Tu jau spētu izputināt visu Franciju! ... Padevīgi pateicos! Esmu pārāk maz skolots, lai ielaistos izgudrojumu izmantošanā, kur vienīgais izmantojamais būšu es. Pērtiķim neizdosies aprīt lāci, — viņš sacīja, atgādinādams tipogrāfijās palamas. — Es esmu vīnkopis, nevis baņķieris... Un bez tam, vai zini, starp tēvu un dēlu darījumi nekad nesokas. Paēdīsim pusdienas, lai tu nesacītu, ka nekā tev nedodu! ...

Dāvids bija viens no tiem augstsirdīgajiem cilvēkiem, kas cieš klusēdami, lai neskumdinātu tos, kas viņiem mīļi; bet, ja viņu sāpes reiz izlaužas, tad tas nozīmē, ka spēki ir izsmelti. Ieva bija izpratusi Dāvidā skaisto, vīrišķīgo raksturu. Bet tēvs šajā sāpju izvirdumā saskatīja tikai parastās bērnu žēlabas, kad tie pūlas savus tēvus apvest ap stūri; dēla ārkārtīgo depresiju vecais izskaidroja ar apkaunojumu par neveiksmi. Tēvs un dēls šķīrās sanaidojušies. Dāvids un Kolbs atgriezās Angulemā ap pusnakti; pilsētā viņi iezagās kājām un tik piesardzīgi, ka viņus varētu noturēt par zagļiem. Ap pulksten vieniem Dāvids,

neviena nepamanīts, tika ievests pie Bazines KJerže jaunkundzes, drošajā paspārnē, ko sieva viņam bija sagatavojusi. Tur ieiedams, Dāvids nokļuva ļoti atjautīgas līdzjutējas aizgādībā: grizetes līdzjūtība bija nomodā par viņu. Otrā rītā Kolbs lielījās, ka esot izglābis savu saimnieku, jāšus aizauļodams, un tad iesēdinājis viņu vecā pasta karietē, kas Dāvidu aizvedusi uz Limožas apkaimi. Bazines pagrabā nogādāja diezgan lielu izejvielu krājumu, tā ka Kolbām, Marionai, Sešara kundzei un viņas mātei nevajadzēja lieki satikties ar Kleržē jaunkundzi.

Divas dienas pēc saskriešanās ar dēlu vecais Sešars, kam līdz vīnogu novākšanai vēl bija dienas divdesmit laika, skopuma dzīts, atsteidzās pie savas vedeklas. Viņš vairs nevarēja gulēt pa naktīm, viņam traki gribējās zināt, vai izgudrojums sola izredzes iedzīvoties peļņā, lai nepalaistu garām izdevību Vecais Sešars apmetās mansardā virs vedeklas dzīvokļa, vienā no abām istabiņām, kuras bija atstātas viņa rīcībā, un dzīvoja, it kā nemanīdams smago trūkumu dēla saimniecībā. Par īri taču viņi tam bija parādā? Nu, tad jau par to varēja viņu paēdināt! | Vecajam nelikās savādi, ka ēdot tika lietoti alvota skārda galda piederumi.

— Es pats ari tā iesāku, — viņš atteica vedeklai, kad tā atvainojās, ka nevarot pasniegt sudraba galda piederumus.

Produkti, ko mājās patērēja, Marionai bija jāņem uz parāda Kolbs strādāja pie būvdarbiem par divdesmit sū dienā. Drīz vien nabaga Ievai bija atlikuši vairs tikai desmit franki, jo sava bērna un Dāvidā labā viņa upurēja pēdējos ietaupījumus, lai pienācīgi uzņemtu vīnkopi. Jaunā sieviete aizvien vēl cerēja, ka ar savu laipno izturēšanos, ar goddevīgo maigumu, ar savu padevību aizkustinās skopuli; bet tas joprojām palika pilnīgi nepieejams. Redzēdama vecā vīra acīs to pašu saltumu, kādu bija novērojusi abu Kuantē, Ptiklo un Scrizē skatienos, Ieva gribēja izpētīt viņa raksturu un uzminēt nodomus; bet tās izrādījās veltīgas pūles! Allaž ieskurbušais Sešara tēvs palika neizdibināms. Reibums sniedz divkārtēju aizsegu. Slēpdamies tikpat bieži aiz mākslota, cik aiz īsta skurbuma, vecais visādi pūlējās i izvilināt no Ievas Dāvidā noslēpumu. Te viņš izturējās jo mīlīgi pret vedeklu, te centās to iebiedēt. Kad Ieva atbildēja, ka viņa ļ nekā nezinot, vecais piedraudēja: «Es nodzeršu visu savu īpašumu, ieguldīšu visu mūža rentē...» Pazemojošie cīniņi nogurdināja nabaga upuri, un galu galā Ieva, bīdamās izturēties nc-

cienīgi pret vīratēvu, neatbildēja tam vairs nemaz. Kārlu dienu, pilnīgi izvesta no pacietības, viņa tam atteica:

— Bet, tēv, jūs taču gluži vienkārši varat visu uzzināt: samaksājiet Dāvidā parādus, tad viņš atgriezīsies un jūs varēsiet vienoties.

— A-ā! Tad, luk, ko jūs gribat no manis! — viņš iesaucās. — Labi, ka es to zinu!

Sešara tēvs, kas dēlam nebija ticējis, noticēja brājiem Kuantē. Abi Kuantē, pie kuriem vecais Sešars aizgāja apspriesties, tīši centās viņu apžilbināt, sacīdami, ka dēla pasāktie pētījumi solot miljonu pelņu.

— Ja Dāvids varētu pierādīt, ka guvis panākumus pētījumos, es nevilcinātos nodibināt ar viņu akciju sabiedrību, ieguldot tajā savu papīrfabriku un jūsu dēla atklājumu skaitot par tai līdzvērtīgu, — lielais Kuantē apgalvoja.

Izdzerot ar strādniekiem pa glāzītei, neuzticīgais vecis savāca tik daudz izziņu, un, izlikdamies par pastulbu, viņš prata tik labi iztaujāt Ptiklo, ka galu galā viņā modās aizdomas: vai tikai aiz Metivjē neslēpjas brāļi Kuantē? Sirmgalvis iedomājās, ka brāļi Kuantē nodomājuši izpostīt Sešara tipogrāfiju un, pievilinot viņu ar atklājumu, piespiest samaksāt dēla parādus: vienkāršais vecais vīrs nespēja noģist, ka Ptiklo ir līdzdalībnieks šajā sazvērestībā, ne apjaust lamatas, kas bija izliktas, lai agri vai vēlu sagrābtu ienesīgo izgudrojumu. Beidzot kādā dienā vecais Sešars, zaudējis cerību uzveikt vedeklas klusēšanu un gluži izmisis, ka nebija varējis izzināt no viņas pat ne Dāvidā paslēptuvi, nolēma uzlauzt durvis velmju lietuvē, jo padzirdēja, ka tieši tur dēls esot izdarījis mēģinājumus. Agrā rīta stundā viņš nokāpa lejā pagalmā un sāka apstrādāt atslēgu.

— Ko tad jūs tur darāt, Sešara tēv? ... — strauji piesteigusies, uzkliedza Mariona, kas vienmēr cēlās jau rītausmā, lai dotos uz fabriku darbā.

— Vai tad es te vairs neesmu saimnieks? — vecais nokaunējies noņurdēja.

— Vai patiesi kļūsiet par zagli uz vecumdienām? ... Un turklāt vel gluži skaidrā ... Es to tūlīt pastāstīšu kundzei.

— Klusē, Marion, — teica vecais, izvilkdams no kabatas divus sešfranku ekijus. — Še, ņem ...

— Es klusēšu, bet to vairs neatkārtojiet! — Mariona brīdināja, padraudēdama viņam ar pirkstu. — Citādi izkladzināšu pa visu Angulernu.

Tikko vecais aizgāja, Mariona uzkāpa kundzes istabā.

— Saņemiet, kundze, izmānīju no jūsu vīratēva divpadsmit

franku, lūdzu ... .

— Kā tas tev izdevās?

— Viņš grasījās aplūkot kunga katlus un krājumus, lai uzostu noslēpumu. Es gan skaidri zināju, ka mazajā virtuvītē vairs nav nekā, bet bailes viņam iedzinu, it kā būtu šo pieķērusi, ka viņš taisās apzagt savu miesīgo dēlu, un tad vecais man iedeva divus ekijus, lai es turot muti...

Sājā mirklī līksmi ienāca Bazine, jo bija atnesusi draudzenei uz lieliska papīra uzrakstītu Dāvidā vēstuli, ko paslepus iedeva Ievai.

«Ieva, mana mīļotā, tev pirmajai rakstu uz pirmās papīra lapas, ko man izdevies iegūt pēc maniem paņēmieniem. Esmu atrisinājis saistvielas piejaukšanas problēmu! Mārciņa papīra masas maksā ne dārgāk par pieciem sū, pat ieskaitot labas zemes apstrādāšanu man derīgo kulturu iegūšanai. Tā divpadsmit mārciņu smagas papīra risēs ražošanai būs vajadzīga ar saistvielu sajaukta papīra masa par trim frankiem. Esmu pārliecināts, ka grāmatu svaru man izdosies samazināt uz pusi. Aploksne, vēstuļpapīrs, paraugi ir dažādi fabrikāti. Es tevi apskauju, mēs kļūsim laimīgi, jo iegūsim vienīgo, kā mums vēl trūka: bagātību!»

— Lūk, skatieties! — Ieva sacīja vīratēvam, pasniegdama viņam paraugus. — Atdodiet dēlam ieņēmumu par šāgada ražu, palīdziet viņam tikt pie turības, un viņš jums parādu atdos desmitkārtīgi, jo pilnīgi atrisinājis meklēto jauninājumu! ...

Sešara tēvs tūliņ aizsteidzās pie brāļiem Kuantē. Tur katrs paraugs tika izmēģināts, rūpīgi pārbaudīts: vieni bija izgatavoti ar saistvielu, citi bez tās; visiem klāt etiķetītes ar cenu no trim līdz desmit frankiem rīsē; daži izcēlās ar metālisku spīdumu, citi ar ķīniešu papīra maigumu, tur bija dažādas baltuma nokrāsas. Augļotājiem, vērtējot briljantus, acis neiedegas kārīgāk kā i

pašreiz abiem Kuantē un vecajam Sešaram.

— Jūsu dēls ir uz pareizā ceļa, — resnais Kuantē sacīja.

— Jauki, tad samaksājiet viņa parādus, — atteica vecais

grāmaliespiedējs. /

— Ļoti labprāt, ja viņš vēlēsies mūs ņemt par līdzdalībniekiem, — lielais Kuantē atbildēja.

— Jūs esat kūdītāji! — iesaucās bijušais lācis. — Metivjē * vārdā jūs vajājat manu dēlu un gribat tikai, lai es jums sainak-

sāju, tas ir viss! Bet neesat uzrāvušies uz muļķi, mani cienītie! ...

. Abi brāļi saskatījās, tomēr apslāpēja pārsteiguma izpaudumu

par veca skopuļa tālredzību.

— Mēs vel neesam tādi miljonāri, lai varētu izklaidēties ar vekseļu diskontēšanu, — resnais Kuantē atteica. — Mēs būtu itin laimīgi, ja varētu kaut vai par lupatām samaksāt skaidrā naudā, bet, diemžēl, vel vienmēr esam spiesti izdot vekseļus mūsu piegādātājām.

— Mēģinājumi jāizdara plašā mērogā, — lielais Kuantē vēsi atbildēja, — jo, kas izdodas vienkāršā plīts katlā, dažkārt cieš neveiksmi fabrikas ražošanā. Atbrīvojiet savu dēlu.

— Tā, tā, bet vai mans dēls, ticis brīvībā, pieņems mani par līdzdalībnieku? — vecais Sešars atcirta.

— Tā nav mūsu darīšana, — teica resnais Kuantē. — Vai jūs domājat, godājamais, ka ar to pietiks, ja iedosiet dēlam tūkstošus desmit? Izgudrojuma patents maksā divtūkstoš franku, būs ari vairākkārt jābrauc uz Parizi; bez tam, pirms iegulda

i naudu uzņēmumā, būtu saprātīgi, kā mans brālis aizrādīja,

izgatavot kādas tūkstoš risēs, riskēt vairākus vārījumus, lai pilnīgi pārliecinātos par izgudrojuma vērtību. Jo, redziet, tieši izgudrotājiem var uzticēties vismazāk.

— Man, — lielais Kuantē sacīja, — vislabāk patīk jau izcepta maize.

Sirmgalvi visu nakti tirdīja šāda dilema: «Ja samaksāšu Dāvidā parādus, viņš būs brīvs, un, kad viņš būs brīvs, viņam manis vairs nevajadzēs par līdzdalībnieku. Dāvids skaidri zina, ka pirmo reizi es viņu piešmaucu; otrreiz viņš ar mani vairs negribēs ielaisties. Tātad man būtu izdevīgāk turēt šo nelaimīgo cietumā...»

Brāļi Kuantē pazina veco Sešaru diezgan labi un saprata, ka viņiem gan neizdosies sadziedāties. Tā visi trīs apsvēra: «Lai uz izgudrojuma pamata nodibinātu sabiedrību, jāizdara mēģinājumi; lai izdarītu mēģinājumus, jāatbrīvo Dāvids Sešars. Bet, ticis brīvībā, Dāvids mums izslīdēs no rokām.» Bez tam katram bija vēl savas īpašas slepenas domiņas. Ptiklo sev sacīja: «Pēc apprecēšanās izturēšos labvēlīgi pret Kuantē, bet pagaidām man viņi jātur rokās.» Lielais Kuantē sevī sprieda: «Man labāk patiktu, ja Dāvids būtu aiz atslēgas, tad es būtu stāvokļa kungs.» Vecais Sešars bažījās: «Ja samaksāšu dēla parādus, viņš pateiks: paldies un sveiki!»

Kaut gan vīnkopis dažādi uzbruka Ievai, pat draudēja izdzīt no mājas, viņa ne tikai atteicās atklāt vira patvērumu, bet pat nebija ar mieru izgādāt tēvam satikšanos ar dēlu. Viņa nebija pārliecināta, vai izdotos Dāvidu otrreiz tik labi noslēpt kā pirmo, tāpēc uz visu atbildēja tikai: «Atbrīvojiet dēlu un tad visu noskaidrosiet.» Neviens no četriem ieinteresētajiem cilvēkiem, kas it kā sēdēja pie bagātīgi klāta galda, neuzdrošinājās ķerties pie mielasta, jo baidījās, ka otrs pagūs aizsteigties priekšā; un visi neuzticīgi vēroja cits citu.

Dažas dienas pēc Dāvidā pazušanas Ptiklo bija ieradies papīrfabrikā pie lielā Kuantē.

— Esmu darījis, ko varēju, — viņš tam sacīja. — Davids brīvprātīgi iegājis mums nezināmā cietumā, kur visa mierā papildina savu izgudrojumu. Neesmu vainojams, ja jūs neesat sasnieguši savu mērķi; vai tagad izpildīsiet savu solījumu?

— Protams, ja mēs gūsim panākumus, — lielais Kuantē atbildēja. — Kopš dažām dienām šeit uzturas Sešara tēvs, bija iegriezies arī pie mums, izjautāja par papīra ražošanu; vecais sīkstulis ir uzodis par dēla izgudrojumu un grib no tā izsist pejņu, tātad varam ceret, ka izdosies nodibināt sabiedrību. Jūs esat tēva un dēla pilnvarotais ...

— Un lai svētais gars jums viņus nodod, — Ptiklo smaidīdams nobeidza.

— Pareizi, — Kuantē piekrita. — Ja jums izdosies nogādāt Dāvidu cietumā vai arī mūsu rokās, saistot viņu ar sabiedrības līgumu, jūs kļūsiet de Laē jaunkundzes vīrs.

— Vai tas ir jūsu ultimatum? — Ptiklo jautāja.

— Yes![37] — atbildēja Kuantē, — ja nu reiz mēs runājam svešvalodās.

— Tad uzklausieties, ko es teikšu skaidrā mūsu pašu valodā, — Ptiklo vēsi turpināja.

— Hm! ... Runājiet vien, — Kuantē seja pauda ziņkārību.

— Jau rītdien stādiet mani priekšā de Senonša kundzei, gādājiet, lai gūstu pozitivus rezultātus, īsi sakot, izpildiet savu solījumu, vai arī es pats samaksāšu Sešara parādu un noslēgšu ar viņu savienību, pārdodot savu praksi. Es neļaušu sevi piemuļķot. Jūs ar mani runājāt bez aplinkiem, es tāpat jums atbildu. Esmu pildījis savas saistības, tagad ir jūsu kārta. Jums ir viss.

man nav nekā. Ja nepierādīsiet, ka esat domājis rīkoties ar mani godīgi, tad es atspēlēšos.

Lielais Kuante, paņēmis cepuri, lietussargu, savilcis jezui-tisku seju, gāja arā, uzaicinājis Ptiklo sev sekot.

— Tagad paskatīsimies, dārgais draugs, vai esmu jums sagatavojis ce|u! — rūpnieks sacīja advokatam.

Vienā mirklī slīpētais blēdis bija aptvēris draudošās briesmas un saskatījis advokātā vienu no tiem vīriem, ar kuriem jāspēlē atklāti. Starp citu, lai būtu gatavs uz visu un atslogotu savu sirdsapziņu, Kuante jau bija paguvis, izlikdamies, ka rūpējas par de Laē jaunkundzes finansiālo stāvokli, pačukstēt dažus vārdus bijušajam ģenerālkonsulam.

— Esmu atradis Fransuazei piemērotu partiju, — Kuarftē smaidīdams bija sacījis, — jo mūsu laikos meitene ar trīsdesmit tūkstoš frankiem pūrā nevar būt sevišķi izvēlīga.

— Par to aprunāsimies vēlāk, — Francis di Otuā bija atbildējis. — Kopš de Baržctona kundzes aizbraukšanas de Senonša kundzes stāvoklis ļoti mainījies; mēs varētu izprecināt Fransuazi kādam krietnam pavecākam lauku muižniekam.

— No tā nekas labs neiznāktu, — papīrfabrikants, sataisījis ledainu sejas izteiksmi, bija atcirtis. — Labāk sapreciniet Fransuazi ar jaunu, spējīgu, godkārīgu cilvēku, atbalstiet viņu, un viņš sagādās savai sievai spožu stāvokli.

— Redzēsim, — Francis bija palicis pie sava, — un iepriekš jāapspriežas ar viņas krustmāti.

Pec de Baržctona kunga nāves Luize de Negrplisa bija likusi pārdot savrupmāju Minaža ielā. De Senonša kundzei pašas dzīvoklis bija šķitis pašaurs, un tāpēc viņa pierunāja de Senonša kungu nopirkt šo māju, Lisjena godkārīgo sapņojumu šūpuli un vietu, kur iesākās šī provinces dzīves aina. Zefirinē de Senonša nobrieda nodoms mantot de Baržctona kundzes savā ziņā karalisko varu, uzņemt apmeklētājus plašajā salonā, īsi sakot, būt par lielu dāmu. Pēc de Baržetona kunga divkaujas ar de San-dura kungu Angulemas augstākajās aprindās bija notikusi šķelšanās: viena daja ticēja Luizes de Negrplisas nevainībai, otra Staņislava de Sandura apmelojumiem. De Senonša kundze nostājās Baržetonu pusē un uzreiz iekaroja viņu piekritēju simpātijās. Vēlāk, iekārtojusies bijušajā de Baržetonu mājā, viņa izmantoja daudzo angulemiešu gadiem iesakņojušos ieradumu ik vakaru ierasties tur uz kāršu partiju. Zefirine pieņēma viesus katru vakaru un noteikti pārspēja savu sāncensi Ameliju de

Šanduru. Francis di Otuā, redzēdams, ka izvirzījies paša Angu-iemas aristokrātijas centrā, sāka cerēt uz, iespēju apprecināt Fransuazi ar veco de Sevraka kungu, ko de Brosara kundzei nebija laimējies nozvejot savai meitai. De Baržetona kundzes — Angulemas prefekta jaunās laulātās draudzenes .atgriešanās vēl kāpināja Zefirincs pretenzijas savas iemīļotās krustmeitas nākotnes labā. Zefirinc bija pārliecināta, ka grāfiene di Šatlē izmantos visu savu ietekmi, lai pienācīgi pateiktos savai dedzīgajai piekritējai. Papīrfabrikants pazina Angulemu kā savu kabatu un uzreiz novērtēja visas grūtības; taču viņš nolēma izkulties no sarežģītā stāvokļa ar pārdrošību, kādu vienīgi Tar-tifs varētu atļauties. Ļoti pārsteigts par sava blēdību kompanjona godīgumu, advokāts ļāva viņam nodoties pārdomām, ejot no papīrfabrikas līdz savrupmājai Minaža ielā; taču šeit abi nelūgtie viesi uz lieveņa tika aizturēti ar vārdiem: «Kungi ēd brokastis!»

— Pieteiciet mūs tomēr! — lielais Kuanlē pieprasīja.

Un, tikko svētulīgais komersants bija pieteikts, viņu uzreiz pieņēma; Kuantē stādīja priekšā advokātu klīrīgajai Zefirinei, kas ēda brokastis jaukā nošķirtībā kopā ar Franci di Otuā kungu un de Laē jaunkundzi. De Senonša kungs, kā parasts, bija aizbraucis pie de Pimantela kunga uz medību sezonas atklāšanu.

— Atļaujiet, cienītā kundze, jūs iepazīstināt ar jauno advokātu, par kuru esmu jums jau stāstījis! Viņš labprāt uzņemsies gādību par jūsu daiļās audzēknes tiesībām.

Bijušais diplomāts pētīja Pliklo, tāpat kā tas savukārt slepus vēroja daiļo audzēkni. Zefirine, kam ne Kuantē, ne Francis nekad nebija ieminējušies ne vārda par šo advokātu, jutās tik pārsteigta, ka viņai dakšiņa izkrita no rokas. De Laē jaunkundze izskatījās gaužām skāba un ērcīga, augums viņai bija maz pievilcīgs, kaulains, mati it kā izbalējuši, un, kaut gan tās izturēšanās bija itin aristokrātiska, tomēr izprecināt viņu nebija viegli. Dzimšanas apliecībā ierakstītie vārdi: tēvs un māte nezināmu' būtībā aizsprostoja viņai ceļu uz augstākajām aprindām, kurās ārkārtīgi labvēlīgā krustmāte un Francis gribēja jaunavu ievest. De Laē jaunkundze neapzinājās savu stāvokli un tēloja nepieejamo: viņa būtu noraidījusi visbagātākā Urno komersanta bildinājumu. Diezgan izteiksmīgo grimasi, kāda iezīmējās de Laē jaunkundzes sejā, ieraugot sīko advokatiņu, lielais Kuantē pamanīja arī Ptiklo fizionomijā. De Senonša kundze un Francis

šķita apspriežamies, kādā veidā atbrīvoties no Kuantē un viņa aizbildināmā. Kuantē, kura vērīgajam skatienam nekas nepaslī-deja garām, lūdza, lai di Otuā kungs viņam veltījot nelielu brītiņu laika sarunai divatā, un abi iegāja salonā.

— Di Otuā kungs, — Kuantē nekautrēdamies iesāka, — tēva jūtas jūs padarījušas aklu. Jums būtu grūti izprecināt savu meitu; un jusu visu laba esmu jums nogriezis atkāpšanas ceļu, jo es mīlu Fransuazi kā paša audžumeitu. Ptiklo zina visu! ... Un šā jaunekļa ārkārtīgā godkārība nodrošinās jūsu dārgās drostali-ņas laimi. Vispirms Fransuaze varēs rīkot viru pec savas patikas; bet jus ar jauna prefekta kundzes palīdzību drīz vien izgādāsiet znotam karaliskā prokurora vietu. Milo kungs noteikti liks pārcelts uz Neveru. Ptiklo pārdos savu praksi, jus bez pūlēm viņu iedabūsiet otrā substituta vietā, un drīz vien viņš kļūs karaliskais prokurors, tad tiesas priekšsēdētājs, deputāts ...

Atgriezies ēdamistabā, Francis izturējās pret meitas līgavaini ļoti laipni. Zīmīgi paskatījies uz de Senonša kundzi, Francis noslēdza šo iepazīšanās apmeklējumu, uzaicinot Ptiklo nākošajā dienā uz pusdienām, lai tad aprunātos arī par darīšanām. Izvadīdams rūpnieku un advokātu līdz pagalmam, Francis apgalvoja Ptiklo, ka uz Kuantē ieteikumu labprāt piekritīšot visam, ko de Laē jaunkundzes aizbildnis būtu nodomājis šās jaukās meitenes laimes labā.

—- Va-ai, cik viņa neglīta! — iesaucās Ptiklo. — Esmu iekritis! ...

— Viņa izskatās izsmalcināta, — Kuantē atbildēja. — Un, ja tā būtu skaista, vai tad jums viņu dotu par sievu? ... Ticiet man, dārgais draugs, ka ir ne mazums sīku muižnieciņu, kam trīsdesmit tūkstoš franku, de Senonša un di Satlē kundzes protekcijas būtu ļoti pa prātam; jo vairāk tāpēc, ka Francis di Otuā kungs nekad neapprecēsies un ši jaunava ir viņa mantiniece... Jūsu precības ir nodrošinātas!...

— Kādā veidā jūs to panācāt?

— Es viņam sacīju tā ... — un lielais Kuantē atstāstīja advokatam savu pārdrošo manevru. — Mans dārgais, Milo kungs, kā dzird runājam, drīz tikšot iecelts par karalisko prokuroru Neverā; pārdodiet savu praksi, un pēc gadiņiem desmit jūs jau būsiet justicijas ministrs. Jūs esat pietiekami drosmīgs, lai nebaidītos izdarīt pakalpojumus, kādus galms no jums pie-prasis.

— Lieliski, rit puspiecos ierodieties Mirjē laukumā, — teica

spožo nākotnes izredžu sajūsminātais advokāts. — Līdz tam laikam būšu saticies ar Sešara tēvu, un mums izdosies noslēgt sabiedrības līgumu, kurā tēvs un dēls nokļūs Kuantē svētā gara rokās.

Tajā laikā, kad vecais Marsakas kirē devās augšup pa Angu-lemas nogāzi, steigdamies pavēstīt Ievai, kādā stāvokii atrodas viņas brālis, jau vienpadsmit dienas Dāvids bija slēpies divas mājas tālāk no tās, ko cienījamais garīdznieks nupat atstāja.

Sasniedzis Mirjē laukumu, abats Marons tur sastapa trīs vīrus, un katrs no tiem bija savā veida ievērojams un varēja jūtami ietekmēt nelaimīgā brīvprātīgā cietumnieka nākotni un tagadni; tie bija Sešara tēvs, lielais Kuantē un sīkais advoka-tiņš. Tris cilvēki, trejādas kārības! Turklāt cita no citas tik atšķirīgas, cik dažādi bija šie cilvēki. Viens bija nodomājis iztirgot savu dēlu, otrs savu klientu, un lielais Kuantē uzpirka visu šo zemiskumu, cerēdams par to nekā nemaksāt. Bija ap pulksten pieciem, un vairums ļaužu, kas atgriezās mājās paēst pusdienas, uz mirkli apstājās un noskatījās šajos trijos vīros. — Pie joda, kas gan var būt kopīgs Sešara tēvam ar lielo Kuantē? ... — spriedelēja ziņkārīgākie. — Viņi droši vien runā par nabaga nelaimīgo, kas atstājis savu sievu, sievasmāti un bērnu bez maizes rieciena, — apsvēra citi. — Sūti nu savus bērnus uz Parizi mācīties! — secināja kāds provinces gudrinieks.

— Hē! Kāds vējš jūs te atpūtis, kirē kungs? — uzsauca vīnkopis, ieraudzījis abatu Maronu, tikko tas ietipināja laukumā.

— Nāku jūsu tuvinieku dēļ, — vecais garīdznieks atbildēja.

— Laikam atkal kāda mana dēla iedoma! ... — norūca vecais Sešars.

— Daudz jums tas nemaksātu padarīt viņus visus laimīgus, — sacīja garīdznieks, norādīdams uz logu, kur starp aizkariem pavīdēja Sešara kundzes skaistā galva.

Ieva pašreiz ucināja raudošo mazulīti, dziedādama viņam dziesmiņu.

— Vai nesat ziņas no mana dēla? jautāja tēvs. — Vai varbūt vēl labāk — naudiņu?

— Nē, — Marona kungs atbildēja, es nesu māsai vēsti par brāli.

— Par Lisjenu? ... — Ptiklo iesaucās.

Jā. Nelaimīgais jauneklis kājām atnācis no Parizes. Sa-

stapu viņu pie Kurtuā, gluži salauztu aiz noguruma un posta, garīdznieks stāstīja. — Ak, viņš ir dziji nelaimīgs!

Ptiklo atvadījās no garīdznieka un, paņēmis lielo Kuantē zem rokas, skaļi sacīja:

— Mums jāiet uz pusdienām pie de Senonša kundzes, ir laiks pārģērbties! ... — Un dažus sojus tālāk pačukstēja tam ausī: — Jūs zināt: kad notverts mazulis, drīz vien tiek notverta arī māte. Dāvids mums neizspruks ...

— Es jūs saprecināju, tagad sapreciniet jūs mani, — blēdīgi pavīpsnādams, sacīja Kuantē.

— Lisjens ir mans skolas biedrs, mēs bijām čaļi!... Nedējas laikā kaut ko no viņa izzināšu. Gādājiet par to, lai tiek izziņota saderināšanās, un es galvoju, ka Dāvids tiks ietupināts. Ar viņa arestu mana misija izbeigsies.

— Ak, cik smalki būtu, ja izdotos izņemt patentu uz mūsu vārda! — lielais Kuantē klusu noteica.

Dzirdot pēdējo teikumu, kalsnais advokatiņš notrīsēja.

Tajā pašā laikā Ievas istabā ienāca viņas vīratēvs ar abatu Maronu, kas nupat ar vienu pašu vardu bija atrisinājis veselu tieslietu drāmu.

— Raug, Sešara kundze, — vecais lācis sacīja vedeklai, — te atnācis mūsu kirē, kas pastāstīs, bez šaubām, jaukas lietiņas par jūsu brāli.

— Ai! — izsaucās nabaga Ieva, ko sirmgalvja vārdi bija skāruši pašā sirdī, — kas tad vēl varēja viņam notikt!

Sājā izsaucienā bija izskanējis tik daudz pārdzīvotu sāpju, tik dzijas bažas, ka abats Marons steidzās paziņot:

— Apmierinieties, kundze, viņš ir dzīvs!

— Tēv, esiet tik laipns un izdariet man pakalpojumu, — Ieva teica vecajam vīnkopim, — aizejiet pakaļ manai mātei, lai arī viņa dzird, ko abata kungs mums pastāstīs par Lisjenu.

Vecais uzmeklēja Sardona kundzi un sacīja tai:

— Ar abatu Maronu jūs tik drīz netiksiet galā, viņš ir lāga vīrs, kaut arī garīdznieks. Pusdienas droši vien būs vēlāk, atgriezīšos pēc stundiņas.

Un sirmgalvis, nejūtīgs pret visu, kas neskanēja un nevi-zēja kā zelts, aizgāja, pat nepamanījis, cik smagi viņa vārdi satrieca veco sievieti. Viņas abiem bērniem uzgulusī nelaime, uz Lisjenu likto cerību sabrukums, neparedzētā pārvērtība jaunekļa raksturā, ko tik ilgi uzskatīja par drosmīgu un godīgu, beidzot, visi pēdējie pusotra gada notikumi bija pārvērtuši

Sardona kundzi gandrīz līdz nepazīšanai. Viņa bija ne tikai no cildenas dzimtas, bet arī ar cildenu sirdi apveltīta sieviete, kas savus bērnus dievināja. Tāpēc pēdējos sešos mēnešos viņa pārcieta vairāk sāpju nekā pa visu laiku kopš vīra nāves. Lisjenam bijusi iespēja ar karaļa rīkojumu gūt tiesības saukties Ribamprē vārdā, atdzīvināt šo seno dzimtu, atjaunot tās titulu un ģerboni, kļūt par lielu cilvēku! Bet viņš bija iestidzis dubļos! Māte tiesāja Lisjenu bargāk nekā māsa un no tās dienas, kad uzzināja par vekseļu viltojumu, uzskatīja dēlu par pagrimušu. Mātes reizēm tiecas uz pašapmānu, bet tās vienmēr ļoti labi pazīst bērnus, kurus zīdījušas un allaž mīlējušas; un, dzirdot pārrunas, kas dažkārt izcēlās Davidam ar Ievu par viņas brāļa panākumu iespējām Parizē, Sardona kundze, kam šķietami bija gluži tādas pašas ilūzijas par Lisjenu kā Ievai, sirdī raizējās, ka tikai Davidam nav taisnība, jo viņš runāja to pašu, ko teica mātes nojauta. Pārāk labi pazīdama savas meitas ārkārtīgo jūtīgumu, Sardona kundze neuzdrošinājās viņai izpaust savas bēdas un cieta tās klusībā, kā spēj vienīgi lādas mātes, kas patiesi mīl savus bērnus. Un Ieva savukārt ar sāpīgām bažām vēroja, kā smagie pārdzīvojumi sagrauž māti un tā kļūst aizvien vecāka, aizvien vārgāka. Tā māte un meita patvērās augstsirdīgajos melos, kuri tomēr nespēj maldināt. Nelaimīgajai mātei cietsirdīgā vīnkopja vārdi bija pēdējais piliens, kas pārpildīja viņas ciešanu kausu; Sardona kundzejuta, ka trieciens skāris pašā sirdī.

Un, kad Ieva pateica garīdzniekam: «Lūk, mana māte!», kad abats paskatījās uz iekritušo, pilnīgi nosirmojušu matu iekļauto it ka mūķenes seju, ko apgaroja maiguma un samierināšanās izteiksme, kāda raksturīga reliģiozām sievietēm, kas bijīgi padodas, kā mēdz sacīt, dieva gribai, viņš uzreiz visā pilnībā izprata šo abu būtņu dzīvi. Garīdzniekam vairs nebija līdzjūtības pret vaininieku, pret Lisjenu, bet viņš notrīsēja, uzminēdams mokas, kādas izcietuši jaunekļa upuri.

— Māmiņ, — asaras slaucīdama, ierunājās Ieva, — mans nabaga brālis ir gluži netālu no šejienes, Marsakā.

— Un kāpēc ne šeit? — Sardona kundze jautāja.

Abats Marons pastāstīja visu, ko Lisjens viņam bija teicis par ceļojumā pārciesto postu un pēdējām Parizē pavadītajām nelaimīgajām dienām. Viņš attēloja dzejnieka sirdēstus, ka l tas dabūjis zināt par savas vieglprātības smagajām sekām ģimenē, un aprakstīja, kā Lisjens tagad uztraucoties, nezinādams, kāda uzņemšana to varētu sagaidīt Angulemā.

— Vai viņš nonācis jau tiktāl, ka šaubās ari par mums? — vaicāja Šardona kundze.

— Nelaimīgais kājām nācis pie jums, paciezdams vissmagāko trūkumu, viņš atgriezies ar nodomu uzsākt vispazemīgākās dzīves ceļu... izpirkt savu vainu.

— Abata kungs, — māsa teica, — kaut gan viņš mums nodarījis daudz ļauna, es tomēr mīlu savu brāli, kā var mīlēt dārga cilvēka mirstīgās atliekas; un ari tas ir vairāk, nekā daudzas māsas mēdz mīlēt brāļus. Viņš novedis mūs līdz nabadzībai; bet lai Lisjens atgriežas, mēs dalīsimies ar viņu pat pēdējā maizes riecienā, galu galā, visā, ko viņš mums atstājis. Ak, ja brālis nebūtu no mums aizbraucis, mēs nezaudētu pašus mīļākos dārgumus!

— Un Lisjens atgriezies tās sievietes pajūgā, kura viņu mums nolaupīja! — iesaucās Šardona kundze. — Aizbraukt kopā ar de Baržetona kundzi viņas karietē un atgriezties karietes aizmugurē uz bagāžnieka!

— Kā es varētu jums palīdzēt jūsu grūtajā stāvokli? — iejautājās krietnais kirē, vēlēdamies pateikt ko laipnu uz atvadīšanos.

— Ak mans kungs, — Šardona kundze atteica, — mēdz sacīt, ka naudas trūkums neesot nāvīga slimība; bet izdziedināt no tās var tikai viens ārsts: pats slimnieks.

— Ja jūs spētu ietekmēt manu vīratēvu palīdzēt dēlam, jūs izglābtu veselu ģimeni, — sacīja Sešara kundze.

— Viņš jums neuzticas un, kā man šķiet, ir ļoti noskaities uz jūsu vīru, — atteica vecais garīdznieks, kas no vīnkopja atsevišķiem izteicieniem bija secinājis, ka Sešara darījumi ir kā lapsu pūznis, kurā labāk nespert kāju.

Veicis uzticēto uzdevumu, garīdznieks devās ieturēt pusdienas pie sava radinieka Postela, un tas izkliedēja vecā tēvoča pēdējo labās gribas mazumiņu, aizstāvēdams, tāpat kā visa Angulcma, tēvu pret dēlu.

— Izšķērdētājiem vēl var reizēm līdzēt, — mazais Postcls nobeigdams sacīja, — bet, sāpinoties ar tādiem, kas taisa izmēģinājumus, cilvēks galīgi izputēs.

Marsakas kirē ziņkārība bija pilnīgi apmierināta, un tieši tas visās Francijas provincēs ir galvenais cēlonis pārmērīgajai interesei par savu tuvāko. Vakarā Marona kungs iepazīstināja dzejnieku ar notikumiem Sešaru ģimenē, iztēlojot savu ceļojumu kā visskaidrākās līdzjūtības iedvestu misiju.

— Jūs esat iedzinis savu māsu un viņas viru parādos, kas sniedzas no desmit līdz divpadsmit tūkstošiem franku, — kirē noslēgumā sacīja, — un neviens nespēj aizdot šādu sīkumu savam kaimiņam. Mēs šeit Angumuā neesam bagāti. Kad jūs man stāstījāt par vekseļiem, es domāju, ka suma ir daudz mazāka.

Pateicies sirmgalvim par viņa laipnību, dzejnieks teica:

— Piedošanas vārdi, kurus man atnesāt, ir man īstenais dārgums.

Otrā rīta Lisjens agra rīta stundā devās ceļa no Marsakas uz Angulcmu; pilsētā viņš iegāja ap pulksten deviņiem ar spieķi rokā, ģērbies paisos svārkos, kas ceļojumā bija krietni cietuši, un melnās, pabālējušās biksēs. Nošķiebtie zābaki runāja nepārprotami, ka viņš pieder pie trūcīgās kājnieku šķiras. Un Lisjens arī necentās sevi maldināt par iespaidu, kādu vajadzētu gūt viņa dzimtās pilsētas iedzīvotājiem, redzot milzīgo atšķirību starp viņa atgriešanos un aizbraukšanu. Bet sirds Lisjenam vēl smel-dza aiz pašpārmetumiem, ko bija modinājis vecā garīdznieka stāsts, un uz bridi viņš apņēmās panest šo sodu, nolēmis drosmīgi izturēt paziņu ziņkārīgos skatienus. Viņš nodomāja: «Es esmu varonīgs!» Visi dzejiskie raksturi sāk ar to, ka apkrāpj paši sevi. Jo tālāk Lisjens soļoja pa Umo, jo asāka cīņa norisinājās viņa dvēselē starp kaunu par šādu atgriešanos un atmiņu poēziju. Sirds viņam iepukstējās straujāk, ejot garām Postcla durvīm; par laimi veikalā sēdēja tikai Leonija Marona ar savu bērnu. Ieraudzījis, ka tēva vārds izdzēsts no izkārtnes, Lisjens izjuta prieku (tik spēcīga viņā vel bija godkāre!). Pēc apprecēšanās Poslels bija licis māju pārkrāsot, un virs veikala durvīm tagad stāvēja, tāpat kā Parizē, vienkārši: Aptieka. Izgājis caur Pālē vārtiem un kāpjot augšup uz Angulcmu, Lisjens izjuta dzimtenes gaisa ietekmi, vairs nemanīja savu nelaimju nastu un jau priecājās: «Es atkal redzēšu viņus!» Mirjē laukumu Lisjens sasniedza, nesastapis neviena cilvēka: necerēta laime viņam, kas agrāk bija staigājis pa šo pilsētu kā uzvarētājs! Mariona un Kolbs, stāvējuši sardzē pie durvīm, metās augšup pa kāpnēm, kliegdami: «Viņš ir klāt!» Lisjens atkal redzēja veco darbnīcu, veco pagalmu, kāpnēs sastapās ar māsu un māti, viņi saskūpstījās un šajos apkampienos uz mirkli aizmirsa visas nelaimes. Ģimenē gandrīz vienmēr mēdz aprast ar nelaimi, tāpat kā ar cietu guļvietu, un cerība samierina ar tās skad-rumu. Ja Lisjens izskatījās kā iemiesots izmisums, tad viņā atspoguļojās arī tā poēzija: saule uz lielceļiem bija nobrū-

ninājusi vii,ia ādu; sejas vaibstos iegulušās dzijās skumjas meta: ēnas uz dzejnieka pieres. Sī pārmaiņa pauda par tādām ciešanām, ka, ieraugot nedienu ievilktās pēdas jaunekļa sejā, varēja rasties vienīgi žēlums pret viņu. No ģimenes klēpja aizslīdējusi iztēlē atgriežoties sastapās ar skumjo īstenību. Ieva satikšanās priekā smaidīja kā svētā mocekle. Sāpes apskaidro ļoti skaistas jaunas sievietes vaigu. Nopietnība, kas bija stājusies agrākās jaunavīgi nevainīgās izteiksmes vietā, viņas sejā runāja uz Lisjenu pārāk skaidru valodu, lai brālis nepārdzīvotu sāpīgu saviļņojumu. Tā pirmajam jutu uzplūdumam, tik spējam, tik dabiskam, sekoja reakcija: neviens no viņiem neuzdrošinājās ierunāties. Un Lisjens neviļus ar skatienu meklēja to cilvēku, kura trūka šai atkalredzēšanās mirklī. Izpratusi šo skatienu, Ieva apraudājās, un ari Lisjens nespēja savaldīt asaras. Bet Sardona kundze, bāla kā krīts, palika šķietami stinga un bezkaislīga. Lai aiztaupītu brālim skarbu pārmetumu, Ieva nokāpa lejā un sacīja Marionai:

— Mīļā, Lisjens tik labprāt ēd zemenes, vajadzētu viņu ar tām pamielot! ...

— Ak, es jau iedomājos, ka gribēsiet nosvinēt Lisjcna kunga atgriešanos! Esiet bez raizēm, pasniegšu jums jaukas brokastis un ari labas pusdienas.

— Lisjen, — Sardona kundze sacīja dēlam, — tev šeit daudz kas jāizpērk. Tu aizbrauci, lai kļūtu par ģimenes lepnumu, bet iegrūdi mūs postā. Tu gandrīz salauzi ieroci, ar kura palīdzību tavs brālis sapņoja iekarot bagātību savai jaunajai ģimenei. Un ne tikai to tu esi salauzis... — teica māte. Iestājās nospiedoša pauze, un Lisjena klusēšana rādīja, ka viņš atzīst mātes izteiktos pārmetumus. — Tagad ej pa darba ceļu, — Sardona kundze klusā balsī turpināja. — Es tevi nepeļu, ka tu esi mēģinājis atjaunot dižciltīgo ģimeni, no kuras esmu cēlusies; bet šāda pasākuma veikšanai vajadzīgs vispirms īpašums un lepna dvēsele; tev nav ne viena, ne otras. Mēs ticējām tev, un tu sēji mūsos neuzticību. Tu esi sagrāvis šās strādīgās, pieticīgās ģimenes mieru, kuras dzīves ceļš nebija no vieglajiem... Pirmajām kļūdām pienākas piedošana. Neatkārto tās vairs. Mēs atrodamies grūtos apstākļos, esi saprātīgs, klausi māsai; nelaime ir skolotājs, un tā bargā mācība nesusi Ievai raženus augļus: viņa kļuvusi nopietna, laba māte un aiz sirsnīgas padevības pret Dāvidu uzņēmusies uz saviem pleciem saimniecības nastu; īsi sakot,, viņa tavas vainas dēļ tapusi mans vienīgais mierinājums.

— Jūs varējāt izturēties pret mani vēl bargāk, — teica Lisjens, apskaudams māti. — Es pieņemu jūsu piedošanu, jo otrreiz tās man vairs nebūs jālūdz.

Atgriezās Ieva un no brā|a pazemīgās pozas saprata, ka šar-dona kundze runājusi ar viņu. Ieva bija tik labsirdīga, ka neviļus uzsmaidīja brālim, kas uz šo smaidu atbildēja ar apslāpētām elsām. Klātbūtnei piemīt dīvains valdzinājums, tā pārvērš pat visnaidīgākās jūtas kā starp mīlniekiem, tā arī ģimenes klēpī, lai arī cik nopietni būtu bijuši nesaskaņu cēloņi. Varbūt mīla ievelk sirdī takas, kurās tīkami atgriezties? Vai šī parādība izskaidrojama ar magnētismu? Vai tas ir saprāts, kas saka, lai piedod vai šķiras uz mūžu? Un kaut arī tā būtu saprāta balss vai kāda fiziska vai arī dvēselīga cēloņa izraisīta parādība, bet katrs būs piedzīvojis, ka mīļotās būtnes skatieni, kustības, izturēšanās modina bijušo maigumu pat ļoti aizvainotā, dzi|i sāpinātā un skumdinātā sirdī. Ja arī prāts liedz aizmirst, ja patmīlība vēl cieš, sirds tomēr atkal liecas uz padevību. Un tā arī nabaga māsa, līdz brokastu stundai uzklausīdamās Lisjena vaļsirdīgo atzīšanos, nespēja valdīt pār acu izteiksmi, paskatoties uz brāli, ne pār savas balss noskaņu, kad ierunājās sirds. Izpratusi Parizes literārās dzīves stichiju, viņa saprata arī, kāpēc brālis nebija varējis izturēt cīniņā. Dzejnieka līksmā rotaļāšanās ar māsas mazulīti, dažādās bērnišķīgās iedomas, laime redzēt atkal dzimteni un tuviniekus un līdzās smeldzošās sāpes, atceroties, ka Davidam jāslapstās, skumjie vārdi, kas reizēm izlauzās pār Lisjena lūpām, viņa aizkustinājums, redzot Marionu ceļam galdā zemenes, šo sirsnības pierādījumu no māsas, kas visās savās raizēs bija atcerējusies brāļa iemīļoto kārumu, — it viss, beidzot ar gādību par pazudušā dēla iekārtošanu, pārvērta šo dienu par svētkiem. Tā bija it kā īsa atelpa smagajā postā. Pat Scšara tēvam neizdevās izjaukt abu sieviešu noskaņojumu, īgni iedzeļot:

— Jūs viņu tā godināt, it kā viņš būtu jums atnesis mājā nezinkādus simtus un tūkstošus!...

— Ko tad mans brālis nodarījis, ka mēs nevarētu nosvinēt atkalredzēšanos?... — iesaucās Sešara kundze, centīgi slēpdama Lisjena negodu.

Un tomēr, kad norima pirmais maigo jūtu saviļņojums, pamazām atklājās nepielūdzamā īstenība. Lisjens drīz vien pamanīja dziļo pārvērtību māsas mīlestībā. Dāvids tika dziļi cienīts, turpretī Lisjenu mīlēja par spīti visam, kā mīl inetresi, kaut arī tā

sagādājusi ciešanas. Cieņa, mūsu jūtu nepieciešamais pamats, ir tas nešķobīgais elements, kas tām dod īpatnējo, dzīvē vajadzīgo drošības un pajāvības izjūtu, un tieši tās trūka Sardona kundzes attieksmēs pret dēlu, māsas attieksmēs pret brāli. Lisjens juta, ka ir zaudējis pilnīgo uzticību, kādu baudītu,ari tagad, ja nebūtu aptraipījis savu godu. Vēstulē izpaustais d’Arteza uzskats par Lisjcnu bija kļuvis ari viņa māsas uzskats; tas neviļus izpaudās Ievas kustībās, skatienos, balss noskaņā. Lisjcnu žēloja! Bet kļūt par ģimenes slavu un lepnumu, būt mājas pavarda varonim — šīs skaistās cerības bija izgaisušas neatgriežami. No viņa vieglprātības tā baidījās, ka neatklāja patvērumu, kur mita Dāvids. Ieva, kas palika nejūtīga pret Lisjcna valšķīgo maigumu, kādā tas izpauda savu nepacietīgo vēlēšanos ātrāk sastapties ar brāli, vairs nebija agrākā Ieva no Umo priekšpilsētas, jo tai viens vie? nīgais Lisjcna skatiens bija šķitis kā neatvairāma pavēle. Lisjens runāja, ka izlabošot nodarīto Jaunumu, dižodamies, ka varot izglābt Dāvidu. Ieva viņam atbildēja: — Labāk neiejaucies! Mūsu pretinieki ir visslīpētākie un veiklākie blēži. — Lisjens papurināja galvu, it kā sacīdams: «Esmu mērojies spēkiem ar parīziešiem...» Bet māsas skatiens it kā atcirta: «Un esi uzveikts.»

«Mani vairs nemīl,» Lisjens nodomāja. «Kā ģimene, tā sabiedrība mīl tikai veiksminiekus.» Jau otrā dienā, mēģinot sev izskaidrot mātes un māsas neuzticēšanās cēloņus, dzejniekā modās ne naidīga, bet rūgta doma. Lisjens vērtēja atturīgo provinces dzīvi ar Parīzes dzīves mērauklu, aizmirsdams, ka pacietīgi panestā apstākļu šaurība šai cēli pašaizliedzīgajā ģimenē ir viņa paša roku darbs. «Viņas ir mietpilsones, viņas nespēj mani saprast,» dzejnieks sev sacīja, tā uzceļot sienu starp sevi un māsu, māti, Sešaru, kurus ari vairs nevarēja maldināt ne par savu raksturu, ne par nākotnes izredzēm.

Ieva un Sardona kundze, kurās daudzie pārciestie likteņa sitieni un neveiksmes bija ļoti uzasinājušas nojausmas spējas, noģida visslepenākās Lisjcna domas un juta, ka tas viņas nepareizi novērtē un attālinās. «Cik ļoti Parize viņu pārvērtusi!» abas sievietes sprieda. Tagad viņām bija jāievāc pašu ieaudzinātā egoisma augļi. Kā vienā, tā otrā pusē vieglajam neapmierinātības raugam vajadzēja sākt rūgt, un tā ari notika, jo sevišķi Lisjenā, kas nebūt nejutās nevainojams. Par Ievu var teikt, ka viņa bija viena no tām māsām, kas spējīgas pateikt vainīgajam brālim: «Piedod man savus grēkus...» Kad dvēseļu

saskaņa bijusi tik pilnīga kā mūža rītausmā starp Ievu un Lis-jenu, tad šim dai|ajam jūtu ideālām katrs ievainojums var k|ūt nāvīgs. Kur noziedznieki, sakāvušies uz 'dunčiem, atkal izlīgst savā starpā, mīlētāji izšķiras neatsaucami dažkārt viena skatiena, viena vārda pēc. Atmiņās par iedomāto siržu vienotības pilnskanibu bieži vien meklējams it kā neizskaidrojamas šķiršanās noslēpums. Cilvēki var dzīvot ar vilšanos sirdī, ja pagātne neatdzīvina atcerē skaidras, neaizēnotas saprašanās ainas; bet divām būtnēm, kas reiz bijušas pilnīgi vienotas, dzīve kļūst nepanesama, ja ik skatiens, ik vārds prasa piesardzību. Tieši tāpēc lielie dzejnieki liek nomirt savam Polam un savai Viržini-jai agrā jaunībā. Vai jūs varat iedomāties Polu un Viržiniju saķildojušos?... Ievai un Lisjenam par godu jāsaka gan, ka tik dziļi skartās materiālās intereses nepadziļināja viņu brūces: kā pie nevainojamās māsas, tā ari pie vainīgā dzejnieka viss dibinājās uz jūtām; tāpēc vismazākā nesaprašanās, visniecīgākā ķilda vai jauns Lisjena pārkāpums varēja viņus izšķirt vai izraisīt vienu no tiem strīdiem, kas saskalda ģimeni uz mūžu. Naudas lietās viss nokārtojas, bet jūtas ir nepielūdzamas.

Nākošajā dienā Lisjens saņēma Angulemas avīzes numuru un nobālēja aiz prieka, redzēdams, ka viņam veltīts viens no pirmajiem Angulemas jaunumu rakstiem, ko Kija atļāvies ievietot šis godājamais laikraksts, kas, līdzīgi provinces akadēmijām, kā labi audzināta jaunava, pēc Voltera izteiciena, nekad nedeva iemesla valodām par sevi.

«Lai Franš-Kontē dižojas ar savu Viktoru Igo, ar Šarlu Nodje un Kivjē; Bretaņa ar Satobrianu un ar Lamenē; Normandija ar Kazimiru Delaviņu; Turena ar Eloa^38 autoru; šodien Angu-muā, kur jau Ludviķa XIII laikā apmetas uz dzīvi slavenais Gezs, plašāk pazīstams ar vārdu BalŽaks, nav vairs ko apskaust šīs provinces; ne Limuzēnu, kur dzimis Dipijtrens, ne Overņu, Moņlozjē dzimteni, ne Bordo, kurai bijusi laime redzēt piedzimstam tik daudz izcilu cilvēku! Tagad arī mums ir savs dzejnieks! Margrietiņu — skaisto sonetu autors apvienojis dzejnieka un prozaiķa slavu, jo viņam esam pateicību parādā ari par lielisko romānu Kārļa IX strēlnieks. Kādreiz mūsu pēcnācēji leposies ar savas dzimtenes dēlu Lisjenu Sardonu, Petrarkas sāncensi!!! ...» Tāiaika provinces avīzēs izsaukuma zīmes atgādināja hurra^39

saucienus, ar kādiem Anglijā mēdza uzņemt speech^40 mee-ting’ā^41. «Kaut gan mūsu jaunais dzejnieks guvis Parizē spožus panākumus, viņš tomēr atcerējies, ka de Baržetonu nams ir bijis viņa slavas šūpulis, ka Angulemas aristokrātija pirmā uzgavilējusi viņa dzejām, ka grafa di Šatlē kunga — mūsu departamenta prefekta laulātā draudzene atbalstījusi viņa pirmos soļus Muzu kalpības karjerā, un tagad viņš atkal atgriezies mūsu vidū!... Visā Umo priekšpilsētā valdīja priecīgs satraukums, kad vakar atgriezās mūsu Lisjens de Ribamprē. Vēsts par viņa atgriešanos saviļņojusi visplašākās aprindas. Protams, Angu-lema neļaus sevi pārspēt Umo priekšpilsētai godināšanā, kādu parādīs tam, kas gan presē, gan literatūrā tik spoži pārstāvējis mūsu pilsētu. Būdams katoļu un rojalistu dzejnieks, Lisjens ir spītējis partiju trakulībām; stāsta, ka viņš ieradies atpūsties no smagajām cīņām, kuras varētu nogurdināt pat atietus, un tie ir spēcīgāki par poētiskajiem sapņotājiem.

Mēs apsveicam ārkārtīgi saprātīgo domu, ko ierosinājusi, cik esam uzzinājuši, grāfiene di šatlē, — atdot mūsu izcilajam dzejniekam slavenās de Ribamprē ģimenes titulu un vārdu, kuru vienīgā mantiniece ir Šardona kundze, Lisjena māte. Tieksme ar jauniem talantiem un slavu atjaunot senas, tuvu izdzīšanai nonākušas dzimtas no jauna pierāda nemirstīgā chartas autora pastāvīgo vēlēšanos, kas izpausta vārdos: vienība un aizmiršana.

Mūsu dzejnieks apmeties pie savas māsas Scšara kundzes.»

Angulemas notikumu nodaļā bija iespiestas šādas ziņas:

«Mūsu prefekts grafs di Šatlē, kas jau ticis iecelts par viņa majestātes galma kambarkungu, nesen kļuvis īstenais valsts padomnieks.

Vakar prefekta kungu apmeklēja visi augstākie valdības iestāžu pārstāvji.

Grāfiene di Šatlē pieņem apmeklētājus katru ceturtdienu.

Eskarbas mērs de Ncgrplisa kungs, d’Esparu dzimtas jaunākā nozarojuma pārstāvis, di Šatlē kundzes tēvs, kam nesen piešķirts grafa tituls, Francijas pēra nosaukums un Luija Svētā karaliskā ordeņa komandora pakāpe, tikšot iecelts par lielās vēlēšanu kolēģijas prezidentu tuvākajās vēlēšanās Angulemā.»

— Še, lasi, — Lisjens teica māsai, pasniegdams avīzi.

Vērīgi izlasījusi rakstu, Ieva domīgi atdeva avīzi Lisjenam atpakaļ.

— Ko tu par to saki? — jautāja Lisjens, pārsteigts par viņas atturību, kas atgādināja vienaldzību.

— Mans draugs, — viņa atbildēja, — Šī avīze pieder Kuantē, rakstus tajā viņi var ievietot pilnīgi pēc savas patikas, un vienīgi prefektūra un biskapa kanceleja var viņus ietekmēt. Vai tu vari iedomāties, ka tavs bijušais sāncensis, tagadējais prefekts, ir tik augstsirdīgs, lai dziedātu tev slavas dziesmas? Vai esi aizmirsis, ka Kuantē, slēpdamies aiz Metivjē vārda, mūs vajā, bez šaubām, gribēdami piespiest Dāvidu atdot viņiem lauvas tiesu no sava izgudrojuma augļiem?... Lai ari no kuras puses nāktu šis raksts, tas mani dara nemierīgu. Tu šeit esi modinājis tikai naidu un skaudību; visi tevi te apmeloja, attaisnojot parunu; Neviens nav pravietis savā tēvu zemē, un pēkšņi .vienā acumirklī viss pārvērties!...

— Tu nepazīsti provinces pilsētu godkāri, — atteica Lisjens. — Kādā dienvidu pilsētiņā iedzīvotāji svinīgi sagaidījuši pie pilsētas vārtiem jaunekli, kas saņēmis goda balvu ikgadējā konkursa eksāmenā, jo saskatījuši viņā nākošo slavenību!

— Uzklausi, mī|ais Lisjen, es negribu tev gari pātarot, bet pateikšu īsos vārdos visu: šeit pieej ar neuzticību pat sīkumiem!

— Tev taisnība, — Lisjens piekrita, būdams tomēr pārsteigts, ka māsa nemaz nav sajūsmināta.

Dzejnieks lidinājās līksmes kalngalos, redzēdams, kādā triumfā pārvēršas viņa nožēlojamā, apkaunojošā atgriešanās Angulemā.

— Jūs neticat kripatiņai slavas, kas mums maksājusi tik dārgi! — dzejnieks iesaucās, kad apmēram stundu bija klusējis. Bet pa to laiku viņa sirdī bija savilcies it kā negaisa padebesis.

Ieva neatbildēja, tikai paskatījās uz Lisjenu, un šis skatiens lika viņam nokaunēties par izteikto pārmetumu.

Brīdi pirms pusdienām prefektūras biroja māceklis atnesa Lisjenam Šardona kungam adresētu vēstuli, kas šķita attaisnojam dzejnieka godkāri, jo tajā bija izpausta sabiedrības vēlēšanās viņu daļēji laupīt ģimenei.

Vēstulē bija šāds uzaicinājums:

«Grafs Sīksts di Satlē un grāfiene di Satlē lūdz Lisjenu Sardona kungu pagodināt viņus ar ierašanos uz pusdienām šā gada piecpadsmitajā septembri. Tiek gaidīta Jūsu atbilde.»

Vēstulei bija pievienota vizitkarte:

GRAFS SĪKSTS DI SATLĒ

Ķarafa kambarkungs, Sarantas prefekts. Valsts padomnieks.

— Jūs esat iemantojis labvēlību, — Sešara tēvs sacīja, — par jums pilsētā runā kā par diezinkādu lielu vīru ... Angu-Iema un Umo plēšas savā starpā, kam piekritis gods vīt jums vainagus...

— Ieviņ, — Lisjens pačukstēja māsai, — es esmu pilnīgi tādā pašā stāvoklī kā toreiz Umo tajā dienā, kad biju uzaicināts pie de Baržctona kundzes: man nav frakas, ar ko iet uz prefekta dineju.

— Tu domā pieņemt šo ielūgumu? — Sešara kundze izbailēs iesaucās.

Par jautājumu iet vai neiet uz prefektūru izcēlās ķilda starp brāli un māsu. Provincietcs skaidrais saprāts diktēja •Ievai, ka sabiedrībā cilvēkam klājas ierasties tikai ar līksmu seju, elegantā uzvalkā, nevainojami apģērbtam; bet viņa noslēpa savas patiesās bažas: «Kur Lisjenu novedīs šī dineja pie prefekta? Kāda gan Angulemas augstākajām aprindām var būt interese par Lisjenu? Vai tikai pret viņu negatavo kādus slazdus?»

Galu galā pirms gulētiešanas Lisjens sacīja māsai:

— Tu nezini, cik man ir liels iespaids; prefekta sieva baidās no žurnālistiem; turklāt grāfiene di Satlē vēl vienmēr ir tā pali Luize de Negrplisa! Sieviete, kas pratusi iegūt tik daudzus labvēlības pierādījumus, spēj izglābt Dāvidu! Es viņai pastāstīšu par sava brāļa atklājumu, un viņai būs nieks izgādāt no ministrijas desmittūkstoš franku subsidiju.

Pulksten vienpadsmitos vakarā Lisjenu, viņa māsu, māti, Sešara tēvu, Marionu un Kolbu uzmodināja pilsētas orķestris, kam bija pievienojušies arī garnizona muzikanti; Mirjē laukums bija pilns ļaužu. Angulemas jaunieši sveica Lisjenu de Ribam-prē ar serenādi. Lisjens nostājās māsas istabā pie loga un dziļajā klusumā, kas iestājās, kad bija izskanējušas mūzikas pēdējās skaņas, sacīja:

— Es pateicos, tautieši, par man parādīto godu, centīšos kļūt tā cienīgs; piedodiet, ka neteikšu nekā vairāk: esmu tā saviļņots, ka nespēju turpināt.

— Lai dzīvo Kārļa IX strēlnieka autors! ... — Lai dzīvo Margrietiņu autors! — Lai dzīvo Lisjens de Ribamprē!

Pēc šīm trim apsveikuma zalvēm, ko bija izkliegušas atsevišķas balsis, pa logu veikli tika iesviesti trīs vainagi un puķu pušķi. Desmit minūtes vēlāk Mirjē laukums bija tukšs, tajā valdīja klusums.

— Man labāk patiktu desmittūkstoš franku, — noteica

vecais Sešars, cilādams un ar ņirdzīgu seju pētīdams vainagus un puķu pušķus. — Bet jūs jau arī viņiem devāt margrietiņas, tad nu viņi jums atdod buķetes; jūs darbojaties puķu nozarē.

— Tad tā jūs vērtējat pagodinājumus, ko man sniedz dzimtās pilsētas iedzīvotāji! — iesaucās Lisjens, kura sejā vairs nebija ne pēdu no skumjām; viņa vaigs staroja aiz apmierinājuma. — Ja jūs, Sešara tē'.iņ, pazītu cilvēkus, tad zinātu, ka šādi mirk]i mūžā neatkārtojas. Šādu triumfu spēj sniegt tikai patiesa sajūsma!... Tas, mijā māmiņ, dārgā māsiņ, izdzēš daudzus sarūgtinājumus! — Lisjens apskāva māsu un māti, kā mēdz apskaut tajos mirkļos, kad prieks šalko pāri matām tik varenā vi'.nī, ka gribas to ieliet drauga sirdī. («Ja tuvumā negadās draugs,» kādreiz bija teicis Biksiu, «tad no panākumiem apreibis autors apskauj savu durvju sargu.») — Bet kāpēc tu raudi, mīlulīt? ... — viņš jau'āja Ievai. — A, tas aiz prieka ...

— Ak vai! — ierunājās Ieva, kad abas ar māti bija palikušas divatā un grasījās atkal likties gulēt, — man šķiet, ka dzejniekā ir kaut kas no visapšaubāmākās pasugas skaistules ...

— Tev taisnība, — māte piekrītot pamāja ar galvu. — Lisjens jau aizmirsis ne tikai savas, bet arī mūsu bēdas.

Mā'e un meita šķīrās, neuzdrošinājušās uzticēt viena otrai visas savas domas.

Zemēs, ko tirdī ar vārdu vienlīdzība aizsegts sociālās insub-ordinacijas gars, katra uzvara ir viens no tiem brīnumiem, kuri nenotiek, tāpat kā dažs labs brīnums arī citur, bez veiklu ma-chinatoru līdzdalības. No desmit gadījumiem, kad cilvēki, vēl dzīvi esot, tiek slavināti savā tevzemē, deviņos slavinājumu cēloņi nav paši slavinātie. Vai Voltera triumfs uz Franču teatra skatuves nebija viņa gadsimta filozofijas triumfs? Francijā triumfēt var tikai tas, ko vainagojot katrs domās var vainagot pats sevi. Tātad abu sieviešu nojautas nebija domās maldīgas. Provinces izcilā cilvēka sumināšana bija pārāk asā pretstatā Angulemas sastingušajiem tikumiem, lai nebūtu inscenēta vai nu aiz savtīgām interesēm, vai aiz machinaciju kaislības — abi vienlīdz zemiski aizkulišu līdzdarbības dzinuli. Ieva kā vairums sieviešu neuzticējās vienkārši aiz nojautas, pati sev nespēdama izskaidrot šās neuzticēšanās iemeslu. Iemiegot viņa vēl prātoja: «Kas tad te tik ļoti mīl manu brāli, lai viņa dēļ saceltu kājās visu pilsētu? ... Margrietiņas taču vēl nav iespiestas, kā tad viņu var apsveikt ar gaidāmajiem panākumiem?...»

Šo sumināšanu tiešām bija organizējis Ptiklo. Tajā dienā,

kad no Marsakas kirē bija uzzinājis par Lisjena atgriešanos, advokāts pirmo reizi tika uzaicināts pusdienās pie de Senonša kundzes, kurai gatavojās oficiāli lūgt viņas audzēknes roku. Tās b'ja vienas no pusdienām ģimenē, kuru svinīgums izpaužas drīzāk tērpos nekā lieiā viesu sap'ūdumā. Kaut gan viss norit it kā ģimenes lokā, tomēr katrs zina, ka jāparāda sevi no labākās puses, un ši tieksme noskārstama visu uzvedībā. Fran-suazē bija izrotāta kā uz izs'ādi, de Senonša kundze greznojusies kā pāvs savās visizsmalcinātākās tualetēs, di O'uā kungs tērpies me nā frakā. No de Pimantelu muižas bija atgriezies arī de Senonša kungs, saņēmis vēs*uli no sievas, kas ziņoja, ka atgriezusies de Baržetona kundze un pirmo reizi ieradīšoties Angulemas sabiedrībā viņu mājā uz pusdienām, kurās oficiāli slād.šo'ies priekšā Fransuazes līgavainis. Uzvilcis mugurā savu labāko kastaņbrūno sutanas griezuma fraku, Kuantē žilbināja skatienus ar kruzuļotajā kaklasaitē iesprausto briljantu seštūkstoš franku vērtībā — tā bija bagātā komersanta atriebība trūcīgajai aristokrātijai. Ptiklo, rūpīgi noskuvies, sasukājies, uzcirties, tomēr nebija varējis atbrīvoties no viņam raks'ungās skābās sejas izteiksmes. Paskatoties uz šo frakā iespīlē'o k'cino advokatiņu, neviļus iešāvās prātā ledaini salta odze; bet cerība iededza Ptiklo žagatas acīs tādu mundrumu, no viņa sejas dvesa tik mākslots vēsums, viņš tīši uzvedās tik atturīgi, ka tieši sasniedza kaut kāda niecīga karaliskā prokurora cieņu. De Senonša kundze bija lūgusi savus tuvākos draugus nevienam nekā neteikt par viņas audzēknes pirmo sastapšanos ar līgavaini, ne par gaidāmo prefekta kundzes ierašanos, tāpēc cerēja redzēt savus salonus pilnus apmeklētāju. Tiešām, prefekta kungs ar dzīves biedri oficiālās vizītes bija izdarījuši, iesūtot savas vizit-kartītes, jo gribēja pagodinājumus ar personīgiem apmeklējumiem pataupīt kā iedarbošanās līdzekli. Tāpēc Angulemas aristokrātiju mocīja tik milzīga ziņkārība, ka pat no Sanduru nometnes vairākas personas piedāvājās aiziet uz Baržetonu savrupmāju, jo aiz ietiepības neviens nevēlējās šo namu saukt par Senonšu savrupmāju. Grāfienes di Satic lielās ietekmes pierādījumi bija uzkurinājuši godkāri daudzos; tika arī daudz melsts, ka viņa esot ļoti pārvērtusies, turk āt uz labo pusi, un katrs gribēja pats savām acīm par to pārliecināties. Pa ceļam dabūjis zināt no Kuantē ievērojamo jauno vēsti par labvēlību, kādu Ze-firinei parādījusi prefekta kundze, ļaujot sev stādīt priekšā mīļās Fransuazes līgavaini, Ptiklo uzreiz iešāvās prātā iespēja

izmantot neveiklo situāciju, kādā Luize de Nēgrplisa nokļuvusi ar Lisjena atgriešanos.

Pērkot jauno māju, de Senonša kungs un kundze bija uzņēmušies tik smagas saistības, ka, būdami īsti provinciāļi, pat nedomāja tajā izdarīt kaut niecīgāko grozījumu. Tāpēc arī Zcfi-rincs pirmie vārdi, kad viņa devās pretī Luizei, bija: «Dārgā Luize, paskatieties... šeit jūs esat kā mājās!...» Un viņa norādīja uz nelielo lustru ar karuļiem, uz sienu paneļiem un mēbelēm, kas Lisjenu kādreiz agrāk tā bija savaldzinājušas.

— To es gribu atcerēties vismazāk, mana mīļā, — laipni atteica prefekta kundzē, pārlaizdama skatienu viesiem.

Katram bija jāatzīst, ka Luize de Nēgrplisa vairs nebija agrākā. Parizes augstāko aprindu sabiedrība, kurā viņa bija uzturējusies pusotra gada, laulības dzīves pirmie prieki, kas tāpat pārveidoja sievieti, kā Parize pārveido provincieti, īpatnējā cieņa, kādu dod varas apziņa, — tas viss grāfieni di Satlē šķita pārvērtis par sievieti, kura tikpat daudz līdzinājās de Baržetona kundzei, cik divdesmit gadus veca meita līdzinās savai mātei. Galvu viņai rotāja burvīga mežģiņu cepurīte ar ziediem, graciozā nevērībā piesprausta ar briljanta adatu. Pēc angļu modes sasukātie mati padarīja viņu jaunāku, notušējot sejas stūraino apveidu. Luize bija ģērbusies ar bārkstīm jauki izgreznotā fulara kleitā ar smaili veidotu ņieburu, un tās piegriezums — slavenās Viktorines darbs — lieliski izcēla viņas augumu. Ar zīda mežģiņu lakatiņu apsegtie pleci tikko pavīdēja cauri gāzes šallei, kas ļoti veikli bija apmesta ap pārāk garo kaklu. Viņa rotaļājās ar glītajiem nieciņiem, kas provinces sievietēm ir īsts piedauzības akmens; pie aproces važiņā karājās apburošs smaržu flakoniņš; vēdekli un saritinātu mutautiņu viņa turēja vienā rokā un turklāt nemaz nejutās apgrūtināta. Izsmalcinātā gaume pat visniecīgākos sīkumos, no d’Espara kundzes nokopētās pozas un manieres liecināja, ka Luize bijusi atjautīga Senžermena priekšpilsētas skolniece. Par Impērijas laiku veco švītu jāsaka, tas pēc laulībām uzreiz bija it kā pārgatavojies, līdzīgi melonei, kas, vakar vēl bijusi zaļa, vienā nakti nodzeltē. Saskatot sievas atplaukušajā sejā Siksta zaudēto svaigumu, viesi čukstēja cits citam ausī provincē parastas zobgalības ar jo lielāku prieku tāpēc, ka visas sievietes bija satracinājis Angulemas agrākās karalienes jaunais pārākums: neatlaidīgajam izlēcējam vajadzēja sievas dēļ paciest visai daudz. Atskaitot de Sandura kungu un viņa-sievu, nelaiķi Baržetonu, de Pimantela kungu un Rastinjakus,

salonā atradās gandrīz tā pati sabiedrība, kas tur bija sapulcējusies tai vakarā, kad Lisjens lasīja dzejas, jo ieradās arī mon-sinjors ar saviem lielvikariem. Angulemas aristokrātijas kopainas apstulbotais Ptiklo, kas priekš mēnešiem četriem pat nebija sapņojis reiz nokļūt šādā sfērā, juta pamazām gaistam naidu pret augstākajām šķirām. Grāfiene Šatlē viņam šķita burvīga, un advokatiņš nodomāja: «Lūk, tā ir sieviete, kas var mani pataisīt par prokurora palīgu!» Pēc laba laika, kad Luize jau bija patērzējusi ar katru dāmu, mainīdama sarunas toni atkarībā no personas svarīguma un tās nostājas pret viņas aizbēgšanu ar Lisjenu, viņa ar biskapu iegāja buduārā. Tad Zefirine paņēma zem rokas Ptik'.o, kam sirds strauji dauzījās, un veda viņu uz buduāru, kurā bija sākušās Lisjena likstas un kur tām vajadzēja noslēgties.

— Sis ir Ptik'.o kungs, mana dārgā! Ieteicu tev viņu jo siltāk tāpēc, ka viss, ko tu darīsi viņa labā, bez šaubām, nāks par labu manai audzēknei.

— Jūs esat advokāts, mans kungs? — apvaicājās cildenā de Negrplisu dzimtas atvase, ar skatienu nopētīdama Ptiklo.

— Ak jā, grāfienes kundze. (Umo drēbnieka dēlam visā mūžā ne reizes nebija gadījusies izdevība izrunāt šādus divus vārdus; tāpēc arī viņam šķita, ka mute pietūkst, tos izsakot.) Bet, — viņš turpināja, — no grāfienes kundzes atkarīga mana iekļūšana valsts prokuratūrā. Milo kungs, kā dzird runājam, pārejot uz Neveru ...

— Bet vai iepriekš nav jābūt par jaunāko un tad tikai par vecāko prokurora biedru? — viņa jautāja. — Es vēlētos jūs redzēt uzreiz kā vecāko prokurora biedru... Bet pirms es par jums interesējos un cenšos jums izgādāt šādu labvēlību, man jāgūst pārliecība par jūsu padevību likumīgajai dinastijai, reliģijai un it īpaši de Vilela kungam.

— Ak kundze, — ierunājās Ptiklo, pieliekdamies viņai pie auss, — es esmu absolūti padevīgs karaļa varai.

— Tieši tas mums tagad vajadzīgs, — viņa attrauca, atraudamās no Ptiklo, likdama tam saprast, ka nevēlas, lai viņai ko čukst pie auss. — Ja jūs ari turpmāk būsiet pa prātam de Se-nonša kundzei, tad varat paļauties uz manu gādību, — viņa piebilda, majestātiski pavēdldama ar vēdekli.

— Kundze, — sacīja Ptiklo, pamanījis pie buduārā durvīm Kuantē, — ir atbraucis Lisjens.

— Ko jūs ar to gribat sacīt, mans kungs? — grāfiene

atbildēja tādā balss noskaņā, no kuras katram parastam cilvēkam atbilde būtu iestrēgusi rīklē.

— Grāfienes kundze mani pārprot, — turpināja Ptiklo, cenzdamies izteikties ar visdziļāko cieņu, — es tikai vēlējos pierādīt jums savu padevību. Vai jums, grāfiene, nelabpatiksies norādīt, kā sagaidīt Angulemā cilvēku, kam jūs esat sagādājusi vārdu? Vidusceļa nav: viņam šeit jākjūst nicināšanas vai slavināšanas objektam.

Luize de Ncgrplisa nebija apsvērusi šo jautājumu, kura atrisināšanā acīm redzami bija ieinteresēta vairāk pagātnes nekā tagadnes pēc. Bet no grāfienes pašreizējām jū'ām pret Lisjenu bija atkarīga advokata izkaldinātā plāna izdošanās, lai sekmētos Scšara arests.

— Ptiklo kungs, — viņa atteica, nostādamās augstprātīgā un valdonīgā pozā, — jūs vēlaties kalpot valdībai, tad ievērojiet: tās pamatprincips ir, ka tā nekad nekļūdās; bet sievietēm vēl vairāk nekā valdībām piemīt varas instinkts un pašcieņas izjūta.

— Tieši tā es biju domājis, kundze, — viņš strauji atbildēja, neatlaidīgi, bet nemanāmi vērodams grāfieni. — Lisjens atgriezies pilnīgi kā ubags. Bet, ja viņam šeit jāsaņem pagodinājumi, tad tieši uz šo pagodinājumu pamata varēšu Lisjenu piespiest atstāt Angulemu, kur pret viņa māsu un svaini pašreiz ievirzīta nesaudzīga tiesas vajāšana ...

Luizcs de Negrplisas augstprātīgajā sejā tieši tāpēc pavīdēja viegls satraukums, ka viņa pu.cjās apslāpēt prieku par dzirdētajiem vārdiem. Viņa jutās pārsteigta, ka tikusi tik labi izprasta, un paskatījās pāri vēdeklim uz Ptiklo, jo pašreiz ienāca Fransuazc de Laē, un tā radās laiks, lai atrastu atbildi.

— Mans kungs, — viņa sacīja, nozīmīgi pasmaidīdama, — jūs itin drīz būsiet karaļa prokurors...

Vai ar to, nemaz nezaudējot pašcieņu, nebija viss pateikts?

— Ak kundze! — iesaucās Fransuaze, nākdama pateikties prefekta kundzei. — Esmu jums parādā pateicību par savas dzīves laimi. — Un, jaunavīgā nemākslotibā pieliekusies savai labvēlei pie auss, viņa pačukstēja: — Kļūt par vienkārša provinces advokatiņa sievu man būtu nozīmējis sadegt uz lēnas uguns...

Ja Zefirine tā bija metusies Luizei ap kaklu, tad viņu uz to bija pamudinājis Francis, kas itin labi pazina birokrātisko pasauli.

— Pirmajās dienās pēc nākšanas pie varas, lai tas būtu pre-fekis, dinastija vai rūpniecības uzņēmums, — bijušais ģenerālkonsuls teica savai draudzenei, — katrs dedzīgi alkst kaut kā pakalpot; bet drīz vien tas pamana, cik neērta ir šāda protežēšana, un pārvēršas itin kā ledū. Šodien Luize izdarīs Ptiklo labā to, ko pēc mēnešiem trim negribēs darīt pat jūsu vīra laba.

— Vai grāfienes kundze padomājusi, — Ptiklo teica, — kādus pienākumus uzliks mūsu dzejnieka sumināšana? Kādas desmit dienas, kamēr turpināsies mūsu inscenētā komēdija, jums būs jāpieņem savā mājā Lisjens.

Prefekta laulātā draudzene ar galvas mājienu atvadījās no Ptiklo, lai patērzētu ar de Pimantela kundzi, kas pašreiz ieskatījās pa buduārā durvīm. Pārsteigta no nupat dzirdētās jaunās ziņas par vecā de Negrplisa icce.šanu pēra godā, marķize bija uzskatījusi par nepieciešamu iet paglaimot sievietei, kas tik veikli prata izmantot pat savas kļūdas, lai palielinātu ietekmi.

— Sakiet, dārgā, kas jūs pamudināja rūpēties par jūsu tēva iecelšanu Augšējā palatā? — marķize jau'āja vaļsirdīgajā sarunā, kurā viņa lieca ceļus dārgās Luizes pārākuma priekšā.

— Mana dārgā, šo labvēlību es iemantoju jo vieg āk tāpēc, ka manam tēvam nav dēlu un viņš pats vienmēr nodos savu balsi par kroni; bet, ja man būs zēni, tad es gan domāju, ka vecākais varēs pārņemt sava vectēva titulu, vapeni un pēra nosaukumu ...

De Pimantela kundze skumji vēroja, ka viņai neizdosies realizēt savu vē.ēšanos par de Pimantela kunga iecelšanu pēra godā ar šās mā'es palīdzību, jo Luizes godkārība sniedzās jau uz bērniem, kas vēl nebija piedzimuši.

— Prefektiene ir manos nagos, — Ptiklo teica Kuantē, kad abi devās projām, — un es jums apsolu pagāJāt sabiedrības līgumu ... Es pēc mēneša būšu vecākais prokurora biedrs, un jūs — jūs būsiet Sešara saimnieks un kungs. Tagad pacentieties atrast pārņēmēju manam kantorim, ko piecos mēnešos esmu padarījis par pirmo visā Angulemā ...

— Jūs tikai vajadzēja uzsēdināt zirgā, — teica Kuantē, gandrīz apskauzdams savu ielikteni.

Tagad katrs var saprast Lisjena cildināšanas cēloni dzimtajā pilsētā. Sekojot tā franču karaļa piemēram, kurš neatriebās par to, kas bija nodarīts pāri Orlcanas hercogam, Luize negribēja atcerēties apvainojumus, ko Parizē saņēma Baržctona kundze. Luize vēlējās būt labvēlīga Lisjenam, satriekt viņu ar savu labvēlību un tad godīgi atbrīvoties no viņa. No baumām iepazinies ar Parizes intrigām, Pliklo pareizi bija uzminējis svelošo naidu, ko sieviete izjūt pret vīrieti, kas na,v attapies viņu iemīlēt tad, kad viņa alkst mīlestības.

Otrā dienā pēc ovācijām, kam vajadzēja attaisnot Luizes de Negrplisas pagātni, Pliklo, gribēdams Lisjenu galīgi apreibināt un pakļaut savam iespaidam, sešu Angulemas jaunekļu — bijušo Lisjena skolas biedru pavadībā ieradās Scšara kundzes mājā.

Šo dcputaciju sūtīja pie Margrietiņu un Kārļa IX strēlnieka autora viņa kādreizējie līdzskolnieki, lai lūgtu viņu piedalīties banketā, ko tie gribēja sarīkot par godu izcilajam cilvēkam, kas nācis no viņu rindām.

— Tas tiešām esi tu, Ptiklo! — iesaucās Lisjens.

— Tava atgriešanās, — Ptiklo atbildēja, — uzkurinājusi mūsu patmīlību, aizkustinājusi mūsos goda jūtas, un mēs visi sametām kopā un tagad gatavojam tev lepnu maltīti. Ieradīsies arī direktors un skolotāji; un, spriežot pēc pašreizējā stāvokļa, mūs pagodinās arī mūsu pilsētiņas varenie.

— Un kurā dienā? — Lisjens jautāja.

— Nākošajā svētdienā.

— Tas nebūs iespējams, — dzejnieks atteica, — toties pēc dienām desmit... Bet tad gan ar prieku ...

— Lai notiek! Esam tavā rīcībā, — Ptiklo piekrita. — Tātad pēc desmit dienām.

Lisjens izturējās burvīgi pret senajiem biedriem, kas savukārt apliecināja viņam gandrīz bijīgu apbrīnošanu. Turpat pusstundu viņš tērzēja, bārstīdams asprātības, jo jutās uzlikts uz pjedestālā un gribēja attaisnot šejieniešu uzskatus: pirkstus vestes kabatiņās iebāzis, dzejnieks runāja kā cilvēks, kas saskata visu no tiem augstumiem, kuros līdzpilsoņi viņu uzcēluši. Lisjens bija pieticīgs, sirsnīgs, īsts ģēnijs rīta svārkos. Žēlojās stiprinieks, ko cīņas Parizē nogurdinājušas un, galvenais, sagādājušas vilšanos; Lisjens teica, viņa biedri varot būt laimīgi, ka neesot atstājuši jauko provinci, utt. Tie aizgāja, juzdamies gluži savaldzināti. Tad Lisjens, palicis divatā ar Ptiklo, izvaicāja to par Dāvidā patieso stāvokli un pārmeta advokatam, ka tas pieļāvis lietai noiet līdz faktiska aresta stāvoklim. Lisjens gribēja izturēties pret Ptiklo ļoti viltīgi. Ptiklo pūlējās pārliecināt savu bijušo skolas biedru, ka viņš, Ptiklo, ir nenozīmīgs provinces advokatiņš, vientiesīgs cilvēciņš. Mūsdienu sabiedriskā iekārta,

kas pēc savas organizācijas daudz sarežģītāka par antikās sabiedrības iekārtu, novedusi pie cilvēku spēju loka sīkas sadalīšanās. Agrāk izciliem cilvēkiem vajadzēja būt universāli izglītotiem, tie radās visai reti un staroja kā lāpas antiko tautu vidū. Vēlāk, ja ari spējas specializējās, apdāvinātībai tomēr vēl bija jāaptver visums. Tā cilvēks, kam bija daudz kas aiz ādas, kā (audis runājuši par Ludviķi XI, savu viltību varēja izmantot katrā gadījumā; bet mūsu dienās saskaldījusies pati apdāvinātības kvalitāte. Un tā radušies tikpat daudz viltības veidu, cik profesiju. Veiklu diplomātu veikalu lietās smalki apšmauks sīks provinces advokatiņš vai pat kāds zemnieks. Vismanīgākais žurnālists komerciālo darījumu sfērā var izrādīties īsts nejēga; tā Lis-jenam bija jākļūst un viņš arī kļuva vienkārši paija Ptiklo rokās. Protams, blēdīgais advokāts pats bija uzrakstījis rakstu, pēc kura Angulemas pilsētai, kas kopā ar Umo priekšpilsētu tika ievilkta šajā rnachinacijā, vajadzēja sumināt Lisjenu. Mirjē laukumā saplūdušie Lisjena līdzpilsoņi bija brāļu Kuantē tipogrāfijās un papīrfabrikas strādnieki kopā ar Ptiklo un Kašana skrīveriem un dažiem dzejnieka skolas biedriem. Kļuvis atkal dzejnieka lidzskolnieks, Ptiklo gluži pamatoti domāja, ka viņa biedrs agri vai vēlu nodos Dāvidā paslēptuvi. Un, ja Dāvids aiz Lisjena vainas nokļūtu cietumā, tad dzejniekam vairs nebūtu iespējams palikt pilsētā. Lai nodrošinātu savu ietekmi, Ptiklo izturējās pret Lisjenu, it kā tas būtu daudz pārāks.

— Vai tad es nedarīju visu, kas bija manos spēkos? — Ptiklo sacīja Lisjenam. — Iejaukta taču bija mana lidzskolnieka māsa; bet tiesā reizēm rodas neglābjamas situācijās. Pirmajā jūnijā Dāvids man lūdza, lai nodrošinot viņam trīs mēnešus miera; viņa stāvoklis kļuva apdraudēts tikai septembrī, un bez tam man ir izdevies glābt viņa īpašumu, jo karaliskajā tiesā es procesu vinnēšu; es panākšu spriedumu, pēc kura tiks atzītas neapstrīdami sievas tiesības, un ka aiz tām neslēpjas krāpšana... Tu, mans draugs, atgriezies nelaimīgs, bet tu esi ģeniāls cilvēks ... (Lisjens sarāvās kā cilvēks, kam pārāk tuvu pie deguna piebāzts vīraka kvēpināmais trauks.) Jā, mans dārgais, — Ptiklo turpināja, — es izlasīju Kārļa IX strēlnieku, tas ir vairāk nekā romāns, tā ir vērtīga grāmata! Tādus priekšvārdus varējuši uzrakstīt tikai divi cilvēki; Satobrians vai tu!

Lisjens pieņēma uzslavu, neatklādams, ka priekšvārdus sacerējis d’Artezs. No simt franču rakstniekiem deviņdesmit deviņi gan būtu rīkojušies tāpat.

— Jā, un šeit visi izlikās tevi nepazīstam, — Piiklo mākslotā sašutumā sacīja. — Kad redzēju vispārējo vienaldzību, man iesēdās galvā doma sakustināt šos ļautiņus. Uzrakstīju avīž-rakstu, ko tu esi lasījis ...

— Kā, tas ir tavs raksts? ... — Lisjens brīnījās.

— Mans gan!... Tagad Angulema un Umo sacenšas tevis dēļ! Es sapulcināju jaunekļus, tavus kādreizējos skolas biedrus, un organizēju vakardienas serenādi; un tad, iesiluši sajūsmā, mēs iedomājāmies ierosināt parakstīšanos uz banketu. «Ja Dāvidam jāslapstās, tad vismaz Lisjens tiks godināts!» es nodomāju. Vēl vairāk, — Piiklo turpināja, — es satikos ar grāfieni Šatlē un liku saprast, ka tā ir viņas goda lieta glābt Dāvidu no pašreizējām grūtībām, viņa to var, viņai tas jādara. Ja Dāvids tiešām izdarījis atklājumu, par kuru man stāstīja, tad valdība neizputēs, viņu atbalstot, un kāds gods prefektam, jo izskatīsies taču, ka tam piekrīt puse nopelnu izgudrojumā labvēlīgās protekcijas dēļ, ko tas veltījis izgudrotājam! ... Prefekts tiklu izdaudzināts kā tālredzīgs administrators... Tavu māsu nobiedēja mūsu tieslietu artilērija! Viņai bija bailes jau no dūmiem ... Cīņa tiesā izmaksā tikpat dārgi, cik kaujas laukā; bet Dāvids ir noturējies savās pozicijās, viņš ir sava izgudrojuma saimnieks: viņu nevar arestēt, un viņu nearestēs!

— Es tev pateicos, dārgais draugs, un redzu, ka varu tev uzticēt savu plānu, tu man palīdzēsi to realizēt.

Piiklo paskatījās uz Lisjenu, un viņa urbim līdzīgais deguns pēkšņi izskatījās kā jautājuma zīme.

— Es gribu glābt Scšaru, — Lisjens svarīgi sacīja, — esmu viņa nelaimes ce.onis, es visu izlabošu ... Man ir lielāka ietekme uz Luizi...

— Kādu Luiz!2

— Grāfieni di Satlē! ...

Ptiklo sakustējās.

— Man uz viņu ir lielāka ietekme, nekā viņa pati domā, — Lisjens turpināja, — bet redzi, draugs, ja arī man ir ietekme uz varas pārstāvjiem, toties man nav frakas...

Ptiklo atkal sakustējās, it kā grasīdamies piedāvāt savu maku.

— Paldies, — teica Lisjens, spiežot Ptiklo roku. — Pēc desmit dienām došos vizitē pie prefekta sievas un apmeklēšu arī tevi.

Un viņi šķīrās, biedriski spiezdami viens otram roku.

«Viņš gan laikam noteikti ir dzejnieks,» Ptiklo nodomāja, «jo izrādās īsts nelga.»

«Lai saka ko sacīdami,» sevī noteica Lisjens, atgriežoties pie māsas, «bet īsti draugi ir tikai skolas biedri.»

— Lisjen, — ierunājās Ieva, — ko tad Ptiklo tev apsolīja, ka tu pret viņu izturējies tik draudzīgi? Piesargies no viņa!

— No viņa? — Lisjens iesaucās. — Paklausies, Ieviņ, — viņš turpināja, it kā sekodams pēkšņi uzpeldējušai domai, — tu man vairs netici, tev ir par mani šaubas, tu gan vari šaubīties ari par Ptiklo; bet pec divpadsmit, piecpadsmit dienām tu mainīsi savus uzskatus, — Lisjens diezgan uzpūtīgi nobeidza.

Uzkāpis augšā savā istabā, viņš uzrakstīja Etjenam Lusto šādu vēstuli:

«Mans draugs, no mums abiem vienīgi es varu atcerēties par tūkstoš frankiem, kurus tev esmu aizdevis; bet es, ak vai! pārāk labi spēju iedomāties, kādā stāvoklī tu būsi, atverot manu vēstuli, tādēļ steidzos piebilst, ka neatprasu tos zelta vai sudraba monētās; nē, es no tevis lūdzu pakalpojumu pret pakalpojumu, kā dažs labs no Fiorines aizdotās naudas vietā lūg'u mīlestību. Mēs abi ģērbāmies pie viena drēbnieka, tāpēc tu vari pasūtīt man pilnīgu ietērpu, kas izgatavojams visīsākajā laikā. Neteikšu, ka esmu pilnīgi Ādama kostimā, tomēr ļaudīs rādīties nevaru, Šeit mani sagaidīja ar pagodinājumiem, kādus provincē parasti veltī Parizes slavenībām, un mani tas ļoti pārsteidza. Esmu gaidāmā banketa varonis ne vairāk, ne mazāk kā viens kreiso deputāts! Vai nu tu saproti, cik nepieciešama man ir melna fraka? Apsoli, ka tiks samaksāts; uzņemies to, kaisi viņam smiltis acis, īsi sakot, nospēlē kādu nepublicētu scēnu starp Donžuānu un Dimanša kungu, jo svētdienas^42 drānas man vajadzīgas par katru cenu. Man ir tikai skrandas: no tā vadies! Pašreiz ir septembris, laiks lielisks; ergo, gādā par to, lai es saņemu šās nedēļas beigās burvīgu priekšpusdienas uzvalku: vieglu žaketi, tumši zaļu ar bronzas švīkiņām, trīs vestes, vienu sēra dzeltenu, otru raibu, skotu gaumē, trešo pilnīgi baltu; tālāk, trīs pārus bikšu sieviešu savaņģošanai, vienas baltas angļu drēbes, otras nankina, trešās no viegla, melna kašmira; beidzot, melnu fraku un melnu atlasa vesti vakaram. Ja esi atkal atradis

kādu Florini, tad uzticu viņai izvelēties pēc savas gaumes man divas raibas kaklasaites. Tas vēl nav nekas, es pa|aujos uz tevi, uz tavu veiklību; drēbnieks man sagadā maz raižu. Mans dārgais draugs, cik bieži esam nožēlojuši, ka atjautība, kas rodas nabadzībā, šai neapšaubāmi visspēcīgākajā indē, kura gandē izņēmuma cilvēku — parīzieti, šī nabadzības atjautība, kuras rosme pārsteigtu pašu sātanu, nav vēl izgudrojusi līdzekli, kā dabūt uz kredita cepuri! Kad būsim padarījuši modernas cepures, kas maksā tūkstoš franku, tad tās būs pieejamas; bet pagaidām vēl jābūt kabatā pieliekami daudz zelta, lai samaksātu par cepuri. Ak, cik daudz ļauna mums nodarījusi Franču komēdija ar frāzi: Laflēr, liec zeltu manās kabatās! Tātad es visā pilnībā izjūtu grūtības, kādas tev sagādās šā lūguma izpildīšana: drēbnieka sūtījumam pievieno vēl pāri zābaku, pāri vakara kurpju, cepuri, sešus pārus cimdu! Es zinu, tas nozīmē prasīt neiespējamo. Bet vai tad literātā dzīve nav par likumu izvērtusies neiespējamība? ... Sacīšu tev tikai vienu: veic šo brīnumu, uzrakstot lielu rakstu vai mazu neģēlību, un mēs būsim norēķinājušies, es tev atlaidīšu šo parādu. Un tas ir goda parāds, mans mīļais, turklāt jau veselu gadu ieildzis: tu par to nosarktu, ja būtu spējīgs nosarkt. Mans dārgais Lusto, joki pie malas, es atrodos nopietnās grūtībās. Spried kaut vai pēc tā: Tinteszivs ir aptaukojusies, kļuvusi Gārņa sieva, un Gārnis tagad ir Angulemas prefekts. Sis šausmīgais pāris var darīt daudz mana svaiņa labā, ko esmu novedis briesmīgā stāvoklī: viņš tiek vajāts vekseļu parāda dēļ un slēpjas!... Man atkal jāstājas prefekta kundzes acu priekšā un par katru cenu jāatgūst iespēja viņu ietekmēt. Vai nav baigi apzināties, ka Dāvidā Sešara liktenis atkarīgs no pāra glītu zābaku, pelēka zīda ažurzeķēm (neaizmirsti tās!) un jaunas cepures!... Teikšu, ka esmu slims un vārgs, likšos gultā, kā darīja Di-vikē, lai uz laiku izvairītos no atbildēšanas uz savu līdzpilsoņu dedzību. Mani līdzpilsoņi, mans dārgais, pagodināja mani ar ārkājtīgi debešķīgu serenādi. Mani sāk nodarbināt jautājums, cik daudz muļķu bijis vajadzīgs, lai izveidotu jēdzienu: līdzpilsoņi, kopš esmu dabūjis zināt, ka Angumuā galvaspilsētas entuziasmu uzkurinājuši daži mani skolas biedri.

Ja tu varētu nodrukāt Parīzes chronikā dažas rindas par manu sagaidīšanu, tu mani šeit paceltu vēl par dažām collām

augstāk. Tad es varētu Tinteszivij likt manīt, ka man ir, ja nu ne tieši draugi, tomēr zināms iespaids Parizes presē. Tā kā ne par matu neesmu atteicies no savām cerībām, tad esmu pārliecināts, ka atlīdzināšu tev par visu. Ja tev būtu vajadzīgs nopietns un dzi|š raksts kādam krājumam, tad man ir laika diezgan par lādu padomāt. Sacīšu tev vēl tikai vienu, mans draugs: es paļaujos uz tevi, kā tu vari paļauties uz to, kurš apliecina:

vienmēr tavs

Lisjens de R-

P. S. Atsūti man to visu ar diližansu, uz pieprasījumu.»

Vēstule, kurā Lisjens atkal bija ierunājies pārākuma tonī, ko modināja gūtie panākumi, viņam atsauca atmiņā Parizi. Sešas dienas pavadījis provinces pilnīgajā klusumā, Lisjens juta, ka domas atkal atgriežas pie sirdij mīļajām nedienām, viņu satrauca nenoteiktas nožēlas un visu nedeju nodarbināja pārdomas par grāfieni di Satlē; galu galā atgriešanās sabiedrībā dzejniekam jau šķita tik svarīga, ka, pievakarē kāpjot lejā uz Umo, lai diližansu birojā apjautātos par gaidāmajiem saiņiem no Parizes, viņš pārdzīvoja tikpat asu nemieru un šaubas kā sieviete, kas pēdējās cerības likusi uz kādu tērpu uti izmisusi gaidās.

«O Lusto! Es piedodu tev visas nodevības!» viņš nopriecājās, pamanījis pēc saiņa formas, ka sūtījumā jāietilpst visam, ko bija pieprasījis.

Cepuru kārbā viņš atrada šādu vēstuli:

«Florlnes salonā

Dārgo zēn!

Drēbnieks uzvedās lieliski; bet, kā tu, atskatoties pagātnē, gluži pareizi biji nojautis, kaklasaišu, cepures un zīda zeķu sadabūšana uzvandīja mums daudz nemiera dvēselēs, jo mūsu makos nebija nekā, ko uzvandīt. Mēs ar Blondē nācām pie slēdziena: kāds varētu iedzīvoties bagātībā, atverot veikalu, kur jaunekļi varētu dabūt tualetes piederumus, kam zema cena. Jo galu galā mēs samaksājam ļoti dārgi par to, ko sākumā ņemam bez maksas. Pat lielais Napoleons, atteicies no karagājiena uz Indiju, tāpēc ka viņam nebija pāra zābaku, sacījis: Kas viegli sasniedzams, la nekad nesasniedzam! Tātad viss ritēja gludi, izņemot tavus apavus...

Redzēju tevi frakā, bet bez cepures! Ar smalku vesti mugurā, bet bez kurpēm, un man pat iešāvās prātā aizsūtīt tev moka-sinus, kurus kāds amerikānis kā retumu uzdāvinājis Flori-nci. Florine mums izsniedza četrdesmit franku apmērā pamatkapitālu, ar ko spēlēt uz tavu laimi. Natanam, Blondē un man tā veicās, nespēlējot uz pašu rēķina, ka beidzot kļuvām pietiekami bagāti, lai pacienātu ar vakariņām Torpiju, bijušo de Lipo sirsniņu. Mēs gan arī to bijām pelnījuši no Fras-kati. Florine uzņēmās izdarīt iepirkumus; viņa tiem pievienojusi vēl trīs skaistus kreklus. Natans tev ziedo spieķi. Blondē, vinnējis trīssimt franku, sūta tev zelta važiņu. Sirsniņa tev dāvina zelta pulksteni četrdesmit franku monētas lielumā; kāds stulbenis viņai to iedevis, bet tas ir sabojāts: «Tāds pats draņķis kā viņš pats!» Torpija mums paskaidroja. Uzmeklējis mūs Rošē de Kankala restorānā, Biksiu vēlējās ielikt flakonu Portugāles odekolona tajā sūtījumā, ko tev sagatavojusi Parize. «Ja tas var nest viņam laimi, lai notiek!...» mūsu pirmais komiķis noskandēja zemā basa balsī un ar mietpilsonisku uzpūtību, ko tik labi prot tēlot. Tas viss, dārgo zēn, tev pierāda, kā tiek mīlēti draugi nelaimē. Florine, kurai aiz vājības visu esmu piedevis, lūdz tevi atsūtīt mums rakstu par Natana jaunāko grāmatu. Paliec sveiks, mans dēls! Varu tikai nožēlot, ka atkal esi atgriezies ligzdā, no kuras izrāvies, kad mantoji vecu biedru

savā draugā

Etjenā L.»

— Nabaga puiši! Viņi spēlējuši uz manu laimi! — Lisjens gluži aizkustināts sacīja.

No neveselīgas vides vai no vietām, kur esam visvairāk cietuši, paceļas izgarojumi, kas ir it kā paradizes dvesmas. Vienmuļā dzīvē atmiņas par pārdzīvotajām ciešanām sniedz neizskaidrojamu baudu. Ieva kļuva gluži mēma aiz brīnumiem, kad brālis nokāpa lejā, terpies jaunajās drānās; viņa to nepazina.

— Tagad varu iet pastaigāties pa Boljē, — viņš iesaucās, — un neviens neteiks par mani: «Viņš atgriezies vienās skrandās!» Is'em, es tev atdodu šo pulksteni, jo tas tiešām pieder man, un tas arī ir man līdzīgs, jo arī viņā ir kas aizlūzis.

— Ak, kāds tu gan esi bērns!... — Ieva noteica. — Uz tevi nemaz nevar dusmoties.

— Vai tu domā, mīļo meitēn, ka esmu visu šo pieprasījis aiz

muļķīgas vēlēšanās paspīdēt angulemiešu acīs? Man viņi rūp tikpat daudz, cik šitais! — viņš sacīja, pavicinādams gaisā spieķi ar zeltā kaldināto rokturi. — Gribu izlabot ļaunumu, ko esmu nodarījis, un tādēļ apbruņojos.

Panākumi, kurus Lisjcns guva kā modes švīts, bija viņa vienīgais neviltotais triumfs, toties tas izvērtās milzīgs. Skaudība atraisa mēles, turpretī sajūsma tās sastindzina. Sievietes kļuva gluži neprātīgas viņa dēļ, vīrieši viņu nopēla, un Lisjcns varēja iesaukties kopa ar dziedoni: O, mana fraka, tev pateicos es! Viņš ienesa divas vizitkartes prefektūrā, kā ari apmeklēja Ptiklo, ko gan nesastapa. Nākošajā dienā, kurā vajadzēja notikt banketam, visās Parizes avīzēs Angulemas ailē bija lasāmas šādas rindas:

«ANGULEMA. Jaunais dzejnieks, kas tik spoži debitējis arī prozā ar Kārļa IX strēlnieku, ar vienīgo romānu franču litera-lurā, kurš brīvs no Valtera Skota žanra atdarināšanas un kura priekšvārds ir vesels literārs notikums, atgriežoties dzimtenē, sagaidīts ar ovācijām, kas dara godu tikpat pašai pilsētai, cik Lisjenam de Ribamprc kungam. Pilsēta steigusies sarīkot dzejnieka sumināšanai patriotisku banketu. Jaunais prefekts, kas tikko stājies amatā, pievienojies vispārējiem pagodinājumiem, cildinot Margrietiņu autoru, kura talantu jau no pirmajiem soļiem tik dedzīgi atbalstījusi grāfiene di Satlē.»

Francijā vajag tikai jūtas saviļņot, tad neviens vairs nespēs apturēt to uzbangojumu. Garnizona priekšnieks piedāvāja militāro orķestri. Umo pazīstamā restorānā «Zvans» saimnieks, kura trifeļiem pildītie tītara cepeši izslavēti līdz pašai Ķīnai, uz kurieni tos piegādā lepnos porcelānā traukos, bija uzņēmies sagatavot maltīti; lielās zāles sienas tika nodrapētas ar audumiem, uz kuru fona lauru vainagi kopā ar puķu pušķiem izskatījās ļoti krāšņi. Ap pulksten pieciem tur sapulcējās cilvēku četrdesmit, visi ģērbušies svinību tērpos. Simt vai nedaudz vairāk pilsētas iedzīvotāju, kurus bija pievilinājusi lielāko tiesu ragu mūzika pagalmā, reprezentēja līdzpilsoņus.

— Te taču saplūdusi visa Angulema! — nostājies pie loga, sacīja Ptiklo.

— Es vairs nekā nesaprotu, — Postels teica sievai, kas arī vēlējās paklausīties muziķu. — Ko tas nozīmē? Prefekts, galvenais nodokļu pārvaldes priekšnieks, garnizona priekšnieks, pul-verfabrikas direktors, mūsu deputāts, mērs, liceja direktors,

Riēlas dzelzslietuves direktors, tiesas priekšsēdētājs, karaliskais prokurors, Milo kungs, ieradušies visi varasvīri! ...

Kad viesi sēdās pie galda, kara orķestris sāka spēlēt variācijas par melodiju <cLai dzīvo karalis, lai dzivo Francija!», kura nav varējusi ieviesties tautā. Bija pulksten pieci pēc pusdienas. Pulksten astoņos pasniedza desertu, sešdesmit piecus dažādus ēdienus, kuru vidū ievērojamākais bija cukurots Olimps, uz kura izslējās šokolādes Francija, un tas deva signālu tostiem.

— Mani kungi, — pieceldamies ierunājās prefekts, — par karali!... Par likumīgo dinastiju! Vai Burbonu dāvātajam mieram mums nav jāpateicas par dzejnieku un domātāju paaudzi, kas notur Francijas rokās literatūras scepteri?...

— Lai dzīvo karalis! — sauca viesi, kuru vidū pārsvars bija yaldības piekritējiem.

Piecēlās godājamais liceja direktors.

— Par jauno dzejnieku, — viņš uzsauca tostu, — par mūsu šāsdienas varoni, kam izdevies apvienot Petrarkas dzejas grāciju — žanrā, ko Bualo atzinis par tik grūtu, — ar prozaiķa talantu!

— Bravo! bravo!

Piecēlās garnizona priekšnieks.

— Mani kungi, par rojalistu! Jo šo svinību varonim ir pieticis drosmes aizstāvēt vecos labos principus!

— Bravo! — noteica prefekts, kas deva toni piekrišanas izpaudumiem.

Ptiklo piecēlās.

— Mēs, Lisjcna skolas biedri, uzsaucam tostu Angulemas liceja slavai, godājamam liceja direktoram, kas mums visiem ir tik dārgs un kam mēs varam pateikties par savu panākumu daļu!...

Vecais direktors, negaidījis šādu tostu, slaucīja asaras. Lis-jens piecēlās: iestājās dziļš klusums, un dzejnieks nobālēja. Sājā mirklī sirmais skolas direktors uzlika jauneklim galvā lauru vainagu. Visi plaukšķināja. Lisjenam acīs pieriesa asaras, un tās ieskanējās arī balsī.

— Viņš ir apskurbis, — nākošais Neveras karaliskais prokurors sacīja Ptiklo.

— Ne no vīna viņš apskurbis, — advokāts atteica.

— Mani dārgie līdzpilsoņi, mani dārgie skolas biedri, — Lis-jens beidzot ierunājās, — es gribētu, kaut visa Francija būtu šā skata lieciniece. Tieši tā cilvēkus paceļ, tā viņus mūsu zemē iedvesmo vareniem darbiem un veikumiem. Bet, redzot nedau-dzo, ko esmu paguvis veikt, un lielo pagodinājumu, es jūtos apmulsis un varu vienīgi nākotnē censties attaisnot jūsu šāsdienas suminājumus. Atmiņas par šo mirkli mani spēcinās jaunajās cīņās. Atļaujiet jūsu cildinājumus veltīt tai, kas bijusi mana pirmā mūza un labvēle, un arī pacelt kausu uz manu dzimto pilsētu: tātad lai dzīvo daiļā grāfiene di Satlē un diženā pilsēta Angulema!

— Viņš veikli izkūlās, — noteica karaliskais prokurors, atzinīgi pamādams ar galvu, — jo mēs taču savus tostus bijām apdomājuši, turpretī viņš improvizēja.

Ap pulksten desmitiem banketa dalībnieki sāka izklīst. Dāvids Sešars, dzirdēdams neparasto muzicēšanu, jautāja Bazinei:

— Kas tad Umo noticis?

— Svin svētkus par godu jūsu svainim Lisjenam... — viņa atbildēja.

— Esmu pārliecināts, — viņš teica, — Lisjenam skumji, ka manis tur nav klāt!

Pusnaktī Ptiklo pavadīja Lisjenu līdz Mirjē laukumam. Tur Lisjens sacīja advokatam:

— Dārgais, mēs paliksim draugi līdz kapa malai.

— Rīt pie de Senonša kundzes es parakstīšu laulības līgumu ar viņas audzēkni Fransuazi de Laē jaunkundzi, — Ptiklo teica. — Dari man to prieku un atnāc tu arī; de Senonša kundze man lūdza tevi turp aizvest, un tur tu satiksi prefekta kundzi, kas jutīsies ļoti glaimota par tavu tostu.

— Man ar to bija savi nodomi, — sacīja Lisjens.

— O! Tu izglābsi Dāvidu!

— Par to esmu pārliecināts, — dzejnieks apgalvoja.

Sājā mirkli kā uz burvja mājienu parādījās Dāvids. Tas bija nolicis tā. Viņš atradās visai smagā stāvoklī: sieva kategoriski aizliedza ne tikai sastapties ar Lisjenu, bet arī atklāt tam savu paslēptuvi, turpretī Lisjens rakstīja viņam vissirsnīgākās vēstules, apgalvodams, ka pēc nedaudzām dienām būšot izlabojis savu vainu. Tad Kleržē jaunkundze bija nodevusi Davidam tālāk lasāmās divas vēstules, paskaidrojot tam līdz paslēptuvei dzirdamās svinību mūzikas cēloni.

«Mans draugs, izturies tā, it kā Lisjena šeit nebūtu, neraizējies ne par ko un iekal savā mīļajā galvā: mūsu drošība

visā pilnībā balstās uz to apstākli, ka tavi ienaidnieki nevar

uzzināt tavu paslēptuvi. Diemžēl, es Kolbām, Marionai un

Bazinei varu vairāk uzticēties nekā savam brālim. Ak vai! Mans nabaga Lisjens vairs nav tas skaidrais un maigais dzejnieks, kādu mēs viņu agrāk pazinām. Tieši tāpēc, ka viņš grib iejaukties tavās darīšanās un ieņēmies galvā nomaksāt mūsu parādus (aiz pašlepnuma, Dāvid!...), es bīstos no viņa jo sevišķi. Viņš saņēmis no Parizes lepnus uzvalkus un piecus luidorus glītā makā. Tos viņš nodeva manā rīcībā, un mēs pārtiekam no šās naudas. Viens ienaidnieks nu mums ir mazāk: tavs tēvs aizbrauca, un par to varam pateikties Ptiklo; uzminējis Scšara tēva nodomus, viņš uzreiz tos izjauca, paziņodams, ka turpmāk tu neko nedarīšot bez advokata ziņas; un Ptiklo tev neļaušot nevienu iepazīstināt ar izgudrojumu bez iepriekšēja nodrošinājuma trīsdesmit tūkstoš franku apmērā: vispirms piecpadsmit tūkstoši parādu nomaksai un tad piecpadsmit tūkstoši, kuri tev jāsaņe-mot katrā gadījumā, vai pasākums gūtu vai negūtu sekmes. Ptiklo man ir gluži neizprotams. Apskauju tevi, kā sieva apskauj savu nelaimīgo vīru. Mūsu mazajam Lisjenam iet labi. Kāds prieks ir šis ziediņš, kas aug un uzzied mūsu nemierīgajā mājas dzīvē! Mana māte kā vienmēr lūdz dievu un skūpsta tevi gandrīz tikpat maigi kā

Tava Ieva.»

Vecā Sešara zemnieciskā viltība bija sabiedējusi Ptiklo un brāļus Kuantē, un tie, kā nupat redzējām, atbrīvojās no viņa jo vieglāk tāpēc, ka iestājās vīnogu ievākšanas laiks un vīnkopim vajadzēja atgriezties uz Marsaku.

Ievas vēstule ielikta Lisjena vēstule skanēja šādi:

«Dārgais Dāvid, viss veicas lieliski. Esmu apbruņojies no galvas līdz kājām; šodien dodos kaujas laukā, divās dienās būšu pavirzījies krietni uz priekšu. Ar kādu prieku apskaušu tevi, kad būsi brīvs un nomaksājis manus parādus! Bet mani šausmīgi sāpina māsas un mātes neuzticība, ko viņas joprojām man parāda. Vai tad es jau nezinu, ka esi paslēpies pie Bazines? Ik reizi, kad ierodas Bazinc, es saņemu ziņas par tevi un atbildi uz savām vēstulēm. Bez tam ir taču pilnīgi skaidrs, ka māsa varējusi uzticēties vienīgi kādai darba biedrenei. Šodien atradīšos tev loti tuvu un jūtos ļoti noskumis, ka tu nevari piedalīties svinībās, kas tiek sarīkotas man par godu. Angulemiešu patmīlība man sagādājusi nelielu triumfu, kas pēc dažām dienām jau būs pilnīgi aizmirsts, un tu

būtu vienīgais, kas nopriecātos par mani no sirds. Lai nu kā, bet vēl dažas dienas, un tu piedosi visu tam, kuram vērtīgāka par visu pasaules slavu ir laime būt

Tavam brālim

Lisjens.»

Tā Dāvidā sirdi cīnījās divi, kaut arī nevienlīdzīgi spēki, jo savu sievu viņš dievināja, turpretī draudzība pret Lisjenu bija mazinājusies, kopš to vairs nespēja tā cienīt kā agrāk. Bet vientulībā jūtu spēks pilnīgi mainās. Kad cilvēks ir viens un viņu nomoka raizes, kādas plosīja Dāvidu, tad tas bieži padodas noskaņām, pret kurām ikdienišķā dzīvē būtu atradis atbalstu. Un arī Dāvids jutās dziļi aizkustināts, kad, negaidītā triumfa fanfarām skanot, lasīja Lisjena vēstuli, kurā bija izpausta gaidītā nožēla. Maigas dvēseles nespej pretoties pat seklu jūtu uzbangojumiem, jo vērtē tos pēc savu jūtu spēka. Ir taču dažkārt tā, ka viens piliens pārpilda kausu ... Un tā arī ap pusnakti Bazine ne ar kādām lūgšanām nespēja aizkavēt Dāvidu iet apmeklēt Lisjenu.

— Tik vēlā stundā, — viņš tai teica, — Angulemas ielās nav ne dzīvas dvēseles, neviens mani neredzēs, un naktī mani nevar arestēt; ja nu arī es kādu sastaptu, tad izmantošu Kolba izgudroto manevru, lai atgrieztos paslēptuvē. Jau pārāk ilgi neesmu apskāvis sievu un bērnu.

Bazine beidzot piekāpās šo diezgan pārliecinošo argumentu priekšā un izlaida Dāvidu ārā tieši tai mirklī, kad Lisjens atvadījās no Ptiklo. — Lisjen! — iesaucās Dāvids, un brāļi raudādami metās viens otram ap kaklu. Tādu mirkļu mūžā nav daudz. Lisjenu saviļņoja šī īstā draudzība, ar kādu parasti nerēķinās, bet, kad tā pievilta, sirdī mostas pašpārmetumi. Dāvids juta sevī nepieciešamību visu piedot. Augstsirdīgais un cēlais izgudrotājs gribēja parāt Lisjenu un tad izkliedēt mākoņus, kas bija aptumšojuši māsas un brāļa mīlestību. Jūtu saviļņojumā gaisa naudas trūkuma radītās briesmas.

Ptiklo sacīja klientam:

— Ejiet uz mājām, vismaz izmantojiet savu pārgalvību, noskūpstiet sievu un bērnu!... Un pieraugiet, lai neviens jūs nepamana!

— Kāda neveiksme! — palicis viens Mirjē laukumā, Ptiklo sirdījās. — Ā, ja te būtu Serizē...

Tā paklusu pukojoties un ejot gar dēļu sētu, kas iekļāva

laukumu, kurā šodien lepni izslējās Tiesu pils, advokāts izdzirdēja aizmugurē troksni, it kā kāds būtu pieklauvējis ar pirkstu pie durvīm.

— Es te esmu, — teica Scrizē, un viņa balss plūda pa spraugu starp diviem slikti savienotiem dēļiem. — Es redzēju Dāvidu izejam no Urno. Jau agrāk man bija modušās aizdomas par viņa slēptuvi, tagad esmu droši pārliecināts, es zinu, kur viņu nogrābt; bet, lai izliktu tam slazdus, man jāzina kaut kas no Lisjcna nodomiem, un jūs tā ļaujat viņiem aiziet. Vismaz palieciet šeit aiz kaut kāda iegansta. Kad Dāvids ar Lisjenu iznāks ārā, novirziet viņus uz manu pusi; tie domās, ka ir vieni paši, un es noklausīšos, ko viņi sacīs atvadoties.

— Tu esi īsts sātans! — Ptiklo klusu noteica.

— Pie joda! — iesaucās Serizē. — Ko gan es nebūtu ar mieru izdarīt, lai dabūtu to, ko jūs man solījāt!

Ptiklo atstāja dēļu aizžogojumu un pastaigājās Mirjē laukumā, laiku pa laikam uzmezdams skatienu logiem, aiz kuriem istabā bija sapulcējusies visa ģimene; viņš pārdomāja par savu nākotni, it kā lai saņemtu drosmi, jo Serizē veiklība advokatam ļāva dot pēdējo sitienu. Ptiklo bija no to dziļi liekulīgo un nodevīgi divkosīgo ļaužu pasugas, kuri, izpētījuši cilvēka sirds nepastāvību un personīgo interešu stratēģiju, nekad neuzķeras uz šāsdienas makšķeres un neiekrīt nekādu saistību slazdos. Tāpēc sākumā viņš uz Kuantē bija ļoti maz paļāvies. Ja Ptiklo precību pasākums nebūtu izdevies un viņam nerastos tiesības apvainot Kuantē nodevībā, tad advokāts jau bija nodrošinājies ar iespēju dažādi iegriezt papīrrūpniekam; bet pēc de Barže-tonu savrupmājā gūtajiem panākumiem Ptiklo uzsāka godīgu spēli. Viņa slepenais plāns, tagad kļuvis nevajadzīgs, varēja kļūt pat bīstams tai politiskajai karjerai, uz kuru nu tiecās. Uz kāda pamata Ptiklo bija gribējis dibināt savu ietekmi nākotnē? Gane-raks un vēl daži lieltirgotāji sāka veidot Umo priekšpilsētā liberālu komiteju, ko tirdznieciski sakari saistīja ar opozicijas vadītājiem. ViIela ministru kabineta iecelšana, ko akceptēja neilgi pirms nāves Ludviķis XVIII, signalizēja taktikas maiņu opozi-cijai, kas kopš Napoleona nāves bija atteikusies no tik bīstama līdzekļa kā sazvērestība. Liberālā partija organizēja pat visattālākajās provincēs likumīgas pretošanās sistēmu, tiecoties gūt uzvaras vēlēšanās un sasniegt mērķi masu pārliecināšanas ceļā. Būdams dedzīgs liberālis un īsts Umo priekšpilsētas dēls, Ptiklo kļuva opozicijas barvedis, dvēsele un slepenais padomdevējs

lejaspilsētā, ko dažādi nonievāja augšpilsētas aristokrātija. Viņš pirmais norādīja, cik bīstami ir atstāt vienīgi brāļu Kuantē rokās visu presi Sarantas departamentā, kur arī opozicijai vajadzīgs savs orgāns, lai nepaliktu pakaļ citām pilsētām.

— Dosim katrs piecsimt franku Ganerakam, viņam sanāks pāri par divdesmit tūkstoš frankiem, ar ko nopirkt Scšara tipogrāfiju, kurā mēs būtu saimnieki, jo tās īpašnieku turētu savās rokās ar aizdevumu, — Ptiklo bija ieteicis.

Advokāts bija iepotējis liberāļiem šo domu, tā cenzdamies arī nostiprināt savu divkosīgo poziciju pret Kuantē un pret Scšaru, bet, izvēloties partijai padevīgu cilvēku, ko ielikt tipogrāfijā, Ptiklo skatiens gluži dabiski bija apstājies pie tādas pasugas blēža kā Serizē.

— Ja tu vari atklāt, kur slēpjas tavs bijušais saimnieks, un nodot to manās rokās, — viņš bija sacījis kādreizējam Sešara faktoram, — tad tev tiks aizdoti divdesmit tūkstoš franku, ar ko nopirkt tipogrāfiju, un droši vien tu kļūsi avīzes izdevējs. Tātad rīkojies!

Būdams pārliecināts, ka Serizē būs rosīgāks par visas pasaules Dubloniem, Ptiklo toreiz bija apsolījis Kuantē, ka Sešars tiks arestēts. Bet, kopš Ptiklo sāka lolot cerību iespiesties prokuratūrā, viņš paredzēja, ka vajadzēs pagriezt muguru liberāļiem, taču tipogrāfijās iegūšanai nepieciešamie līdzekļi jau izrādījās savākti, jo advokāts bija lieliski pratis pacelt ļaužu noskaņojumu Urno priekšpilsētā. Tad Ptiklo nolēma ļaut notikumiem ritēt dabiskā gaitā.

«Nieki!» viņš sevi mierināja. «Serizē izdarīs kādu preses likuma pārkāpumu, un es to izmantošu, lai parādītu savu talantu ...»

Viņš devās uz tipogrāfijās durvīm un sacīja Kolbām, kas dežurēja pie durvīm:

— Ej un pasaki Davidam, ka viņam laiks atgriezties, un esiet ļoti uzmanīgi! Es aizeju, pulkstenis ir jau viens...

Tikko Kolbs atstāja durvju slieksni, Mariona nostājās viņa vietā. Lisjens un Dāvids izgāja no mājas, Kolbs devās viņiem simt soļus pa priekšu, Mariona sekoja simt soļu aizmugurē. Kad abi brāļi gāja gar dēļu sētu, Lisjens dedzīgi iepazīstināja Dāvidu ar saviem nodomiem.

— Mans draugs, — viņš tam sacīja, — mans plāns ir ārkārtīgi vienkāršs; bet kā es varēju par to runāt Ievas klātbūtnē? Viņa nekad neattaisnos šādus līdzekļus. Esmu pārliecināts, k*a

Luizei sirds dziļumos slēpjas alkas, kuras es pratīšu atmodināt, un kaut vai tikai tādēļ, lai atriebtos šim stulbenim prefektam. Ja mīlestība mūs tuvinātu kaut vai uz nedēļu,, es panāktu, ka Luize izgādātu tev no ministrijas atbalstu divdesmit tūkstoš franku apmērā. Rīt man jāsatiek šī sieviete tajā pašā salonā, kur sākās mūsu mīlas dēka un kur, pēc Ptiklo vārdiem, nekas neesot mainījies, — tur es nospēlēšu komēdiju. Parit no rīta nosūtīšu tev ar Bazini dažas rindas un pastāstīšu, vai esmu ticis izsvilpts... Kas zina, varbūt tu kļūsi brīvs... Vai tagad saproti, kādēļ man bija vajadzīga fraka no Parizes? Skrandās tērpies, neviens nevar spēlēt pirmā mīlētāja lomu.

Pulksten sešos no rīta Scrizē ieradās pie Ptiklo.

— Rit ap pusdienas laiku Dublons var sagatavoties uz ķērienu; viņš notvers mūsu vīru, par to es garantēju, — parizie-tis sacīja. — Esmu sev nodrošinājis vienas Kleržē jaunkundzes strādnieces labvēlību, jūs saprotat? ...

Noklausījies Scrizē plānu, Ptiklo aizsteidzās pie Kuantē.

— Gādājiet, lai šovakar di Otuā kungs būtu izlēmis piešķirt Fransuazei īpašuma tiesības uz savām muižām bez tiesībām izmantot ienākumus no tām, un pēc divām dienām jūs parakstīsiet ar Sešaru sabiedrības līgumu. Es salaulāšos tikai nedēļu pēc laulību līguma noslēgšanas; tā mēs būsim turējušies pie mūsu mazās vienošanās noteikumiem: dots pret dotu. Bet šovakar vērīgi sekosim tam, kas norisināsies starp Lisjenu un grāfieni di Satlē, jo no tā viss atkarīgs... Ja Eisjens cer uz prefekta kundzes palīdzību, tad Dāvids ir man rokā!

— Ticiet man, jūs kļūsiet justicijas ministrs, — Kuantē sacīja.

— Kāpēc gan ne? Peironē kungs taču ir par to kļuvis! — atcirta Ptiklo, kas vēl nebija pavisam nometis liberāļa ādu.

Par Angulemas aristokrātijas vairākuma klātbūtni pie laulības līguma parakstīšanas de Laē jaunkundze varēja pateikties savam visai apšaubāmajam stāvoklim. Jaunā pāra nabadzība — Fransuaze nebija saņēmusi parasto saderināšanās grozu ar līgavaiņa dāvanām — kāpināja vispārējo interesi, ko augstāko aprindu ļaudis tik labprāt mēdz apliecināt, jo ar labdarību ir tāpat kā ar slavinājumiem: katram patīk žēlsirdība, kas apmierina patmīlību. Tā marķize de Pimantela, grāfiene di Satlē, de Se-nonša kungs un divi trīs mājas draugi bija pasnieguši Fransuazei dažas dāvanas, par kurām pilsētā daudz tika pārrunāts. Sie glītie nieciņi kopā ar pūru, ko Zefirine gatavoja jau kopš gada,

ar krusttēva dāvātajām rotas lietām un tradicionālajām līgavaiņa veltēm nomierināja Fransuazi un radīja ziņkāri māmiņās, kas bija atvedušas līdzi savas meitiņas. Ptiklo un Kuantē jau bija ievērojuši, ka Angulemas dižciltīgie viņus abus pacieta savā Olimpā kā neatvairāmu ļaunumu: viens bija īpašuma pārvaldnieks, Fransuazes otrais aizbildnis; un advokāts nepieciešams pie laulības līguma parakstīšanas tikpat kā karamais pie karātavām; bet, ja Ptiklo kundzei joprojām būs tiesības apmeklēt savu krustmāti, tad vīram jau nākošajā dienā pec kāzām iekļūšana šai mājā varētu izrādīties pagrūta, un viņš sevī stingri noņēmās izcīnīt sev vietu šajā uzpūtīgajā sabiedrībā. Kaunēdamies par saviem trūcīgajiem radiem, advokāts bija lūdzis māti, lai tā paliek Maniā, kur dzīvoja, un, aizbildinoties ar slimību, atsūta savu piekrišanu rakstiski. Visai apkaunots, ka no viņa puses nav klāt neviena radinieka, ne labvēļa, neviena parakstītāja zem laulības līguma, Ptiklo jutās ļoti iepriecināts, atradis pieņemamu draugu slavenā cilvēka personā, ko arī grāfiene vēlējās redzēt. Tāpēc viņš iegriezās pie Lisjena un aizveda viņu karietē, šim neaizmirstamajam vakaram dzejnieks bija tā uzcirties, ka kļuva neapstrīdami pārākais par visiem vīriešiem. De Senonša kundze bija arī plaši izziņojusi, ka ieradīšoties dienas varonis, un divu saķildojušos mīlētāju atkalredzēšanās ir viena no tām ainām, uz kādām provinces iedzīvotāji sevišķi kāri. Lisjens bija kļuvis salonu lauva: tika runāts, viņš esot tik skaists, tik ļoti pārvērties, tik brīnišķīgs, ka visas Angu'emas aristokrātes dega aiz nepacietības atkal redzēt dzejnieku. Pēc tālaika modes, kurā iezīmējās pāreja no senajām īsajām uz tagadējām lempīgajām balles biksēm, Lisjens bija apģērbis melnas pieguļošas bikses. Tolaik vīrieši vēl izcēla savas formas par lielām nepatikšanām kalsniem un neglīti veidotiem ļaudīm, bet Lisjens bija īsts Apolons. Pelēkās zīda ažurzeķes, vakara kurpes, melnā atlasa veste, kaklasaite — itin viss viņam piegulēja tik nevainojami, it kā būtu uzliets uz auguma. Gaišie, kuplie, viļņainie mati ar izmeklēti rotaļīgām cirtām iekļāva balto pieri. Starojošās acis raudzījās lepni. Mazās, sievišķīgās rokas pat cimdos izskatījās tik glītas, ka nemaz nevajadzēja tos novilkt. Stājā Lisjens atdarināja izdaudzināto Parizes dendiju de Maršē: vienā rokā viņš turēja spieķi un cepuri, ko ne mirkli nenolika, un ar brīvo roku paretam pažestikulēja, it kā paskaidrojot savus izteicienus. Sekojot slavenu vīru piemēram, kuri aiz mākslotas pieticības labprāt noliektu galvu, pat ejot cauri Sendenī vārtiem, Lisjens būtu

vēlējies ieslīdēt salonā, neviena nepamanīts. Bet Ptiklo, kara bija tikai viens draugs, gribēja ar to padižoties. Gandrīz svinīgi viņš aizveda Lisjenu cauri viesu pārpildītajam salonam līdz de Senonša kundzei. Garām ejot, Lisjens bija dzirdējis čukstus, no kuriem agrāk viņam būtu apreibusi galva, bet tagad šādi panākumi šķita vienaldzīgi: dzejnieks pašpārliecināti domāja, ka viens pats atsver visu šo Angulemas Olimpu.

— Cienītā kundze, — viņš sacīja de Senonša kundzei, — savu draugu Ptiklo, kas ir īstais vīrs, lai dienās kļūtu par ministru, es jau apsveicu par laimi būt jūsu tuviniekam, lai arī cik vājas ir saites starp krustmāti un krustmeitu (tas tika pateikts ar sarkasmu, ko uztvēra visas dāmas, kas neuzkrītoši noklausījās katru vārdu). Es savukārt esmu pateicīgs nejaušībai, kas man sagādājusi iespēju apliecināt jums savu padevīgo cieņu.

Lisjens runāja bez mazākā apmulsuma un izturējās kā liels kungs, kas pagodinājis ar apmeklējumu neievērojamus ļautiņus. Noklausīdamies Zefirines nesakarīgo atbildi, viņš ļāva skatienam slīdēt pāri visam salonam, izpētījot pozicijas, no kurām varētu sevi parādīt visā spožumā. Iznesīgi un niansējot Smaidus, Lisjens sveicināja Franci di Otuā un prefektu, kas atņēma sveicienus; beidzot viņš devās pie di Satlē kundzes, izlikdamies, ka tikai nupat to ieraudzījis. Šī satikšanās bija vakara izcilais notikums un pilnīgi aizēnoja laulības līgumu, ko vajadzēja parakstīt ievērojamākajiem vietējiem cilvēkiem guļamistabā, kur tos pa kārtai ieveda gan notārs, gan Fransuaze. Lisjens paspēra dažus soļus uz Luizcs de Negrplisas pusi un tad ar tīri parizisku rotaļīgumu, pēc kura viņa kopš atgriešanās provincē jutās noilgojusies, visai skaļi sacīja:

— Vai man jums, kundze, jāpateicas par ielūgumu, kas man sagādās prieku parīt ierasties prefektūrā uz pusdienām? ...

— Jums, mans kungs, par to jāpateicas vienīgi savai slavai, — sausi atteica Luize, mazliet aizskarta no izaicinājuma, ko Lisjens tīši bija ielicis šajā teikumā, lai aizvainotu savas bijušās aizgādnieccs pašlepnumu.

— Ak grafien, — sacīja Lisjens, un viņa sejā atspoguļojās reizē šķelmība un uzpūtība, — es neuzdrošināšos uzspiest jums nevēlama cilvēka sabiedrību.

Un, atbildi nenogaidīdams, viņš novērsās, ieraudzīja biskapu un ar dziļu padevību sveicināja to.

— Augstcienība, jūs esat bijis gandrīz pravietisks, — Lisjens ierunājās mīlīgā balsī, — un es centīšos, lai jūs tāds būtu

pilnīgi. Ļoti priecājos, ka esmu šovakar šeit ieradies, jo varu jums apliecināt savu cieņu.

Lisjens ievilka monsinjoru sarunā, kura ilga desmit minūtes. Visas sievietes skatījās uz Lisjenu kā uz kādu brīnumu. Viņa negaidītā pārdrošā nekautrība bija laupījusi di Satlē kundzei va.odu. Luize redzēja, ka Lisjenu apbrīnoja visas sievietes, viņa noģida, ka no vienas grupiņas uz otru cita citai iečukst ausī par dzēlīgajiem vārdiem, kurus abi nupat bija pārmijuši; Lisjens ar tiem viņu it kā iznicināja, izpaužot sejā pat nicinājumu, un sirds Luizei sažņaudzās aizvainotā pašlepnumā.

«Un ja nu viņš pēc šiem vārdiem rīt neatnāk? Kāds skandāls!» Luize domāja. «Kur gan viņam rodas šis lepnums? Vai tik de Tuša jaunkundze nebūs viņā iemīlējusies?... Viņš ir tik skaists! Stāsta, ka de Tuša jaunkundze Parizē ieradusies pie Lisjena otrā dienā pēc tās artistes nāves!... Varbūt viņš atgriezies, lai izglābtu savu svaini, un Manlā atradās mūsu karietes aizmugurē vienkārši aiz nejaušības, kadas var gadīties ceļojumā. Torīt Lisjens ļoti dīvaini nopētīja Sikslu un mani.»

Tūkstoš domu rosijās Luizes galvā, un, tām nododamās, viņa sev par nelaimi visu laiku vēroja Lisjenu, kas sarunājās ar bis-kapu, it kā būtu salona valdnieks: dzejnieks nevienu nesveicināja pirmais, bet gaidīja, kamēr viņam pienāk klāt, un raudzījās apkārt, atspoguļojot skatienā izteiksmes dažādību, izpaužot sejā nepiespiestību, kas bija viņa parauga de Maršē cienīga. Lisjens nepārtrauca sarunu ar biskapu, pat lai sasveicinātos ar de Se-nonša kungu, kas stāvēja turpat tuvumā.

Pēc minūtēm desmit Luize vairs neizturēja. Viņa piecēlās, piegāja pie biskapa un tam sacīja:

— Kas jums tiek stāstīts, monsinjor, ka jūs tik bieži smaidāt?

Lisjens atkāpās dažus soļus, lai sagādātu di Satlē kundzei

iespēju netraucēti sarunāties ar prelatu.

— Ak, grāfienes kundze, cik asprātīgs ir šis jauneklis!... Viņš man izskaidroja, ka par visu savu spēku viņam jāpatei-coties jums ...

— Es neesmu nepateicīgs, kundze! ... — teica Lisjens, uzmetot pārmetumu pilnu skatienu, kas savaldzināja grāfieni.

— Mēģināsim saprasties, — viņa atbildēja, ar vēdekļa mājienu aicinādama Lisjenu tuvoties, — nāciet ar monsinjoru man līdzi!... Biskaps būs mūsu tiesnesis.

Un viņa norādīja uz buduāru, ieejot tajā kopā ar biskapu.

— Viņa gan liek monsinjoram tēlot ērmīgu lomu, — teica

katla darna no Šanduru nometnes, turklāt tik skaļi, lai daudzi viņu dzirdētu.

— Mūsu tiesnesis!... — sacīja Lisjens, paskatīdamies gan uz prelatu, gan uz prefekta sievu. — Vai tad šeit būtu kāds vaininieks?

Luīze de Ncgrplisa atsēdās uz dīvāniņā savā kādreizējā buduārā. Nosēdinājusi Lisjenu vienā, monsinjoru otrā pusē sev blakus, viņa sāka runāt. Lisjens sagādāja savai bijušajai draudzenei pagodinājumu, pārsteigumu un iepriecinājumu: viņš nemaz neklausījās, ko tā stastija. Viņš atdarināja Pastas pozu un žestus Tankredā, kad (ā saka: O patria!... Dzejnieka seja šķita dziedam slaveno kavatinu del Rizzo. Beidzot Koralijas skolniekam izdevās pat izspiest acīs pāris asaras.

— Ai Luizc! Kā es tevi mīlēju! — viņš tai iečukstēja ausī, neraizēdamies ne par prelatu, ne par sarunu, tikko redzēja, ka grāfiene pamanījusi viņa asaras.

— Nosusiniet asaras, vai arī jūs mani šeit vēlreiz pazudināsiet, — viņa sacīja, tik dziļi paliekdamās uz Lisjena pusi, ka biskaps jutās šokēts.

— Ak, pietiek ar vienu reizi, — Lisjens strauji atteica. — Sie marķizes d’Esparas māsīcas vārdi nosusinātu asaras pat Magdalēnai. Ak dievs!... Uz mirkli mani atdzīvojās atmiņas, mani sapņojumi, mani divdesmitie gadi, un jūs man tos...

Monsinjors piecēlās un steidzās atgriezties salonā, jo saprata, ka šo divu kādreizējo mīlētāju sabiedrībā viņa cieņa var tikt sakompromitēta. Visi tīšām atstāja prefekta sievu ar Lisjenu buduārā vienus pašus. Bet pēc ceturtdaļstundas Siksts, kam sarunas, smiekli un drūzmēšanās pie buduārā durvīm gaužām nepatika, iegāja iekšā ar ārkārtīgi noraizējušos seju un ieraudzīja, ka Lisjens un Luize iegrimuši ļoti spraigā sarunā.

— Kundze, — Siksts teica sievai pie auss, — jūs taču pazīstat Angulemu labāk nekā es. Vai jums nebūtu jāpadomā par prefekta sievas reputāciju un valdības pārstāvja prestižu?

— Mans dārgais, — atcirta Luize, uzmezdama šim cenzoram tik augstprātīgu skatienu, ka Siksts nodrebēja, — es pārrunāju ar de Ribamprē kungu jautājumus, kas svarīgi ari jums. Ir jāglābj kāds izgudrotājs, ko izraudzījuši par upuri viszemiskākie maehinatori, un jūs mums šajā lietā palīdzēsiet... Attiecībā uz to, ko varētu domāt klātesošās dāmas, jūs tūlīt redzēsiet, kā es izturēšos, lai inde uz viņu mēlēm sasaltu ledū.

Uz Lisjena rokas atbalstījusies, viņa izgāja no buduārā

un, ar lielas dāmas augstprātību izaicinādama visu sabiedrību, veda dzejnieku sev līdzi parakstīt laulību līgumu.

— Parakstīsimies kopā, vai ne?... — viņa sacīja, pasniegdama spalvu Lisjenam.

Viņa parādīja Lisjenam, kurā vietā nupat bija parakstījusies, lai abu paraksti iznāktu līdzās.

— De Senonša kungs, vai jūs vēl būtu pazinis de Ribamprē kungu? — grāfiene iejautājās, tā piespiežot nekautrīgo mednieku sveicināt Lisjenu.

Tad viņa aizveda Lisjenu atpakaļ salonā un nosēdināja starp sevi un Zefirini uz bīstamās sofas istabas vidū. Un kā tronī sēdoša karaliene viņa uzsāka, papriekš paklusā balsī, acīm redzot visai zobgalīgu sarunu, kurā piedalījās daži veci draugi un vairākas dāmas, kas veidoja Luizcs pavadonību. Grāfiene uzvedināja Lisjenu, kas drīz vien kļuva pulciņa varonis, ierunāties par Parizes dzīvi, un dzejnieks improvizēja tik spraigu sa-tirisku attēlojumu, bārstīdams anekdotes par slavenībām, ka provinciāļi kāri klausījās šajos tērzēšanas mākslas brīnumos. Lisjena asprātība izpelnījās tādu pašu apbrīnošanu, kādu viņš bija ieguvis ar savu izskatu. Grāfiene di Satlē tik ļoti tīksminājās par Lisjena panākumiem, tik atklāti parādīja par savu izvēli sajūsminātas sievietes apmierinājumu, viņa tam sniedza tik trāpīgās replikas un ar tik nodevīgiem skatieniem meklēja dzejniekam piekrišanu klausītājos, ka vairākas dāmas sāka saskatīt Luizcs un Lisjena vienlaicīgajā atbraukšanā atpakaļ dzimtenē dziļu mīlestību, kas kritusi par upuri kādam smagam pārpratumam. Varbūt sarūgtinājums bija novedis Luizi pie neveiksmīgās apprecēšanas ar di Satlē un tagad iestājās reakcija?

— Tātad, — Luize klusu sacīja Lisjenam ap pulksten vieniem naktī, gatavodamās piecelties, — parīt mēs redzēsimies, un, ludzu, ierodieties laikā...

Ar ļoti draudzīgu galvas mājienu atvadījusies no Lisjena, viņa piegāja pie grafa Siksta, kas jau meklēja savu cepuri, un pateica tam dažus vārdus.

— Ja tas, ko grāfiene man nupat pateica, ir taisnība, dārgais Lisjcn, tad varat uz mani paļauties, — prefekts sacīja, grasīdamies steigties pakaļ sievai, kas bija, kā parasts Parizē, aizgājusi jau viena. — Kopš šā vakara jūsu svainis var sevi uzskatīt par glābtu.

— Grafa kungam tiešām pienāktos par to gādāt, — Lisjens smaidīdams atteica.

— Mcs esam pārtrumpoti!... — redzēdams šo atvadīšanos, Kuante pačukstēja Ptiklo.

Lisjena panākumu apstulbots, viņa gara spožuma un iznesīgo manieru apžilbināts, Ptiklo lūkojās uz Fransuazi de Laē, kuras sajūsminātā seja šķita sakām savam līgavainim: «Esiet tāds kā jūsu draugs!»

Prieka stars pārslīdēja pār Ptiklo vaigu.

— Pusdienas pie prefekta notiks tikai parīt, tātad mums ir vēl vesela diena laika, — viņš sacīja, — es garantēju par visu!

— Redziet, draugs, — Lisjens teica Ptiklo, kad divatā atgriezās mājup ap pulksten diviem no rīta, — cs atnācu, ieraudzīju un uzvarēju! Vel nedaudzas stundas, un Sešars būs laimīgs cilvēks.

«To tik man vajadzēja uzzināt,» Ptiklo nodomāja. — Es domāju, ka tu esi tikai dzejnieks, bet tu esi arī kā veiklais diplomāts Lozcns, un tas nozīmē būt divkārtējam dzejniekam, — viņš atbildēja, sniegdams roku Lisjenam — pēdējo reizi.

— Ieviņ, mana mijā, — sacīja Lisjens, uzmodinādams māsu, — nesu labas ziņas. Pēc mēneša Davidam vairs nebūs parādu! ...

— Kā tā?

— Nu redzi, di Satic kundzē vēl joprojām slēpās mana vecā Luize; un viņa mani mīl vairāk nekā jebkad, tā panāks, ka viņas vīrs iesniegs ziņojumu Iekšlietu ministrijā par mūsu atklājumu! ... Un tā mums tikai vēl mēnesi jāpaciešas, pa šo laiku es pagūšu atriebties prefektam un padarīt viņu par laimīgāko vīru pasaulē. (Dzirdot brāli tā runājam, Ievai likās, ka viņa vēl joprojām sapņo.) Atkal redzot mazo, pelēko saloniņu, kurā priekš diviem gadiem es drebēju kā bērns, aplūkojot mēbeles, gleznas un sejas, man it kā zvīņas nokrita no acīm! Cik ļoti gan Parize pārveido uzskatus!

— Un vai tā ir laime? — beidzot sapratusi brāli, jautāja Ieva.

— Ej nu ej, tu jau vēl guli! Aprunāsimies rīt pēc brokastīm, — Lisjens atteica.

Serizē plāns bija ārkārtīgi vienkāršs. Kaut gan būtībā tās bija parastās lamatas, kādas provincē mēdz izlikt tiesu izpildītāji, cenšoties notvert parādniekus, un panākumi parasti nebūt nebija droši, tomēr šoreiz pasākumam vajadzēja sekmēties, jo vSerizē ļoti labi zināja kā Lisjena, tā arī Dāvidā raksturu un ieceres. Serizē izturējās kā īsts donžuāns jauno strādnieču

vidū un komandēja tās, sarīdot citu pret citu; brāļu Kuantē faktors, pašreiz būdams it kā sevišķu uzdevumu pilnvarotais, bija metis acis uz kādu Bazines Kleržē spodrg'.udinātāju, vārdā Anrietu Sinjolu, kas skaistumā varēja sacensties ar Sešara kundzi. Meičas vecāki, sīki vīnkopji, dzīvoja savā nelielajā zemes īpašumā, kas atradās divas jūdzes no Angulemas, pie Sen-tas ceļa. Tāpat kā visi lauku iedzīvotāji, arī Sinjoli nebija tik bagāti, lai varētu paturēt savu vienīgo bērnu pie sevis, un nolēma nodot viņu dienestā, proti, kādā kungu mājā par istabeni. Provincē istabenēm jāprot mazgāt un gludināt smalkveļu. Bazines priekšgājējai Priēra kundzei bija tik laba slava, ka Sinjoli nodeva meitu pie viņas mācībā, piemaksājot par ēdienu un dzīvokli. Priēra kundze bija viena no tām veclaiku saimniecēm, kuras provincē sevi uzskata par vecāku vietniecēm. Viņa izturējās pret māceklēm, it kā tās būtu pašas meitas, veda tās uz baznīcu un apzinīgi uzraudzīja. Anriclai Sinjolai, daiļai, slaidai brunetei ar dedzīgām acīm un kupliem, gariem matiem, bija tā īpatnēji baltā ādas krāsa, kas raksturīga dienvidu meitenēm un ko var salīdzināt vienīgi ar magnolijas baltumu. Tāpēc Anrieta, gluži dabiski, bija viena no pirmajām grizetēm, ko Serizē ievēroja; taču, būdama godīgu zemkopju bērns, viņa piekāpās, tikai greizsirdības un slikta piemēra uzveikta, kā arī noticēdama vilinošajiem vārdiem: «Es tevi apprecēšu!» — ko Serizē nevilcinājās apsolīt, tikko kļuva pie brāļiem Kuantē par otro faktoru. Padzirdējis, ka Sinjoliem piederot vīnogu lauki desmit līdz divpadsmit tūkstoš franku vērtībā un itin jauka dzīvojamā mājiņa, parīzietis pasteidzās laupīt Anrietai iespēju kļūt cita sievai. Tik tālu bija nonākusi daiļās Anrietas un Serizē mīlas dēka, kad Ptiklo iepazīstināja jaunekli ar iespēju kļūt par Sešara tipogrāfijās īpašnieku, apsolot viņam kaut ko līdzīgu slēptai līdzdalībai ar divdesmit tūkstoš frankiem, kuriem nākotnē vajadzēja kļūt parizietim par valgiem. Šādas izredzes apžilbināja faktoru, viņam apreiba galva, Sinjola jaunkundze sāka likties par traucēkli godkārīgo plānu realizēšanā, un Serizē izturējās nevērīgāk pret nelaimīgo meiteni. Izmisumā Anrieta pieķērās brāļu Kuantē faktoram jo vairāk, tiklīdz šķita, ka tas viņu grib pamest. Atklājis, ka Dāvids slēpjas pie Kleržē jaunkundzes, parīzietis mainīja savus nodomus pret Anrietu, bet nemainīja izturēšanos, jo cerēja izmantot savā labā neprātu, kāds mēdz pārņemt meiteni, kad tai, lai apslēptu savu negodu, nav citas izejas kā apprecēšanās ar pavedēju. Tās dienas rītā, kad Lisjenam vajadzēja

atgūt savu Luizi, Scrizē atklāja Anrietai Bazines noslēpumu un

pasacīja, ka viņu laime un apprecēšanās atkarīga no iespējas uzzināt noteikti, kur slēpjoties Dāvids. Anrieta bez pūlēm secināja, ka tipografs varēja atrasties vienīgi Kjcržē jaunkundzes tualetes istabā, un meitenē ncmodās ne mazākā vainas apziņa, nododoties šādai izspicgošanai; bet Serizē ar šo līdzdalības sākumu jau bija viņu ievilcis nodevībā.

Lisjens vēl gulēja, kad Scrizē, ieradies uzzināt par vakardienas sarīkojuma rezultātiem, sēdēja Ptiklo kabinetā un klausījās par sīkajiem, bet šajā stāstījumā svarīgajiem notikumiem, kam bija lemts sacelt traci visā Angulcmā.

— Vai jums būtu kāda zīmīte, ko Lisjens uzrakstījis pēc atgriešanās? — jautāja parizietis, apmierināti pamājis ar galvu, kad Ptiklo bija beidzis savu ziņojumu.

— Lūk, šī ir vienīgā, — atbildēja advokāts, pasniegdams īsu vēstulīti, ko Lisjens bija uzrakstījis uz pastpapīra, kādu parasti lietoja Ieva.

— Lieliski, — Serizē sacīja, — lai Dublons desmit minūtes pirms saules rieta sarīko slazdus pie Pālē vārtiem, lai paslēpj savus žandarmus un nostāda apkārtnē savus puišus, un jūs dabūsiet ciet Dāvidu Sešaru.

— Vai esi pārliecināts par sava nodoma izdošanos? — jautāja Ptiklo, vērodams Serizē.

— Es paļaujos uz nejaušību, — atteica bijušais Parizes ielas puika, — un nejaušība ir nāvīgs blēdis, tā necieš godīgus cilvēkus.

— Tam ir jāizdodas, — advokāts vēsi sacīja.

— Gan jau man veiksies, — teica Serizē. — Bet jūs mani esat iegrūduši tādos dubļos, ka varētu gan iedot dažas banknotes, ar ko apslaucīties... Bet, mans kungs, —■ ierunājās parizietis, uztvēris advokata sejā visai nepatīkamu izteiksmi, ja jūs mani krāptu, ja jūs nedēļas laikā nenopirktu man tipogrāfiju ... tad jūs atstātu jaunu atraitni, — gandrīz čukstot, nobeidza Serizē, un viņa skatienā pavīdēja nāves drauds.

— Ja Dāvids ap pulksten sešiem tiks nogādāts aiz restēm, tad ap pulksten deviņiem ierodies pie Ganeraka kunga, un tur mēs nokārtosim tavu lietu, — advokāts noteikti sacīja.

— Norunāts, saimniek: jūs tiksiet apkalpots, — teica Scrizē.

Scrizē jau bija iemanījies mākslā, kas tagad apdraud fiska

intereses: viņš prata nokodināt tinti no papīra. Izdzēsis Lisjena rakstītās četras rindas, viņš to vietā uzrakstīja citas, atdarinot

dzejnieka rokrakstu ar tādu pilnību, kura solīja maz Iepriecinoša šā faktora nākotnē.

«Dārgais Dāvid, tu bez bailēm vari ierasties pie prefekta, tava lieta ir nokārtota; vari iziet tūlīt, nākšu tev pretī un paskaidrošu, kā tev izturēties pie prefekta.

Tavs brālis Lisjens.»

Ap pusdienas laiku Lisjens uzrakstīja Davidam vēstuli, kurā pastāstīja par vakardienas sarīkojumā gūtajiem panākumiem un apgalvoja, ka prefekts noteikti ņemšot izgudrotāju savā gādībā, jo jau šodien iesniegšot ministram ziņojumu par atklājumu, un esot par to pilnīgi sajūsmināts. Tajā laikā, kad Madona, izlikdamās, ka atnesusi Lisjena kreklus mazgāšanai, iedeva šo vēstuli Bazines jaunkundzei, Serizē, kam Ptiklo bija aizrādījis par šādas vēstules iespējamību, pasauca Sinjola jaunkundzi un aizgāja ar viņu pastaigāties pa Sarautas krastmalu. Bez šaubām, abu starpā norisinājās cīniņš, un Anrietas godīgums aizstāvējās diezgan ilgi, jo viņi staigāja pāris stundas. Šeit uz spēli bija liktas ne tikai gaidāmā bērna intereses, bet ari visa viņu nākotnes laime, bagātība; un tas, ko prasīja Serizē, šķila nieks, jo viņš piesargājās atklāt, kādas tam sagaidāmas sekas. Vienīgi ārkārtīgi augstais atalgojums par šādu nieku biedēja Anrietu. Un tomēr galu galā Serizē panāca, ka mīļākā pakļāvās viņa kara plāniem. Pulksten piecos Anrietai vajadzēja iziet no mājas un tad atgriežoties pateikt Kleržē jaunkundzei, ka Sešara kundze aicinot viņu nekavējoties ierasties. Ceturtdaļstundu pec Bazines aiziešanas Anrietai vajadzēja uzkāpt augšā, pieklauvēt pie kabineta durvīm un iedot Davidam viltoto Lisjena vēstuli. Un tālāk Serizē paļāvās uz gadījumu.

Pirmo reizi kopš kāda gada Ieva juta mazliet atlaižamies dzelžainās spīles, kādās viņu bija turējis iežņaugtu posts. Beidzot viņā modās cerība. Un arī viņai iegribējās palepoties ar savu brāli, parādīties roku rokā ar cilvēku, ko dzimtene slavināja, sievietes dievināja un lepnā grāfiene di Šallē mīlēja! Ieva uzposās un pēc pusdienām nodomāja iet ar brāli pastaigāties pa Boljē. Ap šo laiku septembra mēnesī visa Angulema dodas turp paelpot svaigu gaisu.

— O! tā taču ir daiļā Sešara kundze, — ierunājās dažas balsis, kad parādījās Ieva.

— To es no viņas nekad nebiju sagaidījusi, — teica kāda sieviete.

— Vīrs slēpjas, sieva rādās, — sacīja Postela kundze pietiekami skaļi, lai nabaga Ieva to dzirdētu.

— Ak, iesim mājās, es nerīkojos pareizi, — māsa teica Lis-jenam.

Dažas minūtes pirms saules rieta no kāpņu puses, kuras ved lejup uz Umo, atplūda čalas, kādas rada |aužu drūzma. Lis-jens ar māsu arī devās uz to pusi, viņus bija pārņēmusi ziņkārība, jo pretimnācēji savā starpā sarunājās, it kā tur atklāts kāds noziegums.

— Domājams, ka notverts zaglis... Viņš ir bāls kā līķis, — ikāds garāmgājējs teica brālim un māsai, redzēdams, ka tie steidzas pretī aizvien pieaugošajam pūlim.

Ne Lisjenam, ne Ievai nebija ne mazākās priekšnojautas. Viņi noskatījās bērnos un vecajās sievietēs, strādniekos, kas atgriezās no darba, pavisam cilvēku trīsdesmit, un nāca pa priekšu žandarmiem, kuru ar pozamentu apšūtās cepures mirdzēja galvenās grupas vidū. Si grupa, kam sekoja līdz simt cilvēku liels pūlis, tuvojās kā negaisa padebesis.

— Ai! — iesaucās Ieva, — tas ir mans vīrs!

— Dāvid! — Lisjens iekliedzās.

— Tā ir viņa sieva! — pūlī atskanēja balsis, un ļaudis pašķīrās.

— Kas tevi pavedināja nākt ārā? — jautāja Lisjens.

— Tava vēstule, — atbildēja Dāvids bāls un apjucis.

— Es to paredzēju! — sacīja Ieva un nokrita gar zemi kā nopļauta.

Lisjens pacēla māsu, divi vīri palidzeja viņu aiznest mājā, kur Mariona noguldīja nelaimīgo sievieti gultā. Kolbs aizmetās pēc ārsta. Kad atnāca ārsts, Leva vēl nebija atguvusi samaņu. Lisjenam bija jāatzīstas mātei, ka viņš esot Dāvidā arestēšanas cēlonis, jo jauneklim nebija ne jausmas par viltoto vēstuli, kas īstenībā novedusi pie aresta.

Mātes skatienā Lisjens izlasīja lāstu; dziļi satriekts, viņš uzkāpa augšā un ieslēdzās savā istabā.

Lasot šo vēstuli, ko Lisjens uzrakstīja naktī, te pārtraukdams, te atkal ķerdamies pie spalvas, ikviens uzminēs no aprautajām frāzēm, cik drausmīgs satraukums bija sagrābis Lisjenu.

«Mīļotā māsa, nupat mēs redzējāmies pēdējo reizi mūžā.

Mans lēmums ir negrozāms. Un, lūk, kāpēc: daudzās ģimenēs sastopams viens liktenīgs radījums, kas visiem piederī-

gajiem ir kā lāsts. Jums šis liktenīgais radījums esmu es. So parādību neesmu ievērojis es, bet kāds cilvēks, kas pasaulē pieredzējis daudz. Mes reiz kādu vakaru draugu pulciņā ēdām vakariņas Rošē de Kankala restorānā. Starp daudzajām zobgalībām, kādas atskanēja pie galda, šis diplomāts izteica piezīmi, ka jaunava, par kuru visi brīnījās, kāpēc tā paliek neapprecējusies, nīkuļojot aiz sava tēva vainas. Un tad viņš mums izskaidroja savu teoriju par ģimenes kaitēm. Viņš norādīja, ka viena zināma ģimene būtu uzplaukusi, ja nebijusi tāda māte, ka citā ģimenē dēls izputinājis tēvu un vēl citā tēvs sagandējis bērnu nākotni un labo slavu. Kaut gan šī sabiedriskā parādība tika pierādīta it lTā jokojot, tomēr kādu desmit minušu laikā saradās tik daudz piemēru, ka es jutos pārsteigts. Sī patiesība atsvēra nejēdzīgos, kaut arī asprātīgi konstruētos paradoksus, ar kuriem žurnālisti uzjautrinās savā starpā, ja neatrodas neviena, ko mistificēt. Tātad es esmu mūsu ģimenes liktenīgais radījums. Sirds man pilna maiguma, bet es rīkojos kā ienaidnieks. Jūsu pašaizliedzīgo mīlu esmu atmaksājis ar ļaunu. Pēdējais sitiens, kaut ari izdarīts neviļus, ir vissmagākais. Tajā laikā, kamēr es Parizē dzīvoju necienīgu dzīvi, pilnu izpriecu un posta, uzskatīdams kliķi par draudzību un pamezdams patiesus draugus ļaužu deļ, kas gribēja un kam vajadzēja mani tikai izmantot, aizmirsdams jūs un atcerēdamies vienīgi, lai sagadatu jums ļaunu, jūs gājāt pa pieticīgo darba taku, tuvojoties lēni, bet droši tai fortunai, pēc kuras es dzinos kā neprātis. Kamēr jūs kļuvāt aizvien labāki, es savā dzīvē ienesu trunējuma dīgli. Jā, man ir pārmērīga godkāre, kas mani kavē samierināties ar pieticīgu dzīvi. Mana gaume un atmiņas par izbaudīto saindē man pieejamos priekus, kuri agrāk mani būtu apmierinājuši. Ai mīļotā Ieviņ, es par sevi spriežu bargāk nekā jebkurš cits, jo notiesāju sevi absolūti un nesaudzīgi. Cīņa Parizē prasa pastāvīgu spēku sasprindzinājumu, mana griba izpaužas tikai joņiem: smadzenes man darbojas lēcienveidīgi. Nākotne mani tik ļoti biedē, ka es negribu nākotnes, un tagadne man ir nepanesama. Gribēju jūs atkal redzēt, bet labāk būtu bijis aizbraukt no dzimtenes uz visiem laikiem. Taču aizbraukt bez eksistences līdzekļiem būtu neprāts, un es jau tā esmu rīkojies par daudz neprātīgi. Nāve man šķiet labāka nekā sabojāta dzīve: un, lai kādā stāvoklī sevi iedomājos, mana

godkāre allaž mani pavedinās uz aplamībām. Daži cilvēki ir kā nulles, tiem jāliek priekšā kāds cipars, un tad viņu niecība iegūst desmitkārtīgu vērtību. Es šādu, vērtību varētu iegūt, tikai saistoties ar spēcīgu, stipras gribas sievieti. De Bar-žetona kundze bija man īstā sieviete, bet es sabojāju savu dzīvi, jo neizšķīros no Koralijas viņas dēļ. Dāvids un tu, jūs varētu būt man lieliski stūrmaņi; bet jums nepietiek spēka, lai apvaldītu manu vājumu, kas it kā izslīd no virskundzības. Es mīlu vieglu dzīvi, bez raizēm un, lai izvairītos no nepatikšanām, spēju noslīdēt līdz gļēvulībai, kura mani var aizvest pārāk tālu. Esmu dzimis princis. Prāta veiklības man ir vairāk, nekā vajadzīgs, lai gūtu panākumus, bet tā izpaužas tikai mirkļiem, taču uzvaras balvu hipodromā, kur sacenšas tik daudz godkārīgo, gūst vienīgi tas, kas izšķiež tikai tik daudz spēka, cik tieši nepieciešams, un kam dienas beigās allaž atliek vēl mazumiņš krājumā. Pat ar -vislabākajiem nodomiem es izdarīšu ko ļaunu, kā nupat izdarīju šeit. Daži cilvēki ir kā ozoli, es varbūt esmu tikai košs krūms, bet pretendēju būt ciedrs. Tāda, lūk, ir mana bilance. Nesaskaņa starp iespējām un tieksmēm, līdzsvara trūkums manas pūles vienmēr padarīs veltīgas. Izglītoto ļaužu vidū šādi raksturi sastopami it bieži, to cēlonis: pastāvīgā disproporcija starp saprātu un raksturu, starp gribu un alkām. Kāds būtu mans liktenis? To nav grūti paredzēt, pietiek atcerēties dažas vecas Parizes slavenības, kuras redzēju pilnīgā aizmirstībā. Uz vecuma sliekšņa es būtu vecāks par saviem gadiem, bez mantas, bez cieņas. Visa mana būtne ar riebumu novēršas no šādām vecumdienām: es negribu kļūt par sabiedrības atmestu skrandu. Dārgā māsa, par tavu pēdējo bardzību dievinu tevi ne mazāk kā par agrāko maigumu, un, ja arī mums bijis dārgi jāsamaksā par laimi, kādu man sagādāja atkalredzēšanās ar tevi un Dāvidu, vēlāk jūs varbūt nodomāsiet, ka nekāda cena nav bijusi par augstu, lai sniegtu pēdējo prieku nelaimīgajam radījumam, kas jūs mīlēja! ... Nemeklējiet mani, nevienam nejautājiet par manu likteni; mans prāts man pakalpos vismaz, lai es izpildītu savu gribu. Atteikties, Ieva, nozīmē ik dienu izdarīt pašnāvību; man padevības liktenim pietiek tikai vienai dienai, un šo dienu es izmantošu ...

Pulksten divos naktī.

Jā, esmu nolēmis stingri. Ardievu uz mūžu, mTjotā Ieva.

Izjūtu maigu mierinājumu, iedomājoties, ka turpmāk dzīvošu vēl tikai jūsu sirdīs. Tur būs mans kaps... cita es

negribu. Vēlreiz ardievu!... Tas ir pēdējais sveiciens no

tava brāja

Lisjena.»

Uzrakstījis šo vēstuli, Lisjens piesardzīgi, bez mazākā troksnīša nokāpa lejā, ielika to māsasdēliņa šūpulī, pēdējo reizi noskūpstīja māsas pieri, slacīdams to asarām, un izgāja ārā. Ausa jau gaismiņa; Lisjens nopūta sveci, vēlreiz atskatījās uz veco māju, tad klusu atvēra ārdurvis; kaut gan viņš izturējās ļoti uzmanīgi, tomēr Kolbs, kas gulēja darbnīcā uz grīdas noklāta matrača, atmodās.

— Kas tur gājuš?... — Kolbs uzsauca.

— Tas esmu es, Kolb, — Lisjens atteica, — es aizeju.

— Labāk jās nikad te nebūt atnākuš, — Kolbs norūca it kā pie sevis, taču pietiekami ska|i, lai Lisjens dzirdētu.

— Man labāk nevajadzēja vispār nākt pasaulē, — Lisjens sacīja. — Paliec sveiks, Kolb, es uz tevi nedusmojos, jo arī pats tā domāju. Pasaki Davidam: mana pēdējā izjūta būs bijusi nožēla, ka neesmu varējis viņu vēlreiz apskaut.

Kamēr elzasietis paguva piecelties un apģērbties, Lisjens jau bija aizvēris aiz sevis durvis un pa Boljē bulvāri devās lejup pie Sarantas, tērpies it kā uz svētkiem, jo līķautu bija sev darinājis no pariziešu atsūtītā uzvalka un dendija glītajiem piederumiem. Lisjena pēdējo vārdu noskaņas pārsteigtais Kolbs gribēja pajautāt savai saimniecei, vai viņa zina par brāja aiziešanu un ir no tā atvadījusies; bet mājā valdīja dziļš klusums, un viņš nodomāja, ka aiziešana, bez šaubām, bijusi jau agrāk norunāta, tāpēc atkal likās gulēt.

Samērā ar tēmas nopietnību ļoti maz uzrakstīts par pašnāvību, tā nav pētīta. Iespējams, ka šī kaite ir neizpētījama. Pašnāvība ir kādas izjūtas sekas, kuru mēs nosauktu, ja vēlaties, par pašcieņu, lai nesajauktu to ar jēdzienu gods. Tajā dienā, kad cilvēks sāk pats sevi nicināt, kad viņš redz, ka tiek no citiem nicināts, tajā mirklī, kurā dzīves īstenība nonāk pretrunā ar cilvēku cerībām, viņš nogalinās un ar to sniedz pagodinājumu sabiedrībai, jo nevēlas palikt tās acu priekšā, tikko viņam ticis laupīts tikumu un spožuma ietērps. Lai nu dažs labs saka ko sacīdams, bet starp ateistiem (dievticīgais nekad neizdara

pašnāvību) vienīgi gļēvuļi samierinās ar apkaunotu dzīvi. Ir trejāda rakstura pašnāvības: vispirms, pašnāvība kā ilgas slimības pēdējā lēkme, un tad tā noteikti ir patoloģiska; tālāk, pašnāvība aiz izmisuma, beidzot, pašnāvība aiz prāta apsvēruma. Lisjens gribēja nogalināties aiz izmisuma un aiz prāta apsvēruma; šo abu veidu pašnāvības ir novēršamas, jo neatvairāma ir vienīgi patoloģiskā pašnāvība: taču nereti visi trīs cēloņi apvienojas, kā Zanam Žakam Ruso. Nonācis pie ciešas apņemšanās, Lisjens saka apsvērt tās realizēšanas veidu un, būdams dzejnieks, gribēja izbeigt dzīvi dzejiski. Sākumā Lisjens bija domājis gluži vienkārši iet un mesties Šarantā; bet tad, kāpjot lejup pa Bolje terasēm pēdējo reizi, dzejnieks pēkšņi jau iepriekš it kā dzirdēja tenkas, kādas saceltu viņa pašnāvība, redzēja pretīgo skatu, kad uzpūstais ķermenis uzpeldētu ūdens virspusē un kļūtu par tiesas izmeklēšanas priekšmetu: kā dažā labā pašnāvniekā, arī Lisjenā ierunājās pēcnāves patmīļa. Tajā dienā, ko bija pavadījis Kurluā dzirnavās, Lisjens, staigādams pa upmalu, ievēroja netālu no dzirnavām atvaru, kādi nelielās upītēs dažkārt sastopami un par kuru dziļumu liecina ārkārtīgi rāmā virsma. Ūdens vairs nav ne zaļš, ne zils, ne dzidrs, ne dzeltens; tas ir kā noslīpēta tērauda spogulis. Dzelmes malās neauga vairs ne zobenlilijas, ne zilie irisi, ne ūdensrožu platās lapas, krastmalā zāle bija bieza un strupa, visapkārt diezgan gleznaini izslējās sēru vītoli. Tur nebija grūti uzminēt bezgalīgi dziļu atvaru. Cilvēks, kam pietiktu drosmes piepildīt sev kabatas ar akmeņiem, tur atrastu drošu galu, un neviens viņu vairs neatrastu. Apbrīnodams jauko ainavu, dzejnieks toreiz bija nodomājis: «Šis ir tāds stūrītis, kādā cilvēkam uznāk patikšana noslīcināties.»

Tas Lisjenam atdzīvojās atmiņā, kad viņš sasniedza Uino. Un tādēļ dzejnieks nogriezās uz Marsakas pusi, drūmu, nāves jausmu pilnu domu tirdīts un cieši apņēmies aiznest sev līdzi savas miršanas noslēpumu, lai viņa ķermenis nekļūtu par izmeklēšanas objektu, netiktu apbedīts un neviens to neredzētu pretīgajā stāvoklī, kādā ir izskalotie slīkoņi. Drīz vien Lisjens sasniedza kāda uzkalna pakāji; šādi pauguri Francijas ceļos sastopami visai bieži, sevišķi starp Angulemu un Puatjē. Strauji tuvojās diližanss no Bordo uz Parizi, ceļotāji, bez šaubām, izkāps, lai kājām dotos augšup pa garo kalna nogāzi. Nevēlēdamies, ka viņu kāds ieraudzītu, Lisjens nogriezās mazā sān-celiņā un sāka plūkt puķes vīnogu laukā. Atkal atgriežoties uz

lielceļa, viņš turēja rokā lielu pušķi sedutn, dzeltenu ziedu, kuri aug vīnogulāju akmeņainajā zemē; netālu pa priekšu gāja kāds viscaur melnā ģērbies ceļinieks, ar pūderētiem matiem, kājās tam bija orlcaniešu vēršādas zābaki ar sudraba sprādzēm, seja iedegusi un tā izķēmota rētām, it kā viņš bērnībā būtu apdedzinājies. Ceļotājs, kura izskats nepārprotami nodeva garīdznieku, soļoja lēnītēm un kūpināja cigāru. Kad nepazīstamais dzirdēja, ka Lisjens nolec no vīnogulāja uz ceļa, viņš atskatījās un šķita gluži aizgrābts no dzejnieka dziļi skumjā daiļuma, simbolistiskā puķu pušķa un elegantā apģērba. Ceļinieks izskatījās kā mednieks, kas atradis ilgi un veltīgi meklētu medījumu. Izsakoties jūrnieku valodā, svešinieks ļāva Lisjenam piezēģelēt klāt un gāja lēnāk, it kā vērojot nogāzes pakāji. Sekojot nepazīstamā skatienam, Lisjens ieraudzīja ar diviem zirgiem aizjūgtu pasta karieti, kurai blakus soļoja kučieris.

— Jūs esat nokavējis diližansu! Mans kungs, jūs zaudēsiet tajā savu vietu, ja nevēlēsieties iekāpt manā karietē, lai to panāktu, jo pasta kariete iet ātrāk nekā diližanss, — Lisjenam sacīja ceļotājs, izrunājot vārdus ar ļoti jūtamu spānisku akcentu un ārkārtīgi laipnā tonī.

Nenogaidījis Lisjena atbildi, spānietis izvilka no kabatas cigāru etviju un, to atvēris, piedāvāja Lisjenam smēķēt.

— Os neesmu ceļotājs, — atbildēja Lisjens, — un mans galamērķis ir pārāk tuvu, lai es sev atjautos tīksmināties ar smēķēšanu ...

— Jūs esat pārāk stingrs pret sevi, — atteica spānietis. — Kaut gan esmu Toledo katedrāles kanoniķis, tomēr laiku pa laikam atļaujos izsmēķēt pa cigaram. Tabaku dievs mums. devis, lai iemidzinātu mūsu kaislības un sāpes... Jūs, man šķiet, nospiež kādas bēdas, vismaz jūs turat rokās to emblemu kā skumjais laulību dievs. Ņemiet!... Visas jūsu bēdas izkūpēs reizē ar dūmiem.

Un garīdznieks kā kārdinātājs atkal sniedza Lisjenam no salmiem pīto porlsigaru, uzmetot viņam dziļas līdzjūtības pilnus skatienus.

— Piedodiet, tēv, — Lisjens dzedri sacīja, — nav tādu cigāru, kas spētu kliedēt manas bēdas ...

Sos vārdus izsakot, Lisjena acīs iezagās asaras.

— Ai jaunekli, vai tiešām pati dievišķā iepriekšparedzēšana bija manī modinājusi vēlēšanos ar mazu pastaigu aizdzīt snaudu, kāds ceļotājiem no rītiem allaž uzmācas, lai es varētu, nesot

jums mierinājumu, izpildīt savu šāszemes misiju?. .. Kādas iielas bēdas gan var būt jūsu vecumā?

— Jūsu mierinājums, tēv, būtu veltīgs: jūs esat spānietis, es esmu francūzis; jūs ticat baznīcas nolikumiem, es esmu ateists...

— Santa Virgen del Pilar*!... jūs esat ateists, — iesaucās garīdznieks, ar mātes gādību saņemdams Lisjenu zem rokas. — Tā nu ir viena no kuriozitatēm, kuras biju noņēmies izpētīt Parizē. Pie mums Spānijā ļaudis netic ateistu esībai... Vienīgi Francijā deviņpadsmit gadu vecam jauneklim var būt šādi uzskati.

— O, es esmu īsts ateists! Neticu ne dievam, ne sabiedrībai, ne laimei. Ieskatieties manī vērīgi, tēv, jo pēc dažām stundām manis vairs nebūs... Šis ir mans pēdējais saules lēkts! ... — teica LīsjcrTs, patētiski norādīdams uz debesīm.

— Paliesi, ko gan esat nodarījis, ka jums jāmirst? Kas jūs notiesājis uz nāvi?

— Augstākais soģis — es pats!

— Bērns! — garīdznieks iesaucās. — Vai esat kādu nogalinājis? Jums draud ešafots? Apsvērsim mazliet! Ja jau esat nolēmis, kā pats sakāt, atgriezties nebūtībā, tad taču jums šeit virs zemes viss vienaldzīgs. (Lisjens piekrītoši pamāja ar galvu.) Nu tad taču jūs varat man izstāstīt savas raizes, vai ne?... Bez šaubām, jūs skumdina kāda neveiksme mīlestībā?... (Lisjens ļoti nozīmīgi paraustīja plecus.) Jūs gribat iet nāvē, lai izvairītos no negoda, vai arī esat vīlies dzīve? Vienalga, tikpat labi varat nogalināties Puatjē kā Angulemā un Turā tikpat labi kā Puatjē. Luaras plūstošās smiltis neatdod savu upuri...

— Nē, tēv, — Lisjens atbildēja, — mans lēmums ir negrozāms. Pirms nedēļām trim man gadījās redzēt visbrīnišķīgāko krastmalu, no kuras vien cilvēks, kam apnikusi šī pasaule, var aiznirt uz viņpasauli...

— Uz viņpasauli? ... Jūs jau vairs neesat ateists.

— Ak, es ar viņpasauli domāju manu turpmāko pārvēršanos kādā dzīvniekā vai augā ...

— Vai jums ir kāda nedziedināma slimība?

— Jā, tēv ...

— Ā-ā! Beidzot esam klāt! — teica garīdznieks. — Un kāda?

— Nabadzība.

Garīdznieks smaidīdams paskatījās uz Lisjenu un teica bezgalīgi piemīlīgi un gandrīz ar ironizējošu smīnu: — Briljants neapzinās savu vērtību.

— Vienīgi garīdznieks spējīgs glaimot nabaga cilvēkam, kas gatavojas doties nāvē!... — iesaucās Lisjens.

— Jūs nemirsiet, — spānietis noteikti sacīja.

— Esmu gan dzirdējis, — atteica Lisjens, — ka uz lielceļa Jaudis dažkārt tiekot aplaupīti, bet, ka tiktu kāds padarīts bagāts, to nezināju.

— Jūs to uzzināsiet, — atteica garīdznieks, iepriekš pārliecinājies, ka pajūgs vēl atrodas pietiekami tālu, lai viņi varētu dažus soļus paiet divatā. — Uzklausiet mani, — cigāru košļādams, turpināja garīdznieks, — nabadzība vien nevar būt iemesls pašnāvībai. Man vajadzīgs sekretārs, manējais nesen nomira Barse'.onā. Esmu tādā pašā stāvoklī, kādā atradās barons Gercs, slavenais Kārļa XII ministrs, kas, dodamies uz Zviedriju, tāpat kā es pašreiz uz Parizi, pa ceļam nonāca bez sekretārā nelielā pilsētiņā. Barons tur sastapa kāda zeltkaļa dēlu, kas izcēlās ar savu skaistumu, kurš, protams, nevarēja līdzināties jūsējam... Barons Gercs saskata jauneklī inteliģenci, tāpat kā es jūsu pierē lasu poēziju; viņš iesēdina to savā karietē tāpat, kā es jūs iesēdināšu savējā; un šo jaunekli, kam būtu lemts nelielā provinces pilsētiņā, tādā pašā kā Angu'.ema, pulēt sudraba galda piederumus un kaldināt rotas, barons padara par savu favoritu, tāpat kā es ņemšu jūs savā aizgādībā. Ieradies Stokholmā, viņš iekārto savu sekretāru ministrijā un tīri vai pārslogo viņu ar darbiem. Jauneklis raksta caurām naktīm; un kā visi cītīgi strādātāji, arī viņš piesavinās kādu netikumu: sāk zelēt papīru. Tā nelaiķis de Malzerba kungs mēdza svilināt papīru un pūst citiem dūmus acīs, ko, starp citu, izdarīja ari ar kādu personu, kuras process bija atkarīgs no viņa ziņojuma. Mūsu skaistais jauneklis sāk ar baltu papīru, taču drīz vien pierod pie tā un pāriet uz aprakstītu papīru, jo atrod, ka tas esot gardāks. Tolaik vēl nesmēķēja kā mūsu dienās. Galu galā jaunais sekretārs iegaršodamies nonāk tiktāl, ka sāk zelēt un apēst pergamentu. Toreiz starp Krieviju un Zviedriju noritēja sarunas par miera līgumu, ko seims uzspieda Kārlim XII, tāpat kā 1814. gadā bija gribēts uzspiest Napoleonam slēgt mieru. Pārrunas pamatojās uz abu lielvalstu parakstīto līgumu attiecībā uz Somiju; Gercs šā līguma oriģinālā glabāšanu uztic savam sekretāram, bet, kad vajadzēja iesniegt seimam projektu, radās neliela

grūtība, proti, nebija vairs atrodams līgums. Seims iedomājās, ka ministrs, cenzdamies izpatikt karaļa iegribām, pamanījies iznīcināt dokumentu, barons Gercs tiek apsūdzēts; tad sekretārs atzīstas, ka līgumu apēdis... Ievada izmeklēšanu, noziegums tiek pierādīts, sekretārs notiesāts ar nāves sodu. Bet jūs vēl neesat tik tālu, ņemiet cigāru, uzsmēķējiet, kamēr sagaidīsim mūsu ka lešu.

Lisjens paņēma cigāru un aizsmēķēja, kā Spānijā parasts, pie garīdznieka cigārā, nodomādams: «Viņam taisnība, laika man vienmēr pietiks, lai izbeigtu dzīvi.»

— Bieži atgadās, — garīdznieks turpināja, — ka tieši tajā mirklī, kad jaunietis galīgi zaudē cerības savai nākotnei, sākas viņa laime. Tieši to gribēju jums pasacīt, bet man šķila labāk pierādīt jums to ar piemēru. Skaistā, uz nāvi notiesātā sekretārā stāvokli vēl pasliktināja tas apstāklis, ka Zviedrijas karalis nevarēja viņu apžēlot, jo spriedumu bija izteicis Zviedrijas seims; bet karalis pievēra acis un ļāva viņam izbēgt. Skaistais sekrc-lariņš ar dažiem ekijiem kabatā izglābjas ar laivu un nonāk Kurzemes galmā; Gercs bija viņam iedevis līdzi ieteikšanas vēstuli hercogam, kurā zviedru ministrs izskaidrojis nolikumu un sava mīluļa māniju. Hercogs daiļo jaunekli iekārto darbā pie sava intendanta par sekretāru. Hercogam piemita izšķērdība, viņam bija skaista sieva un intendants — trīs iemesli, lai izputētu. Ja domājat, ka skaistais puisis, notiesāts uz nāvi par Somijas līguma apēšanu, atsacījās no savas perversās gaumes, tad nezināt nekā no netikuma varas pār cilvēku; nāves sods neattur no reiz iegaršojušās baudas! Kur slēpjas netikuma vara? Vai tam piemīt kāds īpatnējs spēks, vai arī tā cēlonis ir cilvēka vājums? Vai sastopamas tieksmes, kas robežojas ar ārprātu? Nevaru atturēties no smiekliem par morālistiem, kas cenšas apkarot šādas slimības ar skaistām frāzēm!... Reiz hercogs, ko bija izbiedējusi intendanta atteikšanās izsniegt kādu vajadzīgu sumu, pieprasīja norēķinus. Kādas blēņas! Nekas nav vieglāk ka uzrakstīt rēķinu, tas nekad nesagādā grūtības. Intendants nodeva dokumentus sekretāram, lai tas sagatavo Kurzemes hercoga civillistes bilanci. Nakts vidū strādādams, kad darbs jau tuvojas beigām, mūsu mazais papirrijējs attopas, ka zelē kādu hercoga kvīti par ievērojamu sumu: viņu sagrābj bailes, paraksts jau pa pusei nograuzts, jauneklis steidzas mesties hercogienei pie kājām un izskaidrot tai savu māniju, nakts vidū lūgdamies tās aizbildniecību. Jaunā sekretārā skaistums tā

r>40

ietekmē šo sievieti, ka viņa to apprecēja, līdzko kļuva atraitne. Tā astoņpadsmitā gadsimta vidū tādā zemē, kur valdīja dižciltība, zeltkaļa dēls kļuva suverens hercogs... Un tas vēl nebija viss! Viņš kļuva reģents pēc Katrinas Pirmās nāves, pārvaldīja valsti ķeizarienes Annas laikā, tiecās izvērsties par Krievijas Rišeijē. Tad nu ievērojiet, jaunekli, vienu: jūs esat skaistāks par Bironu, un es, kaut gan tikai vienkāršs kanoniķis, tomēr varenāks nekā barons Gercs. Tātad kāpjiet tik iekšā! Mēs jums atradīsim Parizē Kurzemes hercogisti un, ja nu ne tieši hercogisti, tad hercogieni gan noteikti.

Spānietis paņēma Lisjenu zem rokas, burtiski piespieda viņu iekāpt karietē, un pasta kučieris aizcirta durtiņas.

— Tagad stāstiet, es klausos, — Toledo kanoniķis sacīja pārsteigtajam Lisjenam. — Esmu vecs garīdznieks, man varat uzticēt visu bez bažām. Jūs, bez šaubām, vēl neesat nekā vairāk notriecis kā tētiņa mantojumu vai māmiņas naudiņu. Laikam būsiet sataisījis parādiņus, nevarēdams tos samaksāt, aizmucis, un tā kā goda jūtas jūsos ir līdz pašiem smalko zābaciņu purniņiem ... Nu, biktējieties droši, tas būs gluži tāpat, it kā jūs runātu pats ar sevi.

Lisjcns atradās tā zvejnieka stāvoklī — neatceros vairs tieši, no kādas arabu pasakas, — kurš, nolēmis noslīcināties okeānā, nonāk zemūdens valstībā un tur kļūst par karali. Spāniešu garīdznieks šķita tik sirsnīgi līdzjūtīgs, ka dzejnieks nevilcinājās tam izkratīt savu sirdi; no Angulemas līdz Rifekai viņš izstāstīja visu savu dzīvi, neizlaižot nevienu pārkāpumu un nobeidzot ar pēdējo nelaimi, kurai bijis par cēloni. Tajā brīdī, kad viņš jau beidza stāstījumu, izklāstītu jo dzejiskāk tāpēc, ka divu nedēļu laikā Lisjens to atkārtoja jau trešo reizi, kariete sasniedza vietu, kur Rifckas tuvumā ceļš veda garām Rastin-jaku īpašumam; kad dzejnieks pirmo reizi minēja viņu vārdu, spānietis sakustējās.

— Lūk, šeit cēlies jaunais Rastinjaks, — sacīja Lisjens, — kurš noteikti ir nevērtīgāks par mani, bet viņam vairāk laimējies.

— A!

— Jā, šī mazā muižcle ir viņa tēva māja. Viņš kļuvis, kā jau jums stāstīju, slavenā baņķiera sievas de Nisenžana kundzes mīļākais. Es aizrāvos ar poēziju; viņš bija manīgāks un pieķērās kam solidākam ...

Garīdznieks lika apturēt karieti, aiz ziņkārības gribēdams

pastaigāt pa alejiņu, kas veda no ce|a līdz mājai, turklāt izrādīdams lielāku interesi, nekā Lisjens bija sagaidījis no spāniešu garīdznieka.

— Vai tad jūs pazīstat Rastinjakus?... — Lisjens viņam jautāja.

— Es pazīstu visu Parizi, — atteica spānietis, kāpdams atpakaļ kariete. — Tātad desmit, divpadsmit tūkstoš franku dēļ jūs gribējāt nogalināties? Jūs vēl esat īsts bērns, jūs nepazīstat ne cilvēkus, ne dzivi. Cilvēka dzīvība ir vērta tik daudz, cik viņš pats to novērtē, un jūs savu nākotni vērtējat tikai uz divpadsmit tūkstoš frankiem; lieliski, es tūlīt esmu ar mieru maksāt par to vairāk. Kas attiecas uz jūsu svaiņa arestu, tad tas ir nieks: ja šis jaukais Scšara kungs tiešām izdarījis atklājumu, tad viņš kļūs bagāts. Un bagāts cilvēks nekad nav sēdējis cietumā par parādiem. Man šķiet, ka jūs vēsturi sevišķi labi nepazīstat. Ir divas vēstures: oficiālā, melīgā, ko māca skolās, vēsture ad usum delphini*, un slepenā vēsturē, kas atsedz notikumu patiesos cēloņus, negoda pilna vēsture. Atļaujiet jums dažos vārdos pastāstīt vēl kādu notikumu no šās jums nezināmās vēstures. Kāds godkārīgs jauneklis, garīdznieks, grib iestāties valsts dienestā; viņš sāk luncināties ap favorītu, ap karalienes favoritu; favorits kļūst viņa labvēlis, izgādā ministra posteni, vietu valsts padomē. Kādu vakaru jaunais godkāris saņem vēstuli, kurā kāds cilvēks, kas allaž tiecas pakalpot (nekad neizdariet pakalpojumu, kādu no jums neprasa!), paziņo, ka apdraudēta viņa labvēļa dzīvība. Karalis noskaities, ka viņu kāds iedomājies vadīt, un favorits, tikko rīt ieradīsies pilī, tiks nogalināts. Nu, jaunekli, kā jūs būtu rīkojies, saņemot šādu vēstuli? ...

— Es nekavējoties būtu devies brīdināt savu labdari! — Lisjens strauji iesaucās.

— Jūs patiesi vēl pilnīgi esat tas bērns, kādu atklāja jūsu dzīves stāsts, — atteica garīdznieks. — Bet mūsu vīrs nodomāja: «Ja karalis iet pat līdz noziegumam, tad mans labvēlis ir pazudis; labāk izlikties, ka vēstuli esmu saņēmis par vēlu!» Un viņš nogulēja līdz tam laikam, kamēr favorīts tika nogalināts...

— Kāds briesmonis! — teica Lisjens, kurā bija modušās aizdomas, ka garīdznieks grib viņu pārbaudīt.

— Visi varenie cilvēki ir briesmoņi, — kanoniķis atbildēja. — Šis bija kardināls Rišeljē un viņa labvēlis maršals d’Ankrs.

Tagad nu jūs redzat, ka nepazīstat vis’ savu Francijas vēsturi. Vai man nebija pamats sacīt, ka VĒSTURE, ko māca skolās, ir tikai datu un notikumu sakopojums, turklāt ļoti apšaubāms un pilnīgi nenozīmīgs. Kas jums tiek no zināšanas, ka Zanna d’Arka ir eksistējusi? Vai jūs no tā jebkad esat secinājis, ka Francija, pieņemot toreiz Plantagcnclu Anžu dinastiju, abām tautām apvienojoties, pārvaldītu šodien visu pasauli un abas salas, kurās tagad tiek kaldināti visa kontinenta politiskie nemieri, nebūtu nekas vairāk kā divas Francijas provinces? ... Jeb vai esat papētījis, kādā ceļā Mcdiči, vienkārši tirgotāji, kļuvuši par Tos-kanas liclhercogiem?

— Francijā dzejniekam nav jābūt tik mācītam kā benedik-tiešu mūkam, — Lisjens attrauca.

— Tad ziniet, jaunekli, viņi kļuvuši lielliercogi tāpat, kā Ri-šeljē kļuva ministrs. Ja jūs vēsturē būtu meklējuši notikumu cilvēciskos cēloņus, nevis vienkārši iemācījušies no galvas tikai etiķetes, tad atrastu tajā sev dzīves mācību. No patieso faktu krājuma nejauši paņemtie piemēri ļauj secināt šādu likumu: ļaudīs, sevišķi sievietēs, saskatiet vienīgi rīkus, bet neļaujiet viņiem to manīt. Pielūdziet kā dievu to, kas situēts augstāk par jums un var būt jums noderīgs, un neatstājieties no viņa ātrāk, kamēr viņš nebūs ļoti dārgi samaksājis par jūsu verdzisko padevību. Saskarē ar sabiedrību esiet rausīgs kā augļotājs un tikpat zemisks: varas dēļ dariet visu, ko tas dara naudas deļ. Un neraizējieties par zudušu cilvēku vairāk, it kā tas vispār nebūtu eksistējis. Vai zināt, kādēļ jums tā jāizturas?... Jūs vēlaties valdīt sabiedrībā, vai ne? Tad iepriekš jums vajag tai pakļauties un rūpīgi to izpētīt. Zinātnieki studē grāmatas, politiķi studē cilvēkus, viņu intereses, viņu rīcības ierosinātājus cēloņus. Pasaule, sabiedrība, ļaudis visumā ir falalisti: viss, kas notiek, viņiem ir svēts. Vai zināt, kādēļ iepazīstināju jūs ar šo nelielo vēstures kursu? Man šķiet, ka jūs esat ārkārtīgi godkārīgs...

— Jā, tēv!

— Es to uzreiz ievēroju, — kanoniķis atteica. — Bet pašreiz jūs sevi nodomājat: «Sis spāniešu kanoniķis izgudro anekdotes un sagroza vēsturi, lai man pierādītu, ka esmu pārāk tikumīgs.» (Lisjens pasmaidīja, redzot, ka viņa domas tik pareizi uzminētas.) Labi, jaunekli, — garīdznieks turpināja, — pievērsīsimies plaši pazīstamiem pagājušiem notikumiem. Kādā dienā gandrīz visu Franciju bija iekarojuši angļi, karalim atlikusi vairs tikai viena province. No tautas klēpja paceļas divi tēli: nabadzīga

jaunava, šī pati 2anna d’Arka, par kuru jau runājām, un pilsētnieks, vārdā Žaks Kērs. Pirmā sniedza savas rokas spēku un jaunavības oreolu, otrs sniedz zeltu: karaliste tiek glābta. Bet meiteni saņem gūstā!... Karalis, kas var viņu izpirkt, pieļauj, ka tā tiek sadedzināta uz sārta. Varonīgo pilsētnieku karalis Jauj saviem galminiekiem apvainot vissmagākajos pārkāpumos un aplaupīt visu viņa mantu. Aplaupot nevainīgo, tiesas vajāto, lamatās ievilināto un tad satriekto, bagātībā iedzīvojas piecas dižciltīgo dzimtas... Burzās arehibiskapa tēvam jāatstāj karaliste uz visiem laikiem, zaudējot Francijā visus īpašumus līdz pēdējam sū; vienīgi arabiem un saraciniem Ēģiptē uzticētā nauda viņam palikusi. Jūs varat iebilst: «Šie piemēri ir ļoti veci, visas šīs nepateicības turpat jau trīssimt gadu tiek mācītas skolās, un tik senu laiku tēli jau kļuvuši leģendāri.» Labi, jaunekli, bet vai Francijas jaunākajam pusdievam Napoleonam jūs ticat? Pret vienu no saviem ģenerāļiem viņš izturējās sevišķi nelabvēlīgi, ļoti nelabprāt iecēlis to par maršalu un tikai ar lielu nepaliku izmantojis tā pakalpojumus. Šo maršalu sauca Keler-mans. Vai zināt visa tā cēloni? ... Kelermans izglāba Franciju un pirmo konsulu kaujā pie Marengo, izdarot drosmīgu uzbrukumu, kuram zaldāti uzgavilēja pat asiņu un uguns jūrā. Biļetenā šis varonīgais uzbrukums netika pieminēts ne ar vienu vārdu. Napoleona vēsumu pret Kclcrmanu radīja tas pats cēlonis, kura dēļ krita nežēlastībā Fušē, princis Taleirans: nepateicība, karaļa Kārļa VII, Rišeljē nepateicība ...

— Bet, godājamais tēv, pieņemot, ka jūs izglābtu man dzīvību un nodrošinātu manu stāvokli, — ierunājās Lisjens, — jūs mani pavedinātu uz pateicības pienākumu skatīties diezgan viegli.

— Mazais šķelmi, — abats smaidīdams sacīja un ar itin kā karalisku familiaritāti pavilka viņu aiz auss, — ja jūs būtu pret mani nepateicīgs, tad jūs izrādītos spēcīgs cilvēks, un es jums to neņemtu ļaunā; bet tik tālu jūs vēl neesat, vienkāršs skolnieks, pārāk agri gribējāt kļūt par meistaru. Tā ir visu šolaiku franču kļūda. Jus visus samaitājis Napoleona piemērs. Jūs iesniedzat atlūgumu, tāpēc ka nevarat iegūt kārotās epoletes... Bet vai jūs esat pakļāvis visu savu gribu, visu savu rīcību vienam mērķim? ...

— Ak vai! Nē. — Lisjens atteica.

— Jūs esat bijis, kā angļi saka, ineonsistent*, — kanoniķis smaidīdams turpināja.

— Vai ir svarīgi, kas esmu bijis, ja nekas vairs nevarēšu būt! — Lisjens atbildēja.

— Kaut tikai aiz visām jūsu jaukajām īpašībām būtu spēks semper vircas*, — teica garīdznieks, tīkodams parādīt, ka prot mazliet latiņu valodu, — un nekas pasaulē nespēs jums pretoties. Esmu jūs jau iemīļojis... (Lisjens it kā neticīgi pavīpsnāja.) Jā, — apgalvoja nepazīstamais, atbildot uz Lisjena smīnu, — jūs mani esat ieinteresējis, it kā jūs būtu mans dēls, un jūtos tik brīvi, ka runāšu ar jums tikpat vaļsirdīgi, kā jūs nupat runājāt ar mani. Vai zināt, kas man jūsos patīk? ... Jūs sevī esat nokratījis pagājības putekļus un varat uzklausīt tikumības mācību, kādu nekur citur nedzirdētu, jo ļaudis, sapulcējušies barā, izturas vēl liekulīgāk nekā tad, kad savtīgas intereses viņus mudina tēlot komēdiju. Patiesi, cilvēks labu daļu savas dzīves pavada, cenšoties izravēt to, kam ļāvis uzdīgt sirdī jaunībā. Sī operācijā saucas par pieredzes iegūšanu.

Klausoties garīdzniekā, Lisjens sevī nodomāja: «Tas ir kāds vecs politiķis, kas sajūsmināts par iespēju ceļā izklaidēties. Viņš uzjautrinās, cenšoties grozīt uzskatus nabaga puisim, kas atrodas uz pašnāvības sliekšņa, un viņš mani pametīs, tikko beigs jokoties... Tomēr viņš ir īsts paradoksu meistars, šķiet, ne vājāks par Blondē vai Lusto.» Bet par spīti šiem saprātīgajiem apsvērumiem diplomāta samaitājošā ietekme tomēr dziļi iezīdās Lisjena dvēselē, kas jau tāpat diezgan stipri tiecās uz samaitātību, un postījumi kļuva jo lielāki tāpēc, ka garīdznieks balstījās uz slaveniem piemēriem. Sās ciniskās sarunas savaldzinātais Lisjens labprāt pieķērās dzīvei, it sevišķi tāpēc, ka juta rokas varenību, kura viņu bija izcēlusi no pašnāvības dzīlēm. Te garīdznieks acīm redzami triumfēja. Nevelti laiku pa laikam viņš savus vēsturiskos sarkasmus bija pavadījis ar dzēlīgu smīnu.

— Ja jūs morāles jautājumus vērtējat no tā paša viedokļa kā vēsturi, — Lisjens sacīja, — tad es labprāt gribētu zināt, kāds pašreiz ir jūsu šķietamās līdzjūtības īstenais cēlonis?

— Tas, jaunekli, ir mana sprediķa pēdējais punkts, un atļaujiet man to pagaidām noklusēt; tad mēs vismaz šodien vēl nešķirsimies, — šķelmīgi atteica garīdznieks, redzēdams, ka viņa viltība izdevusies.

— Lai notiek! Tad stāstiet man par morāli, — sacīja Lisjens, klusībā nodomādams: «Lai jau viņš pagražojas!»

* Mūžīgi zaļoksnējs (lat.). Tulk.

35 — BalŽaks 545

\

— Morāle, jaunekli, sākas ar likumu, — garīdznieks teica. — Ja runa būtu par reliģiju, likumi būtu nevajadzīgi: reliģiozas tautas neapgrūtina sevi ar daudziem likumiem. Pāri civillikumam stāv politiskie likumi. Vai gribat zināt, ko politiķis lasa jūsu deviņpadsmitā gadsimta pierē? Franči 1793. gadā izgudroja tautas suverenitāti, ko vainagoja imperatora absolūtā vara. Tāda ir jūsu nācijās vēsture. Attiecībā uz likumiem: Taljcna kundze un de Boarnē kundze izturējās un uzvedās vienādi, bet vienu no viņām Napoleons apprecē, padara to par jūsu ķeizarieni, turpretī otru nekad nav vēlējies pieņemt, kaut gan viņa k|uva princese. Sankilots 1793. gadā, Napoleons 1804. gadā sev uzliek galvā dzelzs kroni. Dedzīgie vienlīdzības pielūdzēji, kas 1792. gadā kliedz: «Vienlīdzību vai nāvi!» — 1806. gadā kļūst Ludviķa XVIII lcģitimētās aristokrātijas sabiedrotie. Emigrācijā aristokrātija, kas šodien valdonīgi dižojas savā Senžermena priekšpilsētā, noslīdēja vēl zemāk: tā bija augļotāja, tirgone, tā cepa pīrādziņus, tā bija ķēkša, fermere, tā ganīja aitas. Tātad Francijā tiklab politiskais, kā morālais likums, visi un katrs ceļa galā kļuvis neuzticīgs savam sākotnējam viedoklim: uzskatus noliedzis ar izturēšanos vai izturēšanos ar uzskatiem. Loģikas nav bijis ne valdībām, ne atsevišķiem cilvēkiem. Tāpēc arī jums vairs nav morāles. Šodien pie jums Francijā panākumi ir augstākais likums, kas attaisno katru, vienalga kādu rīcību. Veikums pats par sevi vairs nav nekas, tā vērtība pilnīgi atkarīga no citu uzskatiem par to. No tā, jaunekli, izriet otrs nosacījums: ievērojiet ārēju pieklājību! Paslēpj iet savas dzīves būtību un rādiet uz āru tikai savas spožākās īpašības! Visu godkārīgo cilvēku devize — diskrecija — ir arī mūsu ordeņa devizc: padariet to par savējo! Izcilie cilvēki izturas gandrīz tikpat zemiski, cik nožēlojamie; bet viņi to noslēpj un dižojas ar saviem tikumiem: viņu lielums paliek nesatricināts. Mazie ļaudis izšķiež savus tikumus klusībā un savu postu atklāti parāda visiem: viņi tiek nicināti. Jūs noslēpāt savu cildenumu un atklājāt savas vainas. Jums bija atklāts sakars ar artisti, jūs dzīvojāt pie viņas, ar viņu; neviens nekā jums nevarēja pārmest, katram likās, ka jūs abi esat pilnīgi brīvi; bet jūs spītējāt sabiedrības uzskatiem un neieguvāt labvēlību, kādu sabiedrība veltī tiem, kas pakļaujas tās likumiem! Ja jūs butu atstājis Koraliju šim Kamizo kungam, noslēpis sakarus ar artisti, tad apprecētos ar de Baržetona kundzi, kļūtu Angulcmas prefekts un marķizs de Ribamprē. Mainiet savu izturēšanos: izrādiet savu skaistumu, burvīgumu, asprā-

tlbu, poēziju. Ja arī reizēm izdarīsiet mazas neģēlības, tad lai tas notiek starp četrām sienām: un neviens jūs vairs nevarēs vainot, ka jūs aptraipītu dekorācijās šajā lielajā teātrī, ko sauc par augstāko aprindu sabiedrību. Napoleons to nosauca: mazgāt savu netīro veļu paša mājās. No otrā nosacījuma izriet secinājums: forma ir viss. Izprotiet labi, ko es apzīmēju ar vārdu forma! Gadās, ka neizglītoti cilvēki, trūkuma spiesti, ar varu atņem citam kādu naudas sumu: tos sauc par noziedzniekiem, un viņiem jāiepazīstas ar justiciju. Kāds nabadzīgs ģeniāls cilvēks izdara atklājumu, kura izmantošana sola bagātību, jūs viņam aizdodat trīs tūkstošus franku (līdzīgi šiem Kuantē, kuru rokās nokļuvuši jūsu trīs tūkstoši un kuri aplaupīs jūsu svaini), jūs mokāt izgudrotāju tik ilgi, kamēr viņš jums atklāj noslēpumu vai daļu no tā; un jums jāatbild vienīgi savai sirdsapziņai, bet sirdsapziņa jūs nevilks uz krimināltiesu. Sabiedriskās iekārtas pretinieki izmanto šo kontrastu, lai norietu justiciju un lautas vārdā izpaustu sašutumu, ka sīku zaglēnu, kas nočiepis naktī vistu no putnu kūtiņas, izsūta katorgā, turpretī ļaunprātīgu bankrotieri, kas izposta veselas ģimenes, ieliek tikai cietumā, un arī tad uz nedaudziem mēnešiem; bet liekuļi lieliski saprot, ka tiesneši, notiesājot zagli, atbalsta barjeru starp nabadzīgajiem un bagātajiem un, ja tā tiktu apgāzta, tad tas varētu novest pie sabiedriskās kārtības gala; turpretī ban-krotieris, veikls mantojuma izmānītājs vai baņķieris, kas savā labā izposta veselus uzņēmumus, rada tikai bagātības pārvietošanu. Tā, mans dēls, sabiedrībai pašas interesēs jāizpauž zināma lokanība, ko ieteicu darīt arī jums savā labā. Pats svarīgākais ir pielīdzināties visai sabiedrībai. Napoleons, Rišeljē, Mcdiči ģimene pielīdzinājās savam gadsimtam. Un jūs, jūs sevi novērtējat uz divpadsmit tūkstoš frankiem!... Jūsu laika Sabiedrība vairs nepielūdz īsteno dievu, bet zelta teļu! Tāda ir jūsu chartas reliģija; savā politikā tā ņem vērā vairs tikai īpašumu. Vai tas nenozīmē pateikt saviem pavalstniekiem: «Centieties iedzīvoties mantā...»? Kad būsiet pratis likumīgā ceļā iegūt īpašumu, būsiet bagāts un marķizs de Ribamprē, tad varēsiet atļauties greznību rīkoties godigi. Tad jūs varēsiet šķiesties ar lādu cēlsirdību, ka neviens neuzdrošināsies apgalvot, ka jums tās jebkad trūcis, ja arī ceļā uz bagātību jūs reizēm no tās būtu atteicies, ko gan es jums nebūt neiesaku darīt, — teica garīdznieks, satvēris Lisjena roku un papliķēdams to. — Kas jums jāiekaļ savā skaistajā galvā?... Vienīgi šī gudrība: izvēlēties

žilbinošu mērķi un apslēpt līdzekļus, ar kuriem to sasniedz, turot slepenībā visu savu gaitu. Jūs esat rīkojies kā bērns, tagad kļūstiet vīrs, kļūstiet mednieks, parizicšu augstākajās aprindās nostājieties ka paslēptuvē un uzglūniet medījumam un nejaušībai, nesaudzējiet ne sevi pašu, ne to, ko mēdz dēvēt par cieņu; jo visi mēs paklausām vai nu kādam netikumam, vai nepieciešamībai, tikai paturiet vērā augstāko likumu: slepenību!

— Jūs mani biedējat, tēv, — iesaucās Lisjcns. — Man tā šķiet esam īsta lielceļu laupītāju teorija!

— Jums taisnība, — kanoniķis atteica, — bet to neesmu izgudrojis es. Pēc šāda apsvēruma rīkojušies visi iznireļi, gan Austrijas, gan Francijas karaļnami. Jums nav nekā, jūs esat tādā pašā stāvoklī, kādā atradās Mcdiči, Rišeljē, Napoleons savā godkāres rītausmā; šie ļaudis, mazais draugs, novērtēja savu nākotni ar nepateicības, nodevības, ar visnegantāko pretrunu cenu. Lai visu iegūtu, vajag uzdrošināties visu. Apsvērsim prātīgi! Kad sēžaties pie galda spēlēt buijoti, vai tad jūs strīdaties par spēles noteikumiem? Likumi pastāv, jūs tos pieņemat.

«Skaties,» Lisjcns nodomāja, «viņš prot buijoti!»

— Kā jūs izturaties, spēlējot buijoti? ... — garīdznieks jautāja. — Vai tad jūs turaties pie jaukākā no visiem tikumiem — pie vaļsirdības? Jūs ne tikai nerādāt savas kārtis, bet pat cenšaties pārliecināt pretiniekus, ka visu zaudēsiet, kad esat pārliecināts par vinnestu. īsi sakot, jūs maldināt, vai ne? ... Jūs melojat, lai vinnētu piecus luidorus! ... l\o jūs teiktu par tik cēlsirdīgu spēlmani, kas brīdinātu pārējos, ka viņam rokā ir trīs trumpji? Nu, lūk, arī godkārīgs cilvēks, kas cīņā par panākumiem vadītos no tikumības priekšrakstiem, kad viņa pretinieki būtu no tiem atteikušies, būtu līdzīgs bērnam, kam veci politiķi teiktu to pašu, ko kāršu spēlētāji saka par partneri, kurš neizmanto savus trumpjus: «Mans draugs, nekad nespēlējiet buijoti...» Vai jūs taisāt noteikumus godkārības spēlē? Kāpēc es jums ieteicu piemēroties sabiedrībai?... Tāpēc, jaunekli, ka mūsu dienās sabiedrība nemanot tā uzkundzējusies indivi-dam, ka indivīdam gribot negribot jacīnās pret sabiedrību. Nav vairs likumu, ir tikai ieražas, proti, izlikšanās, vienmēr tikai forma. (Lisjens izbrīnā sakustējās.) Ak manu puisēn, — teica garīdznieks, bažīdamies, ka varbūt modinājis sašutumu Lisjena šķīstajā dvēselē, — vai gan cerējāt sastapt eņģeli Gabrielu abatā, kam uzvelta visa divu karaļu pretrunīgās diplomātijas nelikumību nasta (esmu starpnieks starp Fcrdi-

naudu VII un Ludviķi XVIII, starp diviem lieliem ... kara|iem, kas par savu kroni var pateikties veiklām ... kombinācijām)? ... Es ticu dievam, bet vēl vairāk ticu mūsu ordenim, un mūsu ordenis tic vienīgi laicīgajai varai. Lai padaritu laicīgo varu ļoti spēcīgu, mūsu ordenis atbalsta apuslulisko, romiešu kātoju baznīcu, īsāk sakot, izjūtu kopumu, ar kuru palīdzību tauta tiek turēta paklausībā. Mēs esam mūsdienu templieši, mums ir sava mācība. Tāpat kā templiešu ordenis, arī mūsējais saskaldījās aiz tiem pašiem iemesliem: tas bija pielīdzinājies laicīgajai sabiedrībai. Ja gribēsiet būt zaldāts, es kļūšu jūsu komandieris. Paklausiet man, kā sieva klausa vīram, kā bērns klausa mātei, un es galvoju, ka nepilnu triju gadu laikā jūs būsiet marķizs de Ribamprē, jūs apprecēsiet vienu no dižciltīgākajām Senžer-mena priekšpilsētas jaunavām un kādu dienu sēdēsiet peru palātā. Kas jūs šajā mirklī būtu, ja negadījies es, kas jūs uzjautrināja ar sarunu? Līķis, uz visiem laikiem iegrimis staignāja dzīlē. Centieties uz brīdi sasprindzināt savu dzejisko iztēli!... (Lisjens ziņkārīgi paskatījās uz savu labvēli.) Jauneklim, kas sēž šeit karietē blakus abatam Karlosam Erreram, Toledo kapi-tula kanoniķim honoris cciusa, viņa majestātes Ferdinanda VII slepenajam sūtnim pie viņa majestātes Francijas karaļa, kam tas nes vēstuli, kurā varbūt rakstīts: «Kad būsiet mani atbrīvojis, tieciet pakārt visus, pret kuriem pašreiz es izturos labvēlīgi, un vispirms manu sūtni, lai viņš tiešām klusētu,» šim jauneklim nav vairs nekā kopīga ar dzejnieku, kas nupat miris, — nepazīstamais sacīja. — Esmu jūs izzvejojis, atdevis jums dzīvību, un jūs man piederat, kā radītājam pieder viņa radījums, kā afrits austrumnieku pasakās pieder ģēnijam, kā ičoglans sultānam, kā miesa dvēselei! Ar stingru roku atbalstīšu jūs ceļā uz varu, un tomēr apsolu jums baudījumu pagodinājumu, nepārtrauktu svētku pilnu dzīvi... Naudas jums nekad netrūks... Jūs spīdēsiet, jūs dižosieties, kamēr es, līkņādams dibināšanas dubļos, nodrošināšu jūsu laimes spožo celtni. Es mīlu varu varas dcļ! Es tīksmināšos par jūsu baudījumiem, kuri man liegti. Galu galā jūs būsiet mans otrs es! ... Nu, un, ja kādu dienu šis pakts starp cilvēku un dēmonu, starp bērnu un diplomātu, jums vairs nebūs pa prātam, jūs arvien vēl varēsiet atrast nomaļu vietiņu, par kādu man stāstījāt, un noslīcināties; vairāk vai mazāk jūs būsiet tas pats, kas esat šodien: nelaimīgs vai negodā kritis cilvēks.

— Grenadas arehibiskapa bībcles stunda tā vis nebija! — iesaucās Lisjens, kad kariete apstājās pie pasta stacijas.

— Nezinu, kā nosauksiet šo īso pamācību, mans dēls, jo es jūs adoptēšu un iecelšu par savu mantinieku, bet tāds ir godkārības kodekss. Dieva izredzēto nav daudz. Citas izvēles nav: vai nu jāiet klosterī (un tur jūs bieži sastapsiet to pašu lielo pasauli miniatūrā!), vai arī jāpieņem šis kodekss.

— Varbūt ir labāk nebūt tik mācītam, — sacīja Lisjens, cenzdamies atšifrēt šā briesmīgā garīdznieka dvēseli.

— Kā nu tā! — kanoniķis brīnījās. — Jūs spēlējāt, nepazīdams spēles noteikumus, un gribat pamest partiju, kad sākat kļūt tajā, spēcīgs, varat uzstāties ar solidu aizbildni... Un jums pat nav vēlēšanās atspēlēties! Jūs nealkstat redzēt sev pie kājām tos, kas jūs padzina no Parizes?

Lisjens sarāvās, it kā kāda bronzas instrumenta, kāda ķīniešu gonga baismās skaņas, plosot nervus, būtu skārušas viņa dzirdi.

— Esmu tikai pazemīgs baznīcas kalps, — turpināja šis vīrs, un baigā izteiksme pavīdēja Spānijas saules nokveldinā-tajā sejā, — bet, ja ļaudis mani būtu tā pazemojuši, trenkājuši, mocījuši, nodevuši, pārdevuši, kā ar jums rīkojušies neģēļi, par kuriem man stāstījāt, tad es kļūtu kā tuksneša arabs' ... Jā, miesu un dvēseli es veltītu atriebībai. Mani nebiedētu ne karātavas, ne moku rats, ne miets, ne jūsu giljotina; bet savu galvu atdotu tikai pēc tam, kad būtu saminis savus ienaidniekus.

Lisjens klusēja, viņam bija pārgājusi patika ierosināt šo garīdznieku būt vaļsirdīgam.

— Vieni ir Ābela pēcnācēji, citi — Kaina, — kanoniķis nobeidzot sacīja. — Manī rit jauktas asinis: esmu Kaitis pret saviem ienaidniekiem, Ābels pret draugiem, un — vai! tam, kas manī uzmodinās Kainu! ... Galu galā, jūs esat francūzis, es — spānietis, turklāt vēl kanoniķis!...

«Cik mežonīgs raksturs!» nodomāja Lisjens, vērodams aizstāvi, ko debesis bija viņam sūtījušas.

Abats Karloss Errera neizskatījās kā jezuils, viņš vispār neatgādināja garīdznieku. Drukns un pazems, ar platām plaukstām, platām krūtīm, ar Herkulesa spēku, briesmīgu skatienu, ko tomēr darīja maigāku mākslota lēnība; ar neizdibināmo bronzas krāsas seju viņš drīzāk iedvesa riebumu nekā sirsnību. Vienīgi garie, skaistie mati, pūderēti kā princim Taleiranam, piešķīra šim dīvainajam diplomātam biskapa izskatu, un ari zilā lenta ar baltām malām, pie kuras karājās zelta krusts, norādīja uz garīdzniecības pārstāvi. Melnās zīda zeķes apspīlēja

īsta atieta kājas. Spodrais apģērbs nodeva valkātāja sīkumainu rūpību par savu ārieni, kas vienkāršiem garīdzniekiem, it sevišķi Spānijā, nav parasta. Ar Spānijas ģerboni rotātajā karietē uz priekšēja sēdekļa bija nolikta trīsstūraina cepure. Kaut gan svešinieka bija daudz atbaidoša, tomēr viņa sejas radīto ietekmi mazināja straujās un reizē glaimīgās manieres; un pret Lisjcnu garīdznieks acīm redzami centās izturēties pieglaudīgi un mīlīgi gluži kā kaķis. Lisjens satraukti vēroja katru sīkumu. Viņš juta, ka pašreiz izšķiras jautājums: dzīvot vai mirt. Viņi jau piebrauca pie otrās piestātnes aiz Rifekas. Spāniešu garīdznieka pēdējie vārdi bija aizskāruši Lisjena sirdī daudz stigu; un ja-saka par kaunu dzejniekam un garīdzniekam, kas asi pētīja jaunekļa daiļo seju, ka šīs bija visļaunākās stigas, kurām liek ieskanēties tikai pagrimušas jutās. Lisjens atkal sapņoja par Parizi, iztēlē no jauna satvēra rokās valdonības pavadas, ko viņa neveiklās rokas bija izlaidušas: viņš atriebsies! Provinces un Pa-rizes dzīves salīdzinājums, kas Lisjcnu bija nomocījis visvairāk un kļuvis par svarīgāko pašnāvības ierosinātāju, izgaisa: viņš atkal nokļūs sev radniecīgajā vidē, un tagad ar aizstāvi, dziļu politiķi, kas viltū spēj līdzināties pašam Kromvelam.

«Es biju viens, un mēs būsim divi,» viņš nodomāja. Jo vairāk kļudu Lisjens bija atklājis savā agrākajā rīcībā, jo lielāku interesi izrādīja kanoniķis. Sā cilvēka līdzjūtība bija pieaugusi saskaņā ar posta mēru, un nekas viņu nepārsteidza. Un tomēr Lisjenu tirdīja jautājums: kādi nodomi var būt šim karalisko intrigu risinātājam? Sākumā dzejnieks apmierinājās ar parasto izskaidrojumu: spānieši ir augstsirdīgi! Spānietis ir augstsirdīgs, tāpat kā itālietis indētājs un greizsirdīgs, kā francūzis vieglprātīgs, vācietis vaļsirdīgs, ebrejs uzņēmīgs, anglis augstprātīgs. Bet apgrieziet otrādi šo apgalvojumu, un jūs tuvosieties patiesībai! Ebreji sarausuši zeltu, viņi uzraksta Robertu-Velnu, tēlo Fedru, dzied Vilhelmu Telia, pasūta gleznas, ceļ pilis, sacer Reisebilder^43 un apbrīnojamas dzejas, tie ir varenāki nekā jebkad, viņu reliģija tiek vispār atzīta, tie kreditē pašu pāvestu! Vācijā par mazāko sīkumu ceļotājam tiek jautāts: «Vai esat noslēdzis līgumu?» — jo uz katra soļa var sadurties ar blēdībām. Francijā jau kopš piecdesmit gadiem ļaudis aplaudē nacionālās muļķības uzvedumam, joprojām valkā neizprotamas cepures un valdības maiņa norisinās tikai ar

noteikumu, ka vienmēr paliek tā pati! ... Anglija atsedz visas pasaules priekšā nodevības, kuru pretīgumu var salīdzināt vienīgi ar tās mantrausīgumu. Spānietim, kam reiz piederēja abu Indiju zelts, tagad vairs nepieder nekas. Un visā pasaulē nav otras tādas valsts, kur būtu tik maz noindēšanas gadījumu kā Itālijā un ieražas tik laipnas un sirsnīgas. Spānieši daudzkārt lepojušies ar mauru slavu.

Kad spānietis atkal sēdās karietē, viņš iečukstēja vedējam ausī:

— Brauciet ātri, dabūsiet trīs frankus dzeramnaudas!

Lisjens vilcinājās iekāpt, garīdznieks pamudināja: «Nāciet

vien!» Tad Lisjens iekāpa kariete, nolēmis vērst pret ceļa biedru argumentum ad hominem^44.

— Godājamais tēv, — viņš tam sacīja, — cilvēku, kas nupat tik aukstasinīgi attīstīja teorijas, ko daudzi sīkpilsoņi uzskatītu par dziji amorālām ...

— Tādas jau arī tās ir, — garīdznieks pārtrauca jaunekli, — ne velti Jēzus Kristus vēlējās, lai jaudis tiek kārdināti. Tāpēc pasaule izrāda tādas šausmas pret kārdinājumu.

— Jūsu vēriena cilvēku nepārsteigs jautājums, ko gribu izsacīt!

— Runājiet, mans dēls! ... — teica Karloss Errera. — Jūs mani nepazīstat. Vai tiešām jūs domājat, ka pieņemtu sev sekretāru, iepriekš nepārliecinājies par viņa principiem, lai būtu drošs, ka viņš mani neaplaupīs? Esmu ar jums apmierināts. Jūs vēl esat nevainīgs kā jauneklis, kas divdesmit gadu vecumā gatavs nogalināties. Jūsu jautājums? ...

— Kāpēc jūs interesējaties par mani? Kādu atlīdzību gūsiet ar manu paklausību? ... Kādēļ gribat dot man visu? Kāds jums tur būs labums?

Spānietis paskatījās uz Lisjenu un pavīpsnāja.

— Pagaidīsim, kamēr ceļš atkal ies kalnup, tad varēsim izkāpt un aprunāties brīvā gaisā. Sienām ir ausis.

Kādu laiciņu abi ceļa biedri klusēja, un straujais brauciens veicināja Lisjena, tā sakot, morālo apskurbumu.

— Šeit ir paugurs, manu tēv, — ierunājās Lisjens, it kā atmozdamies no sapņa.

— Labi, pastaigāsimies, — atteica garīdznieks un skaļi uzsauca kučierim, lai tas pietur.

Abi divi izkāpa no karietes uz ce|a.

— Manu zēn, — sacīja spānietis, paņemdams Lisjenu zem rokas, — vai esi pārdomājis par Otveja Izglābto Venēciju? Vai tu izproti dziļo draudzību starp vīru un vīru, kura saista Pjeru un Džafruā? Draudzību, kas sievieti viņiem pārvērš par nenozīmīgu sīkumu un izdzēš viņu starpā sociālo atšķirību? ... Lūk, ar to dzejniekam vajadzētu pietikt!

«Kanoniķim ari teātris nav svešs,» Lisjens nodomāja.

— Jūs esat lasījis Volteru? — viņš tam jautāja.

— Ne tikai lasījis, — kanoniķis atbildēja, — bet arī to iedzīvinājis.

— Tātad jūs neticat dievam? ...

— Lūk, kā, tagad nu es būšu nonācis ateistos! — garīdznieks smīnēdams atteica. — Atgriezīsimies pie dzīves īstenības, manu zen! — viņš turpināja, apskaudams Lisjenu. — Esmu četrdesmit sešus gadus vecs, kāda spāniešu granda nelikumīgais dēls, tātad bez ģimenes, tomēr ne bez sirds... Bet liec vērā vienu, iekal to savās vēl tik uzņēmīgajās smadzenēs: vīrietim ir šausmīgas bailes no vientulības. Un no visām vientulībām visbaismīgākā ir dvēseles vientulība. Senie vientuļnieki dzīvoja ar savu dievu, viņi mita ļoti apdzīvotā pasaulē, garīgajā pasaulē. Skopuļi mājo iztēles un baudījumu pasaulē. Skopulim viss koncentrējas smadzenēs, pat dzimums. Tāpēc katra cilvēka pirmā dziņa, vienalga, kaut viņš būtu spitālīgais vai katordznieks, bezgodis vai sirdzējs, ir iegūt sev likteņa līdzgaitnieku. Lai piepildītu šīs alkas, kuras ir kā pati dzīvība, viņš liek lietā visus savus spēkus, visu savu varenību, visu dvēseles kvēli. Ja šīs alkas nebūtu tik visvarenas, vai tad sātans būtu sev atradis draugus?... Par to var sacerēt veselu poēmu, kas būtu kā priekšspēle Zaudētajai paradizei, šai dumpja apoloģijai.

— Tā būtu samaitātības lliada, — sacīja Lisjens.

— Nu tā, es esmu viens pats, es dzīvoju vientuļi. Apģērbs man ir garīdznieka, bet ne sirds. Man patīk uzupurēties, tas ir mans netikums! Es dzīvoju pašaizliedzībā, tāpēc ari esmu garīdznieks. Es nebīstos nepateicības, pats allaž atceros labu darbu. Baznīca man nav nekas vairāk kā ideja. Es padevīgi kalpoju Spānijas karalim, bet karali mīlēt taču nav iespējams! Viņš ir mans aizgādnis, viņš lidinās augstākās sfērās virs manis. Es gribu mīlēt savu radījumu, veidot to pēc sava ģīmja un līdzības, lai mīlētu viņu, kā tēvs mīl savu bērnu. Es vizināšos tavā vieglajā pajūgā, manu zēn, priecāšos par taviem panāku-

miem pie sievietēm, domās sev sacīdams: «Šis skaistais jauneklis esmu es pats! Šo marķizu de Ribamprē esmu radījis es un ievedis aristokrātu pasaule; viņa izcilība ir manu roku darbs, viņš klusē vai arī runā ar manu balsi, visās lietās viņš man prasa padomu.» Abats de Vermons bija tas pats Marijai Antuanetei.

— Viņš noveda to līdz ešafotam!

— Viņš nemīlēja karalieni!... — atteica garīdznieks. — Viņš mīlēja tikai abatu de Vermonu.

— Vai drīkstu pamest aiz sevis izmisumu? — žēlojās Lis-jens.

— Esmu bagāts, smel no maniem krājumiem.

— Šajā mirklī es būtu ar mieru darīt ļoti daudz, lai atbrīvotu Sešaru, — turpināja Lisjens, un viņa balsī jau vairs nevarēja noģist domas par pašnāvību.

— Teic tikai vienu vārdu, mans dēls, un rīt no rīta viņš saņems atbrīvošanai nepieciešamo sumu.

— Vai patiesi jūs gribat man dot divpadsmit tūkstoš franku?!...

— Klausies, manu zēn! Tu redzi, mēs braucam četras jūdzes stundā. Pusdienas ēdīsim jau Puatjē. Tur, ja būsi ar mieru, mēs noslēgsim mūsu nolīgumu, tu dosi man paklausības pierādījumu, vienu vienīgo, neapstrīdamo pierādījumu — to es pieprasīšu! Un Bordo diližanss aizvedīs tavai māsai piecpadsmit tūkstoš franku ...

— Kur tie ir?

Spāniešu garīdznieks nekā neatbildēja, un Lisjens nodomāja; «Te nu bija! Viņš tikai pajokoja ar mani.» Pēc brīža spānietis un dzejnieks klusēdami atkal iekāpa karietē. Garīdznieks klusēdams iebāza roku karietes bagažas nodalījumā, izvilka no turienes visiem ceļotājiem labi pazīstamo trejdalīgo ādas somu; trīs reizes tajā iegremdēdams savu plato plaukstu un ikreiz izceldams pilnu riekšavu zelta naudas, viņš izņēma simt portu-galiešu dukātu.

— Mans tēvs, es piederu jums, — šās zelta straumes apžilbināts, Lisjens sacīja.

— Bērns! — teica garīdznieks, maigi noskūpstīdams Lisjena pieri. — Tā ir tikai trešā daļa no zelta, kurš atrodas somā, trīsdesmit tūkstoš franku, neskaitot naudu ceļa izdevumiem.

— Un jūs ceļojat viens! — Lisjens izsaucās.

— Kas par to! — atteica spānietis. — Man ir līdzi vairāk nekā par simttūkstoš ekijiem pārvedumu vekseļi uz Parizi.

Diplomāts bez naudas ir tas pats, kas tu nupat biji: dzejnieks bez gribas spēka.

Tai bridi, kad Lisjens sēdās karietē ar cilvēku, kas uzdevās par spāniešu diplomātu, Ieva piecēlās, lai pabarotu savu dēliņu; atradusi liktenīgo vēstuli, viņa to izlasīja. Salti sviedri viņai izspiedās uz miegā aprasojušās pieres, acīs satumsa, tā pasauca ' Marionu un Kolbu.

Uz jautājumu: «Vai mans brālis aizgāja?» — Kolbs atbildēja: «Jā, madām, jau ager no ritu!»

— Glabājiet visdziļākajā noslēpumā to, ko jums uzticēšu, — Ieva sacīja abiem kalpotājiem, — mans brālis aizgājis, bez šaubām, lai padarītu sev galu. Steidzieties abi un meginiet piesardzīgi ko izzināt, uzraugiet arī upes krastus.

Ieva palika viena baigā sastinguma stāvoklī. Tā viņu atrada Ptiklo, kas ieradās jau pulksten septiņos no rīta, lai apspriestos par pašreizējo situāciju. Šādos mirkļos cilvēks uzklausa kuru katru.

— Sešara kundze, — Ptiklo sacīja, — mūsu nabaga dārgais Dāvids ir cietumā; noticis tas, ko paredzēju jau pašā sākumā. Jau toreiz ieteicu jūsu vīram sabiedroties ar konkurentiem brāļiem Kuantē, lai ekspluatētu viņa izgudrojumu, jo to rīcībā ir visi līdzekļi, kas nepieciešami atklājuma realizēšanai, kurš mūsu dārgajam Davidam ir vēl tikai ieceres stadijā. Tikko vakar vakarā dabūju dzirdēt par viņa arestēšanu, vai zināt, ko es darīju? Tūlīt pat uzmeklēju Kuantē kungus ar nolūku izvilkt no viņiem nosacījumus, kuri jūs varētu apmierināt. Ja jūs joprojām gribēsiet turēt izgudrojumu noslēpumā, jūsu dzīve turpināsies kā līdz šim: pastāvīgā tiesāšanās, kurā zaudēsiet, izmocīs jūs un iedzīs galīgā nabadzībā, un beigu beigās, varbūt sev par ļaunu, jūs tomēr noslēgsiet ar kādu naudinieku darījumu, kuru es labprāt ieteiktu jums noslēgt jau šodien pat ar brāļiem Kuantē uz visai izdevīgiem nosacījumiem. Tā jūs sev aiztaupīsiet trūkumu un uztraukumus, kādi ir neizbēgami izgudrotāja cīņā pret’kapitālista mantkārību un sabiedrības vienaldzību. Tagad apsveriet! Ja Kuantē kungi nomaksā jūsu parādus... ja pēc parādu nomaksāšanas viņi jums piedāvā kādu zināmu sumu, kuru jūs saņemtu neatkarīgi no atklājuma vērtības, no izmantošanas iespējām nākotnē, piešķirot arī, pats par sevi saprotams, zināmu daļu no izgudrojuma ekspluatēšanas peļņas, vai tad jūs nejustos laimīga?... Jūs, kundze, kļūtu tipogrāfijās iekārtas īpašniece; es garantēju, ka sagādāšu jums tipogrāfijās pircēju, kas par to maksās savus divdesmit tūkstošus

franku. Ja jūs iegūlu piecpadsmit tūkstošus franku, noslēdzot sabiedrības līgumu ar brāļiem Kuantē, tad jums rastos savus trīsdesmit piecus tūkstošus franku liels kppitals, kas pēc pašreizējā rentes kursa ienes divus tūkstošus franku gadā... Ar diviem tūkstošiem franku gadā provincē var dzīvot. Un ievērojiet, kundze, ka līgums ar Kuantē kungiem jums dotu vēl cerības uz iespējamiem ienākumiem nākotnē. Es saku iespējamiem, jo jāparedz arī neveiksmes. Tātad, lūk, ko varu iegūt jūsu labā: vispirms, Dāvidā parādu pilnīgu samaksu, tālāk, piecpadsmit tūkstošus franku kā atlīdzību par viņa pētījumiem, un šo sumu Kuantē kungi nekādā gadījumā nevarētu atprasīt, kaut arī atklājums izrādītos neproduktivs; beidzot, sabiedrības līguma noslēgšanu starp Dāvidu un Kuantē kungiem izņemamā izgudrojuma patenta ekspluatācijai, pēc tam kad kopīgi un slepeni būtu izdarīta Dāvidā ražošanas paņēmiena pārbaude. Līgumu varētu noslēgt uz šādiem nosacījumiem: Kuantē kungi seglu visus izdevumus; Dāvidā ieguldījums būtu patents, un viņš saņemtu ceturtdaļu no peļņas. Jūs esat gudra un ļoti saprātīga sieviete, un šādas īpašības reti piemīt skaistām sievietēm; apsveriet manus piedāvājumus, un jūs atradīsiet, ka tie ir ļoti pieņemami...

— Ak mans kungs! — iesaucās nelaimīgā Ieva, izmisumā liedama asaras, — kāpēc gan jūs neatnācāt vakar pie manis ar šiem piedāvājumiem? Mēs būtu izvairījušies no negoda un ... vēl ļaunāk ...

— Pārrunas ar brāļiem Kuantē, kuri, kā jau būsiet uzminējusi, slēpjas aiz Metivjē muguras, nobeidzās tikai ap pusnakti. Bet kas tad kopš vakar vakara noticis vēl ļaunāks par mūsu nabaga Dāvidā arestu? — Ptiklo jautāja.

— Redziet, kādu baigu vēsti atradu, no rīta atmostoties, — viņa sacīja, pasniegdama Ptik'.o Lisjena vēstuli. — Jūs pašreiz man pierādījāt, ka jūtat mums līdzi, jūs esat Dāvidā un Lisjena draugs, būtu lieki lūgt jūs par to klusēt...

— Esiet bez raizēm, — mierināja Ptiklo, izlasījis vēstuli un atdodams to Ievai. — Lisjens nenogalināsies. Juzdamies vainīgs pie svaiņa aresta, viņš ir meklējis ieganstu, lai jūs pamestu, un šo vēstuli es uzskatu par noslēguma tirādi teatrālā stilā.

Brāļi Kuantē bija sasnieguši savu mērķi. Nomocījuši izgud rotāju un viņa ģimeni, tie notvēra mirkli, kad apsīkušie spēki alka atelpas. Ne visi atklājumu meklētāji ir kā buldogi, kas drīzāk mirst, nekā izlaiž guvumu no zobiem, un abi Kuantē bija

cītīgi izpētījuši savu upuru raksturus. Lielajam Kuantē Dāvidā arestēšana bija šās drāmās pirmā cēliena pēdējā aina. Otrais cēliens sākās ar piedāvājumiem, kurus Ptiklo nupat bija izsacījis. Kā sava amata meistars Ptiklo saredzēja Lisjena vieglprātīgajā izlēcienā vienu no necerētajām iespējām, kas nosaka spēles iznākumu. Redzēdams, cik ļoti šis notikums satriecis Ievu, Ptiklo nolēma to izmantot, lai iegūtu viņas uzticību, jo galu galā bija izpratis, cik liela ietekme šai sievietei uz savu vīru. Tāpēc viņš necentās padziļināt Sešara kundzes izmisumu, bet mēģināja viņu nomierināt un novirzīt viņas domas uz cietumu; advokāts cerēja, ka pašreizējā garastāvoklī Ieva pierunās Dāvidu noslēgt sabiedrību ar Kuantē.

— Dāvids.man stāstīja, ka cenšoties tikt pie bagātības vienīgi jūsu un Lisjena dēļ; bet jūs jau būsiet pārliecinājusies, kundze, ka būtu neprāts mēģināt padarīt bagātu jūsu brāli. Šis puisis spētu izputināt trīs bagātības.

Ievas izturēšanās runāja pietiekami skaidri, ka par savu brāli viņa zaudējusi pat pēdējo iluziju, un tāpēc advokāts brīdi tīši klusēja, lai savas klientes klusēšanu pārvērstu par zināma veida piekrišanu.

— Tātad šajā jautājumā, — viņš turpināja, — būtu jāņem vērā tikai jūs un jūsu bērns. Tas nu jums pašai jāzina, vai jūsu labklājībai pietiktu ar diviem tūkstošiem franku gadā, neskaitot mantojumu no vecā Sešara. Jūsu vīratēvs jau sen saņem septiņus līdz astoņus tūkstošus franku gadā, neskaitot procentus, kurus viņš manīgi prot izvilkt no saviem kapitāliem: tātad visumā jūs gaida jauka nākotne. Kādēļ gan jums mocīties?

Advokāts atstāja Sešara kundzi, ļaujot viņai apsvērt šīs izredzes, kuras iepriekšējā dienā lielais Kuantē itin veikli bija sagatavojis.

— Norādiet viņiem uz iespēju saņemt kādu sumu, — Angu-lemas plēsīgais spekulants bija teicis advokatam, kad tas atnāca pavēstīt par Dāvidā arestēšanu. — Un, kad viņi būs apraduši ar domu par zināmas sumas iebāšanu kabatā, tie atradīsies mūsu nagos: mēs kaulēsimies un maz pamazām piespiedīsim viņus pieņemt to sumu, kādu vēlamies maksāt par šo izgudrojumu.

Šī frāze it kā saturēja finansiālās drāmās otrā cēliena pamatdomu.

Kad Sešara kundze, nomocījusies bažās par brāļa likteni, apģērbās un nokāpa lejā, lai dotos uz cietumu, viņu pēkšņi sagrāba bailes, iedomājoties, ka vajadzēs vienai iet pa Angule-mas ielām. Neraizēdamies par savas klientes nemieru, Pliklo tomēr atgriezās, diezgan makiaveliskas dotpas vadīts, un piedāvājās pavadīt Ievu līdz cietumam; advokata šķietamā laipnība nelaimīgo sievieti ārkārtīgi aizkustināja, un viņš pieņēma tās pateicību kā gluži pienācīgu. Mazā uzmanība no cietā, skarbā cilvēka puses šādā brīdī pavedināja Sešara kundzi mainīt savus līdzšinējos uzskatus par Ptiklo.

— Es vedīšu jūs pa garāko ceļu, — viņš tai sacīja, — toties tur mēs nevienu nesatiksim.

— Sī ir pirmā reize, Ptiklo kungs, kad man nav tiesības iet ar paceltu galvu! Vakar man to ļoti sāpīgi iemācīja ...

— Tā būs pirmā un pēdējā reize.

— Ai! Es, protams, vairs nepalikšu šajā pilsētā ...

— Ja jūsu vīrs piekritīs piedāvājumiem, par kuriem esmu ar brāļiem Kuantē jau gandrīz vienojies, — Pliklo teica Ievai, kad viņi sasniedza cietuma vārtus, — tad paziņojiet man to, es tūlīt ieradīšos ar Kašana piekrišanu, lai Dāvids varētu izkļūt ārā no cietuma; domājams, ka viņam tur vairs nevajadzēs atgriezties ...

Sī frāze, izteikta pie cietuma vārtiem, bija tas, ko itālieši sauc par kombināciju. Viņiem šis vārds nozīmē nedefinējamu rīcību, kurā apvienojas mazliet blēdības reizē ar tiesībām, zināma atļauta viltība, it kā likumīga un veikli aranžēta mānīšanās; pēc viņu uzskata, Bērtuļu nakts bijusi vienkārši politiska kombinācijā.

Sakarā ar jau agrāk minētajiem iemesliem ieslodzīšana cietumā parādu dēļ ir provinces tiesu praksē tik reti sastopama parādība, ka vairumā Francijas pilsētu nav īpašu parādnieku cietumu. Tādos gadījumos parādnieku nogādā tajā pašā cietumā, kur tiek iespundēti aizdomīgie, apvainotie, apsūdzētie un notiesātie. Tādi ir dažādie apzīmējumi, kādi likumīgi un pakāpeniski tiek attiecināti uz tiem cilvēkiem, kurus tauta visumā sauc par noziedzniekiem. Arī Dāvidu pagaidām ievietoja vienā no Angu-lemas cietuma zemajām kamerām, no kuras varbūt nupat bija izgājis savu laiku nosēdējušais notiesātais. I<ad formalitātes bija nokārtotas un saņemta ar likumu nosacītā suma arestanta uzturam par veselu mēnesi, Dāvids attapās aci pret aci ar resnu vīru, kas ieslodzītajiem kļūst varenāks par pašu karali: ar cietuma uzraugu! Tievu cietuma uzraugu jūs provincē ncsastapsiet. Vispirms, šī vieta ir gandrīz kā sinekura; tālāk, cietuma uzraugs ir it kā mājvietas turētājs, kam par māju īre nav jāmaksā, kas pats ēd ļoti labi, ēdinādams ļoti slikti cietumniekus, kurus novieto, starp citu, gluži tāpat kā mājvietas saimnieks, atkarībā no viņu līdzekļiem. Viņš Dāvidu pazina vārda pēc, sevišķi pateicoties vecajam Sešaram, un tāpēc parādīja izgudrotājam tik lielu uzticību, ka uz vienu nakti novietoja to labā telpā, kaut arī tam kabatā nebija neviena sū. Anguleinas cietums celts jau viduslaikos un nav ticis vairāk pārbūvēts kā katedrāle. Cietuma ēka, ko vēl joprojām dēvē par Tiesas māju, pieslējusies bijušajam pirmās instances tiesas namam. Ēkas vārti ir gluži arehaiski, naglām apsisti, šķietami ļoti stingri, bet īstenībā nolietoti, zemi, un tradicionālais lodziņš, pa kuru cietuma uzraugs allaž paskatās, pirms ielaiž apmeklētājus, atgādina vienīgo aci ciklopa pierē. Cauri visam apakšējam stāvam gar mājas fasadi stiepjas koridors, no kura ved durvis vairākās kamerās; to augstu pie pašiem griestiem izbūvētie, aizrestotie logi iziet uz cietuma pagalmu. Cietuma uzrauga dzīvokli no kamerām atdala velve, kura šķir apakšstāvu divās daļās un kuras galā jau no ieejas durvīm redzama režģu sēta, kas iekļauj pagalmu. Uzraugs ieveda Dāvidu tajā kamerā, kura atradās pie pašas velves un kuras durvis bija pretī viņa paša dzīvoklim. Uzraugs gribēja sev kaimiņos cilvēku, kas, ņemot vērā savu īpašo stāvokli, varētu viņu mazliet izklaidēt.

— Sī ir pati labākā kamera, — viņš paskaidroja, redzot, ka telpas izskats pārsteidzis Dāvidu.

Kamerai bija diezgan mitras akmens sienas. Ļoti augstu iebūvētiem logiem bija priekšā dzelzs restes. Akmens plākšņu grīda dvesa ledainu saltumu. No gaiteņa skanēja sarga vienmērīgie soļi, tas pastaigājās pa koridoru. Sis troksnis, vienmuļš kā jūras šņākoņa, šķita ik mirkli skandinām: «Tevi uzrauga! Tu neesi vairs brīvs cilvēks!» Visi šie sīkumi, šo apstākļu kopums ļoti spēcīgi ietekmē godīga cilvēka omu. Dāvids ieraudzīja nožēlojamu gul-teli; bet ieslodzītie ļaudis pirmo nakti pārdzīvo tādu satraukumu, ka tikai otrā naktī mēdz pamanīt, cik cieta bijusi guļvieta. Uzraugs izturējās laipni un, protams, atļāva savam gūsteknim pastaigāties pa pagalmu līdz tumsai. Dāvidā mocības sākās tikai vakarā, kad vajadzēja likties gulēt. Cietumniekiem izsniegt sveces bija aizliegts; vajadzēja dabūt īpašu karaliskā prokurora atļauju, lai ar cilvēkiem, kas tikuši ieslodzīti parādu dēļ, taisītu izņēmumu no reglamenta, kurš acīm redzami atliecās tikai uz ļaudīm, notiesātiem par noziegumiem. Uzraugs gan ļāva Davidam pasēdēt pie sava pavarda, bet galu galā pa nakti viņu tomēr vajadzēja ieslēgt kamerā. Te nu nelaimīgais Ievas vīrs iepazinās ar cietuma šausmām un rupjajām ieražām, kas viņā viesa sašutumu. Taču galu galā iestājās domātājiem parastā reakcija: viņš noslēdzās savā vientulībā un meklēja glābiņu sapņojamos, kādos dzejnieki spēj gremdēties pat nomodā. Nelaimīgais domās beidzot pievērsās savām veikala lietām. Cietums ārkārtīgi ierosina sirdsapziņas novērtēšanu. Dāvids sev jautāja, vai ir izpildījis ģimenes galvas pienākumus. Kādā izmisumā gan pašreiz jābūt viņa sievai! Kāpēc viņš nebija klausījis Marionai, kad tā ieteica vispirms nopelnīt pietiekami daudz naudas un tad netraucēti nodoties pētījumiem?

«Kā palikt Angulemā pēc šāda apkaunojuma?» viņš sev jautāja. «Kas ar mums notiks, kad tikšu ārā no cietuma? Kurp mēs dosimies?» Dāvids sāka šaubīties pat par sava izgudrojuma paņēmieniem. Šādu nemieru spēj saprast vienīgi paši izgudrotāji! Šaubās mocīdamies, Dāvids beidzot skaidri apjauta savu stāvokli un galu galā sacīja sev to pašu, ko brāļi Kuantē bija teikuši Sešara tēvam, ko Ptiklo nupat pateica Ievai: «Pat pieņemot, ka viss veiksies labi, kā būs ar pielietošanu? Man vajadzīgs izgudrojuma patents, bet tas maksā naudu!... Man vajadzīga fabrika, kurā izdarīt mēģinājumus plašā mērogā, bet tas nozīmē atklāt izgudrojuma noslēpumu!» O, patiesi! Ptiklo bija taisnība! (Vistumšākajos cietumos mēdz dzimt visskaidrākās domas.)

«Jā, ko tur!» Dāvids nodomāja, iemigdams uz lāviņas, kuru sedza pretīgs ļoti rupjas, brūnas tūbas matracis. «Rīt no rīta Ptiklo, bez šaubām, atnāks pie manis.»

Tātad Dāvids jau pats bija sagatavojies uzklausīt piedāvājumus, ko sieva no pretinieku puses atnesa. Kad viņa bija noskūpstījusi viru un atsēdušies gultiņas kājgalī, jo telpā atradās tikai viens ļoti nožēlojama izskata krēsls, Ievas skatiens krita uz pretīgo kublu kameras kaktā, uz sienām, ko Dāvidā priekšgājēji bija izraibinājuši ar dažādiem uzrakstiem. Un no raudāšanas piesarkušajās acīs atkal parādījās asaras. Redzot vīru noziedznieka stāvoklī, Ieva atkal apraudājās, lai arī cik daudz asaru viņa jau bija lējusi.

— Lūk, cik tālu noved slavas alkas!... — viņa iesaucās. — Mans mīļais, atsakies no saviem meklējumiem... Iesim kopīgi pa iestaigātu ceļu un nedzīsimies ātri tikt pie bagātības... Man vajag tik maz, lai es justos laimīga, sevišķi tagad, kopš esmu tik daudz izcietusi! ... Ak, ja tu zinātu!... apkaunojošais arests vēl nav mūsu lielākā nelaime! ... Še, lasi!

Viņa pasniedza Lisjena vēstuli, ko Dāvids ātri izlasīja; lai viru mierinātu, Ieva pateica, cik skarbus vārdus Lisjenam bija veltījis Ptiklo.

— Ja Lisjens nonāvējies, tad tas noticis šajā pašā mirklī, — Dāvids sacīja, — bet, ja viņš to neizdara tūlīt, tad nenogalināsies nekad: nelaimīgais taču pats apliecina, ka drosmes viņam pietiek tikai vienam ritam ...

— Bet kā lai dzīvo šādā neziņā?... — iesaucās māsa, kas, iedomājoties par brāļa nāvi, bija gatava piedot gandrīz visu.

Tad Ieva iepazīstināja vīru ar piedāvājumiem, kurus Ptiklo esot izkaulējis no brāļiem Kuantē, un Dāvids ar acīm redzamu prieku tūlīt pat tos pieņēma.

— Mums pietiks, ar ko izvilkt dzīvību kādā ciematā netālu no Umo, kur atrodas Kuante kungu fabrika, un es negribu nekā vairāk kā tikai mieru! — izgudrotājs iesaucās. — Ja Lisjens pats sevi sodījis ar nāvi, mums pietiks līdzekļu, lai sagaidītu mantojumu no tēva; ja nabaga zēns palicis dzīvs, tad lai viņš piemērojas mūsu šaurajiem apstākļiem... Kuantē gan pratīs iedzīvoties ar manu izgudrojumu; bet kas gan es esmu, salīdzinot ar manu dzimteni? ... Viens atsevišķs cilvēks. Ja mans atklājums noderes visiem, jauki! Es būšu apmierināts! Redzi, Ieviņ, ne tu, ne es, mēs neesam radīti, lai kļūtu komersanti. Mums nepiemīt ne peļņas kāre, ne sīkstulība, kura liegtu nokārtot to, kas kādam likumīgi pienākas, un šis abas īpašības gan varbūt ir veikalnieku tikumi, jo šos skopulības veidus mēdz dēvēt: saprāts un komerciālais ģēnijs!

Ievu iepriecināja šī uzskatu saskaņa, viens no jaukākajiem mīlestības ziediem, jo divām mīlošām būtnēm var arī būt nesaskanīgas intereses un garīgā struktūra. Viņa lūdza cietuma uzraugu aizsūtīt Ptiklo zīmīti, kurā bija uzrakstījusi, lai tas atbrīvojot Dāvidu, jo kā vīrs, tā arī viņa pati piekrītot projektētā līguma noteikumiem. Pēc minūtēm desmit Dāvidā šausmīgajā kamerā ienāca Ptiklo un sacīja Ievai: — Ejiet mājās, kundze, mēs jums drīz sekosim ...

— Nu, mans dārgais draugs, — teica Ptiklo, — tad tu tomēr ļāvies saķerties! Kā tu varēji izdarīt tādu kļūdu un iziet uz ielas?

— Kā lai es nebūtu gājis? Skaties, ko Lisjens man uzrakstījis!

Dāvids sniedza advokatam Serizē vēstuli; Ptiklo to paņēma, izlasīja, pagrozīja rokās un, sarunādamies par darījumiem,

salocīja vēstuli, un it kā aiz izklaidības iebāza to kabatā. Tad viņš paņēma Dāvidu zem rokas un abi izgāja no cietuma, jo pa sarunas laiku cietuma uzraugam bija atnests tiesu izpildītāja rīkojums par arestētā atbrīvošanu. Atgrieziet mājās, Dāvids jutās kā septītajās debesīs, viņš raudāja kā bērns, apskaujot savu mazo Lisjcnu un attopolies atkal savā guļamistabā pēc divdesmit dienu ilga ieslodzījuma, kura pēdējās stundas, pec provinciešu uztveres, bija apkaunojošas. Atgriezās Kolbs un Mariona. Mari-ona Umo priekšpilsētā bija padzirdējusi, ka Lisjens redzēts ejot pa Parizcs ceļu aiz Marsakas. Zemniekiem, kas veduši uz pilsētu produktus, uzkritis viņa švītīgais apģērbs. Jāšus aiztraucis pa lielceļu, Kolbs b'eidzot Man'.ā bija uzzinājis no Marona kunga, ka tas pamanījis Lisjenu braucam pasta karietē.

— Ko es jums sacīju? — Ptiklo iesaucās. — Šis puisis nav dzejnieks, bet viens nepārtraukts romāns.

— Pasta karietē? — ierunājās Ieva. — Uz kurieni gan viņš šoreiz dosies?

— Tagad iesim pie Kuantē kungiem, — Ptiklo sacīja Dāvidam, — viņi jūs gaida.

— Ak Ptiklo kungs! — iesaucās daiļā Sešara kundze. — Lūdzu, aizstāviet dūšīgi mūsu intereses, jūsu rokās ir visa mūsu nākotne.

— Vai nevēlaties, kundze, — atteica Ptiklo, — lai apspriešanas notiek pie jums? Atstāju jums Dāvidu. Un šie kungi šovakar ieradīsies šeit, tad jūs redzēsiet, vai pratīšu aizstāvēt jūsu intereses.

— Patiesi, Ptiklo kungs, jūs man sagādātu lielu prieku, — Ieva sacīja.

— Labi, tātad šovakar septiņos jūsu mājā! — teica Ptiklo.

— Es jums pateicos, — atbildēja Ieva, un viņas skatiens un balss noskaņa pierādīja advokatam, ka klientes uzticība pret viņu stipri pieaugusi.

— Esiet bez bailēm! Jūs taču redzat, ka man bija taisnība, — viņš piebilda. — Jūsu brālis ir jau savas trīsdesmit jūdzes no pašnāvības. Galu galā varbūt šovakar jums izdosies tikt pie zināma kapitala. Man ir uzradies nopietns pircējs jūsu tipogrāfijai.

— Ja tā būtu, — sacīja Ieva, — tad kāpēc mums labāk nenogaidīt? Kalab saistīties ar brāļiem Kuantē?

— Jūs aizmirstat, kundze, — atteica Ptiklo, pamanījis, cik bīstama bijusi viņa atklātība, — ka pagaidām, kamēr nav nomaksāts parads Mctivjē kungam, jums nav iespējams pārdot tipogrāfiju, jo tās iekārta ir apķīlāta.

Atgriezies mājās, Ptiklo uzaicināja pie sevis Serizē. Kad faktors ienāca kabinetā, advokāts ieveda viņu loga nišā.

— Rītvakar tu kļūsi Sešara tipogrāfijās īpašnieks un saņemsi pietiekami spēcīgu atbalstu, lai panāktu tipogrāfijās patenta pārrakstīšanu uz tava vārda, — Ptiklo tam čukstēja pie auss, — bet tu taču negribēsi nokļūt galu galā katorgā?

— Ko? ... Kur? ... Katorgā? — Serizc stostījās.

— Tava Davidam rakstītā vēstule ir viltojums, un tā atrodas manās rokās... Ja sāktu pratināt Anrietu, ko viņa sacītu?... Negribu tevi pazudināt, — Ptiklo steidzās piebilst, redzēdams, ka Serizē nobālējis.

— Jūs gribat vēl kaut ko no manis? — iesaucās parīzietis.

— Tad dzirdi, ko es no tevis sagaidu, — Ptiklo turpināja. — Uzklausies vērīgi! Pēc dažiem mēnešiem tu būsi Angulemas tipografs... bet spiestuvi tu dabūsi uz parāda un to nenomaksāsi pat desmit gados!... Ilgu laiku tu strādāsi saviem finansētājiem. Bez tam tu būsi spiests kļūt par liberāļu partijas izkārtni ... Es pats uzrakstīšu tavu komanditsabiedribas līgumu ar Ganeraku; sastādīšu šo līgumu tādā veidā, ka reiz tu viens pats varēsi kļūt spiestuves īpašnieks... Bet, ja viņi iedomāsies izdot avīzi, ja tu skaitīsies tās izdevējs, ja es šeit dabūšu prokurora vecākā biedra posteni, tad tev vajadzēs, sazinoties ar lielo Kuantē, iespert savā avīzē tādus rakstiņus, ka tā tiktu konfiscēta un aizklapēta ... Kuantē tev devīgi atlīdzinās par šādu pakalpojumu ... Es zinu, tu tiksi notiesāts, vazāts pa cietumiem, bet arī uzskatīts par nozīmīgu un vajātu cilvēku. Tu kļūsi izcils cilvēks liberāļu partija, līdzīgs seržantam Mersjē, Polam Luijam Kurjeram vai Manuelam mazā mērogā. Es nekad nepieļaušu, ka tev tiktu atņemts tipografa patents. īsi sakot, tajā dienā, kad avīze tiks likvidēta, es šo vēstuli tavā acu priekšā sadedzināšu ... Tava bagātība tev diezincik dārgi nemaksās ...

Tautā valda ļoti maldīgi uzskati par viltojumiem, kurus likums tomēr šķiro, un Serizē, kas sevi jau bija redzējis zvērināto tiesā uz apsūdzēto sola, atviegloti uzelpoja.

— Pēc gadiem trim es būšu Angulemā karaliskais prokurors, — Ptiklo turpināja, — varēs gadīties, ka tev būs vajadzīga mana palīdzība ... Liec to aiz auss!

— Norunāts, — Serizē sacīja. — Bet jūs mani nepazīstat: sadedziniet vēstuli tūlīt pat, — viņš'turpināja, — un jūs varēsiet būt drošs par manu pateicību.

Pliklo paskatījās uz Serize. Tā bija viena no acu divkaujām, kura vērotāja skatiens ir kā skalpelis, ar kuru tas cenšas uzšķērst pašu dvēseli, bet cilvēkam, kas grib pierādīt savus tikumus, acis līdzīgas skatloga stikliem.

Ptik’.o nekā neatbildēja; aizdedzis sveci, viņš sadedzināja vēstuli, nodomādams: «Viņam taču jātiek pie bagātības!»

— Esmu jūsu vergs, — teica faktors.

Dāvids mulsā nemierā gaidīja satikšanos ar brāļiem Kuantē: viņš neraizējās par savu interešu aizstāvēšanu, ne par noslēdzamo līgumu; bet fabrikantu domas par viņa darbiem, lūk, kas satrauca izgudrotāju! Viņš jutās kā dramatisks autors savu vērtētāju priekšā. Izgudrotāja patmīļa un viņa saviļņojums tajā mirklī, kad varbūt sasniegts mērķis, aizēnoja visas citas izjūtas. Beidzot, ap pulksten septiņiem vakarā, kad grāfiene di Satlē likās gultā, aizbildinādamās ar migrēnu, un uzdeva vīram pieņemt uzaicinātos viesus, — jo pretrunīgās baumas par Lisjenu šo sievieti bija galīgi satriekušas! — abi Kuantē, resnais un lielais, kopā ar Ptiklo ieradās pie sava konkurenta, kas it kā ar sasietām rokām un kājām nodeva sevi viņu rīcībā. Jau uzreiz nācās sadurties ar galveno grūtību: kā lai noslēdz sabiedrības līgumu, nepazīstot Dāvidā izgudrojuma technisko pusi? Bet, atklājot sava izgudrojuma noslēpumu, Dāvids nonāktu pilnīgā atkarībā no brāļu Kuantē gribas. Ptiklo tomēr panāca, lai līgums tiktu noslēgts iepriekš. Tad lielais Kuantē vēlējās, lai Dāvids parādot dažus sava ražojuma paraugus, un izgudrotājs viņam pasniedza pēdējās izgatavotās papīra loksnes, galvojot par pareizu pašizmaksas aprēķinu.

— Lūk, šeit jums būs pamats līguma noslēgšanai, — sacīja Ptiklo, — jūs varat stāties sabiedrībā, dibinoties uz šiem paraugiem, un ievest klauzulu par līguma atsaukšanu, ja patenta no sacījumi izrādītos nerealizējami fabrikas ražošanā.

— Redziet, Sešara kungs, — lielais Kuantē sacīja Davidam, — ražot papīra paraugus mazumā, pašam savā istabā, ar nelielu formu, ir pavisam kas cits nekā nodoties plaša mēroga ražošanai fabrikā. Spriediet kaut vai pēc šāda fakta! Mēs ražojam krāsainu papīru un tā krāsošanai pērkam pilnīgi vienādas krāsu partijas. Tā indigo mūsu gliemežnīcas zilināšanai tiek ņemts no kastēm, kurās atrodas gluži vienādas fabrikācijas gabali. Un kas iznāk? Mums vēl nekad nav izdevies iegūt divus pilnīgi līdzīgas nokrāsas vārījumus... Jēlvielas apstrādājot, norisinās mums netveramas parādības. Papīra masas daudzums un kvalitāte var uzreiz atstāt iespaidu uz produkciju. Kad jūs ieliekat katlā noteiktu daudzumu jēlvielu, — es nebūt nevēlos zināt, kādas, — varat ar tām rīkoties pēc savas patikas, iedarboties vienlīdzīgi uz visām daļām, tās saistīt, apstrādāt, mīcīt un izveidot vienveidīgu masu ... Bet kāda jums garantija, ka piecsimt rišu tilpuma katlā būs tāpat un ka jūsu paņēmieni izdosies?...

Dāvids, Ieva un Ptiklo saskatījās, un viņu acis izteica ļoti daudz.

— īŅemiet kādu piemēru, kas ir zināmā mērā analogs, — lielais Kuantē pēc brītiņa turpināja. — Jūs nopļaujat pļava kādus divus kūļus siena un, dūšīgi tos saspieduši, ieliekat savā istabā, neļāvuši zālei izdegt, kā saka zemnieki; notiek rūgšana, bet tā neizsauc nelaimi. Vai jūs uzdrošināsieties, balstoties uz šo pieredzi, iekraut divtūkstoš kūļu- koka šķūni?... Jūs gan zināt, ka šis siens uzliesmos un jūsu šķūnis nodegs kā sērkociņš. Jūs esat izglītots cilvēks, — Kuantē sacīja Dāvidam, — ko jūs no tā secināsiet? ... Jūs pašreiz esat nopļāvis divus kūļus siena, bet mēs bīstamies, ka nenodeg visa mūsu fabrika, ja iebūvēsim tajā divus tūkstošus. Citiem vārdiem sakot, mēs varam zaudēt vairāk nekā vienu vārījumu, ciest lielus zaudējumus un palikt tukšām rokām, kad būsim izšķieduši daudz naudas.

Dāvids bija satriekts. Prakse savā pozitivajā valodā apstrīdēja teoriju, kuras vardi allaž balstās uz nākotni.

— Lai mani velns parauj, ja es parakstu tādu sabiedrības līgumu! — resnais Kuantē brutāli iesaucās. — Zaudē savu naudiņu, Bonifas, ja gribi, es savējo pieturēšu... Esmu ar mieru samaksāt Sešara kunga parādus un vēl dot pa virsu sešus tūkstošus franku... Bez tam trīs tūkstošus ar vekseļiem, — viņš pārlaboja sevi, — ar termiņu pēc gada... varbūt drusku vēlāk... Arī tas jau būs diezgan liels risks ... Mums būs jānoraksta divpadsmit tūkstoš franku no Metivjē kunga rēķina. Kopā, redz, piecpadsmit tūkstoš franku! ... Bet tas arī ir viss, ko maksāšu par atklājumu, un arī tikai tad, ja pats to izstrādāšu. Tad tāds bija tas lieliskais atradums, par kuru tu man kladzināji, Bonifas... Paldies! es gan biju domājis, ka tev ir vairāk galviņā. Nē, tas nu nav nekāds spožais darījums ...

— Jautājums ir šāds: vai gribat riskēt divdesmit tūkstoš franku, — iejaucās Ptiklo, ko resnā Kuantē izlēciens nemaz nebija izbiedējis, — lai nopirktu izgudrojumu, kas var jūs padarīt bagātus? Bet, kungi, risks vienmēr atbilst guvuma iespējām... Divdesmit tūkstoš franku ieguldījums var jums atnest veselu bagātību. Ruletes spēlētājs riskē luidoru, l«ii vinnētu trīsdesmit sešus, bet viņš necer atgūt savu luidoru. Dariet ari jūs tāpat.

— Ļaujiet man apdomāt, — teica resnais Kuantē, — es veikala lietās neesmu tik stiprs kā mans brālis. Esmu vientiesīgs, vaļsirdīgs cilvēciņš un zinu tikai vienu: ja man lūgšanu grāmata izmaksājusi divdesmit sū, tad tā jāpārdod par četrdesmit sū. Izgudrojumā, kas tikai pašreiz vēl liek izmēģināts, es redzu skaidru zaudējumu. Pirmais vārījums izdosies, ar otru izies greizi, mēģinās vēl, aizrausies, un, kad esi atdevis velnam vienu pirkstu, viņš tev paņems visu roku ... — Un Kuantē pastāstīja par kādu Bordo tirgotāju, kas uz zinātnieka ieteikumu gribējis kultivēt līdz tam neapstrādātu zemi un galīgi izputējis; viņš atrada sešus līdzīgus piemērus apkārtnē, Sarantas un Dordoņas departamentos, gan rūpniecībā, gan zemkopībā; viņš iekaisa, negribēja vairs nekā uzklausīt, un Ptiklo iebildumi to nevis nomierināja, bet saniknoja vēl vairāk. — Es labāk samaksātu mazliet dārgāk un nopirktu ko drošāku nekā šis izgudrojums, kaut arī varētu nopelnīt mazāk, — viņš teica, uzmezdams skatienu brālim. — Manuprāt, lieta vēl nav tik tālu pavirzījusies, lai runātu par tā izmantošanu! — resnais Kuantē nobeidza.

— Bet jūs taču galu galā esat šurp atnākuši, lai ko panāktu? — Ptiklo teica. — Cik jūs piedāvājat?

— Atbrīvot Sešara kungu un panākumu gadījumā nodrošināt viņam trīsdesmit procentus no peļņas, — resnais Kuantē strauji atbildēja.

— Bet no ka mēs dzīvosim, mans kungs, — iejaucās Ieva,

— pa to laiku, kamēr noritēs izmēģinājumi? Mans vīrs jau pārdzīvojis aresta negodu, viņš var atgriezties cietumā, viņam vairs nav ko zaudēt, un parādus mēs pamazām nomaksāsim ...

Ptiklo, paskatīdamies uz Ievu, pielika pirkstu pie lūpām.

— Jūs neizturaties saprātīgi, — viņš teica brā|iem.

— Papīru jūs esat redzējuši, un Sešara tēvs jums ir stāstījis, ka viņa dēls, ieslēgts pagrabā, vienā nakti no ļoti lētām izejvielām izgatavojis lielisku papīru... Jūs šeit esat ieradušies, lai vienotos par patenta iegūšanu. Vai vēlaties to iegūt, jā vai nē?

— Dzirdiet, — sacīja lielais Kuantē, — vai nu mans brālis grib vai negrib, es no savas puses esmu ar mieru riskēt nomaksāt Sešara kunga parādus; dodu sešus tūkstošus franku skaidrā naudā, un Sešara kungs saņems trīsdesmit procentus no peļņas;

bet uzklausiet vērīgi: ja gada laikā viņš nebūs realizējis noteikumus, kurus pats līgumā uzņems, viņam būs mums jāatdod seši tūkstoši franku, patents paliks mums, un gan jau mēs kaut kā izkulsimies.

— Vai esi pārliecināts par sevi? — jautāja Ptiklo, aizvedis Dāvidu nostāk.

— Jā, — apgalvoja Dāvids, iekritis abu brāļu lamatās un drebēdams bailēs, kaut tikai resnais Kuantē neizjauktu pārrunas, no kurām šķita atkarīga viņa nākotne.

— Lieliski, es eju uzrakstīt līgumu, — Ptiklo sacīja brāļiem Kuante un Ievai. — Šovakar katrs no jums saņems vienu eksemplāru, rīt priekšpusdien varēsiet to apsvērt; un pulksten četros pēc pusdienas, pēc tiesas sēdes, jūs tos parakstīsiet. Jūs, kungi, izpērciet vekseļus no Metivjē. Es aizrakstīšu uz apgabala tiesu, lai izbeidz procesu, un mēs parakstīsimies par abpusēju atteikšanos no pretenzijām.

Lūk, kādas bija saistības, kuras uzņēmās Sešars:

«Mēs, apakšā parakstījušies, utt.

Dāvids Scšars-dēls, Angu'cmas tipografs, apgalvo, ka atradis paņēmienu papīra masas vienmērīgai sajaukšanai ar saistvielu, kā arī paņēmienu katras šķirnes papīra ražošanas pašizmaksas pazemināšanai par vairāk nekā piecdesmit procentiem, ievadot papīra masā augu valsts izejvielas, gan piejaucot tās līdz šim lietotajām lupatām, gan izmantojot tās patstāvīgi, bez lupatu piejaukuma. Sakarā ar iepriekšminētajiem paņēmieniem izņemamā izgudrojuma patenta ekspluatācijai tiek nodibināta sabiedrība ar Dāvidu Scšara kungu un brāļiem Kuantē kungiem, balstoties uz sekojošām klauzulām un nosacījumiem...»

Viens no līguma punktiem laupīja Davidam Sešaram visas tiesības, ja viņš neizpildītu solījumus, kas minēti šajā tekstā, ko lielais Kuantē bija rūpīgi apsvēris un Dāvids pieņēmis.

Otrā rītā pulksten pusastoņos atnesot šo līgumu, Ptiklo paziņoja Davidam un viņa sievai, ka Serizē piedāvājot par tipogrāfiju skaidrā naudā divdesmit divus tūkstošus franku. Pirkšanas līgumu varēšot parakstīt jau vakarā.

— Bet, — viņš brīdināja, — ja Kuantē kungi padzirdētu par šo darījumu, viņi būtu spējīgi atteikties parakstīt jūsu līgumu, sagādāt jums nepatikšanas, pat likt izūtrupēt jūsu īpašumu...

— Vai esat pārliecināts, ka viņš to samaksās? — jautāja Ieva, pārsteigta, redzot, ka beidzot izdosies darījums, uz ko viņa jau vairs necerēja un kas pirms mēnešiem trirti viņus būtu glābis.

— Nauda man jau ir mājās, — viņš īsi atbildēja.

— Bet tā taču ir burvestība, — teica Dāvids, lūgdams, lai Ptiklo izskaidro šo laimi.

— Ne, tas ir gluži vienkārši, Umo tirgotāji grib izdot savu avīzi, — Ptiklo atbildēja.

— Bet es esmu atteicies no tiesībām izdot avīzi! — Dāvids iesaucās.

— Jūs!... Bet jūsu pēcgājējs. . . Starp citu, — viņš turpināja, — neraizējieties par to, pārdodiet, naudiņu iebāziet kabatā un Jaujiet Serizē pašam apiet pirkšanas līguma klauzulas, gail viņš pratīs izkulties.

— O, jā, — teica Ieva.

— Ja jūs esat atteicies no tiesībām izdot avīzi Angulemā, — Ptiklo piebilda, — tad Serizē finansētāji pamanīsies to izdot Umo.

Ievu bija apžilbinājušas izredzes iegūt trīsdesmit tūkstošus franku, nepazīt vairs trūkuma, un sabiedrības līgumu viņa uzskatīja vairs tikai kā otršķirīgu iespēju. Lūk, tāpēc Sešaru laulātais pāris piekāpās pat tajā līguma punktā, kas vēl vakar bija šķitis nepieņemams: lielais Kuanlē pieprasīja tiesības izņemt izgudrojuma patentu uz sava vārda. Viņam izdevās panākt noteikumu, ka no tā mirkļa, kopš līgumā tiek precizētas Dāvidā tiesības, patentu var izņemt vienalga uz kura līdzdalībnieka vārda. Viņa brālis beidzot piebilda:

— Viņš taču dos naudu priekš patenta, viņš segs brauciena izdevumus, un tur sanāks vēl lieki divtūkstoš franki! Lai jau tad viņš to izņem uz sava vārda, vai ari tur nekas nesanāks.

Tā plēsonis triumfēja uz visas līnijas. Sabiedrības līgums tika parakstīts ap pulksten puspieciem. Lielais Kuantē galanti pasniedza Sešara kundzei — kā parasts, darījumu noslēdzot, — sešus dučus sudraba galda piederumu un skaistu kašmira šalli, lai viņa aizmirstot asās pārrunas! — tas noteica. Tikko abas puses bija paguvušas apmainīties ar līguma kopijām, tikko Kašans nodeva Ptiklo kvītis un dokumentus, kā arī trīs liktenīgos, Lisjena viltotos vekseļus, kāpnēs atskanēja Kolba balss, pēc tam kad ar briesmīgu dārdoņu pie durvīm bija piebraukuši pasta rati.

— Madām! madām! pēcpalsmit tūkstoš vranki!... — viņš kliedza. — Atsūtljuš no Buadjē (Puatjē) skaidr nautā Lisijena kunks!

— Piecpadsmit tūkstoši franku! — rokas paceldama, iesaucās Ieva.

— Jā, kundze, saņemiet! — teica pastnieks, ienākdams istabā, — piecpadsmit tūkstoši franku, piegādāti ar diližansu no Bordo, un ar tiem bija krietni ko nopūlēties! Lejā man ir divi viri, kas uzstieps augšā maisus. To jums sūta Lisjens Sardons de Ribamprē kungs ... Es jums atnesu ādas maisiņu, kurā ir priekš jums piecsimt franku zeltā un droši vien ari vēstule.

Ievai likās, ka viņa sapņo, lasot šo vēstuli:

«Dārgā māsa, šeit ir piecpadsmit tūkstoši franku.

Es neizdarīju pašnāvību, bet pārdevu savu dzīvību. Es sev vairs nepiederu: es neesmu tikai kāda spānieša diplomāta sekretārs, esmu viņa vergs.

Es no jauna sāku baismīgu eksistenci. Varbūt labāk būtu bijis noslīcināties.

Dzīvojiet sveiki! Dāvids atgūs brīvību un ar četriem tūkstošiem franku, bez šaubām, varēs nopirkt nelielu fabriku un tikt pie bagātības.

Nedomājiet vairs, es tā gribu, par

jūsu nelaimīgo brāli

Lisjenu.»

— Patiesi, — iesaucās Šardona kundze, ienākusi tajā mirkli, kad uznesa maisu, — mans nabaga dēls vienmēr nesis nelaimi, pat, kā viņš rakstīja, darot labu!

— Mums pamatīgi veicās! — izsaucās lielais Kuantē, nonācis Mirjē laukumā. — Stundu vēlāk, un šās naudas atspīdums būtu kritis uz līgumu, bet mūsu lāga vīrs sāktu apdomāt. Pēc trim mēnešiem, kā viņš mums apsolījis, redzēsim, kas darāms.

Pulksten septiņos vakarā Serizē nopirka tipogrāfiju; samaksājis vajadzīgo sumu, viņš apņēmās dzēst ari Iri par gada pēdējo ceturksni. Otrā dienā Ieva nodeva nodok|u pārvaldes galvenajam direktoram četrdesmit tūkstošus franku, lai nopirktu uz viņas vira vārda divi tūkstoši pieci simti franku lielu renti. Tad viņa aizrakstīja vīratēvam un lūdza uzmeklēt Mar-sakā nelielu zemes īpašumu par apmēram desmittūkstoš frankiem, lai tur ieguldītu savu naudu.

Lielā Kuantē plāns bija baigi vienkāršs. Vispirms, līmes pievienošanu papīra masai katlā viņš uzskatīja par neiespējamu. Lētu augu valsts izejvielu piejaukšana lupatu masai viņam šķita īstais un drošais cejš, kā iedzīvoties bagātībā. Tāpēc viņš izlikās, ka papīra masas pašizmaksas palētināšanu neuzskata par diezincik svarīgu, bet visas cerības liek uz līmes piejaukšanu masai katlā. Un, lūk, kāpēc. Tolaik Angulemas papīrrūpniecība ražoja gandrīz vienīgi rakstāmpapīrus, sauktus: vapenis, cālis, skolnieks, gliemežnīca — šķirnes, kuras, gluži dabiski, izgatavotas ar līmi. Tās ilgu laiku sagādāja slavu Angulemas papīrrūpniecībai. Tā šī kopš ilgiem gadiem it kā monopolizētā Angulemas papīrrūpnieku specialitāte attaisnoja Kuantē prasību; taču, kā redzēsim tālāk, savu spekulāciju viņš nebūt nedibināja uz līmpapīra ražošanu. Rakstāmpapīra pieprasījums ir visai ierobežots, turpretī nolīmētais iespiedpapīrs tiek pieprasīts gandrīz neierobežotos daudzumos. Braucienā uz Parizi, kurp viņš devās, lai izņemtu patentu uz sava vārda, lielais Kuantē bija nodomājis noslēgt darījumus, kuri veicinātu lielas pārmaiņas viņa ražošanas veidā. Apmeties pie Metivjē, Kuantē tam uzdeva gada laikā izkonkurēt papīrfabrikantus, kuri piegādāja avīzēm iespiedpapīru, pazeminot cenu par rīsi līdz tik zemai maksai, kāda nevienai citai fabrikai nebūtu pieejama, turklāt apsolot katrai avīzei piegādāt papīru, kas baltuma un citu īpašību ziņā pārspēšot vislabākās līdz tam lietotās šķirnes. Tā kā līgumi ar avīzēm tiek noslēgti uz zināmiem termiņiem, bija nepieciešams kāds laiks slepenām pārrunām ar izdevējiem, lai tiešām realizētu šo monopolu; un Kuantē cerēja, ka pagūs atbrīvoties no Sešara, kamēr Metivjē izdosies noslēgt līgumus ar galvenajām Parizes avīzēm, kuru patēriņš toreiz sniedzās līdz divsimt rīsēm dienā. Kuantē, protams, ieinteresēja Metivjē, apsolot tam zināmu procentu no piegādēm, un tādā veidā ieguva sev veiklu pārstāvi Parizē, lai pašam nebūiu jāzaudē laiks braucienos. Ar šo darījumu Metivjē, viens no ievērojamākajiem papīrtirgotājiem, lika pamatu savai bagātībai. Veselus desmit gadus viņš bija vienīgais Parizes avīžu piegādātājs. Nodrošinājis sev nākotnē noieta tirgu, lielais Kuantē atgriezās Angulemā tieši laikā, lai piedalītos Ptiklo laulībās, kurš jau bija pārdevis savu kantori un gaidīja sava pēc-gājēja iecelšanu, lai pats ieņemtu Milo kunga vietu, kas ar grāfienes di Satlē gādību viņam bija apsolīta. Angulemas karaliskā prokurora jaunākais biedrs bija pārcelts uz Limožu par prokurora vecāko biedru, un justicijas ministrs atsūtīja vienu no saviem ielikteņiem uz Angulemas tiesu, kur prokurora vecākā biedra postenis bija brīvs jau vairākus mēnešus. Sājā starplaikā iegadījās Ptiklo medus mēnesis. Lielā Kuantē prombūtnē Dāvids vispirms sagatavoja pirmo vārījumu lielajā katlā bez līmes, un iznāca lielisks avīžpapīrs, krietni pārāks par līdz šim lietotajiem; otrs vārījums deva krāšņu ve'.inpapīru, domātu grezniem izdevumiem, un Kuantē tipogrāfijā uz tā iespieda diocezes lūgšanu grāmatas izdevumu. Materiālus sagatavoja Dāvids pats lielā slepenībā, jo izmantoja tikai Kolba un Marionas palīdzību.

Kad atgriezās lielais Kuantē, viss uzreiz pārvērtās; viņš aplūkoja ražoto papīru paraugus un neizrādīja nekādu lielo sajūsmu.

— Mīļais draugs, — viņš teica Davidam, — Angulemas specialitāte ir gliemežnīcas papīrs. Vissvarīgākais ir ražot pašu labāko gliemežnīcas šķirni par piecdesmit procentiem lētāk nekā līdz šim.

Dāvids mēģināja sagatavot vienu vārījumu papīra masas ar līmi gliemežnīcas ražošanai, bet papīrs iznāca raupjš kā suka, līme uzgula nevienmērīgi. Tajā dienā, kad mēģinājums tika pabeigts, Dāvids ar paraugiem rokā atrāvās nomaļā kaktiņā, lai vientulībā uzveiktu vilšanās sāpes; bet lie'ais Kuantē pienāca klāt un valdzinoši laipni centās uzmundrināt un mierināt savu līdzīpašnieku.

— Nezaudējiet drosmi, — Kuantē sacīja, — turpiniet mēģinājumus! Es jūs saprotu un izturēšu ar jums līdz galam! ...

— Patiesi, — Dāvids teica sievai, atgriezies mājās uz pusdienām, — mums ir darīšanas ar krietniem cilvēkiem; es nekad nebūtu domājis, ka Kuantē ir tik augstsirdīgs!

Un viņš izstāstīja par savu sarunu ar viltīgo līdzīpašnieku.

Trīs mēneši aizritēja izmēģinājumos. Dāvids pavadīja fabrikā pat naktis, pētīdams dažādu papīra masas sastāvu iznākumus. Reizēm viņam likās, ka neveiksmē vainojams lupatu un augu valsts izejvielu sajaukums, un vienu vārījumu viņš taisīja pilnīgi tikai ar paša atklātajām izejvielām. Tad viņš izmēģināja pievienot līmi katlā masai, kas sastāvēja vienīgi tikai no lupatām. Ar apbrīnojamu neatlaidību nododamies savam darbam pat lielā Kuantē klātbūtnē, no kura nabaga cilvēks vairs nepiesar-gājās, Dāvids izmēģināja homogenās vielas citu pēc citas, līdz bija izsmēlis visus viņa rīcībā esošos sastāvus, kombinējot tos ar visdažādākām līmēm. 1823. gada pirmos sešus mēnešus Dāvids Sešars ar Kolbu dzīvoja papīrfabrikā, ja par dzīvi var nosaukt pilnīgu nevērību pret ēdienu, apģērbu uin vispār pret sevi. Dāvids ar tādu izmisuma speķu cīnījās pret grūtībām, ka citādā gara cilvēki nekā brāļi Kuantē būtu uz viņu skatījušies ar lielāko godbijību, jo šis kvēlais cīnītājs nevadījās ne no kādām savtīgām interesēm. Bija mirkļi, kad viņš alka tikai viena: uzvaras! Ar apbrīnojamu gaišredzību Dāvids vēroja dīvainos rezultātus, cilvēkam pārveidojot vielas pēc savas patikas un it kā apslāpējot dabas slepeno pretestību; no šiem vērojumiem izgudrotājs secināja lieliskus techniskus likumus, apjautis, ka radīšanas veiksmi var gūt, vienīgi pakļaujoties lietu neatvairāmai mijiedarbībai, ko viņš sauca par vielu otro dabu. Beidzot augusta mēnesī viņam izdevās iegūt katlā ar līmi savienotu papīru, pilnīgi tādu pašu, kādu rūpniecība ražo pašreiz un kas tiek lietots tipogrāfijās korektūru novilkumiem; bet šā papīra šķirnes nekad neizdodas līdzīgas, un bieži vien līme tajos izdalās nevienmērīgi. Sis sniegums, kas 1823. gadā, ievērojot toreizējo papīra ražošanas stāvokli, bija izcils, izmaksāja desmittūk-stoš frankti, un Dāvids cerēja uzveikt ari šas problēmas pēdējās grūtības. Bet tad Angulemā un Umo sāka izplatīties savādas baumas: Dāvids Sešars izputinot brāļus Kuantē. Izšķiedis trīsdesmit tūkstošus franku izmēģinājumiem, viņš galu galā, kā ļaudis runāja, esot dabūjis ļoti sliktu papīru. Citi fabrikanti izbijās un turējās pie saviem vecajiem ražošanas paņēmieniem; apskauzdami brāļus Kuantē, tie izplatīja baumas par šās augstprātīgās firmas drīzo sabrukumu. Lielais Kuantē pa to laiku pasūtīja mašinas rulonpapīra ražošanai, ļaudams angulemiešiem domāt, ka tās vajadzīgas Dāvidā Sešara mēģinājumiem. Bet jezuīts, joprojām mudinādams Sešaru nodarboties vienīgi ar līmes pievienošanu papīra masai katlā, izmantoja viņa noradītās receptes, piejauca papīra masai augu valsts vielas un nosūtīja Metivjē tūkstošiem rīšu avīžpapīra.

Septembra mēnesī lielais Kuantē, reiz palicis divatā ar Dāvidu Sešaru un padzirdis no viņa, ka tas esot nodomājis izdarīt mēģinājumu, kurš noteikti sekmēšoties, atrunāja izgudrotāju no cīņas turpināšanas.

— Mīļais Dāvid, brauciet prom uz Marsaku, satiecieties ar sievu un atpūtieties no darbiem; mēs negribam izputēt, — viņš draudzīgi ieteica. — Tas, ko jūs uzskatāt par lielām sekmēm, vēlreiz būs atkal tikai izejas punkts. Tagad kādu laiku nogaidīsim, pirms sāksim domāt par jauniem mēģinājumiem. Esiet taisnīgs. Apsveriet, cik tālu mēs esam tikuši? Mēs taču neesam tikai papīrrūpnieki, mēs esam tipografi, baņķieri, un klīst valodas, ka jus mūs izputinot.. . (Dāvids Sešars naivā vientiesībā pamāja ar roku, it kā apliecinot savus godīgos nodomus.) Ne jau Sarautā izsviesti piecdesmit tūkstoši franku mūs izputinātu, — sacīja lielais Kuante, atbildot uz Dāvidā žestu, — bet mēs negribam, ka šādu baumu pēc mums sāktu pieprasīt maksāt skaidrā naudā, jo tad mēs būtu spiesti uz laiku apturēt savus darījumus. Ir jau arī pienācis mūsu līguma termiņš, abām pusēm par to nopietni jāpārdotnā.

«Viņam taisnība,» nodomāja Dāvids, kas, iegrimis savos liela mēroga izmēģinājumos, nebija pamanījis fabrikas rosmi.

Un viņš atgriezās Marsakā, kur jau kopš pusgada ik sestdienas vakaru mēdza ierasties pie Ievas un atstāt viņu otrdienas rītos. Sekojot vecā Sešara labajam padomam, Ieva tur bija nopirkusi māju, kas saucās Vcrbcrija, tieši līdzās vīratēva īpašumam. Pie mājas bija trīs desetinas zemes, dārzs un vīnogulājs, kas ķīļveidīgi iespraucās vecā Sešara vīna laukos. Ieva dzīvoja kopā ar māti un Marionu ļoti taupīgi, jo par šo jauko īpašumu, vienu no skaistākajiem visā Marsakā, viņai vēl bija jānomaksā pieci tūkstoši franku. Māja, kas atradās vidū starp pagalmu un dārzu, bija uzcelta no baltā smilšakmens, noklāta ar šifera jumtu un izrotāta skulipturām, izcirstām no tā paša smilšakmens, kuru var viegli un bez sevišķiem liekiem izdevumiem apstrādāt. No Angulemas atvestās glītās mēbeles uz laukiem šķita vēl glītākas, jo uz laukiem tolaik neviens sev neatļāvās ne mazākās greznības. Dārza pusē gar māju auga granatu un ape'.sinu koki, kā arī dažādi reti augi, kurus bija iestādījis māju agrākais īpašnieks, vecs ģenerālis, aizgājis mūžīgā mierā no Marona kunga rokas. Dāvids un sieva tēva klātbūtnē rotaļājās zem oranžkoka ar mazo Lisjenu tajā mirklī, kad pats tiesu izpildītājs no Manlas atnesa pavēsti, ar kuru brāļi Kuantē uzaicināja savu kompanjonu uz šķīrējtiesu, jo sakarā ar viņu sabiedrības līguma termiņu vajadzēja izskatīt abpusējās pretenzijas. Brāļi Kuante pieprasīja sešu tūkstošu franku atmaksāšanu, patenta nodošanu viņu īpašumā un atsacīšanos no iespējamās turpmākās peļņas, lai segtu milzīgos zaudējumus, kuri neesot devuši nekādus rezultātus.

— Ļaudis melš, ka tu viņus izputinot! — vīnkopis teica savam dēlam. — Raug, tā ir vienīgā reize mūžā, kad tu mani ar ko iepriecināji.

Otrā rītā pulksten deviņos Ieva un Dāvids ieradās pie Ptiklo kunga, kas tagad bija kļuvis atraitņu aizstāvis, bāreņu aizgādnis un Sešariem šķita vienīgais padomdevējs, kam var uzticēties.

Ierēdnis saņēma savus bijušos klientus ārkārtīgi laipni un gribēja, lai Sešara kungs un kundze katrā ziņā pagodinot viņu un paliekot uz brokastīm.

— Kuantē pieprasa atdot sešus tūkstošus franku! — viņš pavīpsnādams sacīja. — Cik jums vēl jānomaksā par Verberiju?

— Pieci tūkstoši franku, Ptiklo kungs, bet divi tūkstoši man jau ir... — Ieva atbildēja.

— Pietaupiet savus divus tūkstošus, — Ptiklo atteica. — Tātad pieci tūkstoši! ... Un savi desmit tūkstoši jums vēl būs vajadzīgi, lai tur pienācīgi iekārtotos. Nu jauki, pēc divi stundām brāļi Kuantē jums atnesis piecpadsmit tūkstošus franku...

Ieva pārsteigumā sarāvās.

— ... ja atteiksieties no peļņas, kura jums pienāktos saskaņā ar sabiedrības līgumu, ko jūs uz abpusēju vienošanos anulēsiet, — ierēdnis sacīja. — Vai tas jums būtu pa prātam?

— Un tas būtu pilnīgi likumīgi? — jautāja Ieva.

— Pilnīgi likumīgi, — ierēdnis smaidīdams atbildēja. — Abi Kuantē jums sagādājuši diezgan bēdu, es gribu izbeigt viņu pretenzijas. Uzklausiet mani, tagad esmu amatpersona, un mans pienākums atklāt jums patiesību. Tiešām, brāļi Kuantē pašreiz jūs apšmauc, bet jūs esat viņu rokās. Uzņemoties cīņu, jūs varētu vinnēt prāvu, kuru tie nodomājuši uzsākt. Bet vai jūs vēlēsieties tiesāties ar viņiem vēl gadus desmit? Sāktos bezgalīgas ekspertīzes un arbitrāžas, un jūs būtu pakļauti vispretrumgākiem spriedumiem... Un, — viņš pasmīnēdams piebilda, — es pašreiz šeit nezinu neviena advokata, kas jūs varētu aizstāvēt... Mans pēcgājējs ir neapdāvināts. Patiesi, man šķiet, ka neveiksmīgs izlīgums ir vairāk vērts nekā veiksmīga tiesāšanās ...

— Katrs izlīgums, kas mums sagādātu mieru, man būs pa prātam, — Dāvids sacīja.

— Pol! — Ptiklo uzsauca savam kalpotājam, — atvediet pie manis Sego kungu, manu pēcnieku!... Kamēr mēs ēdīsim brokastis, viņš aizies pie Kuantē kungiem, — ierēdnis teica saviem bijušajiem klientiem, — un pēc dažām stundām jūs varēsiet atgriezties uz Marsaku, zaudējuši bagātību, bet ieguvuši mieru. Desmittūkstoš franku jums nodrošinās vēl piecsimt franku rentes, un jūs dzīvosiet laimīgi savā jaukajā, mazajā lauku īpašumā!

Pēc divām stundām, kā Ptiklo bija teicis, atgriezās advokāts Sego un atnesa pēc visiem likumiem sastādītus aktus, ko brāļi Kuantē bija parakstījuši, un piecpadsmit tūkstošfranku banknotes.

— Mcs tev esam parada lielu pateicību, —

Sešars sacīja

Ptiklo.

— Bet es taču nupat jums atņēmu iespēju tikt pie bagātības, — Ptiklo teica pārsteigtajiem klientiem. — Jā, jā, es to atkārtoju, un ar laiku jūs paši to redzēsiet! Bet es jūs pazīstu, jūs labāk samierināties ar saviem šaurajiem apstākļiem, nekā cīnāties bagātības de|, kura varbūt nonāktu jūsu rokās pārāk vēlu.

— Mēs neesam mantkārīgi un pateicamies jums, ka esat sagādājis mums iespeju dzīvot laimīgi, — sacīja Ievas kundze,

— un mēs vienmēr būsim jums pateicīgi.

— Ak dievs! Necildiniet mani tik ļoti! ... — Ptiklo teica.

— Jūs manī modināt sirdsapziņas pārmetumus; bet es ticu, ka šodien esmu visu izpircis. Ja esmu kļuvis tiesas ierēdnis, tad tikai pateicoties jums; un, ja kādam jābūt pateicīgam, tad tas esmu es... Palieciet sveiki!

Ar laiku eizasietis mainīja spriedumu par Sešara tēvu, un vecais savukārt tīri vai iemīļoja elzasieti, pārliecinājies, ka tas, tāpat kā viņš pats, ir pilnīgs nepraša rakstos un labprāt arī iemet pa glāzītei. Bijušais lācis iemācīja bijušajam kirasierim apstrādāt vīnogulājus un pārdot ražojumus; viņš to veidoja, gribēdams atstāt saviem bērniem vienu saprātīgu cilvēku, jo sava mūža pēdējās dienās sāka milzīgi, gluži bērnišķīgi bažīties par savu īpašumu likteni. Dzirnavniekam Kurtuā vecais mēdza izklāstīt savu sirdi.

— Gan jūs redzēsiet, — viņš tam dažkārt sūdzējās, — kas notiks ar maniem berniem, kad es būšu bedrē. Ak dievs, es drebu par viņu nākotni!

1829. gada martā vecais Sešars nomira, atstādams apmēram divsimt tūkstoš franku vērtībā zemes īpašumus, kas, apvienoti ar Vcrbcriju, izveidoja lepnu muižu, ko Kolbs nu jau divus gadus ļoti prasmīgi pārvaldīja.

Dāvids un sieva atrada tēva mājās ap simttūkstoš ekiju zeltā. Ļaužu valodas kā vienmēr pārspīlēja vecā Sešara bagātības, un visā Saranlas departamentā runāja, ka tās sniedzoties miljonā. Ieva un Dāvids, pievienojuši mantojumam savu nelielo īpašumu, nodrošināja sev turpat trīsdesmit tūkstoš franku rentes, jo viņi kādu laiciņu nogaidīja, pirms novietoja savus kapitālus, un Jūlija revolūcijas laikā varēja tos ieguldīt valsts vērtspapīros. Tikai tad Sarautas departaments un Dāvids Sešars saprata, cik milzīga bagātība piederēja lielajam Kuantē.

Vairākkārtējais miljonārs lielais Kuantē kļuvis deputāts un Francijas pērs un, kā dzird runājam, tikšot par tirdzniecības ministru nākošajā kabineta maiņā. 1842. gadā viņš apprecēja Popino jaunkundzi, Parizes deputātā, kāda apgabala mēra, ļoti ietekmīga valstsvīra Anselma Popino kunga meitu.

Dāvidā Sešara izgudrojums iegāja franču rūpniecībā kā barība lielā ķermenī. Atvietojot lupatas ar citām izejvielām, Francija var ražot papīru lētāk nekā jebkura cita valsts Eiropā. Bet Holandes papīrs, kā Davids Scšars bija paredzējis, vairs netiek ražots. Agri vai vēlu, bez šaubām, vajadzēs dibināt karalisku papīrfabriku, tāpat kā tikusi nodibināta Gobelēnu, Sevras porcelānā, Savonrī paklāju fabrikas un karaliskā tipogrāfijā, kas vel līdz šai dienai iztur buržuāzisko vandaļu triecienus.

Davids Sešars, ko sieva sirsnīgi mīl, ir divu dēlu un vienas meitas tēvs; viņam pietika takta, lai nekad neieminētos par saviem mēģinājumiem. Ievai pietika saprāta, lai pārliecinātu vīru atteikties no izgudrotāju tieksmēm, jo tie ir kā Mozus, ko pārvērš pelnos ugunīgais krūms Ilorcba kalnā. Vaļas brīžos Davids gremdējas literatūrā, vispār dzīvo laisku un laimīgu muižtura dzīvi, rūpējoties par sava īpašuma uzplaukumu. Uz visiem laikiem atvadījies no slavas, tas bezbailīgi iestājies sapņotāju un kolekcionāru rindās: viņš nodevies entomoloģijai, pētījot līdz šim neizzinātas insektu pārvērtības, kuras zinātne pazīst tikai to pēdējā stadijā.

Katrs ir dzirdējis runājam par Ptiklo panākumiem galvenā prokurora postenī; viņš ir slavenā Provcnas Vinē sāncensis un godkārīgi tīko kļūt par Puatjē karaliskās tiesas pirmo priekšsēdētāju.

Vairākkārt ticis tiesāts par politiskiem pārkāpumiem, Serizē iemantojis popularitāti. Viņš bija vispārdrošākais no liberālās partijas trakuļiem, iesaukts par «drošsirdīgo Serizē». Kad Ptiklo pēcgājējs piespieda Serizē pārdot tipogrāfiju Angulcmā, viņš par savu darbības lauku izvēlējās provinces skatuvi, un šeit viņa izcilais artista talants solīja spožus panākumus. Kādas artistes dēļ, kas tēloja mīlētājas, viņam vajadzēja doties uz Parizi, lai pie zinātnes meklētu izdziedināšanu no mīlestības, un tur Serizē cenšas pārvērst naudā liberālās partijas labvēlību.

Lisjena atgriešanās Parizē attiecas uz Ainām no Parizes dzīves.

1835.—1843. gads

SATURS

Pirmā daļa Divi dzejnieki

Otra daļa Provinces slavenība Parīzē

Trešā daļa Izgudrotāja ciešanas

HONORÉ de BALSAC ILLUSIONS PERDUES

Éditions en langues Étrangères Moscou 1952

ОНОРЕ де БАЛЬЗАК УТРАЧЕННЫЕ ИЛЛЮЗИИ

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

TULKOJUSI JAUSMA A BRAMA MAKSL1NIEKS Е. CESNIEKS

Redaktore М. Grantovska.

Māksi, redaktors A. Jēgers.

Techn. redaktors A. Mironovs. Korektors G. Putenis.

Parakstīta iespiešanai 1955. g. 15. novembrī. Papīra formāts 60X92!m. 36,25 fiz. iespiedi.; 36,25 uzsk. iespiedi.; 36,03 izdevn. 1. Metiens 10 000 eks. JT 29918. Izdevn. Nr. 7984-D-J222. Tipogr. pasūt. Nr. 2609.

Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā. Blaumaņa ielā Nr. 38‘40. Maksā 10 ,rbj. 50 кар.

ЛЛТГОСИЗДАТ - РИГА Отпечатано в типографии № I Латглавиздата, «Циня», г. Рига, ул. Блаумана, 38/40.

1

Paradis — (fr.) pārnestajā nozīmē arī nabaga [aužu kapi. Tulk.

2

S&chard (Sešars) — fr. no darb. v. secher — kaltēt. Tulk.

3

Streipuļodams (Iat.). Tulk.

4

Tapat (lat.). Tulk.

5

Un tagad un vienmēr, un mūžīgi mūžos (lat.). Tulk.

6

Siriešu vārds, izsaka nicināšanu. Tulk.

7

Sirds dziļumos (it.). Tulk.

8

Vienalga kādā ceļā (lat.). Tulk.

9

Cildenā māte (lat.). Tulk.

10

Nelaime uzvarētajiem! (lat.). Tulk.

11

il

12

Robeža, kuru nav iedomājams pārsniegt (lat.). Tulk.

13

Coteau gardēdis (fr.ī. Tulk.

14

Grāmatām ir savi likteņi (lat.). Tulk.

15

V. Gēte.

16

Restaurācijas laikā karavīri, runādami par Napoleonu, vairījās viņu saukt vārdā un dēvēja par «to» vai par «mazo kaprali». Tulk.

17

Žēlabas (ital.). Tulk.

18

Ai dzimtene! (ital.) Tulk.

19

Par velti (lat.). Tulk.

20

Uzvārds Finot tiek izrunāts tāpat kā vārds finaud — viltnieks. Tulk.

21

Dīkdienībā (ital.). Tulk.

22

Divreiz par vienu pārkāpumu netiesā (lat.). Tulk.

23

Kāds negods! (Iat.). Tulk.

24

Laure — Laura; l’or — zelts (fr.). Tulk.

25

Izdarīsim eksperimentu pie dzīvniekiem (lat.). Tulk.

26

Bravi — uzpirkts slepkava (ital.). Tulk.

27

Nepārtulkojama vārdu rotaļa: Les comptes — rēķini; les contes — pasakas (fr.). Tulk.

28

Cavalier — jātnieks (fr.). Tulk.

29

Lombards (ital.). Tulk.

30

Pēdējais līdzeklis (lat.). Tulk.

31

Taisnīgu un stingru viru... (lat.) — Horacija odas sākums (lll. 3. 1). Tulk.

32

Gilles (Zils) vārds, Gille — vientiesis (fr ). Tulk.

33

Muchamcda vergs, pirmais cilvēks, kas apliecināja ticību pravieša sūtībai; viņa vārds Francijā kļuvis aklas, fanātiskas padevības sinonims. Tulk.

34

Rēķins — compte; pasaka conte; fr. abi vārdi tiek izrunāti līdzīgi. —

Tulk

35

Tūlīt (lat.). Tulk.

36

Pie pēdējā elpas vilciena (lat.). Tulk.

37

Ja (angi.). Tulk.

38

Alfrēds de Vinji. Tulk.

39

hurra — urā (angl.). Tulk.

40

speech — īsa runa (angl.). Tulk.

41

meeting — mītiņš (angl.). Tulk.

42

Dimanche (fr.) — svētdiena. Endimancher — apģērbties svētku drānās. Tulk.

43

Ceļojumu ainas (vāc.). Tulk.

44

Arguments, ar kuru apmulsina pretinieku, oponējot ar viņa paša vārdiem (lat.). Tulk.

Content

de Balzaks Onorē Zaudētās ilūzijas

I DIVI DZEJNIEKI

II PROVINCES SLAVENĪBA PARĪZĒ

III  IZGUDROTĀJA CIEŠANAS

SATURS

1