Apulējs Lūcijs

Zelta Ēzelis jeb parvērtības vienpadsmit grāmatās

Lūcijs Apulējs

ZELTA ĒZELIS JEB PARVĒRTĪBAS VIENPADSMIT GRĀMATAS

.

.

IEVADAM

Mākslinieks R Jansons

1. Lūcija Apuleja dzīve

Lūcijs Apulējs ir ievērojamākais mūsu ēras 2. gadsimta rakstnieks. Viņš piedzimis ap 125. g. Āfrikas [1] provinces madauras pilsētā (tagad Madauruia Alžirijā), kas atradās kādreizējās Numidijas vidienē. Par viņa dzīvi nav precīzu dalu. Vienīgais biogrāfisko ziņu avots ir viņa paša darbi.

Lūcija Apulēja tēvs bija bagāts virs un augstāka amatpersona (duumvīr) Madauras pilsētas pašvaldībā. Sagatavodams savu dēlu valsts amatiem, tēvs to vispirms nodeva mācībā Kartāgā, Āfrikas provinces galvaspilsētā, pie labākajiem retoriem (daijrunas skolotājiem) un filozofiem. Kartāgas pilsēta tad bija no jauna uzcelta un strauji uzplauka, k|ūdama par Āfrikas provinces centru, zemes pārvaldnieka rezidenci un provinces senāta sēdekļa vielu. Apulējs mīlēja šo pilsētu. Te aizritēja viņa agrās jaunības gadi, te nobrieda arī viņa filozofiskie uzskati, un te, liekas, viņš pavadīja savas dzīves otro pusi. Savās runās un deklamācijas viņš nerimst slavināt šo pilsētu, cildina tās turību, pilsoņu godīgumu un izglītību.

Bagāto romiešu dēli neapmierinājās ar sava zeme iegūtām zinašanām, bet pēc studiju beigšanas devās uz Grieķiju, lai tur papildinātos izvēlētajā arodā. Tā darīja ari Apulējs. Apguvis Kartāgā gramatikas, retorikas un filozofijas pamatus, viņš dodas uz Atēnām, kas atkal bija kļuvušas par grieķu izglītības centru. Seit tas iedziļinājās grieķu lite-

ralūrā, retorikā un Piatona filozofijā; it sevišķi viņš interesējās par visu ko neparastu un brīnumainu, kas jo spilgti atrada izpausmi jaun- platonisma mācībās. Atēnās Apulējs pavada vairākus gadus, cītīgi nododamies savām studijām. Sai pašā laikā viņš iepazīstas ar sofistu' dai|runas teoriju un praksi, kas toreiz bija atplaukusi jau pa otram lāgam, un saraksta savus pirmos darbus grieķu valodā. Kā tipisks otrās sofistikas pārstāvis viņš izsmalcināto un krāšņo sofistikas stilu ienes latīņu literatūrā.

Iepazinies Atēnās ar visām zinātnēm, kas nepieciešamas jurista kar jerai, viņš vispirms apce|o Grieķiju, kur vēlāk klaiņo viņa Lūcijs ēzeļt adā, Samas salu un Friģiju, beidzot nonāk Romā un ar spožiem panākumiem tur uzsāk advokāta praksi, parādīdams krietna daiļrunātāja spējas.

Pēc tēva nāves Apulējs atstāj Romu un atgriežas savā dzimtene-, pilsēta Madaurā, lai tur saņemtu bagātu mantojumu. Te viņš ierodas ap 155. g. Kaut gan savā dzimtenē rakstnieks guva ievērojamus panākumus, tomēr viņš le ilgi neuzturējās, bet uzsāka jaunu ceļojumu. Ce|a no Madauras uz Aleksandriju viņš saslima un apstājās Oijas pilsēta (tagad Tripole). Seit tas satika savu studiju biedru Pontiaku. kas ar viņu kopā bija mācījies Atēnās, un pa slimības laiku uzturējās Pontiaka mātes daiļās atrailries Emīlijas Pudentillas namā. Tā ka jaunais Apulējs jau bija iztērējis lielāko tēva mantojuma daļu un nebija pieradis dzīvot trūkumā, viņš nolēma apprecēt sava drauga māti Lielo gadu starpību izlīdzināja Pudentillas daiļums, iznesība un b;i gātiba.

Bet Pudentillas pirmā vīra radinieki, nebūdami apmierināti ar šim laulībām, apvainoja rakstnieku, ka tas gribot laupīt dēliem mātes man tojumu. Tie sakūdīja pret Apulēju pat viņa draugu Pontiaku, kas ari pārgāja Apulēja pretinieku pusē. Taču drīz pēc tam Pontiaks nomira, paspēdams pirms nāves samierināties ar savu draugu un patēvu. Tad Apulēja pretinieki izmantoja Pudentillas jaunāko dēlu, un tas iero sināja bīstamu apsūdzību liesā, apvainodams Apulēju maģijā, t. i., bur vestībā, ar kuras palīdzību rakstnieks it kā apbūris viņa māti.

Tiesas process notika Sabralā, Mazās Sirles piekrastes pilsētā, 158. g Rakstnieks pats bez kāda aizstāvja stājās Āfrikas provinces pārvaldnieka Klaudija Maksima priekšā un ar spīdošiem panakumiem alvai rija pret viņu celtos apvainojumus: tiesneši to attaisnoja. Sīs interesantas prāvas rezultātā radās viņa slavenā runa, kas literatūra pazīstama ar nosaukumu «Aizstāvēšanās pret apsudzibu burvestībā» (Apologia sive 4fratio de magia).

Pēc šis prāvas no Oijas Apulējs atgriezās Kartaga. Par talakam viņa dzīves gaitām mums nav gandrīz nekādu datu. Nav pat zināms, kad viņš miris. Mes zinām tikai to, ka ap 170. g. viņš vēl dzīvoja Karfāgā un bija ieguvis tur un citās Āfrikas pilsētās nepārspējama oratora un izcila filozofa slavu. Domājams, ka viņš mūža pēdēji posmā, būdams sofistikas otrā uzplaukuma pārstāvis, apceļojis Ziemel- āfrikas pilsētas, lasīdams tur lekcijas.

2. Apulēja darbi

Apulējs ir sava laikmeta raksturīga parādība. Viņa daiļrade bija |oti plaša un dažāda. Viņš rakstīja gan grieķu, gan latiņu valodā un lepojās ar to, ka abās valodās varēja tikpat viegli izteikt savas domas.

Viņa grieķu valodā sarakstītie darbi nav pārdzīvojuši ilgo gadsimtu tumsu. Taču arī viņa darbi latīņu valodā nav mums visi zinārnv Tāpat viņa tulkojumi no grieķu valodas prozā un dzejā nav saglabājušies, piemēram, traktāts «Par valsti» un visi dabaszinātniskie raksti. Bez tam ir zināms, ka viņa spalvai piederēja vairāki apcerējumi un grāmatas par vēsturi, muziķu, matemaliku, astronomiju un pat lauksaimniecību. Apulēja zinātkārei patiesi nav robežu. Viņš ir rakstnieks un vēsturnieks, solists un mags, dabaszinātnieks un matemātiķis, jurists un filozofs. Tā kā Apulējs nebija pievērsies tikai vienai zinātnes nozarei, tad viņa zinātnisko darbu vērtība nebija augsta.

Visu viņa daiļrades mantojumu, kas sasniedzis mūsu dienas, varam iedalīt trijās grupās: 1) filozofiskie raksti, 2) runas un deklamācijas, 3) romāns «Zelta ēzelis» jeb «Pārvērtības».

Apulējs pats sevi dēvē par filozofu. Filozofija viņš nav patstāvīgs, bet pilnīgi seko Platonam. Viņa darbi «Par Platonu un viņa mācību», «Par pasauli», «Par Sokrātā dievību» ir radījuši filozofijas vēsturnieku vidu Ievērojamu interesi.

Pie otras grupas pieder jau minētā «Aizstāvēšanās pret apsūdzību burvestība», dēvēta arī par «Apoloģiju», un «Florida» — «Ziedu vītne».

«.Aizstāvēšanās pret apsūdzību burvestībā» ir gandrīz vienīgais ķei- zarvalsts laikmeta daiļrunas paraugs. To viņš teica tiesā, lai aizsargātu savu dzīvību, jo par burvestību draudēja nāves sods. Sī «Apoloģija> dod spilgtu priekšstatu par Apulēja virtuozajiem daiļrunas paņēmieniem. To lasot, rodas iespaids, ka viņš nevis aizstāvas tiesā, bet uzstājas publikas priekšā, lai, izraudzījis par tematu savu pretinieku aplamos uzbrukumus, klausītājus uzjautrinātu.

Patiesi, Apulējs nemaz nebija paredzējis, ka šis tiesas process Sab ratā sagādās viņam tik lielu un neparastu slavu, ka tas palīdzēs viņa daiļrunai pārdzīvot ilgos gadu simteņus. Kaut gan «Apolcģija» bija publicēta, tomēr tā nespēja izkliedēt aizdomas, ka Apulējs ir mags un burvis. Notika pavisam otrādi, neka bija domāts: Āfrikas provinces iedzīvotāji nespēja atbrīvoties no aizdomām, un Apulēja burvja reputācija saglabājās no paaudzes uz paaudzi.

Māksliniecisko izdomu «Zella ēzeli» māņticīgie afrikāņi pieņēma par^cālu īstenību. Tie noticēja, ka Apulējs ir liels burvis, kas sadrau dzejios ar Tesalijas raganām un tiešām reiz pārvērties par ēzeli. Pec rakstnieka nāves tautas fantāzija padarīja viņu par ievērojamu burvi un pat par antikristu.

Savas Kartāgā teiktās runas Apulējs izdeva četros krājumos. Kad-, nezināms viņa talanta cienītājs bija izrakstījis šo runu spilgtāko:- fragmentus. Tie ir saglabājušies līdz mūsu dienām ar nosaukumu <Hlorida» — «Ziedu vītne», kas ir smalki noslīpētu deklamāciju krā jums ar dažādu saturu.

Apulējs pasaules literatūra k|uvis ievērojams ar savu fantastisko un satirisko romānu «Zelta ēzelis» jeb «Pārvērtības» (oriģinālā Meta- morphoseon libri XI sive de asiņo aureo). Latīņu manuskriptā šis romāns nosaukts par «Metamorfozām», t. i., par «Pārvērtībām», bet baz nīctēvs Augustīns to citē ar nosaukumu «Zelta ēzelis». Epitets «zelta», t. i., «lieliskais», norāda uz romāna lasītāju vērtējumu. Tā sižets īsumā ir šāds.

Kāds jauns korintietis, vārdā Lūcijs, dodas ceļojumā pa Tesaliju. kas izslavēta ar savām zintīm. Viņš apmetas pie augļotāja Milona

Ie Lūcijs dzird dažas dīvainības: pati namamate esot visā apkārtne izdaudzināta par nepārspējamu burvi. Būdams zinātkārs un gribē dams iespiesties noslēpumainajās burvestībās, Lūcijs stājas sakaros ar namamātes kalponi Fotidu, jo tai ir zināmi kundzes burvestību noslē purni. Viņš ar tās palīdzību tiešām noskatās, kā namamāte, ieziedusies ar kādu ziedi, pārvēršas par ūpi un aizlido. Nu arī viņš vēlas pārvērsties par šo putnu, bet Fotida aiz pārskatīšanās sleigā paķer kār biņu ar citu ziedi, un Lūcijs ūpja vietā kļūst par ēzeli. Sim ēzelim paliek cilvēka prāts un tieksmes. Viņš zina arī līdzekli, kā atkal kļūt par cilvēku — pietiek tikai noplūkt un pakošļāt rozes. Taču dažāda» likstas stājas ceļā, un ēzelis nevar nokļūt pie rozēm, tāpēc agrākā izskata atgūšana uz ilgāku laiku aizkavējas. Ēzeli tai pašā naktī nozog laupītāji, un tā saimnieki mainās cits pēc cita. Daudzkārt mocīts un sists, viņš ir jau tuvu bojā ejai. Kad pēdējais īpašnieks grib to izmantot kauna pilnai publiskai izrādei, ēzelim izdodas aizbēgt. Viņš izmisumā vēršas ar lūgšanām pie dieves Izidas. Tā viņam parādās sapnī un apsolās glābt, ja tas savu turpmāko dzīvi veltītu viņai. Jau otrā dienā ēzelis satiek Izidas svinīgo procesiju, noplūc rozes no rožu vainaga, kas ir viņas priestera rokās, un kļūst atkal par Lūciju. Atdzimušais nu iegūst paša Apulēja pazimes. Viņš ir piedzimis Madaurā, viņu iesvētīja Izidas mistērijās, tas dodas uz Romu un tur kļūst par advokātu, iemantodams lielu daiļrunātāja slavu.

Sai sižetā nav nekā oriģināla. Grieķu folklora jau sen pirms Apulēja pazina cilvēku, kas ar zintim pārvēršas par dzīvnieku un atkal atgūst cilvēka izskatu. Atcerēsimies arī latviešu teikas par vilkačiem.

Apulēja «Zelta ēzelis» ir grieķu rakstniekam Lūkiānam piedēvēta sacerējuma «Lūkijs vai ēzelis» (Lottkios ē otios) pārstrādājums. Iespraustās daļas un 11. grāmata ar pusautobiografisku raksturu pieder pašam Apulējam. Seit mēs sastopam dažādus nostāstus par burvēm, ragainim, laupītājiem, neuzticamām sievām, pūķiem, dažādiem brīnumiem, slepkavībām, indētājiem u. c.

Starp daudzām romānā iespraustam epizodem sevišķi ievērojams ir stāsts par «Amoru un Psihi». Tā varone ir Psihe (psyche — dvēsele)

Viņas noziegums un ciešanas ir neatvairāmās zinātkāres rezultāts, viņa lemta ciešanām un pazemojumiem, kamēr galu galā iejaucas augstāka vara un to glābj. Jau senā pasaule šo stāstu saprata kā alegoriju, un šai ziņā Psihe ir tieša paralēle romāna varonim Lūcijam, jo ari viņš ciešanās un pazemojumos atdzimst par jaunu cilvēku.

Apulēja slava jau senatnē bija |oti liela. Ceturtaja un piektajā mūsu ēras gadsimtā kaldināja medaļas ar viņa attēlu. Starp astoņdesmit statujām, kas ceturtajā gadsimtā greznoja Konstantinopoles termas, bija tikai četri slavenu romiešu tēli: Apulēja, Vergilija, Cēzara un Pompēja. «Zelta ēzelis» bija labi pazīstams arī viduslaikos. Divas noveles par toverī paslēpto neuzticamās sievas pielūdzēju un par pielūdzēju, kas sevi nodevis šķaudot, Bokačo gandrīz bez pārgrozījumiem ir ietilpinājis savā «Dekamerona». Sevišķu ievēribu ieguva stāsts par «Amoru un Psihi». Sās epizodes sižets daudzkārt izlietots literatūrā: Francijā to darīja Lafontēns, Vācijā — Vīlands, Krievijā — Bogda- novičs («Dušečka»), Spānijā — Kalderons u. c. Sis pats sižets deva ierosmi vairāķiem gleznotajiem un tēlniekiem, kā Rafaelam, Kanovam, Torvaldsenifm u. c.

Apulējs ne tikai iepriecina lasītāju ar savu atjautību, bet ari parāda tam svešu un tālu, no mums vēstures tumsā atkāpušos dzīvi. Mēs ar pateicību pieminam «Zelta ēzeļa» autoru, kas minams blakus lielajiem pasaules literatūras gariem.

PIRMĀ

GRĀMATA

Es tev, lasītāj, pastāstīšu dažādus gadījumus Mīlētas stilā1 un Iegūšu tavu labvēlību ar piemīlīgu tērzēšanu, ja tev iepatiksies mani uzklausīt un ja atzīsi par lietderīgu ieskatīties ēģiptiešu papirusos,2 kas aprakstīti ar Nīlas niedres smaili.3 Tu klausīsies un brīnīsies, kā šeit ļaudis pārvēršas dažādos veidos, kā mainās to likteņi un kā tie atkal atgūst savu agrāko izskatu. Es sāku. Vispirms dažus vārdus par to, kas es esmu.

Manas dzimtas šūpulis ir Atikas Himēts,4 Efiras Istms5 un Spartas Tainars6 — tīkamās tāles, lielo ģēniju mūžam slavētie lauki. Seit es pavadīju savus pirmos bērnības gadus un iemācījos atisko izloksni.7 Pēc tam, vēl tikai sākdams savu izglītību, devos uz Latijas galvaspilsētu8 un tur ar lielām pūlēm bez skolotāja palīdzības iemācījos arī kvirītu" dzimto valodu.10

Tāpēc vispirms es lūdzu man piedot un neapvainoties, ja manā rupjajā stilā rastos sveši un romiešu sabiedrībā nelietojami un neatzīti izteicieni.11 Taču šī dažādība izteiksmē atbilst pēkšņo pārvērtību spraigajam tēlojumam, un mans vienīgais nolūks ir tevi uzjautrināt. Sāksim nu grieķu stāstu! Klausies uzmanīgi, lasītāj, tas tev patiks!

2. Reiz savās darīšanās es devos uz Tesaliju,12 kur esmu iecienīts savas mātes radniecības dēļ ar slaveno Plūtarhu13 un viņa brālēnu filozofu Sekstu14 . Kad, jādams uz sava iezemiešu spožbaltā zirga, biju pārvarējis kraujus kalnus, stāvas nogāzes, aprasojušas kalnu pļavas un kukuržņainus tīrumus, es nolēcu no zirga, kas jau bija ļoti noguris, lai arī pats izkustēdamies varētu izstaipīt nosēdētās kājas. Tad es rūpīgi ar lapām noslaucīju zirgam sviedrus, noglāstīju tā ausis, izņēmu no mutes dzelžus un lēnos soļos vedu uz priekšu, lai viņš savu vēderu paspētu atbrīvot parastā un dabīgā kārtā no nepatīkamās neērtības. Kamēr zirgs, pašķiebis galvu sānis, gribēja, garām ejot, noplūkt mielastam zāli pļavā, es piebiedrojos diviem ceļa gājējiem, kas soļoja nedaudz man pa priekšu. Kad es sāku klausīties, par ko tie sarunājas, viens no tiem skaļi iesmējās un sacīja:

«Rimsties reiz ar šim tenkām! Tas ir tikpat aplamas, cik nejēdzīgas un tukšas!»

To dzirdēdams, es, kas vienmēr labprāt klausos jaunas ziņas, saku:

«Tieši otrādi, turpini! Ļaujiet ari man piedalīties jūsu sarunā! Neesmu ziņkārīgs, bet gribu zināt ja ne visu, tad iespējami vairāk, turklāt patīkamais stāsts atvieglos mums uzkāpt šai kraujajā pakalnā.»

3.  Tas, kas valodu sāka pirmais, atbild:

«Tiešām šie izdomājumi ir tikpat patiesi, it kā kāds gribētu apgalvot, ka ar burvestībām varētu straujām upēm likt tecēt atpakaļ, jūrām laiski stingt, vējiem rimties, saulei apstāties, mēnesim putās krist uz zemi, zvaigznēm atrauties no debess juma, dienai izzust un naktij iestāties.»

Tad es, kļuvis drošāks, saku:

«Lūdzu, tu, kas pirmais sāki valodu, turpini stāstīt, ja tev tīk un nav apnicis!»

Arī otram tūdaļ bilstu:

«Tu taču, aizbāzis savā stūrgalvībā ausis, noraidi to. kas varbūt var izrādīties par tīru patiesību. Herkuls man liecinieks, tev nav ne mazākās jēgas par to, ka tikai uz iepriekšējiem aizspriedumiem dibināti pieņēmumi liek mums bieži vien uzskatīt par blēņām to, kas jauns, nav vēl nekad ne dzirdēts, ne redzēts vai kas liekas pavisam ar prātu neaptverams. Bet, ja tu ieskatīsies dziļāk, tad ievērosi, ka tas ir ne tikai labi saprotams, bet arī viegli izdarāms.

4.  Piemēram, pat vēl vakar vakarā, kad es sacenzdamies ar savu galda biedru, ēdu siera pīrāgu, tik tikko nenosmaku, jo gribēju norīt lielāku siera gabalu, nekā parasti'; pēkšņi mīkstais un lipīgais ēdiens man iestrēdza rīklē un aizsprostoja elpas ceļu. Arī vēl nesen Atēnās tieši pie Krāšņā partika15 , es pats ar savām acīm redzēju kādu apkārtcejotāju jokdari, kas norija ļoti asu jātnieka zobenu, smailo galu vispirms. Drīz pēc tam viņš iedūra kādu mednieka šķēpu par niecīgu atalgojumu dziļi sev iekšās, un, lūk, šķēpa smaile, ko viņš iedūra vēderā, iznāca līdz ar kātu pie spranda caur rīkli ārā uz augšu; šķēpa galā uzlēca jauns, daiļš zēns, kas sāka tur locīties un dejot ar tādu veiklību, it kā tam nemaz nebūtu ne kaulu, ne cīpslu. Visi klātesošie noraudzījās viņā ar sevišķu izbrīnu. Varētu teikt, ka pie červeļalnā ārstu dieva zižļa16 ar pusapgrieztiem zariem karājas skaista čūska, kas locīdamās vijas tam apkārt. Bet, lūdzu, tu kas sāki valodu pirmais, esi tik labs un atkārto savu stāstu vēlreiz! Es viens pats tev ticēšu ari tava biedra vietā un pirmajā dzertuvē, kur mēs iegriezīsimies, pacienāšu tevi ar brokastīm. Uz to tu vari paļauties!»

5. Bet viņš man atbildēja:

«Es labprāt piekritu tam, ko tu saki. Tagad nu varu iesākto turpināt. Bet vispirms zvēru tev, soģe man Saule, visuredzētāja dieve, ka stāstu jums tīru patiesību, un jūs arī nešaubītos, ja ierastos tuvākajā Tesalijas pilsētā, kur tikai par to vien runā, jo tas ir noticis visu acu priekšā. Bet vispirms jums jāzina, kas es esmu un no kurienes. Esmu aigijietis17 Aristomens. Ziniet arī, kā es nopelnu savu iztiku: ar medu, sieru un tamlīdzīgām precēm apbraukāju visu Tesaliju, Aitoliju un Boiotiju, apgādādams krodziniekus. Dabūjis zināt, ka Hipatā18 , Tesalijas ievērojamākajā pilsētā, par ļoti pieņemamu cenu pārdod svaigu un garšīgu sieru, es steidzos turp, lai nopirktu to visu. Bet, kā tas mēdz bieži būt, biju izkāpis no rīta ar kreiso kāju no gultas, un cerība uz krietno peļņu mani pievīla, jo visus krājumus jau dienu pirms tam bija nopircis lieltirgotājs Lups. Tā kā biju noguris no veltīgās steigas un bija arī pienācis vakars, es devos uz pirti.

6.   Un tad es ieraugu savu draugu Sokrātu19 ! Sēž viņš zemē, tikai pa pusei to sedz vecs, skrandains apmetnis. Gandrīz nemaz vairs negribēju to pazīt: viņš bija bāls kā liķis un izkaltis gluži kā skelets, līdzīgs tiem likteņa pabērniem, kas krustcelēs lūdz ubaga dāvanas. Kaut gan es viņu labi pazinu un biju viņa draugs, tomēr ar šaubām sirdi eju pie viņa un saku:

«Ai Sokrat, kas ar tevi? Kāds 'tu izskaties! Kas ar tevi noticis! Tevi mājā jau apraudaja un skaļi sauca tavu vārdu20 kā mirušam! Taviem bērniem ar provinces tiesneša rīkojumu ir iecelti aizgādņi. Tava sieva tev sarīkoja pienācīgu piemiņas mielastu, no ilgām sērām un skumjām viņa ir galīgi novārgusi un tā izraudājusi acis, ka gandrīz nemaz vairs nevar redzēt, viņas vecāki to spiež atkal precēties un ienest prieku skumjajā namā. Bet tu sēdi šeit ka spoks par kaunu mums visiem!»

«Ai Aristomen,» viņš man atbildēja, «tu nepazīsti vēl slidenos un krāpīgos likteņa ceļus, nezini, cik tas nepastāvīgs un cik pēkšņi un nenovēršami tas mainās!»

To teikdams, viņš slēpa aiz kauna sen jau piesarkušo seju savās salāpītajās skrandās, atsegdams pārējo miesas daļu no nabas līdz pat vīrieša atribūtam. Tad es, nevarēdams ilgāk paciest šo nožēlojamās nabadzības un ciešanu ainu, satvēru to aiz rokas, gribēdams viņu piecelt.

7.  Bet viņš vēl arvien ar aizklātu seju sauca:

«Atstāj mani! Ļauj liktenim joprojām gavilēt par savas uzvaras zīmi, ko tas pats sev cēlis!»

Es piespiedu viņu man sekot, nekavējoties apģērbu vai, pareizāk sakot, apsedzu ar vienu no saviem diviem apmetņiem un tūliņ ievedu pirtī, sagādāju ziežamo eļļu un slaukāmo palagu, rūpīgi noberzu biezo dubļu kārtu un, kārtīgi nomazgājis, pats ari jau sajuzdams kaulos gurdumu, ar lielām pūlēm nogurušo atbalstīdams, ievedu savā pajumtē, guldinu gultā, paēdinu, atspirdzinu ar malku vīna un uzjautrinu ar savu tērzēšanu. Sāka jau viņam patikt sarunas, joki, asprātības, pat dzēlīgas zobgalības; te pēkšņi viņš, smagi nopūzdamies, nikni iesita ar labo roku sev pa pieri un izsaucās:

«Ai, es nelaimīgais! Sais likstās iekritu tikai tādēļ, ka biju dedzīgs izdaudzināto gladiatoru cīņu cienītājs. Kā tu pats labi zini, es, atbraucis uz Maķedoniju izdevīgās tirdznieciskās operācijās, kas mani tur aizturēja deviņus mēnešus, atgriezos ar pilnu maku. Biju jau tuvu pie Lārlsas21 . Pa ceļam gribēju noskatīties sacīkstēs, bet kādā vientuļā un dziļā aizā man uzbruka nekrietni laupītāji un atņēma visu mantu, taču pats gan izglābos ar veselu ādu no viņu nagiem. Sādā postā es iiegriezos pie kādas krodzinieces Mērojas, jau pavecākas gados, bet vēl diezgan izskatīgas sievietes. Viņai es Izstāstīju gan par sava ilgā ceļojuma iemeslu, gan par bīstamo atgriešanos un nožēlojamo aplaupīšanu. Viņa mani uzņēma sevišķi laipni, piedāvāja man garšīgas vakariņas, pie tam gluži bez maksas, un drīz vien, kaisles valdzināta, guldina pie sevis gultā. No šā brīža es kļuvu nelaimīgs. Pārgulējis pie viņas tikai vienu vienīgu reizi, es vairs nevarēju tikt vaļā no šiem riebīgajiem sakariem. Pat savas drēbes, ko lāga laupītāji man bija atstājuši, viņai atdevu, arī savu mazo aldziņu, ko es, kad vēl bija spēks, nopelnīju, maisus nesdams, kamēr mani šī labā sieviete un mans ļaunais liktenis noveda tādā stāvoklī, kādā nupat tu mani redzēji.»

8. «Tiešām, tu to biji pelnījis,» es viņam atbildēju, «un pat vēl vairāk, ja var būt vēl kas ļaunāks par tavu bēdīgo likteni, jo tu atzini kaisli un vecu izvirtuli par labāku nekā savu māju un savus bērnus!»

Tad viņš, pielicis rādītāja pirkstu pie lupām, satrauktā balsī saka: «Klusu, klusu!» — un, atskatījies atpakaļ,, vai te var droši runāt, turpina:

«Sargies no šis sievas, ta ir zintiniece, lai ar stīvu nesavaldīgo mēli neiemantotu sev kādu nelaimi!»

«Ko tu saki!» es atbildēju. «Kas tad tā ir par sievieti, tava varenā valdniece, tava krodziniece?»

«Zintiniece.» viņš sacīja, «tai ir vara pār visu. Viņa var nolaist debesi uz zemes, pakārt zemi gaisā, avotiem likt sastingt, klintīm likt izkust, mirušos izsaukt no Tartara22 , dievus nogāzt .no debesim, izdzēst zvaigznes un pat Tartarā likt iespīdēt gaismai.»

«Rimsties, jel rimsties!» es viņu pārtraucu. «Nolaid traģisko priekškaru un runā ar mani vienkāršā valodā!»

«Vai tu gribi,» viņš vaicāja, «dzirdēt no manis par vienu vai par divām viņas izdarībām, labāk sakot, par veselu tūkstoti? Likt iemīlēties sevī ne tikai šās zemes, bet ari Indijas un abu Etiopiju23 vīriešiem, pat antihtoniem24 , ir viņas zintinieciskās mākslas sīkumi un tīrās blēņas! Bet uzklausi to, ko viņa ir veikusi atklāti, daudzu skatītāju acu priekšā.

9. Savu pielūdzēju, kas uzdrīkstējās iemīlēties citā sievietē, ar vienu pašu vārdu viņa pārvērta par niknu bebru, jo šis zvērs, kad tam draud briesmas krist gūstā, glābjas no saviem vajātājiem ar to, ka atbrīvojas no dzimumorgāniem. Viņa gribēja, lai ar šo pielūdzēju notiktu kaut kas tamlīdzīgs, jo tas bija iededzies mīlā pret citu. Ari kādu krodzinieku, kas dzīvoja kaimiņos un bija tai konkurents, viņa pārvērta par vardi. Tagad nu šis sirmgalvis peld savā vīna mucā un, iegrimis padibenēs, laipni aicina ar aizsmakušu kurkstēšanu savus agrākos apmeklētājus. Kadu advokātu, kas bija runājis pret viņu, tā pārvērta par aunu, un nu šis auns tiesā ved prāvas. Kādu sava pielūdzēja sievu, kas kādreiz to bija vīzdegunīgi aprunājusi, bet pati bija grūta, viņa notiesāja uz mūžīgu grūtniecību, iesprostojot tai miesā grūtniecības nastu un tā aizkavējot dzemdības. Tagad visi rēķina, ka ir jau pagājuši astoņi gadi, un šī nabadzīte kļūst arvien resnāka, it kā tai butu gaidāmas ziloņa dzemdības.

10.  Tā kā šādas lietas bieži atkārtojās un daudziem tika nodarīti zaudējumi, tad auga vispārīgs sašutums pret viņu. Kaimiņi nolēma nākamajā diena viņai bargi atriebties, nomētājot to ar akmeņiem." Sos plānus viņa ar dažādām burvestībām izjauca. Gluži kā bēdīgi slavenā burve Mēdeja26 , izlūgusi no Kreonta atlikt aizceļošanu tikai uz vienu dieniņu, sadedzināja pelnos ar liesmu, kas plūda no vainaga, visu viņa ģimeni, meitu un pašu sirmgalvi, — tā arī šī, atnesusi ziedu pazemes dieviem kādas bedres priekšā27 (kā viņa pati man nesen vīna skurbumā atzinās), ar dievību klusās varas palīdzību 'ieslēdza visus iedzīvotājus viņu pašu mājās. Veselas divas dienas tie nevarēja ne aizbīdņus atlauzt, ne izcelt durvis, ne pat izlauzt sienas, kamēr visi pēc savstarpējas norunas vienā balsī sāka skaļi kliegt, dodami vissvētākos zvērestus, ka tic ne tikai nepacels pret viņu rokas, bet steigsies tai palīgā, ja kads citādi domātu darīt. Tas noskaņoja viņu labvēlīgi, un tā atbrīvoja visu pilsētu. Bet to, kas bija ierosinājis viņu nomētāt ar akmeņiem, tumšā naktī ar visu māju, tas ir, ar visam sienām, ar zemi, ar visiem pamatiem, tieši kā bija, pārcēla aiz simta ceļa akmens tālu citā pilsētā, kas atradās kāda krauja kalna virsotne un kur tāpēc trūka ūdens. Tā ka cieši saspiesto iedzīvotāju ēku dēļ jaunajam ienācējam vairs nebija vietas, tad viņa nometa ta māju pie pilsētas vārtiem un aizgaja.»

11. «Brīnišķas,» es teicu, «un tikpat šausmīgas lietas tu, mīļo Sokrat, stāsti! Ari man tu galu galā iedves lielu satraukumu, pat bailes! Es jūtos kā bezdibeņa malā, un man nav vairs šaubu, ka šī, tava vecā, Izmantojot kadas dievības pakalpojumus, jau zina, ko mēs runājam. Tāpēc, dosimies nu ātrāk pie miera; kad būsim izgulējušies un atpūtušies, vēl pirms gaismas bēgsim iespējami tālāk no šejienes!»

Es vēl turpināju izklāstīt savus padomus, bet .labais Sokrāts jau krāca dzijā miegā, jo pa dienu bija noguris un dzēris vīnu, no kura jau sen bija atradis. Es aizvēru durvis, aizgrudu bultas labi stingri, noliku zemo gui- teli cieši pie durvīm, lai aizsprostotu ieeju, un nogūlos uz tās. Sākumā aiz satraukuma es kādu laiku nevarēju iemigt, bet tad ap trešās nakts sardzes laiku2 * es mazliet sāku pievērt acis.

Tikko biju iemidzis, te pēkšņi ar lielu brikšķi - pat laupītāji tā nelaužas iekšā — durvis atsprāga vajā, pareizāk sakot, tās tika salauzītas un izgāztas. Mazā gultele, jau tā diezgan īsiņa, bez vienas kājas un satrunējusi, no spēcīgā trieciena apgāzās; es izvēlos un nogāzos uz grīdas, gultele uzkrita man virsū un apsedza mani.

12. Tad es sapratu, ka daži pārdzīvojumi, dabiski, pārvēršas savā pretstatā. Bieži vien aiz prieka līst asaras, un arī es, no Aristomena pārvērties par bruņurupuci, lielās izbailēs nevareju noturēties no smiekliem. Nokritis uz netīrās grīdas, pazagšus paveru acis sānis un. labi aizsargāts ar uzkritušo gulteli, gaidu, kas notiks, tad ieraugu divas jau labi padzīvojušas sievietes. Vienai bija rokā degoša lampa, otrai — sūklis un kails zobens. Ta apbruņotas, viņas piegāja pie Sokrāta, kas bija cieši aizmidzis. Valodu sāka tā, kurai bija zobens:

«Sis ir, māsa Pantija, mans miļais Endimions29 , mans runcītis, kas dienam un naktīm rotaļājās ar maniem jaunības gadiņiem; šis ir tas, kas manu mīlestību mina kājām, aptraipīja manu labo slavu un gribēja mani atstāt uz mūžīgiem laikiem. Bet es, protams, kad šis viltīgais Odisejs mani atstājis, kā otra Kalipso30 apraudāšu savu mūžīgo vientulību.»

Pēc tam viņa izstiepa savu roku, parādīja mani savai Pantijai un turpināja:

«Un šeit — labais padomdevējs Aristomens, bēgšanas ierosinātājs, kas tagad ne dzīvs, ne miris gu] izstiepies zem savas gulteles, novēro visu to un domā, ka izies sveikā, neraugoties uz man nodarītiem apvainojumiem. Es parūpēšos, lai viņš vēlāk, nē, tūliņ un šai pašā acumirklī saņemtu sodu par vakardienas zobošanos un šodienas ziņkārību.»

13. Tiklīdz es to dzirdēju, sāku svīst aukstus izbaiļu sviedrus; es drebēju un trīcēju tā, ka arī gultele, no manas nemierīgās drebināšanās raustīdamās, dejoja virs manas muguras. Tad labā Pantija sacīja:

«Kāpēc gan mums, māsa, vispirms šo nesaplosīt gabalos, kā to dara bakhantes,31 vai nekastrēt, sasaistot tam kājas?»

Bet Mēroja sacīja — tagad es sapratu, ka tā ir viņa, jo tā atbilda Sokrātā aprakstam:

«Nē, vismaz tam jāpaliek dzīvam, lai šā nožēlojamā līķim uzbērtu kaut cik zemes!»

Pēc tam viņa palieca Sokrātā galvu pa labi, tad kakla kreisajā pusē iegrūda zobenu līdz pašam spalam un plūstošās asinis rūpīgi satecināja nelielā ādas maisiņā, ko pielika tieši pie ievainojuma vietas, lai neviena pilīte nekur nebulu redzama. To redzēju pats savām acīm. Tad labā Mēroja, lai ievērotu, kā man likās, visas upurēšanas ceremonijas,32 iebāza labo roku dziļi vaļējā brūcē, uzmeklēja tur mana nelaimigā drauga sirdi un izrāva to ārā, bet pa to laiku no pārgrieztā kakla nāca gārdzoša skaņa, un viņš izdvesa kopā ar asinīm savu elpu. Aizbāzdama vaļējo brūci ar sūkli, Pantija teica:

«Sūkli, sūkli, jūrā dzimušais, tev upē jānoslīkst!»38

To pateikušas, viņas noņēma man no muguras uzkritušo gulteli, nostājās ar izplestām kājām virs sejas un atslogoja pūšļus, mani visu apliedamas, ar savu riebīgi smirdošo šķidrumu.

14. Tikko viņas pārkāpa slieksni, durvis paceļas savā vietā gluži tādas pašas, kā bijušas: stenderes piekļaujas atkal pie saviem šķērskokiem, aizbīdņi atgriežas savās vietās. Bet es — kāds biju, tāds arī paliku, gulēdams zemē un nezinādams, ko iesākt, kails, nosalis, ar urīnu apliets, gluži kā no mātes miesām nācis, labāk sakot, pusmiris, pārdzīvojis pats sevi un noteikti jau krustam nolemtais kandidāts.34 Tad es teicu pats sev:

«Kas notiks ar mani, ja rīt agri atradīs Sokrātu nogalinātu? Kas ticēs maniem vārdiem, ja arī es tiešām runātu patiesību? Sacīs — būtu saucis vismaz palīgā, ja tu, spēcīgs vīrietis būdams, nevarēji pretoties sievietēm! Tavā acu priekšā nogalina cilvēku, un tu klusē! Kāpēc arī tevi nav nogalinājušas šīs laupītājas? Vai šīs briesmones ir saudzējušas tevi, lai tu pret viņām liecinātu? Tātad, ja tu esi no nāves izbēdzis, tagad tai vairs neizbēgsi!»

Šādas domas mani neatlaidīgi māca, un nakts jau virzījās uz rīta pusi. Par labāko es atzinu jau pirms gaismas paslepu pazust no šejienes un doties prom, cik ātri vien iespējams. Es ņemu savas mantiņas, iebāžu atslēgu caurumā un cenšos atvilkt aizbīdņus. Bet šīs labās un uzticamās durvis, kas pašas no sevis šonakt bija atsprāgušas vaļā, tikai pēc ilgām pūlēm atveras, kad es biju vairākkārt mēģinājis tās atslēgt.

15.  «Ē, kur tu esi?» es saucu. «Atver vārtus! Jau pirms gaismas gribu doties ceļā.» Tad vārtsargs, kas gulēja aiz vārtiem uz zemes, vēl pusmiegā atbildēja:

«Ko? Vai tad tu nezini, ka ceļā uzglūn laupītāji?

Kāpēc tu jau nakti aun kājas? Ja tu esi kaut ko tādu nodarījis, ka gribi mirt, tad mana galva nav tik tukša kā ķirbis, lai es par tevi ietu nāvē!»

«Nav jau vairs tālu līdz gaismai,» es taisnojos. «Bez tam ko gan var atņemt laupītāji ceļavīram, kam nekā nav pie dvēseles? Vai tu, muļķi, nezini, ka kailu nevar izģērbt pat desmit bandīti?»

Uz to viņš, griezdamies uz otriem sāniem un no jauna aizmigdams, neskaidri atņurdēja:

«Kā lai es zinu, varbūt tu savu ceļabiedru, ar ko tu šeit vakar vakarā iegriezies, esi nogalinājis un nu gribi laisties lapās?»

Sai brīdī — vēl to tagad atceros — man likās, ka zeme atveras manā priekšā un Tartara dibenā es redzu izsalkušo suni Cerberu,35 kas grib mani aprīt. Nu es sapratu, ka labā Mēroja patiesi nav aiz līdzcietības saudzējusi manu rīkli, bet gan aiz cietsirdības mani pataupījusi nāvei pie krusta.

16. Atgriezies atkal istabā, es sāku pārdomāt, kā labāk sev varētu padarīt galu. Bet, tā kā man liktenis nebija atstājis neviena cita ieroča, kas noderētu pašnāvībai, izņemot vienīgi gulteli, tad es sacīju:

«Gultele, mana gultele, mana sirdsmīļā, kopā ar mani tu pārdzīvoji tik daudz likstu, tu zini un redzēji, kas šonakt notika. Es vienīgi tevi tiesas priekšā varu piesaukt par mana nevainīguma liecinieci. Dod man labu ieroci, kad es steidzos uz pazemi!»

To teikdams, es tuvojos gultelei, atraisu auklu, kas tajā bija iepita, apmetu vienu auklas galu ap baļķi, kas rēgojās augšā pie loga, un piestiprinu to, bet otrā galā izveidoju stipru cilpu, pakāpjos uz gulteles, lai dotos nāvē, un iebāžu cilpā galvu. Bet, kad es ar kāju atgrudu balstu, kas mani turēja, lai mans svars krītot savilktu auklu ap kaklu un noslēgtu elpai ceļu, pēkšņi aukla, kas jau bija pavisam veca un satrunējusi, trūkst, un es no pašas augšas kritu lejup, uzgāžos tieši virsu Sokratam, kas gulēja man blakus, un mēis abi noveļamies zemē.

17. Un, lūk, tieši šai mirklī vārtsargs atrauj durvis un visā kaklā sauc:

«Kur tu esi? Kāpēc nakts tumsa tik traki gribēji steigties, bet tagad ietinies krāc?»

Tad Sokrāts pieceļas pirmais — es nezinu, vai no mana kritiena, vai no šā skaļa kliedziena pamodies- — un saka:

«Ne jau bez pamata visi ceļotāji lād šos kroga puišus. Sis aiz ziņkārības nelaikā bāž šeit savu degunu; man liekas, viņa nolūks bija kaut ko nozagt. Mani, tā nogurušu, ar savu skaļo kliegšanu tas uzmodināja no salda miega.»

Tūdaļ jautri un ar priecīgu prātu es lecu kājās. Necerēta laime pilda manu sirdi, un es saku:

«šeit, uzticamais vārtsarg, ir mans ceļabiedrs un mans brālis! Bet tu nakti savā skurbumā ļaunprātīgi mani apmeloji, ka es esot viņu nogalinājis.»

Tad es apkampju Sokrātu un skūpstu viņu. Bet šis, saodis riebīgo šķidrumu, ar ko mani bija aplējušas abas lāmijas36 , saka:

«Taisies projām! Tu smirdi kā veca -ateja!» Tad viņš sāka mani laipni izvaicāt, kāpēc es tā smirdot. Bet es, nelaimes sistais, izdomājis kādu muļķīgu joku, kas man pēkšņi ienaca prāta, cenšos novirzīt sarunu uz citu priekšmetu un, uzsitis viņam uz pleca, saku:

«Iesim nu! Baudīsim jauko rīta pastaigu!» Es ņemu savas mantiņas, samaksāju krodziniekam par naktsmāju, un mēs abi dodamies ceļā.

18.  Bijām jau pagājuši labu gabalu. Austošā saule zeltīja kalnus un Ielejas. Es ziņkārīgi un vērigi aplūkoju sava biedra kaklu, tieši to vietu, kur viņas, kā es pats redzēju, iedūra zobenu, un nodomāju: «Bezprāti, tu biji saldā vīna pilns, ja redzēji sapnī tādus brīnumus! Sokrāts ir dzīvs, sveiks un vesels! Kur ir brūce, sūklis? Un kur tad ir beidzot rēta, tik dziļa un tik svaiga?»

Tad es paveros pret savu pavadoni un saku:

«Ārstiem taču ir taisnība, ja tie apgalvo, ka ļaudīm, kas kuņģi pārpilda ar barību un žūpo, rādās briesmīgi un smagi sapņi. Šonakt man bija baiga nakts ar briesmīgiem un šausmīgiem sapņiem, jo vakar pārāk dziļi ieskatījos kausā, un man pat vēl tagad liekas, ka viss esmu notašķīts un notriepts ar cilvēka asinīm.»

Bet viņš smaidīdams atbildēja:

«Nevis ar asinīm, bet ar urīnu tu esi apliets! Arī es pats šonakt sapņoju, ka mani nogalināja, man sāpēja kakls, likās, ka pašu sirdi rauj ārā no krūts, un arī tagad man grūti elpot, ceļi trīc, kājas ļodzas, un es vēlētos kaut ko iekost, lai atkal varētu atgūt spēkus.»

«Lūk, brokastis tev gatavas!» es viņam atbildu un tūdaļ noņemu savu pārmetamo somu no pleciem, nekavējoties sniedzu viņam maizi ar sieru un saku:

«Apsēdīsimies zem šīs platānas!»

19.  Mēs apsēdāmies, un arī es pats kopā ar viņu sāku ieturēt brokastis. Te es redzu, ka viņam, kāri ēdot, acis pēkšņi iekrīt, sejas krāsa kļūst līķa bālamā un spēki gurst. Beidzot viņa dzīvā sejas krāsa tā pārvērtās, ka man atkal acu priekšā atainojās abas nakts fūrijas37 un maizes kumoss aiz izbailēm iestrēdza man rīklē, kaut gan tas bija samērā mazs, un netika ne lejup, ne augšup. Arī niecīgais ceļa gājēju skaits38 vairoja manu satraukumu. Vai gan kāds ticēs, ka viens no diviem ceļavīriem būtu nogalināts bez otra vainas?

Kad Sokrāts bija pietiekami paēdis, viņš sāka sajust stipras slāpes, jo bija notiesājis vairāk nekā pusi no mana teicamā siera. Netālu no platānas, kur mēs apsēdāmies. tecēja neliels strautiņš, lēns, mierīgs kā dīķis un mirdzēdams kā sudrabs vai kristāls.

«Seit,» es viņam saku, «dzesē slāpes dzidrā avota valgmē!»

Viņš pieceļas, atrod lēzenāku vietu krastā, nometas ceļos pie tā, noliecas uz priekšu un, izstiepis kaklu, sniedzas pie ūdens. Tikko viņš bija apslapinājis lūpu galus ar ūdens valgmi, te rēta kaklā plaši atveras vajā, sūklis pēkšņi izkrīt no tās upē un nopil dažas asins lāses. Viņa līķis gandrīz iegāztos upē, ja es to nebūtu satvēris aiz vienas kājas un ar pūlēm uzvilcis augstākā vietā. Seit es savu 'nelaimīgo ceļabiedru apraudāju, cik to atļāva apstākļi, un pie upes to apbēru uz mūžīgiem laikiem ar smiltīm. Pats es, trīcēdams un drebēdams par sevi, pa dažādiem aplinku un vientuļiem ceļiem bēgu pa galvu pa kaklu un, it kā pats būtu kādu nogalinājis, atteicos no savas dzimtenes un mājas un devos labprātīgā trimdā. Tagad es esmu no jauna apprecējies un dzīvoju Ai toli jā39 .»

20. To pastāstīja Aristomens. Bet viņa pavadonis, kas tūliņ pašā sākumā stūrgalvīgi liedzās ticēt viņa vārdiem, sacīja:

«Nav nekā neticamāka par šīm pasakām, nekā muļķīgāka par šiem meliem!» Pēc tam, paskatījies uz mani, piebilda: «Vai tu, izglītots cilvēks, kā rāda tava āriene un uzvedība, tici šādām pasakām?»

«No savas puses patiesi neko neuzskatu par neiespējamu,» es viņam atbildu, «un, manuprāt, tas viss, ko liktenis nolēmis, ar mirstīgiem arī notiek. Bieži ar mani, ar tevi, ar katru cilvēku notiek brīnišķas un gandrīz neiespējamas lietas, kurām neviens neticēs, ja stāstītu tādam, kas nav pats to piedzīvojis. Bet šim cilvēkam, Herkuls man liecinieks, es ticu un sirsnīgi pateicos par to, ka viņš man sagādāja prieku ar jauko stāstu. Es gluži bez piepūles un garlaikošanās esmu veicis grūtu un garu ceļa gabalu. Arī mans rikšotājs, domāju, priecājas par šo laipnību. Es taču, nenopūlēdams viņu, nokļuvu līdz pašiem pilsētas vārtiem, nevis sēdēdams tā mugurā, bet gan pats uz savām ausīm.»

21. Seit izbeidzās mūsu kopējais ceļš un saruna. Abi mani ceļabiedri aizgāja pa kreisi uz tuvējo ciemu. Es turpretī steidzos uz pirmo mājvietu, ko ieraudzīju, ienācis pilsētā, un tūliņ vaicāju gados jau pavecai krodziniecei:

«Vai šī vieta ir Hipata?» Viņa pamāja man ar galvu.

«Vai tu pazīsti kādu Milonu, kas ir viens no pilsētas dižvīriem?»

Tā iesmējās un atbildēja:

«Pirmais dižvīrs šeit tiešām ir Milons, jo viņš dzīvo ārpus pilsētas un ārpus pilsētas mūriem.»

«Jokus pie malas, labo māmiņ!» es teicu. «Saki, lūdzama, — kas viņš tāds un kur viņš dzīvo?»

«Vai tu redzi,» viņa teica, «pēdējos logus, kas saskatāmi iztālēm ārpus pilsētas, un otrā pusē vārtus uz tuvējo šķērsieliņu? Tur dzīvo šis Milons, sevišķi naudīgs un ļoti bagāts, bet izdaudzināts par ārkārtīgu skopuli, visiem pazīstams kā negodīgs un nekrietns cilvēks. Viņš nodarbojas visvairāk ar augļošanu, aizdodams naudu pret zelta un sudraba lietām, bet dzīvo ieslēdzies nabadzīga namā un domā arvien tikai par ieraušanu; viņam lr ari sieva, kas dala ar viņu šo pašu posta dzīvi, tam Ir tikai viena kalponīte, un viņš arvien staigā kā ubags.»

To dzirdējis, es pasmaidīju iun sacīju: «Ļoti laipni un gādīgi mans Demejs ir parūpējies par mani. Viņš man ir ieteicis apmesties pie tāda vīra, kura namā nebūs jābaidās ne no tvana, ne no virtuves garaiņiem.»

22.  Es eju gabaliņu tālāk, nonāku pie Milona nama un sāku stipri klauvēt pie cieši aizbultētām durvīm. Beidzot iznāk kāda meiča un vaicā: *

«Klau, kāpēc tu tik stipri klauvē pie durvīm? Pret kadu drošību tu gribi aizņemties naudu? Vai tad tu esi vienīgais, kas nezina, ka tikai zeltu un sudrabu mēs ņemam ķīlai?»

«Man ir pavisam cita vajadzība,» es atbildēju, «saki man, — vai sastapšu tavu kungu mājā?»

«Protams,» viņa sacīja, «bet kāpēc tu tā vaicā?»

«Es atnesu no korintieša Demeja viņam rakstītu vēstuli.»

«Kamēr es tevi pieteikšu,» tā atteica, «pagaidi tepat!»

To teikusi, viņa atkal aizbultēja durvis un iegāja iekšā. Pēc brītiņa tā atgriežas, atver duvis un saka:

«Viņš tevi lūdz!»

Iegājis es redzu Milonu atlaidušos neizskatīgā, mazā atgulitnē u,n taisāmies pašlaik ieturēt pusdienu maltīti.18 Viņam pie kājām sēdēja tā sieva, bet priekšā atradās galds ar tukšu bļodu. Norādījis uz to, viņš teica:

«Lūdzu, esi mūsu viesis!»

Es pateicos un nododu tūliņ tam Demeja vēstuli, bet viņš, to steidzīgi izlasījis, saka:

23.  «Esmu labajam Demejam ļoti pateicīgs, ka tas man atsūtījis tik mīļu viesi.»

To teicis, viņš pavēl sievai atbrīvot savu vietu, bet man tur apsēsties. Kad es vēl aiz pieklājības vilcinos.

viņš, satvēris mani aiz apmetņa stūra, nosēdina sev blakus un saka:

«Sēdies te! Aiz bailēm no zag|iem mēs nedrīkstam sev iegadāties ne krēslu, ne citu iedzīves priekšmetu pietiekamā daudzumā.»

Es apsēdos. Tad viņš turpināja: «Es jau no tavas pieklājīgās izturēšanās un gandrīz jaunavīgās kautrības būtu dibināti spriedis, ka tu esi dižciltīga dzimuma. Bet arī mans Demejs savā vēstule saka to pašu. Tāpēc, lūdzu, nenopel manu mazo namiņu! Sī istabiņa blakus bUs tev pilnīgi pietiekama! Esi mīļš viesis manā mājā! Ar savu uzturēšanos tu manu māju padarīsi cienījamāku un arī pats sev gūsi godu un slavu. Apmierinādamies ar nabadzīgu mitekli, tu sacentīsies krietnībā ar sava tēva vārdabrāli Tēsēju, kas nenopēla vecās Hekales mazo namiņu.»'41 Tad, pasaucis kalponi, viņš tai sacīja: «Fotida, paņem mūsu viesa mantas un uzmanīgi saliec tās šai istabā. Pēc tam tūdaļ no pieliekamā atnes ziedi, linu palagu, ko slaucīties, un visu citu vajadzīgo un aizved manu viesi uz tuvāko pirti, jo viņš pēc tik grūta un tāla ceļa droši vien būs noguris.»

24. Dzirdēdams šos Milona rīkojumus, es atcerējos viņa raksturu un skopumu, gribēju vēl vairāk iegūt viņa labvēlību un tāpēc teicu:

«Nekas no visa tā man nav vajadzīgs, jo ceļā šīs lietas vienmēr ņemu lidzi; pirti pats viegli atradīšu. Taču tas, kas man patlaban sevišķi vajadzīgs, ir siens un mieži. Ņem, Fotida, šo naudiņu un nopērc tos zirgam, kas mani šurp atnesis.»

Kad tas bija nokārtots un manas lietas sanestas norādītajā istabā, es, dodamies uz pirti, iegriezos pārtikas tirgū, lai vispirms sagādātu sev kaut ko ēdamu. Redzu

tur lieliskas zivis. Apjautājos par cenu. Prasīja 100 sesterclju; kad sāku kaulēties, nopirku tās par 20 denā- rijlem42 , Taisījos pašlaik iet prom, te sastopu savu skolas biedru Pitlju, ar kuru kopā mācījos Atēnās. Sākumā labu laiciņu viņš mani nemaz negribēja pazīt, bet tad draudzīgi steidzās man klāt, apkampa, sirsnīgi mani noskūpstīja un teica:

«Mījo Lūcij, lr jau tiešām pagājis ilgs laiks, kopš neesam redzējušies, jā, Herkuls man liecinieks,48 no tā brīža, kad abi šķīrāmies no skolotāja Klitija! Bet kādi gan vēji tevi šurp atpūtuši?»

«To tu zināsi rīt,» es atbildēju. «Bet kas tas? Es tevi apsveicu ar panākumiem! Redzu tavus pavadoņus — liktorus44 ar rīkšķu saišķiem un amatpersonai atbilstošu tērpu.»

«Es uzraugu pārtikas tirgu un esmu šeit edīls45 . Ja tu gribi iegādāties pārtiku, tad es tev katrā ziņā varu pakalpot.»

Es noraidīju viņa priekšlikumu, jo vakariņām jau biju sagādājis pietiekami daudz zivju. Bet Pitijs jau bija ieraudzījis groziņu un, pakratījis zivis, lai labāk tās varētu aplūkot, jautāja:

«Cik par šiem atkritumiem tu samaksāji?» «Ar lielām pūlēm nokaulēju zivju tirgotājam par 20 denārijiem,» es atbildēju.

25. To dzirdējis, viņš tūliņ paķer mani aiz labās rokas, ved atpakaļ uz pārtikas tirgu un vaicā: «No kā tu šos draņķus pirki?»

Es viņam parādīju kādu vecīti, kas sēdēja tirgus stūrī. Pitijs tūdaļ, kā jau edīlam pieklājas, uzbrēc skarbā balsī un saka:

«Tā jūs izturaties pret mūsu draugiem un vispār pret iebraucējiem! Jūs pārdodat nekur nederīgas zivis par tādu augstu cenu un, pārtikas preces sadārdzinot, skaistāko Tesalijas novada pilsētu padarāt par klinšainu tuksnesi! Bet tas nepaliks nesodīts! Tu tūdaļ zināsi, kā soda blēžus, kad es esmu edīls.»

Izbēris mana groziņa saturu uz Ielas, viņš pavēlēja, savam liktoram samīdīt zivis ar kājām. Apmierināts par savu bargo rīcību, mans draugs Pitijs uzaicina mani doties no tirgus projām un piebilst:

«šis negods, man liekas, Lūcij, vecītim būs krietna mācība!»

Par šo notikumu pārsteigts un gandrīz vai apmulsis, es dodos uz pirti. Tā nu es sava asprātīgā skolas biedra rīcības dēļ līdz ar naudu zaudēju arī savas vakariņas. Nomazgājies pirtī, es atgriežos Milona mājā un man Ierādītajā istabā.

26. Tad ierodas Fotida un saka: «Mājastēvs tevi lūdz vakariņās.» Bet, labi pazīdams Milona mērenību, laipni atvainojos, ka, manuprāt, ceļa nogurums novēršams1 nevis ar ēdienu, bet ar miegu. To dzirdējis, ierodas pie manis pats Milons un, satvēris mani aiz labās rokas, draudzīgi velk mani savā istabā. Kad es vēl vilcinos un pieklājīgi tam pretojos, viņš man saka:

«Es ātrāk neiešu projām, kamēr tu man nesekosi,» — un savus vārdus apstiprina ar zvērestu. Es gribot negribot esmu spiests padoties tā neatlaidībai, un viņš ved mani pie savas nožēlojamās gulteles. Kad esmu atsēdies, tas vaicā:

«Kā nu klājas manam draugam Demejam? Ko dara viņa sieva? Ko bērni? Ko viņa saime?»

Es stāstu par visiem pēc kārtas. Tad viņš sīki apvaicājas par mana ceļojuma mērķi. Arī to viņam pamatīgi izstāstu. Sevišķi sīki viņš vaicā par manu dzimteni, par tās amatvīriem un beidzot par pašu provinces pārvaldnieku. Bet, kad tas sāka manīt, ka esmu noguris no garā ceļa un ilgām sarunām, ka teikuma vidū iesnaužos un sāku jau nesakarīgi runāt, viņš beidzot atļauj man doties uz manu Istabu.

Tā es beidzot tiku vaļā no šā skopā veča, no viņa pļāpu un bada mielasta. Samiegojies, galīgi tukšu vēderu, pamielots vienīgi ar pļāpāšanu, es atgriezos savā istabā un ļāvos saldā miega varai,

OTRA

GRAMATA

Tiklldz austošā saule izkliedēja tumsu un atveda jaunu dienu, es atmodos un atstāju gultu. Es sajutu baigu, bet nepārvaramu tieksmi izpētīt visu ko neparastu un brīnumainu. Zinādams, ka atrodos Tesalijas sirdī, kas vienprātīgi izslavēta par maģijas mākslas dzimteni,1 un atcerēdamies labā ceļabiedra Aristomena stāstu, kur bija minēta šī pilsēta, es ar sasprindzinātu vērību un Interesi ziņkārīgi aplūkoju visu. Nebija šai pilsētā neviena priekšmeta, ko es, vērīgi aplūkodams, uzskatītu tieši par to, kas tas īstenībā bija. Viss man šķita pārvērsts ar burvestības vārdiem pavisam citā veidā. Akmeņi, pie kuriem es pieskāros, man šķita pārakmeņoti cilvēki, putni, kuru čivināšanu dzirdēju, — arī cilvēki, bet tikai ar spalvām klāti, un koki ap pilsētas mūriem — lapoti cilvēki; arī avotu ūdens šķita plūstam no cilvēku ķermeņiem. Man pat likās, ka statujas un attēli sāks staigāt, sienas runāt, vērši un citi lopi pareģot, ka no pašām debesīm un saules ripas pēkšņi atskanēs viedīgi orākula2 vārdi.

2. Tā, savu iedomu iedvesmots, savu neatvairāmo tieksmju dzīts, neredzēdams ne mazākā pamata, ne pazīmes, kas varētu manām ilgām likt piepildīties, tomēr klīstu pa pilsētu apkārt. Es streipuļoju kā apskurbis no ielas uz ielu, kamēr, pats to nemaz nemanīdams, nonāku pārtikas tirgū. Un šeit, ātri iedams, es panāku kādu sievieti, kas, liela apkalpotāju bara pavadīta, arī devās turp. Ar zeltu apkaltie dārgakmeņi, ar zeltu cauraustās drēbes liecina, ka tā ir dižciltīga matrona. Viņai blakus soļoja kāds gadu nastas saliekts sirmgalvis, kas, mani ieraudzījis, izsaucās:

«Herkuls man liecinieks, tas taču ir Lūcijs!» — un* noskūpstījis mani, iečukstēja kaut ko matronai ausī.

«Kāpēc gan tu,» viņš sacīja, «nenāc pie savas radinieces un nesasveicinies ar viņu?»

«Es baidos,» atbildēju viņam, «sveicināt nepazīstamu matronu.» Tūdaļ man vaigos sakāpa sārtums, un es noliektu galvu stāvēju viņas priekšā. Bet viņa, manī raudzīdamās, teica: «Ai viņa krietnās mātes Salvijas jaukā kautrība! Arī citādi viņš ir tik ļoti līdzīgs mātei: viņas slaidais, lokanais augums, piemīlīgais sārtums sejā, gaišo matu dabiskās cirtas, zilās acis, modras, mirdzošas, tieši kā ērglim, ziedošā seja, staltā un brīvā gaita.»

3.  «Es tevi, Lūcij,» viņa turpināja, «ar savām rokām uzaudzināju. Tā tas ir. Es neesmu tavai mātei tikai radiniece vien, bet arī piena māsa. Mēs abas esam cēlušās no Plūtarha dzimtas un abas gulējušas pie vienas un tās pašas zīdītājas krūts, tāpēc uzaugām kopā gluži kā māsas. Vienīgi tagadējais stāvoklis mums dažāds: viņa apprecējās ar augstas kārtas vīru, es — ar vienkāršu pilsoni. Es esmu tā Birrēna, kuras vārdu tu varbūt atceries, jo tavi audzinātāji to bieži minēja. Tātad nekautrējies būt mans viesis, pareizāk sakot, uzskati turpmāk manu namu par savu!»

Sarunas laikā kautrības sārtums manā sejā nodzisa, un es atbildēju:

«Nebūs taktiski, radiniece, ja es bez kāda iemesla atteikšos no Milona viesmīlības! Protams, es tevi apmeklēšu, kad vien to atļaus manas darīšanas. Citreiz, kad es iebraukšu šai pilsētā, es apmetīšos tikai pie tevis.»

Tā sarunājoties, mēs drīz vien nonācām pie Birrēnas mājas.

4.     Brīnišķi skaists bija ātrijs3 , katrā no tā četriem stūriem bija Uzvaras dieves4 statuja. Izpletušas spārnus, dieves bija it kā sastingušas. Man šķita, ka, skardamas ar maigo pēdu nestabilo pamatu — ripojošo bumbu, tās nav sastingušas, lai tur paliktu, bet lai tūlīt paceltos gaisā. Tieši pašā ātrija vidū bija Diāna5 , veidota Parās marmorā6 , lieliska un apbrīnojama statuja; vējš planda viņas tērpu, un šķiet, ka tā strauji dodas pretī ienācējiem, iedvesdama godbijību ar dievišķo majestātiskumu. Abās pusēs dievei trauc suņi, arī marmorā cirsti. Tiem acis ir draudīgas, ausis modrīgas, nāsis ieplestas, zobi atņirgti. Ja kur tuvumā atskanētu riešana, varētu iedomāties, ka rej šīs marmora rīkles. Vislabāk tēlniekam šais dzīvniekos Ir Izdevies attēlot kustību: suņi, augstu izslējuši krūtis, trauc uz priekšu ar gaisā paceltām priekškājām, un tikai viņu pakaļkājas skar zemi. Aiz dieves muguras klinti redzama ala ar sūnu, zāli, lapām, zariem, dažās vietās ar vīnājlem, dažās ar krūmājiem — un tas viss no akmens. Statujas marmora mirdzums kliedē krēslu alas iekšienē. Gar klints malām nokarājas āboli un vīnogu ķekari — īsts meistara darbs. Patiesi, māksla, veidojot tos, ir sacentusles ar dabu. Sķlet, ka tos varētu noraut un ēst un sulu bagātais rudens ar savu dvesmu būtu tiem devis brieduma krāsu. Ja tu nolieksies un raudzīsies strautiņā, kas klusi burbuļo pie dieves kājām, tad tev radīsies pārliecība, ka šie ķekari, tāpat kā ķekari brīvā dabā, var arī kustēties. Starp vīnāju lapām pavīd Aktaiona seja,7 arī marmorā cirsta: tas, jau pa pusei pārvērties briedī, ziņkārīgi raugās un gaida, kad dieve8 sāks peldēties.

5. Kad es, acis nenovērsdams, ar izbrīnu aplūkoju visus šos mākslas darbus, Birrēna man saka:

«Viss, ko tu šeit redzi, ir tavs.» To teikusi, viņa visiem pārējiem liek atstāt ātriju, lai varētu ar mani parunāt divatā. Kad visi bija aizgājuši, viņa teica:

«Sī dieve lai liecina, mīļo Lūcij, ka es par tevi esmu ļoti norūpējusies! Es gribu tevi kā savu dēlu pasargāt no lielām briesmām. Sargies, sargies vērīgi no Jaunās mākslas un no Pamfiles — Milona sievas noziedzīgiem kārdinājumiem! Un Milons, tu saki, esot tavs vlestu- ris . . . Visi šo sievieti tur par bīstamu raganu, par melstarlenl visās burvestībās. Apvārdojusi kādu zariņu, kādu akmentiņu vai kādu citu nieku, tā nogāzīs tev visu zvaigžņoto debesu jumu Tartara bezdibenī un pasauli pirmatnējā haosā. Tiklīdz tā Ierauga kādu tīkama izskata jaunekli, tā tūliņ Jūsmo par viņa skaistumu, nenovērš no viņa ne savu acu, ne domu, pieglaimojas tam, savaldzina tā sirdi un saista viņu ar mūžīgas mīlas važām. Bet, ja nu kāds viņas iegribai nepakjau- jas un neatbilst viņas tieksmēm, viņa to acumirkli pārvērš par akmeni, par lopu, par kādu zvēru vai arī pilnīgi Iznīcina. Tāpēc es baidos par tevi un Ieteicu tev uzmanīties, Jo viņa arvien deg kaislē, un tu savā jaunībā un daiļumā tai vari patikt.»

Tā Birrēna, patiesi norūpējusies, brīdināja mani.

6.   Bet es, gribēdams vispār daudz ko zināt, tikko dzirdēju par maģijas mākslu, ar kuru jau sen gribēju Iepazīties, tūliņ atmetu piesardzību pret Pamfili un pat tīkoju labprātīgi, par katru cenu atdoties viņai mācībā un straujā lēcienā mesties tieši bezdibenī. Ar steigu savā neprātīgā Iedomā es raisos vaļā no Birrēnas rokas kā no nepatīkamām važām. Ātri no viņas atvadījies ar vienu vārdu: «Sveika!» — es steidzīgi dodos uz Milona māju. Steigdamies kā neprātīgs, es pats sev saku:

«Lai notiek, Lūcij, esi modrs un turies! Tagad tev ir gaidītā Izdevībai Pēc ilgas gaidīšanas tu beidzot varēsi apmierināt savu sirdi ar neredzētiem brīnumiem. Atmet bērnišķās bailes! Droši tuvcīņā, enerģiski ķeries pie lietas! Taču ar sava Viestura sievu neielaidies un respektē krietnā Milona laulības gultu, bet kalponei Fotida! varētu neatlaidīgi uzbrukt. Tā ir diezgan glīta, raksturs tai jautrs un pati pavisam saprātīga. Vakar vakarā pat, — kad tevi māca miegs, viņa gādīgi tevi ieveda istabā, laipni guldīja gultā, mīļi apsedza, noskūpstīja tavu pieri, un viņas sejas Izteiksme rādīja, cik nelabprāt tā aiziet, beidzot viņa vairākas reizes apstājās un atskatījās. Tātad — labu laimi, lai notiek kas no- tikdamsl Pamēģināsim ar Fotidu!»

7.  Tā, pats ar sevi sarunādamies, es tuvojos Milona mājas vārtiem un, kā mēdz sacīt, balsoju pats par savu priekšlikumu. Mājā nesastapu ne Milonu, ne viņa sievu, bet tikai savu jauko Fotidu. Viņa gatavoja saimniekiem pildījumu, griezdama un sasmalcinādama mīksto gaļu, un es jau Iztālēm saodu garšīgā cepeša smaržu. Pati viņa spodrā linu tērpā, ar sarkanu, mirdzošu jostu augstu, tieši zem pašām krūtīm, apjozta, maisīja ar savām rožainajām rociņām podā ēdienu. Viņai tā rīkojoties un roku lokot vienmērīgos lokos, visi tās locekli graciozi un kairinoši līgojās: tikko manāmi drebēja apaļās gūžas, lokanā mugura brīnišķīgi jauki šūpojās. Savaldzināts es mazliet apmulsu un izbrīnā apstājos. Atmodās arī mana iekāre, kas pirms tam snauda. Beidzot es viņai saku:

«Cik jauki un graciozi, mīļā Fotida, tu maisi šo katliņu un šūpo gūžasl Cik garšīga būs tā maltīte, ko tu gatavo! Laimīgs, pat pārlieku laimīgs būs tas, kam tu atļausi kaut pirkstu tanī iemērkt!»

Tad šī skaistā, mutīgā meiča atbildēja:

«Ej projām, nelaimīgais! Ej, cik iespējams tālu projām no mana pavardiņa! Ja tev no tā uzkritīs kaut maza maza dzirkstelīte, tu viss sadegsi, un neviens cits nevarēs nodzēst šo uguni kā tikai es. Garšīgus ēdienus protu gatavot, protu ne tikai šo katliņu, bet arī gultiņu jauki iešūpot.»

8. To teikusi, viņa uz mani paskatījās un iesmējās. Tomēr es neaizgāju, pirms^ nebiju sīki izpētījis tās ārieni. Ko gan man teikt par pārējo, Ja es vienmēr esmu uzmanīgi aplūkojis tikai sievietes seju un matus? Citu klātienē es uz tiem skatos vispirms, bet vēlāk ar tiem tīksminos savā istabā. Sāda atzinuma pamatojums ir neapstrīdams un saprotams, jo šī izcilā ķermeņa daļa arvien ir atklāta un vispirms mums redzama; kas pārējiem locekļiem ir spilgtas un krāšņas drānas, tas sejai matu dabiskā rota. Lai parādītu sava daiļā auguma jaukumu, dažas sievietes nomet savu tērpu, ļauj krist visam, kas viņu daiļumu sedz, un parādās visā savā kailumā, jo tās grib vairāk patikt ar ādas rožaino sārtumu kā ar drēbju zeltaino mirdzumu.

Tiešām, — to nedrīkst pat teikt, un kaut tas arī nekad nenotiktu, ka glītai un skaistai sievietei kāds nogrieztu matus un sejai laupītu tās dabisko rotu, tad,

Ja viņa būtu pat no debesīm nokāpusi, piedzimusi no jūras putām, viļņu uzaudzināta, ja viņa, es saku, būtu bijusi pati Venera, ja to pavadītu arī viss grāciju9 , viss amoretu10 pulks, ja tā būtu apjozusies ar savu brīnišķo burvību jostu,11 ja no tās plūstu kanēļa esences smarža un pilētu balzams, bet, ja ta būtu plikgalve, — viņa nevarētu patikt pat savam Vulkānam12 .

9.   Ko lai saku, ja jauka ir matu krāsa un gaišs mirdzums staro no tiem, ja saulē tie spoži laistās vai tikai maigi spīgo un lāsmo dažādās nokrāsās, drīz liesmo zeltā, drīz grimst maigi medainā ēnā, drīz, būdami kraukļa melnumā, atgādina tumšzilo baložu kaklu? Ko lai vēl saku, ja tie, ar Arābijas smaržām ieziesti, ar sukas tieviem zariem skaisti izsukāti un aiz pakauša savīti, pielūdzēja acīs it kā spogulī liek viņas attēlam parādīties vēl pievilcīgākam? Ko beidzot lai saku, ja tie, kupli saauguši, sedz tās pakausi vai garos un platos viļņos slīd pār kaklu un muguru? Jā, skaisti mati ir Jauka sievietes rota. Ja sieviete arī tērptos ar zeltu cauraustās, ar dārgakmeņiem rotātās drānās vai staigātu citādi greznojusies, tomēr, ja mati tai nav glīti sakārtoti, neviens to neuzskatīs par gaumīgi tērpušos.

Taču nevis sarežģīts matu savijums darīja manu Fotidu pievilcīgu, bet to dabiskā nekārtība. Viņas kuplie mati, kas, atlaisti vaļā, viļņaini krita pār kaklu uz pleciem, noguldamies uz tunikas tikko manāmi līkumotās apmales un galos savīdamles cirtās, bija tikai uz pakauša savilkti mezglā.

10.   Nevarēju vairs ilgāk izturēt spēcīgi uzplūdušās saldkaisles mokas. Es satvēru Fotidu, atbīdīju pāri pierei atkritušās matu cirtas un uzspiedu tai vismaigāko skūpstu. Viņa, atliekusi mazliet kaklu atpakaļ, piekļāvās man, paskatījās uz mani sānis un, viltīgi piemiegdama acis, sacīja:

«Klau, kārumnieki Tu sāc ar saldi rūgto uzkožamol

Pielūko, ka, pārāk baudījis saldo medu, nesajūti ilgu laiku žults rūgtumu!»

«Kas par to, manu sirsniņ!» es viņai atbildēju. «Esmu ar mieru nolikties uz šīs uguns un cepināties uz tās, ja tikai mani vēl aplaimosi ar vienu vienīgu skūpstu.»

Ar šiem vārdiem es Fotidu aptvēru vēl ciešāk un sāku skūpstīt. Drīz vien viņa sacenšas ar mani kaislē, iedegdamās mīlā tāpat kā es. Jau viņas atvērtās mutes jaukā elpa, jau pretī izvirzītās mēles saldie skārieni liecināja par viņas nepārprotamo saldkalsli. To sajuzdams, es sacīju:

«Nu man gals klāt, nē, esmu Jau pagalam, ja tu neapžēlosies!»

To dzirdēdama, viņa pati mani noskūpstīja un bilda:

«Mierīgu prātu! Tava vēlēšanās ir arī mana vēlēšanās, un esmu pilnīgi tava. Mūsu bauda netiks uz ilgu laiku atlikta. Tiklīdz iedegsies lāpa, es nākšu pie tevis. Tagad ej projām un sagatavojies! Visu nakti es ar tevi drošsirdīgi un dedzīgi cīnīšos!»

11. Tā mēs vēl brīdi jokojām un šķīrāmies. Tikko bija pienācis pusdienu laiks, Birrēna man atsūtīja dāvanai treknu cūkas cepeti, piecas ceptas vistiņas un lielu krūku ar teicamu, vecu vīnu. Es tūdaļ pasaucu Fotidu un teicu:

«Redzi, Bakhus13 , Veneras pamudinātājs un ieroč- nesis, pats Ieradies pie manis! Šonakt izdzersim visu šo vīnu, lai tas izdzēš mūsu gļēvo kautrīgumu un iedveš spriego kaisles spēku. Veneras kuģim ir vajadzīgi tikai tādi krājumi, lai nomodā pavadītā naktī netrūktu ne lampā eļļas, ne kausā vīna.»

Pārējo dienas daļu es veltīju pirtij un pēc tam vakariņām. Respektēdams lāga Milona ielūgumu, es ierados viņa trūcīgi sarīkotā mielastā. Atcerēdamies Blr- rēnas brīdinājumus, es centos iespējami retāk vērst uz sevi viņa sievas uzmanību, novērsdams bailīgi acis no viņas sejas kā no drausmīgā Averna ezera14 . Taču arvien es paraudzījos uz Fotidu, kas mūs apkalpoja, un atkal it kā no jauna atdzīvojos. Bet te pēkšņi Pam- file — bija jau iestājies vakars, — pametusi acis uz aizdegto lampu, saka:

«Rīt lietus gāzīs kā ar spaiņieml»

Uz vira jautājumu, kā viņa to zinot, tā atbildēja, ka lampa to viņai pareģojot.15 To dzirdējis, Milons iesmējās un sacīja:

«M'ums šī lampa Ir liela Sibilla16 , kas visas debesu gaitas un pat sauli pārskata no savas novietnes augstuma.»

12.  Pēc tam arī es piedalos sarunā un saku:

«Ir daudz ievērojamu šāda veida pareģojumu, un nav .nekāds brīnums, ka šī uguntiņa, kaut arī niecīga un Iedegta ar cilvēka rokām, atceras lielo debesu uguni,17 no kurienes tā pati nākusi. Savā dievišķā gaišredzībā tā pati zina un mums ziņo, ko darīs uguns ētera augstumos. Arī nupat pie mums Korintā ir ieradies kāds svešs haldejs18 , kas ar saviem apbrīnojamiem pareģojumiem satrauc visu pilsētu un labi nopelna, pasludinādams katram likteņa noslēpumus: kad vislabāk saistīties laulības saitēm, kad uz mūžīgiem laikiem pilsētas mūriem nostiprināt pamatus, kura diena tirdznieciskiem darījumiem visizdevīgākā, kura ceļotājam pa sauszemi un pa jūru laimīgākā. Ari man, kad es vaicāju viņam, kādi būs šā ceļojuma panākumi, tas sastāstīja, ka es piedzīvošot daudz brīnumainu un diezgan raibu lietu, ka es kļūšot par lielu slavenību, došot vielu garu gariem un neiespējamiem nostāstiem, ko pats sacerēšot.»

13.  To dzirdējis, Milons pasmaidīja un vaicāja:

«Kāds šis haldejs izskatās, un kā viņu sauc?»

«Garš,» es atbildēju, «melnīgsnēju sejas krāsu. Viņa vārds ir Diofans.» — «Tas irtas pats,» Milons iesaucās, «un neviens cits! Arī šeit pie mums viņš daudziem tāpat daudz ko pasludināja ne Jau par nieka naudu, pat vēl vairāk, viņš sarausa lielu bagātību, bet tad, nelaimīgais pēkšņi nejauki iekrita, ja es negribu sacīt vēl ko ļaunāku!

Kādu dienu, kad viņu bija apstājis liels ļaužu pūlis un viņš tiem atklāja nākotnes noslēpumus, pie viņa pienāca kāds tirgotājs, vārdā Kerdons, lai izzinātu dienu, kas viņam būtu visnoderīgākā ceļojumam. Haldejs jau to bija izraudzījis un noteicis, jau tirgotājs bija paņēmis naudas maku, jau Izkratījis naudiņu, jau noskaitījis simt denāriju, ko haldejam vajadzēja saņemt par pareģojumiem, te pēkšņi no muguras puses spiežas pūlim cauri kāds dižciltīgs jauns cilvēks, satver pareģi aiz apmetņa stūra un, kad tas apgriežas, apkampj to un sirsnīgi noskūpsta. Arī Diofans viņu savukārt noskūpstīja un aicināja apsēsties sev blakus. Pārsteigts par gluži negaidīto sastapšanos un aizmirsis acumirklī savus pareģojumus, viņš saka:

«Kad tad tu šeit ieradies? Es tevi jau sen gaidīju!»

«Nupat, krēslai metoties,» tas atbildēja. «Bet tagad pastāsti man, brāli, kā tev ir veicies ceļā pa jūru un sauszemi pēc tam, kad tu tik steidzīgi atstāji Eubojas salu?»

14. Un šis slavenais haldejs Diofans, neattapies vēl no pārsteiguma, neapdomādamies teica:

«Tikai saviem ienaidniekiem un visiem mūsu skauģiem es varētu novēlēt tik šausmīgu un tik drausmīgu ceļojumu! Tas bija īsts Odiseja brauciens. Jo kuģis, ar kuru mēs braucām, viesuļvētru svaidīts, pazaudēja abas stūres,19 un to piedzina tieši pie pretējā krasta. Tur tas pēkšņi nogrima, bet mēs, zaudējuši visu savu mantu, tikko izpeldējām malā. Ko mums bija atkal izdevies iegūt vai nu no labvēlīgiem svešnleklem, vai līdzcietīgiem draugiem, tas viss krita laupītāju rokās. Kad mans vienīgais brālis Arignots iedrošinājās pretoties, to manā acu priekšā nogalināja.»

Haldejam šo bēdīgo stāstu stāstot, tirgotājs Kerdons

paķēra atpakaļ noskaitīto naudu, kas bija jau nolikta pareģojuma samaksai, un nekavējoties pazuda. Tikai tad Diofans apķērās un saprata, kādu kļūdu viņš izdarījis ar savu neapdomīgo pļāpāšanu, kad mēs visi, kas stāvējām tam apkārt, sākām skaļi smieties. Tikai tev, protams, Lūcij, mans kungs, lai šis haldejs vienīgam būtu pateicis taisnību! Esi nu laimīgs un turpini bez raizēm savu ceļul»

15. Milonam tik ilgi pļāpājot, es, zobus sakodis, klusēju un ļoti dusmojos, ka pats esmu ierosinājis šo garlaicīgo sarunu tematu un tādēļ zaudēšu krietnu šī vakara tiesu un pašus jaukākos tā augļus. Beidzot, atmetis kautrību, es Milonam saku:

«Atstāsim tagad Diofanu savam liktenim! Lai viņš no jauna krāpj ļaudis un to, ko ieguvis, atkal atdod jūrai vai sauszemei. Atļauj man šovakar iet ātrāk pie miera, jo esmu vēl noguris no vakar pārciestām ceļa grūtībām!»

Tad, atstājis viņus, es steidzos uz savu istabiņu un atrodu tur tīkami saliktu visu, kas vajadzīgs dzīrēm. Arī vergiem bija ierādīta zemē guļasvieta iespējami tālāk no durvīm — es domāju, lai aizraidītu tālāk lieciniekus, kas šonakt varētu noklausīties mūsu sarunu. Pie manas gultas bija novietots galdiņš, uz kura bija salikti visu labāko ēdienu paraugi, lieli kausi, jau pa pusei pildīti ar tīrvīnu, gaidīja tikai uz ūdens pieliešanu.20 Blakus kausiem atradās māla krūka ar nodauzītu kaklu,21 lai no tās labāk varētu smelt, vārdu sakot, bija sarīkots viss, lai stiprinātos pirms mīlas cīņas.

16. Tikko biju atgūlies gultā, kad mana Fotida, nolikusi savu saimnieci gulēt, jautri ienāk pie manis ar rožu vītnēm un rozēm pilnu klēpi. Cieši noskūpstījusi mani, apvijusi ar rožu vītnēm un apbērusi ar ziediem, viņa satvēra kausu, pielēja klāt siltu ūdeni un pasniedza man to, bet es nebiju vēl visu iztukšojis, kad viņa maigi atvelk kausu no manas mutes un atlikumu, uz mani skatīdamās, ar patiku izdzer maziem malciņiem, lūpas izstiepusi. Pirmajam kausam mums sekoja otrais un trešais, pēc tam vēl citi. Drīz vien vīns man sakāpa galvā. Ne tikai gars, bet arī satrauktā miesa tvīka sākt tīkamo mīlas rotaļu. Būdams vispār pārgalvīgs un jau viss kaislības varā, es nolaidu drēbes līdz cirkšņiem un, rādīdams savai Fotidai, ar kādu ilgošanos gaidu mīlas, saku:

«Apžēlojies par mani un nekavējoties nāc man palīgā! Tu taču redzi, ka cīņa, ko tu man pieteici bez feciālu22 starpniecību, jau tuvojas un es esmu pilnīgi sagatavojies. Tiklīdz sajūtu draiskulīgā Amora šautru iestrēdzam krūtīs, arī es stingri savilku sava stopa stiegru un tagad esmu visai nobažījies, ka stiegra aiz pārliecīga sasprindzinājuma var trūkt. Bet, ja tu gribētu man vēl vairāk patikt, tad palaid brīvi matus vaļā un ļauj man tevi skaut, kad tavu matu viļņi mani sedz!»

17. Fotida nekavējoties novāc maltītes atliekas un traukus, novelk visus savus apģērba gabalus un kaila atlaiž vaļā matus, sagatavodamās jautrai mīlas rotaļai. Kā Venera, kas iegrimst jūras viļņos peldēties, viņa savu gludi skūto sievietes klēpi drīzāk aizēno ar rožainu rociņu, nekā kautrīgi sedz, teikdama:

«Uz cīņu! Droši uz cīņu! Es taču tev nepadošos un neatkāpšos! Uz tuvcīņu vaigu vaigā, ja tu esi vīrietis! Uzbrūc bez ballēm, lai nogalinātu mani, un pats esi gatavs mirt! Šodien es nevienu nesaudzēšu!»

Tad viņa iekāpj manā gultā, nosēžas palēnām uz manis un, bieži pieceldamās un locīdama savu vingro muguru, remdināja manas ilgas ar Veneras iešūpotājas augļiem, līdz mēs abi paguruši un apmierināti iekrītam, smagi dvesdami, viens otra skāvienos. Šādās cīņās mēs pavadījām visu nakti līdz rītam, laiku pa laikam ar pildītiem kausiem dzesēdami slāpes, atjaunodami pagurušos spēkus, modinādami no jauna kaisli un atsākdami mīlas rotaļu. Pēc šīs nakts tāpat aizritēja vēl daudzas citas.

18.   Kādu dienu Birrēna mani ļoti sirsnīgi ielūdza pie sevis viesībās. Es ilgi visādi atrunājos, bet viņa katru atrunāšanos noraidīja. Tātad man vajadzēja doties pie Fotidas un rēķināties ar viņas ieskatu it kā ar pašas debess zīmi. Lai gan viņa nevarēja panest, ka es no tās atkāpjos pat par naga platumu, tomēr tā laipni piekrita īsam atvaļinājumam mīlestības karā.

«Bet,» viņa teica, «parūpējies par to, lai vari ātrāk pārnākt no mielasta! Mums šeit ir nelietīga dižciltīgu jaunekļu banda, kas traucē sabiedrisko mieru. Pat tieši ielas vidū tu vari redzēt nogalināto līķus, un provinces pārvaldnieka karaspēks nevar pasargāt pilsētu no šiem neliešiem. Tu esi bagāts, un svešiniekus šeit lāgā neieredz, tāpēc drīz var gadīties, ka tev uzbrūk.»

«Esi gluži mierīga, mīļā Fotida,» es atbildēju, «jo mūsu prieki man ir daudz tīkamāki par visiem mielastiem. Nebaidies, es drīz atgriezīšos. Neiešu arī bez pavadoņiem. Kā paradis, apjozīšu savu zobenu un pats gādāšu par savu drošību.»

Tā sagatavojies, es dodos uz Birrēnas mielastu.

19.   Seit sastapu daudz lūgtu viesu — pašu pilsētas ziedu, kā tas arī domājams pie ievērojamas matronas. Dārgie galdi mirdzēja citruskokā un ziloņkaulā, at- gultnes23 segtas ar zeltā austiem pārklājiem, lieli, ļoti dažādi skaisti kausi, bet visi ļoti dārgi. Seit laistījās ar sevišķu gaumi slīpēts stikls, tur vislabākais kristais, šeit spožais sudrabs, citur mirdzošais zelts un brīnišķi izstrādātais dzintars, bija arī akmens dzeramie trauki un pat tas, kā vispār nemaz nav. Daudzi grezni tērpti ēdienu sadalītāji24 veikli pienesa viesiem pilnās bļodas, cirtaini zēni krāšņās tunikās pasniedza vecu vīnu ar dārgakmeņiem rotātos kausos. Drīz ienesa arī lampas; sarunas pie galda atdzīvojās, bija dzirdami smiekli, brīvi joki un šur tur atjautīga asprātība.

Tad Birrēna griezās pie manis:

«Kā tev patīk mūsu pilsētā? Cik man zināms, ar tempjiem, pirtīm un ar citām celtnēm mēs esam tālu priekšā citām pilsētām. Arī pārtikas līdzekļu mums ir pārpārēm. Brīvība te patiesi ir pilnīga — dzīvo, kā gribi. Ceļotājs, kas šeit ierodas darīšanās, jūtas kā pašā Romā, pieticīgs viesis atradīs tādu mieru kā uz laukiem, bet visai provincei mēs esam izpriecas vieta.»

20. «Tev tiešām taisnība,» es viņai teicu. «Nekur es nejūtos brīvāks kā šeit. Bet es ļoti baidos no maģijas kalpiem, kas piezogas pa tumsu, un neviens tos nevar atvairīt. Runā, ka pat mirušie kapos vairs neesot droši, bet no kapiem un bēru sārtiem tiekot savāktas dažādas atliekas'-'5 un līķu daļas par sodību dzīvajiem. Vecās zintinieces neļaujot mirušos apbedīt, bet līķus apbedīšanas ceremoniju laikā nolaupot kā plēsīgi putni.»

Kāds no mielasta dalībniekiem manus vārdus papildināja:

«Jā, pat dzīvus cilvēkus šeit netaupal Es pazīstu kādu cilvēku, kas piedzīvojis līdzīgas lietas: viņam izkropļota visa seja.»

To dzirdot, dzīrotāji sāka neapvaldīti smieties. Visu skatieni tūdaļ pievērsās kādam viesim, kas bija atlaidies zāles stūrī uz atgultnes. Sašutis par klātesošo neatlaidīgo uzmanību, viņš īgni pateica tikai: «Šausmīgi!» — un gribēja jau aiziet, bet Birrēna viņu apturēja: «Nē taču, mīļo Tēlifron, paliec kādu brītiņu, esi tik laipns un izstāsti vēlreiz savus piedzīvojumus, lai arī mans māsasdēls Lūcijs priecātos, dzirdot tavu jauko stāstu.»

Bet viņš sadusmots atbildēja: «Tu, kundze, esi arvien pati labsirdība un laipnība, tomēr dažu viesu nekrietnā izturēšanās nav panesama!»

Taču Birrēna lūdza, apelēdama pie visa, kas svēts un dārgs, un, kaut gan viņš negribēja stāstīt, ta ar savu neatlaidibu panāca viņa piekrišanu.

21.  Salocījis paklājus, uz kuriem bija atgulies, atbalstījies uz tiem ar elkoni un piecēlies pussēdus uz atgultnes, Tēlifrons izstiepj ar oratora žestu-6 labo roku, pieliec pēdējos divus pirkstus, pārējos divus izstiepj uz priekšu, bet īkšķi draudīgi pacej uz augšu un tad mierīgi sāk stāstīt:

«Būdams vēl aizbilstams bārabērns, es devos ceļā no Milētas uz olimpiskajām spēlēm. Tā kā vēlējos apmeklēt šīs slavenās provinces ievērojamās vietas,2 ' es, pārstaigājis visu Tesaliju krustām šķērsām un sava nelaimīgā likteņa vadīts, beidzot nonācu Larisā. Klīz- dams pa pilsētu, es prātoju, kā izkulties no grūtā stāvokļa, jo visa ceļanauda bija jau gandrīz izsīkusi. Tad tirgus laukumā ieraugu kādu slaida auguma sirmgalvi. Viņš stāvēja uz akmens un skaļā balsī aicināja, vai kāds nevēlētos sargāt līķi un vienoties ar viņu par atlīdzību. Tad es kādam garāmgājējam vaicāju:

«Ko es dzirdu? Vai tad šeit mirušie paraduši bēgt projām?»

«Labāk tu būti klusējisl» tas atbildēja. «Tu vēl esi pavisam jauns un tikko šeit iebraucis, un tāpēc, protams, nezini, ka atrodies Tesalijā, kur zintinieces bieži nokož mirušo sejas daļas, jo tās vajadzīgas viņu Zintim.»

22.   Es tūdaļ jautāju tālāk: «Saki man, lūdzu, — kas ir līķa sargātāja pienākums?» — «Vispirms,» viņš atbildēja, «jābūt visu nakti nepārtraukti nomodā, jātur acis vaļā, nedrīkst tās aizvērt ne mirkli, arvien jāskatās uz līķi ar acīm, kas nepazīst miega; nedrīkst novērst savu skatienu no līķa, pat ne pašķielēt sānis, jo riebīgās raganas, pieņemot kāda dzīvnieka izskatu, cenšas paslepu ielavīties un viegli apkrāpj pat Saules un Taisnības acis.28 Jāpiebilst, ka viņas mēdz pārvērsties gan par putniem, gan par suņiem un pelēm, arī par mušām.

Tad ar ļaunām burvestībām viņas sargātājiem uzsūta miegu. Neviens nevar pateikt, cik viltīgu paņēmienu šīs nelietīgās sievas izdomājušas savu iegribu apmierināšanai. Par šo pakalpojumu, kas saistīts ar dzīvības briesmām, atalgojums ir tikai kādi četri vai seši zelta denāriji. Jā, vēl gandrīz ko aizmirsu! Ja līķi rītā atradis sakropļotu, tad visas nokostās vai sakropļotās miesas daļas sargātājam ir jāatdod, nogriežot tās no savas sejas.»

23. Ievācis šīs ziņas, tūdaļ drošu prātu dodos pie saucēja un tam saku:

«Rimsties kliegt! Līķa sargātājs ir klāt. Saki, — kāda būs mana alga?»— «Tūkstoš sesterciju29 tev ir nolikts,» viņš atbildēja. «Bet, klau, jauno puisi! Esi sevišķi uzmanīgs, tas ir kāda ievērojama pilsoņa dēls! No šā līķa tu atvairi visas ļaunās harpijas!»30

«Muļķības man nestāsti!» es viņam atbildēju. «Tas viss ir tīrās blēņas! Tavā priekšā ir cilvēks, ciets kā dzelzs. Miegs mani neuzvarēs. Es noteikti redzu labāk par Linkeju31 vai pašu Argusu32 , kam bija neskaitāmas acis.»

Tikko es to biju pateicis, viņš tūdaļ mani aizved uz kādu māju, kuras vārti bija aizkrauti, tāpēc viņš mani ielaida pa kādiem maziem vārtiņiem, atvēra durvis un, ievedis tumšā istabā ar aizsegtiem logiem, norādīja uz kādu sēru drēbēs tērpušos, raudošu matronu. Viņš piegāja pie tās un sacīja:

«Sis Jaunais cilvēks ir salīgts un apņēmības pilns stājas pie tava vīra līķa sargāšanas.»

Tad viņa atglauda pa kreisi un pa labi sejai pārkārušos matus un atklāja savu košo, kaut arī skumju sagrauzto seju. Pavērusi skatienu pret mani, tā sacīja:

«Lūdzu, centies savu pienākumu iespējami modri Izpildīt!»

«Esi bez raizēm,» es atbildēju, «tikai sagādā man attiecīgu atalgojumu!»

24.  Kad viss bija nokārtots, viņa piecēlās un ieveda mani otrā istabā. Ievedusi vēl tur septiņus lieciniekus., viņa ar pašas roku atsedza no līķa spoži baltu linu palagu, ilgi raudāja pie mirušā un, piesaukdama klātesošos par lieciniekiem, norādīja rūpīgi katru sejas da]u atsevišķi, bet kāds rūpīgi pierakstīja viņas vārdus plāksnē.33

«Lūk,»viņa saka, «deguns nebojāts, acis neskartas, ausis neievainotas, lūpas nesakropļotas, zods pilnīgi viss vesels. Visu to, godātie kvirīti34 , jūs varat apliecināt!»

Kad tas bija konstatēts un plāksne parakstīta, viņa devās prom. Tad es saku:

«Liec, kundze, sagādāt visu, kas man ir vajadzīgs!»

«Un ko tad īsti?» viņa vaicāja.

«Lielu lampu un eļļu,» es atbildēju, «lai tā varētu degt gaiši līdz gaismai, siltu ūdeni ar dažām krūzēm vīna, kausu un paplāti ar vakariņu paliekām.»

Bet viņa, galvu purinādama, saka:

«Vai tev pavisam ir prāts? Tu meklē vakariņu atliekas sēru mājā, kurā jau vairākas dienas nav kūpējuši dūmil Vai tad tu esi te atnācis sarīkot dzīres? Labāk būtu domājis par sērām un asarām, kā šai vietā pieklājas!»

To teikusi, viņa paskatījās uz savu kalponi un sacīja:

«Mirrīne, atnes nekavējoties lampu un eļ]u, ieslēdz sargātāju gujamistabā un tūliņ nāc atpakaļ!»

25.  Tā atstāts viens līķa sargāšanai, es berzēju acis, lai paliktu nomodā, un iedrošināju savu sirdi ar kādu dziesmiņu. Bet kļūst jau tumšāks, sāk krēslot; uznāca nakts, kas kļuva arvien tumšāka, pēc tam dziļa miega nakts un beidzot jau akla tumsa. Es sāku jau visai baiļoties, un bailes ar katru mirkli vairojās, te pēkšņi ielīda zebiekste, nostājās tieši man priekšā un tik cieši raudzījās manī, ka šis mazais zvēriņš ar savu nekaunību mani uztrauca. Beidzot es tai saku:

«Vācies projām, riebekle! Ej pie savējiem dārziņos, pirms tu neesi iepazinusies ar manu roku spēku! Tūilt pazudi!»

Tā apgriežas un nekavējoties atstāj guļamistabu. Bet tai pašā acumirklī dziļš rniegs mani pēkšņi iegremdē it kā pašā bezdibeņa dibenā, tā ka pat Delfu dievam35 būtu grūti izšķirt, kurš no mums, abiem gulētājiem, vairāk miris. Tā es neko nejutu, man pašam bija vajadzīgs sargs, un es it kā nemaz nebiju.

26. Tikko sekstainā kohorta ar savu skaļo dziedāšanu pārtrauca dziļo nakts mieru, es beidzot pietrūkos un lielās bailēs steidzos pie līķa. Paņēmis lampu un atsedzis mirušā seju, es. sāku aplūkot katru sejas vaibstu — viss saskanēja ar pierakstīto. Te arī raudādama iesteidzās sieva ar vakardienas lieciniekiem un tūdaļ metas pie sava vīra līķa, skūpsta to ilgi un lampas gaismā uzmanīgi aplūko. Tad viņa apgriežas, aicina savu pārvaldnieku Filodespotu un liek tam nekavējoties izmaksāt labajam sargam nopelnīto algu. Nauda tūliņ tika izmaksāta, un viņa sacīja:

«Jaunekli, mēs tev esam ļoti pateicīgi! Par tādu krietnu kalpošanu, Herkuls man liecinieks, mēs tevi no šī brīža uzskatīsim par savas saimes locekli!»

Bet es, aplaimots par tik necerētu ieguvumu un priecādamies par mirdzošiem zelta sestercijlem, kurus es žvadzināju rokā, saku:

«Nē, kundze, uzskati mani labāk par vienu no saviem padevīgiem kalpiem! Kad vien tev būs vajadzīgi mani pakalpojumi, pavēli man36 mierīgu prātu!»

Tikko es to biju teicis, visi mājas ļaudis, mani Indēdami par šo ļauno paredzējumu un apbruņojušies ar visu, kas tik gadījās pie rokas, man uzbruka. Kāds man ar dūri triec pa žokļiem, cits zveļ pa muguru, vēl kads nikni grūž dunku sānos, sper, plēš aiz matiem, rauj drēbes nost no muguras. Tā mani kā lepno Aoni- Jas Jaunekli37 vai Piplēja kalna dziedoni38 saplūkātu un saplēstu izdzen no mājas.

27.   Kad es kaut cik biju tuvākajā ielā atģidies pēc šis neviesmīlīgās izturēšanās, es sapratu, tikai jau par vēlu, cik mani vārdi bija neapdomāti un nepiesardzīgi, un man pilnīgi pamatoti vajadzēja atzīties, ka es biju pelnījis vēl lielāku kāvienu. Bet tad jau pēdējo reizi apraudāto un vārdā saukto mirušo iznesa no mājas. Tā kā šoreiz apbedīja vienu no pilsētas dižvīriem, tad svinīgā bēru procesija, ievērojot senču paražas, virzījās pāri pilsētas laukumam. Gājienam pretī nāca kāds melnas drēbēs tērpies sirmgalvis; noskumis, raudādams un savus sirmos matus plēsdams, viņš ar abām rokām aptvēra mirušā nāves gultu un sauca skaļā balsī, kaut gan šņuksti bieži pārtrauca viņa runu:

«Lārisieši, ja jūs esat krietni pilsoņi, palīdziet nogalinātajam un bargi sodiet šīs neģēlīgās un nekrietnās sievietes noziegumu! Tikai viņa un neviens cits ir noindējusi šo nabaga jaunekli, manas māsas dēlu, lai izdabātu savam pielūdzējam un sagrābtu mantojumu.»

Tā žēlojās šis sirmgalvis, vērsdamics drīz pie viena, drīz pie otra. Pūlis pa to laiku sāka jau draudoši trokšņot, un nozieguma iespējamība darīja apvainojumu ticamu. Daži grib jau sakraut sārtu, daži meklē akmeņus, kūda jauniešus nogalināt šo sievieti. Bet viņa noraidīja visus šos smagos apvainojumus, lledama liekuļotas asaras, piesaukdama par lieciniekiem visus dievus un zvērēdama vissvētākos zvērestus.

28.  «Nu lai tad,» sacīja sirmgalvis, «dievišķā gādība izšķir, kam šeit taisnība! Patlaban šeit ir Zathlass, viens no ievērojamākiem Ēģiptes brīnumdariem, kas ar mani jau sen ir vienojies par krietnu atlīdzību uz īsu brīdi izsaukt mirušā garu no pazemes un šo miesu, kad gars tajā pēc nāves atgriezies, atdzīvināt.»

To teicis, viņš laukuma vidū ieved kādu Jaunekli linu drēbēs, vieglās palmu lapu sandalēs un gludi skūtu galvu.39 Ilgi skūpstīdams tā rokas un skardams pat ceļus4 ", viņš saka:

«Apžēlojies, dieva kalps! Apžēlojies! Es piesaucu debesu zvaigznes, pazemes dievus, dabas elementus., nakts klusumu, koptu mistērijas, Nīlas plūdus, Memfidas noslēpumus41 un Ēģiptes sistrus!42 Ļauj mirušajam īsu brīdi redzēt sauli un uz mūžu slēgtās acīs ielej mazliet gaismas! Mēs nekurnam un negribam zemei laupīt to, kas tai pieder, bet izlūdzamies atgriezt dzīvību tikai uz īsu mirkli, lai atriebtos un gūtu gandarījumu.»

Sī neatlaidība ietekmēja brīnumdari. Viņš uzlika kādu zālīti līķim uz lūpām un kādu citu uz tā krūtīm, tad, pagriezies pret austrumiem, pielūdza klusēdams visuvareno austošo sauli un ar savu svinīgo rīcību ietekmēja klātesošos, kas ar sasprindzinātu uzmanību gaidīja lielo brīnumu.

29. Es iejaucos pavadītāju pulkā un tieši aiz mirušā nāves gultas, pakāpies uz akmens, visu ziņkārīgi novēroju. Jau sāk cilāties mirušā krūts, ritēt pa vēnām asinis, un gars atgriežas ķermenī. Pieceļas līķis, un jauneklis sāk runāt:

«Kāpēc gan jūs mani aicināt atpakaļ acumirklīgās dzīves pienākumiem, kad esmu jau dzēris Lētes upes valgmi un pārpeldējis Stigsas ūdeņus?43 Rimsties taču, lūdzu, rimsties un netraucē manu mieru!»

To sacīja balss, kas nāca no līķa. Bet brīnumdaris sauca vēl ar lielāku neatlaidību: «Kāpēc tu nestāsti tautai visu patiesību, kāpēc neatklāj savas nāves noslēpumu? Vai tad tu domā, ka es ar savām zintīm nevarētu no pazemes atsaukt fūrijas un likt tām lauzīt tavus gurdos locekļus?»

Tad mirušais pieceļas no savas atgultnes un, smagi nopūzdamies, saka tautai:

«Jaunās sievas ļauno burvestību pazudināts un ar Indīgo dzērienu nogalināts, vēl silto laulības gultu es atstāju kā īpašumu viņas mīļākajam!»

Bet krietnā sieva rod šim brīdim atbilstošu nekaunīgu drosmi, stūrgalvīgi noliedz vīra apvainojumus un strīdas ar viņu. Tauta ir ļoti satraukta, tās domas dalās. Vieni ieteic nelietīgo sievu nekavējoties dzīvu aprakt līdz ar vīru, otri domā, ka nevar ticēt līķa melīgai liecībai.

30. Beidzot strīdu izbeidza šie jaunekļa vārdi; viņš no jauna smagi nopūtās un sacīja: «Došu, došu jums pavisam skaidrus un neapgāžamus patiesības pierādījumus un atklāšu jums to, ko tiešām neviens cits nezina kā tikai es.» Tad viņš, ar pirkstu uz mani rādīdams, turpināja: «Kamēr šis vērīgais mana līķa sargs mani modri sargāja, vecās zintinieces uzmācās manām mirstīgām atliekām. Vairākas reizes viņas ar šādu nolūku pārvērtās, bet, tā kā nespēja sarga rosīgo centību pārvarēt, beidzot ietina to snaudas mākonī un gremdēja dziļā miegā. Tā sargu iemidzinājušas, viņas ātrāk nerimās mani saukt vārdā, līdz sastingušās locītavas un aukstie locekļi lēnās kustībās pūlas padoties maģijas mākslas varai. Bet mans sargs, kas bija dzīvs, bet nekā nejuta un gulēja kā miris, dzirdēdams saucam sevi vārdā, jo mums abiem bija viens un tas pats vārds, ceļas augšā un pats iet pie durvīm kā nedzīva ēna. Kaut gan guļamistabas durvis bija rūpīgi aizslēgtas, tomēr burves viņam caur kādu caurumu nogriež vispirms degunu un tad abas ausis. Tā nu viņš manā vietā bija sakropļots. Lai tas nekļūtu zināms, zintinieces pieliek sargam no vaska veidotas jaunas ausis, gluži līdzīgas nogrieztām, un pagatavo arī degunu, gluži līdzīgu agrākajam degunam. Te nu, lūk, stāv šis nabadziņš! Algu viņš dabūja ne par savu darbu, bet par izkropļojumu.»

So vārdu pārbaidīts, es sāku aptaustīt savu seju. Pacēlis roku uz augšu, satveru degunu — tas paliek man rokā, aptaustu ausis — tās nokrīt. Kad uz mani sāka rādīt ar pirkstiem un šķībi raudzīties, kad atskanēja skaļi smiekli, es, aukstiem sviedriem plūstot, mēģinu ar zemu noliektu galvu iznirt starp apkārtstāvētāju kājām. Kad es nu biju kļuvis par kropli un visiem par izsmieklu, nedrīkstēju vairs atgriezties sava tēva mājā. Tāpēc, sasukājis matus pa labi un kreisi uz sāniem, es slēpju nogriezto ausu rētas, bet riebīgo deguna sakropļojumu cenšos pieklājīgi aizsegt ar šo cieši pielīmēto linu audekla plāksteri.»

31.  Tikko Tēlifrons bija beidzis savu stāstu, apskurbušie dzīrotāji no jauna sāka skaļi smieties. Kad tie pieprasīja parasto kausu par godu Smieklu dievam. Birrēna man teica:

«Rīt ir tā diena, kas no šīs pilsētas dibināšanas noteikta par svinamu, tāpēc ka mēs vienīgie no visiem mirstīgajiem godinām Smieklu dievu ar priecīgu un jautru rituālu. Tu šajos svētkos ar savu klātieni vairosi mūsu jautrību. Es vēlētos, ka arī tu asprātīgi izdomātu par godu viņam kaut ko jautru, lai mēs lielajam dievam varētu upurēt vēl krāšņāk un košāk.»

«Labi, lai notiek, kā tu vēlies!» es atbildēju. «Herkuls man liecinieks, es gribētu izdomāt kaut ko tādu, kas lielajam dievam labi patiktu.»

Kad pēc tam mans kalps atgādināja, ka ir jau vēla nakts, un arī pats jutos apreibis, es nekavējoties pieceļos, atsveicinos steigā no Birrēnas un grīļodamies dodos atpakaļceļā.

32.   Tikko mēs iegājām šķērsieliņā, te pēkšņi vēja brāziens nodzēsa lāpu, kas mums rādīja ceļu. Mēs tikai ar pūlēm atradām ceļu aklajā nakts tumsā un, nodauzījuši kāju pirkstus pret akmeņiem, noguruši nonācām līdz mājai. Kad, turēdamies cieši viens pie otra, mēs pienākam pie durvīm, tais sparīgi lauzās trīs braši un spēcīgi vīri un nelikās nemaz traucēties no mūsu klātienes, bet cits par citu centās iedragāt durvis, tā ka mums, bet it sevišķi man, ne bez pamata likās, ka tie Ir laupītāji un pie tam vēl sevišķi bīstami. Nekavējoties es Izvelku zobenu, ko biju paņēmis šādam gadījumam līdz un paslēpis zem drēbēm, un tūliņ metos laupītājiem tleil virsu. Kas man stājās pretī, es citu pēc cita nogāžu gar zemi, tiem dziļi ietriekdams zobenu miesā, kamēr tic beidzot, neskaitāmu dūrienu caururbti, sabrūk man pie kājām un izlaiž garu. Pabeidzis kauju — arī Fotida no trokšņa jau bija uzmodusies, — es ieskrlenu atvērtās durvīs, tikko vairs vilkdams elpu un viss sviedriem noplūdis un noguris, it kā nebūtu cīnījies ar laupītājiem, bet ar pašu Gerionu44 , tūliņ metos gultā un tai pašā mirklī iemiegu.

TREŠA grāmata

Tikko Ausma, mādama ar savu rožaino roku, uzbrauca debesu jumā ar saviem purpura falerām1 greznotiem zirgiem, mani, atrautu bezrūpīgajam mieram, nakts atkal atdeva dienai. Atceroties vakardienas notikumus, mani mocīja smagas rūpes un raizes. Sakrustojis kājas un savijis kopā roku pirkstus uz ceļiem,es sakumpis sēdēju gultā un rūgti raudāju, iztēlodamies jau tiesas dienu pilsētas laukumā, tiesas spriedumu un beidzot pašu bendi savā priekšā. Vai gan man varētu gadīties tāds tiesnesis, tik saudzīgs un tik labvēlīgs, kas mani, pieķertu trīskārtīgā slepkavībā un notašķītu ar vairāku pilsoņu asinīm, atzītu par noziegumā nevainīgu? Tātad šis būs tas slavenais ceļojums, ko man tik noteikti pareģoja haldejs Diofans!

Šādas un līdzīgas domas mani neatlaidīgi mocīja, un es rūgti raudāju par savu likteni. Drīz vien atskanēja klauvēšana pie durvīm, un pie ieejas bija dzirdama skaļa saruna.

2. Tūdaļ no spēcīga trieciena atsprāga vaļā istabas durvis, un visa māja bija pilna ar amatvīriem, to kalpiem un daždažādiem ļaudīm. Nekavējoties divi liktori pēc amatvīru rīkojuma sagrāba mani un veda uz tiesu, nesastopot, protams, no manas puses nekādu pretestību. Mēs vēl nebijām nonākuši līdz tuvākajai šķērsielai, kad jau visi pilsētas iedzīvotāji ir uz ielas un mums seko lieliem bariem. Kaut gan es gāju ar skumji noliektu galvu, nē, pareizāk sakot, noliecies līdz pašai pazemei, taču, dažkārt paskatīdamies sānis, redzēju dīvainu lietu; starp daudziem tūkstošiem ļaužu, kas bija ap mums, nebija neviena, kas neplīstu vai pušu no smiekliem. Kad esmu izstaigājis visas ielas un izvadāts pa visiem kaktiem kā upurējamais lops, kas nolemts salidzināšanas upurim,2 ja dievi dara baigas zīmes, tad beidzot mani aizved uz pilsētas laukumu tiesas priekšā. Jau tiesneši paaugstinājumā ieņem savas vietas, Jau pilsētas saucējs uzaicina klusēt, te pēkšņi vis) vienā balsī pieprasa, ievērojot lielo ļaužu pieplūdumu un pārliecīgo drūzmēšanos, kas varētu apdraudēt sabiedrisko drošību, tik svarīgu lietu iztiesāt teātrī.

Tauta nekavējoties trauc uz teātri un lielā steigā ieņem visas sēdvietas; arī visas ejas un viss jumts bija ziņkārīgo pārpildīts, daži uzrāpās pat kolonās vai turējās pie statujām, citi savukārt līdz jostas vietai bija izliekušies pa logiem. Par katru cenu visi gribēja kaut ko redzēt, kaut arī tas apdraudētu viņu dzīvību. Sardze mani ved gluži kā kādu upura lopu pāri proscēnijam3 un nostāda orhēstras4 vidū.

3. Tad atkal atskan saucēja skaļā balss, kas aicina sūdzētāju. Pieceļas kāds vecāks vīrs — runas ilguma noteikšanai nolika kādu trauciņu ar caurumotu dibenu5 kā kāstuvei, pa kuru sīkos pilienos aizritēja ielietais ūdens, — un šis vīrs tā uzrunā tautu:

«Mani ļoti cienītie pilsoņi, te nav jārunā par sīku, bet svarīgu notikumu, kas skar visas pilsētas sabiedrisko mieru un kas turpmāk noderēs mums visiem par nopietnu brīdinājumu. Tāpēc jums jo vairāk jāraugās, lai jūs, katrs atsevišķi un visi kopīgi, gādātu par sabiedrisko drošību un tāds neģēlīgs slepkava, kas sarīkojis tik šausmīgu asinspirti un noslepkavojis tik daudz pilsoņu, nepaliktu nesodīts. Nedomājiet, ka es aiz personīga ienaida un nesamierināmas atriebības šeit prasu bargu sodu. Man te jāpiebilst, ka esmu nakts sardzes priekšnieks un domāju, ka līdz šai dienai neviens nav varējis vainot manu sevišķi modro rūpību. Tagad es jums visos sīkumos pastāstīšu par pašu nodarījumu un par to, kas šonakt noticis. Tātad, kad jau trešās nakts sardzes laikā6 es sevišķi rūpīgi apstaigāju visu pilsētu un apskatu katru māju atsevišķi, es redzu šo necilvēcīgo Jaunekli nogalinām ar kailu zobenu visus, kas vien tam gadās ceļā. Jau trīs viņa asinskārības upuri guļ pie tā kājām, Izdvesdami beidzamo elpas vilcienu un raustīdamies asiņu peļķē. Pats viņš, ne bez pamata izbijies un savu vainu apzinādamies, tūdaļ metās bēgt un, izmantodams nakts tumsu, paglābās kādā mājā, kur slēpās visu nakti. Bet ar dievu gādību, kas neatstāj nevienu Jaunu darbu nesodītu, es, nogaidījis līdz rītam, esmu rūpējies par viņa nogādāšanu šai vietā, pirms tas varētu aizlavīties pa slepeniem cejiem, un nododu šo lietu izlemt augstajai zvērināto tiesai. Tātad jūsu priekšā stāv apsūdzētais, kas aptraipījis sevi ar vairākkārtēju slepkavību, apsūdzētais, kas notverts nozieguma vietā, apsūdzētais, kas nāk no citas pilsētas. Iznesiet nešaubīdamies spriedumu par šā svešinieka nodarīto noziegumu, jo arī paši savu pilsoni jūs būtu bargi sodījuši.»

4.   Pēc šiem vārdiem apklusa mana bargā apsūdzētāja šausmīgā balss. Saucējs tūdaj lika man sākt, ja es gribētu pret apsūdzību ko iebilst. Taču šai mirklī es neko vairāk nespēju darīt kā tikai raudāt, ne tik daudz, Herkuls man liecinieks, bargās apsūdzības kā savas vainas apziņas dēj. Beidzot, it kā ar dievišķu iedvesmu, man radās drosme, un es sāku tā:

«Es labi zinu, cik grūti ir tam, ko apvaino slepkavībā, ja visu priekšā nolikti trīs pilsoņu līķi, pārliecināt tādu Jaužu pulku, ka viņš nav vainīgs, kaut arī viņš runātu taisnību un pats atzītu notikušo. Bet, ja tikai jūs būsit tik iecietīgi, lai īsu brīdi mani uzklausītu, es viegli Jums pierādīšu, ka ne jau manas vainas dēj man draud nāvessods, bet nelaimīga nejaušība ir izraisījusi pret mani saprotamu sašutumu un naidu par pārkāpumu, ko es nemaz neesmu nodarījis.

5.   Kad es vakar mazliet vēlāk, kā paradis, atgriezos mājā no dzīrēm un biju stipri ieskurbis — tā bija mana īstā vaina, un to es arī nenoliegšu, — pie pašām mājas durvīm, kur esmu apmeties pie jūsu krietnā pilsoņa Milona, redzu kādus trīs bīstamus laupītājus, kas mēģina Izgāzt mājas durvis un ielauzties; salauzuši visus aizbīdņus, tie sāk jau apspriesties, kā nogalināt šās mājas iedzīvotājus. Viens, kas bija uzņēmīgāks un lielāka auguma, skubināja pārējos, teikdams:

«Klau, zēni, uzbruksim guļošiem ar vīrišķu drosmi un svaigiem spēkiem. Nost ar katru vilcināšanos un gļēvulību! Pa visu māju ar kailu zobenu lai trauc slepkavošana! Kas guļ, tam jāmirst! Kas iedrošināsies pretoties, to notrieksim gar zemi! Mēs aiziesim sveiki, ja šai mājā neatstāsim neviena sveikā!»

Atzīstos, pilsoņi, es nolēmu aiztrenkt šos rūdītos laupītājus, apzinādamies godīga pilsoņa pienākumu un ļoti baidīdamies par sava Viestura un pats par savu dzīvību. Es biju bruņojies ar īso zobenu, kas bija man līdzi šādu briesmu atvairīšanai. Bet šie nekrietnie noziedznieki, īsti barbari, ne tikai nedomāja bēgt, bet pat sāka sīvi pretoties, kad ieraudzīja ieroci manās rokās.

6.  Sākās īsta kauja. Pats bandas vadonis un nozīmes nesējs brūk man virsū ar visu spēku un, ar abām rokām ieķēries man matos un atliecis atpakaļ galvu, grib sadragāt man to ar akmeni. Kamēr viņš kliedz, lai padod tam akmeni, es ar spēcīgu cirtienu to nogāžu laimīgi zemē. Drīz notriecu arī otru, kas bija ieķēries man kājās, ar trāpīgu sitienu starp lāpstiņām, bet trešo, kas nepiesardzīgi bija pienācis man par tuvu, es nogalinu ar dūrienu krūtīs. Tā nodibinājis mieru, aizstāvējis sava Viestura māju un sabiedrisko drošību, es ne tikai neuzskatīju sevi par vainīgu, bet pat domāju, ka esmu pelnījis vispārēju atzinību. Tā es domāju arī tāpēc, ka līdz šim uz mani nav kritusi pat ne mazākā aizdomu ēna, bet savā dzimtenē esmu turēts arvien par godīgu cilvēku, kam nevainīguma apziņa ir vērtīgāka par katru ieguvumu. Es nevaru iedomāties, ka likumīgi attaisnojamā cīņa pret šiem rūdītiem noziedzniekiem var tagad izraisīt pret. mani šo šausmīgo apsūdzību. Neviens nevar arī pierādīt, ka starp mums būtu bijis kāds personīgs naids vai es vismaz būtu kaut pazinis šos laupītājus. Te nevar būt runas arī par mantkārību, kuras dēļ es būtu izdarījis neģēlīgo kauna darbu.»

7.  Kad es pabeidzu šo aizstāvēšanās runu, man atkal acīs saskrēja asaras. Es pacēlu lūgdams savas rokas un cilvēcīgas līdzcietības un pilsoņu pašu mīļo bērnu vārdā lūdzu par mani apžēloties. Kad man jau sāka likties, ka esmu modinājis ar savām asarām cilvēkmīlestību un līdzjūtību, es piesaucu par lieciniekiem Saules un Taisnības aci un šīs sūdzības izlemšanu uzticēju dievu gādībai. Bet, mazliet pacēlis acis, es ieraudzīju laužu pūli gandrīz vai gavilējam — visi plīsa vai pušu aiz skaļiem smiekliem, — redzēju arī savu labo Viesturi, mīļo Milona tēvu, skaļi smejamies. Tad es sevī nodomāju: «Un tā esot viesmīlība, tā esot draudzība! Es, sava Viestura dzīvību glābdams, esmu kļuvis par slepkavu, un man tagad par to draud nāvessods, bet viņš šeit tiesā ne tikai neizrāda nekādu līdzjūtību, bet vēl skaļi smejas par manu nelaimi!»

8. Tieši šai brīdī uz skatuves uzskrien kāda noraudājusies un nobēdājusies sieva, tērpusies melnās drēbēs, ar mazu bērnu pie krūts, bet aiz viņas kāda cita vecāka sieviete šausmīgās lupatās, tikpat noraudājusies un nobēdājusies. Tām abām rokās bija olīvas zari.7 Viņas nostājās pie nestuvēm, uz kurām atradās nogalināto apsegtie līķi, un sāka skaļi brēkt un žēli gausties:

«Cilvēcīgās līdzcietības vārdā, cilvēku tiesību vārdā apžēlojieties par šausmīgā kārtā nogalinātiem jaunekļiem, ieprieciniet ar atriebi mūs, kas tagad palikušas atraitnes un vientuļas! Palīdziet vismaz šim bārenītim, kam jau no pašas bērnības atrauts gādnieks! Lai šā slepkavas asinis ir salīdzināmais upuris jūsu likumiem un sabiedriskai iekārtai!»

Pēc tam pieceļas vecākais tiesnesis un saka tautai:

«So noziegumu, kas prasa bargu sodu, nevar noliegt pat tas, kas to nodarījis. Mums vēl jānoskaidro kāds blakus jautājums — jāatrod citi šā drausmīgā nodarījuma līdzzinātāji. Jo nav nemaz ticams tas, ka viens vlenigs cilvēks varētu tikt galā ar trim tik spēcīgiem jaunekļiem. Tāpēc patiesība mums jāizzina ar moku rīkiem,8 jo kalps, kas viņu pavadīja, ir paslepu aizbēdzis. Stāvoklis tagad ir tāds, ka vajag panākt, lai viņš nopratināšanā uzrāda citus vainīgos, tad vairs nebūs jābaidās no šīs drausmīgās bandas.»

9.  Pēc grieķu paraduma nekavējoties atnesa uguni, ratu un daudz dažāda veida pletņu. Manas bēdas tūdaļ vairojas, pareizāk sakot, divkāršojas, jo es redzu, ka nesakropļots nemiršu. Bet nu vecākā gados, kas ar savu gaudošanu visu bija samaitājusi, saka:

«Pirms jūs, mīļie pilsoņi, šo bandītu, manu nelaimīgo bērnu slepkavu, pienaglojat pie krusta, atļaujiet atsegt nogalināto līķus, lai, redzot viņu jaunības daiļumu, jūs vairāk un vairāk iedegtos patiesā sašutumā un parādītu nesaudzību, kādu pelnījis viņa noziegums!»

Tūlīt atskanēja aplausi, un tiesnesis liek man ar paša roku atsegt līķus, kas atradās uz nestuvēm. Tā kā es pretojos un ilgi atteicos atsegt līķus, lai ļaudīm neatgādinātu vakardienas notikumus, tad liktori pēc tiesas pavēles ar sevišķu neatlaidibu spiež man to darīt, atrauj galu galā ar varu manu pie sāniem piekļauto labo roku un izstiepj to pašai par sodību pāri līķiem. Beidzot es padodos varai un, kaut arī pret paša gribu, noņemu līķautus un atsedzu līķus.

Ai labie dievi! Ko es tur redzu? Kādi brīnumi? Cik pēkšņi nu ir mainījies mans liktenis! Es taču sevi jau uzskatīju par Proserpinas9 īpašumu un par Orkat0 ģimenes locekli! Bet te lieta dabū pavisam citu virzienu, un es izbrīnā stingstu. Es nevaru atrast atbilstošus vārdus šī negaidītā skata attēlošanai. Nogalināto vīru līķi bija trīs piepūsti ādas maisi, sadurti vairākās vietās. Cik varu atcerēties savu vakardienas kauju, tad caurumi bija tieši tur, kur es biju cirtis un dūris ar zobenu.

10.  Smiekli, kas piesardzīgi uz īsu brīdi bija apvaldīti, tagad brāzmoja jau brīvi. Daži aiz skaļa prieka kladzināja pilnā kaklā, citi, nevarēdami valdīt smieklus, turēja vēderu, lai tas nesāpētu. Tad visi, noraudzī- damies mani prieka pilni, atstāj teātri. Bet es, kā satvēru šo līķautu, tā arī tur paliku sastindzis, auksts kā akmens, it kā viena no teātra statujām vai kolonām, un ātrāk arī neatjēdzos, līdz mans viesturis Milons pienāca pie manis un, satvēris aiz rokas, neraugoties ne uz manu pretošanos, ne uz asarām, kas no jauna man saskrēja acīs, ne uz skajo šņukstēšanu, ar saudzīgu varu aizrāva mani sev līdz. Viņš, sākdams runāt drīz par šo, drīz par to, centās mani uzjautrināt un nomierināt, jo es vēl joprojām drebēju. Milons vairījās no ļaužu pilnām ielām un pa dažādām sānieliņām mani aizveda līdz savai mājai. Taču visi mierinājumi bija veltīgi — apvainojums bija mani pārāk sāpīgi skāris, un sašutumu par to viņam ne ar kādiem līdzekļiem neizdevās remdet.

11. Bet tūdaļ Milona mājā ierodas arī paši tiesneši ar savas varas nozīmēm un cenšas mani nomierināt ar šādu taisnošanos:

«Mēs labi zinām, Lūcija kungs, tavu ievērojamo stāvokli un arī tavu dzimtu, jo mūsu provincē ir daudz jūsu dižciltīgās ģimenes locekļu, un viss tas, par ko tu esi tik ļoti sašutis, nav darīts tāpēc, lai tevi apvainotu, tāpēc izmet no sirds visu pašreizējo sarūgtinājumu un padzen smagās domas. Sājos svētkos, ko mēs katru gadu publiski svinam par godu mīļajam Smieklu dievam, tiek arvien izdomāts kaut kas jauns. Sis dievs, būdams labvēlīgs kā pret autoru, tā arī pret izpildītāju, it visur tevi mīļi pavadīs un nekad nepieļaus, lai tu skumtu, bet gādās, lai arvien būtu gaiša un līksma tava seja. Pilsoņi par šo labvēlību piesprieda tev sevišķu pagodinājumu: tevi iecēlām par savu patronu11 un nolēmām veltīt tev bronzas statuju!»

Es savukārt viņiem atbildēju:

«Diženā un izcilā Tesalijas pilsēta, tev par šo sevišķo pagodinājumu izsaku tādu pašu pateicību! Taču statujas un attēlus ieteicu veltīt tiem, kas par mani cienīgāki un ievērojamāki.»

12. Pēc šīs pieklājīgās atbildes es mazliet pasmaidīju, izlikos iespējami jautrāks un laipni atsveicinājos no tiesnešiem. Bet te pēkšņi atsteidzas kāds kalps un saka:

«Tevi sauc tava mātesmāsa Birrēna un atgādina viesības, uz kurām tu vakar solījies ierasties.»

Es pēkšņi satrūkos, jau iedomādamies vien viņas māju, un atbildēju:

«Labprāt, mijā mātesmāsa, es būtu izpildījis tavu vēlēšanos, ja es to drīkstētu darīt, nevienu neaizvainojot! Bet mans viesturis Milons apelēja pie šīs dienas varenās dievības un panāca, ka es apsolījos šodien palikt pie viņa uz pusdienām. Viņš pats nekur neiziet un arī man neļauj. Tāpēc ierašanos uz dzīrēm atliksim.»

Nebiju vēl pabeidzis, kad Milons satvēra mani cieši aiz rokas, aizveda uz tuvējo pirti un lika aiznest turp visus mazgāšanās piederumus. Es gāju ar aizsegtu seju, cieši piekļāvies viņam pie sāniem, vairīdamies no pretimnācējiem un viņu smiekliem, kuru iemesls biju es pats. Kā es nomazgājos, kā nosusinājos, kā nokļuvu atpakaļ mājā, aiz kauna vairs neatceros. Es biju galīgi apmulsis, jo visi uz mani noskatījās, grozīja galvas un pat rādīja ar pirkstiem.

13.  Kad steidzīgi biju Iebaudījis Milona trūcīgo maltīti, es aizbildinājos ar stiprām galvassāpēm no raudāšanas un devos gulēt, ko Milons man labprāt atļāva. Atkritis savā gultā, es noskumis atcerējos visu, kas bija noticis, kamēr beidzot, sagatavojusi savai kundzei gultu, ienāca mana Fotida, bet pavisam citāda nekā agrāk: nebija vairs ne jautrās sejas, ne spridzīgās valodas, bet drūmajā pierē bija nopietnas, dziļas grumbas. Beidzot vilcinādamās tā pabailīgi saka:

«Es pati, atzīstos, biju šo nepatikšanu cēlonis.» To teikdama, viņa izņem no drēbju krokojuma kādu siksnu, sniedz man to un turpina:

«Ņem, es tevi lūdzu, un atriebies neuzticamai sievietei, pareizāk sakot, sodi, kā vien gribil Taču nedomā, lūdzu, ka es tev ar iepriekšēju nodomu sagādāju šis nepatikšanas. Labāk lai dievi mani soda, ja tev manis dēļ vajadzētu kaut drusku ciest! Un, ja kas ļauns tevi apdraud, tad lai tas viss tiek izpirkts ar manām asinīm. Taču tas, ko es darīju ar citādu nolūku, izpildot cita rīkojumu, mana ļaunā likteņa dēļ kļuva tev par nelaimi.»

Tad es, savas parastās ziņkāres skubināts un gribēdams atklāt slepeno rīcības iemeslu, saku:

«So nekrietno un riebīgo siksnu, ko tu man pasniedz, lai es pats tevi ar to nopērtu, drīzāk sagriezīšu sīkos gabalos nekā ar to skaršu tavu samtaino lilijas miesu. Tagad pastāsti man gluži vaļsirdīgi visu! Ko tad tu īsti darīji, kas nelabvēlīgā likteņa dēļ kļuva man par nelaimi? Zvēru, lieciniece man tu pati, neizsakāmi mīļā, ka nevaru nevienam, nevaru arī tev pašai ticēt, ka tu man esi gribējusi darīt ļaunu. Savukārt labu nodomu nevar pelt, ja tas pat izvērstos kādam par nelaimi.»

To teicis, es kā izslāpis nožāvēju savas Fotidas valgās, zibošās, mīlas tvīkstošās un jau pusaizvērtās acis ar kaisliem, dedzīgiem skūpstiem.

15. Atguvusi savu jautro garastāvokli, viņa saka: «Ļauj man, lūdzu, vispirms rūpīgi pievērt istabas durvis, lai ar savu vieglprātīgo pļāpāšanu, izslīdot kādam vārdam ārā, nesagādāju sev vēl lielākas likstas.»

Tad, aizgrūdusi aizbīdņus un iespraudusi cieši āķi, tā steidzās pie manis atpakaļ, apvija abas rokas ap kaklu un sacīja klusā un tikko dzirdamā balsī:

«Es šausmīgi baidos atklāt to, ko šajā mājā slēpj, un it sevišķi savas kundzes noslēpumus. Es paļaujos uz tevi un uz tavu saprātīgumu, jo tu esi cienījams ne tikai sava dižciltlguma un cildenā rakstura dēļ, bet ari Iesvētīts vairākās mistērijās12 un katrā ziņā proti turēt svlnigo klusēšanas solījumu. Tātad visu, ko es uzticēšu tavas apzinīgās sirds dziļumiem, paturi, lūdzu, arvien ieslēgtu tanī un atalgo manu vaļsirdīgo atzīšanos ar mūžīgu klusēšanu. Mīlestība, kas mani ar tevi saista, skubina mani tev stāstīt, ko vienīgi es zinu no visiem mirstīgajiem. Tūdaļ tu zināsi visu mūsu mājas būtību, tūdaj zināsi brīnišķos manas kundzes noslēpumus, kas mirušiem liek viņai klausīt, zvaigznēm mainīt savus ceļus, dieviem pildīt viņas gribu un dabas elementiem verdziski kalpot. So savas prasmes spēku viņa izlieto visvairāk tad, kad ir Ieskatījusies kādā daiļā un staltā jauneklī, kas ar viņu mēdz notikt diezgan bieži.

16. Arī tagad pat viņa ir neprātīgi iemīlējusies kādā boiotietī, sevišķi skaistā jauneklī, un ar jo lielu neatlaidību laiž darbā visu savu prasmi un viltīgos paņēmienus. Vakar vakarā ar šīm savām ausīm dzirdēju, ka viņa draudēja sauli aizklāt ar dūmaku un mūžīgu tumsu, ja saule pietiekami ātri nenolaidīsles lejup no debesu juma un nepasteigsies atdot naktij vietu, lai viņa jo ātrāk varētu veikt nodomātās burvestības. Atgriezdamās vakar vakarā no pirts, viņa nejauši ieraudzīja šo jaunekli sēžam bārddziņa darbnīcā un lika man paklusām sadabūt viņa nogrieztos matus,13 kas bija uz grīdas. Kamēr es tos rūpīgi un paslepu vācu, mani ieraudzīja bārddzinis, un, tā kā par mums jau vispār ir izplatījusies nelaba slava, it kā mēs nodarbojoties ar burvestībām, viņš, mani sagrābis, bargi uzkliedza:

«Vai tu nerimsies reiz, neliete tāda, ievilkt kārtīgu jaunekju matus! Ja tu beidzot neatmetīsi šo nekrietnību, es tevi nekavējoties nodošu valdības rīcībā!»14

Siem vārdiem seko darbi. Viņš iebāž roku man starp krūtīm un dusmodamies izrauj matus, kas tur bija paslēpti. Sarūgtināta par šādu neveiksmi un pazīdama savas kundzes raksturu, jo šādos gadījumos viņa ļoti dusmojas un nežēlīgi mani sit, es jau sāku domāt par bēgšanu, bet, atcerējusies tevi, tūdaļ atmetu šo domu.

17. Tā nu es ar smagu sirdi nāku atpakaļ un domāju.

ka man būs jāatgriežas ar tukšām rokām. Bet te pa ecļam pamanu kādu cilvēku, kas apcērp ar mazām šķērītēm kazādas maisus. Redzēdama tos cieši sasietus, piepūstus un jau izkārtus, es paķeru no zemes krietnu kušķi gaiLu kazu spalvu, kas bija gluži līdzīgas jaunā boiotieša matiem. Savu atradumu es nododu kundzei, bet noklusēju patiesību. Iestājoties naktij, kad tu vēl nebiji atgriezies no mielasta, mana Pamfile, nevarēdama aiz nepacietības vairs valdīties, kāpj augšā uz bēniņiem zem lubu jumta, kur brīvi pūš visi vēji un var redzēt austrumus un visas citas debesu puses. Viņa izvēlējās tieši šo vietu, kas bija sevišķi ērta visām slepenām burvestībām. Vispirms tā sagādā savai burvestības darbnīcai vajadzīgos piederumus: daždažādus aromātus, plāksnītes ar nesaprotamiem uzrakstiem, bojā gājušo kuģu atliekas un apraudāto un pat apbedīto līķu locekļus: šeit var atrast nāsis un pirkstus, tur naglas ar pakārto miesas gabaliem, citur atkal glabājas nogalināto asinis un sakropļoti galvaskausi, kas izrauti plēsīgiem zvēriem no rīkles.

18. Tad viņa apvārdo nogalināto dzīvnieku vēl drebošās iekšas, upurē dažādus šķidrumus dieviem: gan avota ūdeni, gan govju pienu, gan kalnu medu un medusvīnu. Pēc tam šos matus viņa sasien kopā, savij mezglos, sasmaržo un iemet gailošās oglēs, lai tie sadeg. Tad tūdaļ, neatvairāmās maģijas spēka un ar burvestību saistīto garu noslēpumainās varas ietekmēti, tic ķermeņi, kuru mati deg čūkstēdami, kļūst kā dzīvi cilvēki, jūt, dzird, kustas, nāk turp, kurp tos velk degošo matu smarža, un, meklēdami ieeju, šā jaunā boiotieša vietā laužas durvīs pie manas kundzes. Tad ierodies tu, krietni vien ieskurbis, aklās nakts tumsas maldināts, bruņojies kā neprātīgais Ajants,'5 un drosmīgi rauj zobenu no makstīm, daudz drosmīgāk nekā Ajants, kas uzbruka dzīviem lopiem un apkāva visu ganāmpulku, jo tu nogalināji trīs piepūstus kazādas maisus. Tā kā tu savus ienaidniekus esi notriecis zemē, ne- izliedams ne piliena asiņu, tad es savās rokās tagad skauju ne cilvēku, bet maisu slepkavu.»

19.  Man patika Fotidas asprātīgais joks, un es savukārt atjokojos: «Tātad arī pats šo pirmo savas drošsirdības izpausmi varu uzskatīt par vienu no divpadsmit Herkula varoņdarbiem, ja es trijķermeņu Gērionu vai trijgalvaino Cerberu pielīdzinu tādam pašam nogalināto kazādas maisu skaitam. Lai nu es no visas sirds tev varētu piedot pārkāpumu, ar ko tu mani iepini tik lielās nepatikšanās, tad izpildi manu sirsnīgāko vēlēšanos un parādi man, kā tava kundze veic kādu šās dievišķās zinātnes darbību; visvairāk es gribu redzēt, kā viņa pārvēršas. Mana karstākā vēlēšanās ir pamatīgi iepazīties ar maģiju. Tomēr arī tu, man liekas, neesi šai ziņā nejēga vai iesācēja, bet jau ar piedzīvojumiem. Es zinu to un esmu pārliecināts. Agrāk es arvien vairījos no sieviešu apkampieniem, bet tu ar savām mirdzošām acīm, ar rožainiem vaigiem, ar saviem matiem, ar karstiem skūpstiem un iesmaržotām krūtīm sagūsti mani un paturi kā savu īpašumu, un es tev labprāt paklausu. Es nemaz nesteidzos atgriezties mājās un netaisos doties atpakaļ, jo nekas man nav mīļāks kā nakts pie tevis.»

20.  «Cik labprāt,» viņa atbild, «es gribētu, Lūcij, izpildīt tavu vēlēšanos! Bet, nerunājot nemaz par viņas nenovīdīgo raksturu, tā ar šīm lietām nodarbojas tikai slepeni kādā vientuļā vietā, kur to neredz neviena cilvēka acs. Tomēr tavas vēlēšanās dēļ es nebaidos briesmu; sagaidījusi pirmo izdevīgo brīdi, es centīšos i.o izpildīt. Tikai, kā es jau sākumā teicu, šai bīstamajā lietā jāatgādina tev solījums par pilnīgu klusēšanu.»

Kamēr mēs abi tā tērzējām, mums sirdī un locekļos atmodas iekāre. Nometuši visus apģērbus, mēs pilnīgi kaili sākām savas rotaļas par godu Venerai. Kad es kļuvu jau gurdāks, Fotida aiz savas augstsirdības apbalvoja mani ar piedevām, kā zēni to mēdz darīt. Kad mūsu acis bezmiega dēļ kļuva gurdas, uznākušais miegs tās aizslēdza līdz gaišai dienai.

21.  Tā mēs pavadījām vairākas tīkamas naktis. Te kādu dienu pie manis, satraukumā trīcēdama un drebēdama, ieskrien Fotida un pastāsta, ka viņas kundze patlaban ne ar kādām zintīm nevarot ietekmēt savu izredzēto un ka šonakt viņa pārvērtīšoties par putnu un aizlaidīšoties pie tā. Tāpēc man vajagot sevišķi rūpīgi sagatavoties, lai varētu novērot šo reto gadījumu. Jau pirmās nakts sardzes laikā piesardzīgi un klusi viņa mani ved uz bēniņiem un liek man novērot caur kādu durvju spraugu, kas tur notiek. Vispirms Pamfile nomet visas savas drēbes, atver kādu šķirstiņu, izņem no turienes vairākas kārbiņas, noņem vienai no tām vāciņu, izņem kādu ziedi, ilgi to berž savās delnās, tad ieziež sevi visu no kāju pirkstgaliem līdz pat matu galiem, ilgi kaut ko paslepu čukst savai lampai un sāk drebināt visus locekļus. Kamēr tie šūpojas palēnās kustībās, tos sāk klāt maigas spalviņas, izaug arī lielākas spalvas, deguns saliecas un sacietē, kāju nagi savelkas kopā un saliecas — Pamfile nu ir pārvērtusies par ūpi. Ar dažiem žēliem vaidiem viņa jau pamazām paceļas no zemes, lai pārbaudītu savus spēkus, tad drīz paceļas augstu un, izplešot abus spārnus, aizlaižas.

22.  Kamēr viņa ar savu maģisko prasmi pārvērtās, es, neapvārdots ne ar kādām zintīm, sastingu izbrīnā par nupat notikušo un nezināju pat, vai es esmu Lūcijs vai ne. Es biju pilnīgi apjucis un satraukts līdz ārprātam, man likās, ka es sapņoju. Pēc tam ilgi berzēju acis, lai pārliecinātos, vai tiešām esmu nomodā. Kad beidzot attapos, es satvēru Fotidas roku un, piespiedis to pie savas sejas, teicu:

«Ļauj, lūdzu, kad rodas izdevīgs gadījums, man pārliecināties par tavu lielo un kvēlo mīlu! Dabū kaut mazliet no šīs ziedes! Ja skaistas ir tavas acis, mana medus lellīte, tad ar šo neatmaksājamo pakalpojumu saisti mani par savu vergu uz mūžīgiem laikiem un iekārto tā, lai es pie tevis, savas Veneras, kļūtu par spārnoto Amoru!»

«Vai tu tiešām tā saki?» viņa atbildēja. «Tu esi viltīgs kā lapsa, mīlulīt, un gribi mani pierunāt, lai es pati sacērtu ar cirvi sev kājas! Jau tā man ir grūti, kaut gan tu esi neapbruņots, tevi nosargāt no Tesalijas palaistu- vēm! Bet, kad tu kļūsi par putnu, kur tad lai es tevi meklēju, kad lai tevi atkal ieraugu?»

23. «Debesu dievi lai pasarga mani no tādas nepateicības, ja cs, pārlidojis lepnā ērgļa lidojumā visu debesu jumu un būdams augstā Jupitera uzticamais vēstnesis18 vai līksmais ieroču nesējs, tomēr neatgrieztos tūliņ atpakaļ uz savu ligzdiņu, kad būšu izpelnījies godu lidot! Piesaucu tavas jaukās matu cirtas, ar kurām tu savaldzināji manu sirdi, ka man nav nevienas citas mīļākas par manu Fotidu. Tad arī vēl kas cits nāk man prātā: ja cs pēc šīs ziedes lietošanas būšu pārvērties par putnu, tad man vajadzēs arvien vairīties no visām mājām. Kā gan skaistules varētu saskatīt ūpī savu daiļo un jautro pielūdzēju?. Vai gan mēs nezinām, ka šos nakts putnus, ja tie ielido kādā mājā, ķer un pienaglo pie durvīm, lai viņi to nelaimi, ko tie vēsta kādai ģimenei ar savu lidošanu, izpirktu paši ar savām mokām? Bet gandrīz vēl ko piemirsu vaicāt. Ko vajag sacīt vai darīt, lai varētu tikt atkal vaļā no šīm spalvām un atkal kļūt par Lūciju?»

«Par to esi mierīgu prātu!» viņa atbildēja. «Man kundze pamatīgi visu izstāstīja, kā šāda veida putnus pārvērš atkal par cilvēkiem. Tikai nedomā, ka viņa to darīja aiz kādas labvēlības pret mani, bet gan tikai tādēļ, lai es, viņai atgriežoties, varētu sniegt noderīgos līdzekļus. Beidzot ievēro, ar cik vienkāršām un cik nie- cigām zālītēm var panākt tik svarīgu lietu. Tikai dažas diļļu sēkliņas ar lauru lapām iegremdē avota ūdenī, tad apskalojas ar to vai dzer.»

24.  Atkārtojusi vairākkārt šos norādījumus, viņa trīcēdama un drebēdama uzkāpj kundzes istabiņā un no kāda šķirstiņa izņem vienu kārbiņu. Paņēmis kārbiņu, es vispirms to noskūpstīju un lūdzu man dāvāt laimīgu lidojumu. Tad, steidzīgi nometis visas savas drēbes, es droši iegremdēju roku kārbiņā, paņēmu no tās krietnu porciju ziedes un ieziedu ar to savus locekļus. Nu jau cs mēģinādams māju ar rokām uz augšu un leju un centos pārvērsties putnā, taču neparādījās nekur ne pūciņa, ne spalviņa, tikai mani mati neapšaubāmi pārvēršas par spalvu, maigā āda kļūst cietāka un pārvēršas par dzīvnieka ādu. Manu roku un kāju pirksti savelkas kopā par nagu, un no mana mugurkaula izaug gara aste. Arī seja kļūst lielāka, mute gara un plata, nāsis izplešas, lūpas atkarājas, turklāt arī nesamērīgi izstiepjas un apaug ar spalvu. Un nekāda prieka cs vairs neredzēju savā nožēlojamā pārvērtība, atskaitot to, ka mans vīrišķais atribūts sāka pieņemties lielumā, kaut gan Fotidu vairs nevarēju savos apkampienos turēt.

25.  Kad nu šādā bezizejas stāvoklī apskatu visas sava ķermeņa daļas un ieraugu sevī ne putnu, bet ēzeli, es gribu sūdzēties par Fotidu, bet, tā kā man nebija vairs ne cilvēka izskata, ne balss, cs darīju vienīgi to, kas bija iespējams: nokāru apakšlūpu, ar asarām acīs paskatījos uz viņu sānis un klusēdams raidīju tai savus pārmetumus.

Tiklīdz viņa mani redzēja tādā stāvoklī, tā sev iesita pa seju un izsaucās:

«Ai, cs nelaimīgā, nu esmu pagalam! Aiz satraukuma un steigā esmu kļūdījusies, jo kārbiņas ir ļoti līdzīgas. Bet Ir vēl labi, ka pret šādu pārvēršanos vieglāk sagādāt pretlīdzekli. Tev vajag tik apēst vairākas rozes, tad tev nokritīs ēzeļa āda un tu tūliņ kļūsi par agrāko

Lūciju. Būtu tikai cs vakar vakara, kā paradusi, iegādājusies pāris rožu vainadziņu, tev nebūtu jāgaida pat viena naktsl Bet, tikko atausis gaisma, tu tūlīt dabūsi pretlīdzekli.»

26.   Tā viņa bēdājās, bet es, kaut biju pārvērties par īstu ēzeli un no Lūcija kļuvis jūga lops, tomēr saglabāju cilvēka prātu. Es ilgi un daudz domāju, vai man nevajadzētu saspert ar saviem cietajiem nagiem un sakost līdz nāvei šo nelietīgo un noziedzīgo sievieti. Bet no šā neprātīgā nodoma atturēja mani labāks atzinums. Ja Fotidu es sodītu ar nāvi, tad līdz ar to es sev laupītu palīdzību, lai atgrieztos cilvēka veidā. Paskurinājis nokārto galvu un klusi paciezdams pagaidu pazemojumu, es padodos savam bargajam liktenim un eju uz kūti pie sava zirga, pie sava uzticamā nesēja. Te atradu priekšā vēl otru ēzeli, kas piederēja manam kādreizējam vies- turim Milonam. Nu, es domāju, ja dzīvnieki, kas nevar runāt, sajūt kādu klusu un dabisku uzticības saistību, tad šis mans zirgs atkal pazīs mani, aiz līdzcietības iežēlosies, dos mājokli un pacienās. Bet, ai Jupiter, viesmīlības sargātāj, ai Uzticība, vientujā dieve!17 Sis mans slavenais nesējs ar ēzeli sabāž galvas kopā un tūda) vienojas mani iznīcināt. Norūpējušies, protams, par pasniegto barību un ieraudzījuši mani tuvojamies silei, tie īgnumā saglauž ausis un sāk man nekrietni spert. Tā nu es esmu atdzīts Iespējami tālāk no miežiem, ko pats ar savām rokām vakar iebēru šim mīļajam kalpam. Tā apstrādāts un noraidīts, es paliku vientuļš un lerāvos zirgu kūts kaktā.

27.   Kamēr ta pārdomāju par savu biedru nekaunību un apsveru, ka jau otrā dienā, kad ar rožu palīdzību pārvērtīšos no jauna par Lūciju, es atriebšos savam neuzticamajam zirgam, te ieraugu vidējā stabā, kas atbalstīja staļļa sijas, dieves Eponas18 tēlu, kas bija ievietots nišā un skaisti izgreznots ar svaigu rožu vītnēm. Atklājis šo glābšanās līdzekli, cerības pilns es stingri nostājos uz pakaļkājām, balstos ar priekškājām Iespējami augstāk pret stabu un, izstiepis kaklu un lūpas, ar visiem saviem spēkiem cenšos sasniegt rožu vainagu. Taču to mēģināju tikai sev pašam par sodību, jo mans kalps, kam arvien bija uzticēta zirga kopšana, pēkšņi ieraudzīja mani, uzlēca kājās un sašutis uzkliedza:

«Cik ilgi lai es ciešu te šo ādenieku? Tikko kā tas gribēja aprit lopu barību, te tūdaļ jau liksies pie dievu attēliem! Tagad es šo svētuma zaimotāju tā noslānīšu, ka tas paliks šķībs un greizs!»

Un tūliņ viņš meklēja sitamo, lai mani varētu krietni pārmācīt. Viņam pie rokas nejauši gadījās kāds žagaru saišķis; izmeklējis no tā kādu zaraināku un resnāku rungu, viņš sāka mani, nelaimīgo, dauzīt. Te pēkšņi nobrikšķēja durvis no spēcīgiem triecieniem. Kaimiņos atskanēja baiļu pilni kliedzieni: «Laupītāji!» — un mans kalps aizmuka.

28. Durvis drīz uzlauza, un namā iebruka laupītāju bars. Tie iebrūk visās istabās, un ļaudis, kas steidzas palīgā no dažādām pusēm, sastop it visur niknu pretestību. Laupītājiem ir zobeni un lāpas, un naktī ir gaišs kā dienā. Uguns un zobeni lāsmo kā austoša saule. Tad bandīti steidzīgi ar asiem cirvjiem atlauž kādu labi noslēgtu un ar stipriem aizbīdņiem nodrošinātu klēti, kas bija līdz jumtam pilna ar Milona dārglietām. Iebrukuši tanī, viņi nekavējoties izvāc visas dārglietas, sasien tās saiņos un sadala. Bet saiņu izrādās daudz vairāk nekā nesēju. Pārsteigti par Milona lielo bagātību un nezinādami, kur to likt, laupītāji izved no staļļa mūs, abus ēzeļus un manu zirgu, uzkrauj mums pašus smagākos saiņus. Kad māja jau ir galīgi iztukšota, tie ar rungām dzen mūs ātrāk prom. Vienu no saviem biedriem viņi atstāj par izlūku, lai tas paziņotu par nozieguma izmeklēšanas gaitu, bet mūs, bieži mielodami ar sitieniem, pa neiemītām takām trenc uz kalniem.

29. Smagās nastas, stāvie kalni un garais ceļš mani nomocīja līdz nāvei. Tad man beidzot, kaut arī vēlu. Iešāvās prātā doma griezties pēc palīdzības pie valdības un, piesaucot svēto ķeizara vārdu,19 atbrīvoties no visām likstām. Kad mēs jau gaišā dienā gājām caur kādu biezj apdzīvotu vietu, kur tirgus dienā bija sapulcējies liels laužu pulks, es mēģināju tieši vislielākajā drūzmā saukt dzimtajā grieķu valodā dievišķā ķeizara vārdu,20 bet izkliedzu skaidri un skaji tikai «o», bet pārējās ķeizara vārda skaņas nespēju izrunāt. Laupītājiem nepatika mans nedaiļskanīgais brēciens, un tie sāka tā dauzīt manu nelaimīgo ādu, ka tā vairs pat sietam nederēja. Taču labais Jupiters gluži negaidot man deva iespēju glābties. Kad mēs gājām gar vairākām lielākām un mazākām lauku mājām, es ieraudzīju kādu diezgan jauku dārziņu, kur starp citām skaistām puķēm bija tikko kā rīta rasā uzziedējušas rozes. Kāri Ieplētis muti un jau lolodams cerību glābties, es tuvojos rozēm, bet, kad ar drebošām lūpām stiepjos pie tām, man ienāk prātā daudz labāka doma. Ja es patlaban no ēzeļa pārvērtīšos par Lūciju, tad laupītāji mani droši vien nogalinās, jo viņi vai nu mani turēs par burvi ,vai arī baidīsies, ka es viņus vēlāk nodošu. Tāpēc man gribot negribot vajadzēja atstāt rozes mierā, un, samierinājies ar savu Jauno likteni, es grauzu joprojām, kā jau ēzelis, sienu.

CETURTA GRAMATA

Ap pusdienas laiku, kad saule jau stipri tveicēja, mēs iegriezāmies kādā ciemā pie vecākiem ļaudīm, kas ar laupītājiem bija pazīstami un labās attiecībās. Kaut arī biju ēzelis, to es varēju nojaust no tā. kā laupītāji pret viņiem izturējās, no sirsnīgām sarunām un draudzīgiem skūpstiem. Kad tie noņēma no manas muguras dažus saiņus, viņi tos iedāvināja saviem draugiem un, man šķita, it kā kaut ko paskaidrodami, paslepu iečukstēja, ka tā viņu laupījuma daļa. Drīz pēc tana mūs atbrīvoja no visiem saiņiem un ielaida tuvējā pļavā, kur mēs varējām brīvi ganīties. Taču kopējas ganības ar ēzeli un manu zirgu man nevarēja būt sevišķi tīkamas, jo es pavisam vēl nebiju pieradis ēst brokastīs zāli. Gluži tuvu aiz staļļa es ieraudzīju kādu dārziņu. Tā kā biju gluži izsalcis, es mierīgu prātu dodos tanī iekšā un pielieku pilnu vēderu ar zaļiem kāpostiem. Pēc tam piesaucu visus dievus un skatos apkārt, vai varbūt kaut kur kaimiņu dārziņos neieraudzīšu kādu ziedošu rožu krūmu. Tik tiešām — pati vientuļā vieta iedvesa man paļāvību, ka es, atrazdamies sānis no ceļa, krūmu aizsegts un iebaudījis pretlīdzekli, no četrkājainā nastu nesēja lopa, nevienam mani nenovērojot, pacelšos atkal taisni augšā un iegūšu cilvēka izskatu.

2. Kamēr visu to pārdomāju,ieraugu mazliet tālāk kādu ēnainu leju ar kuplu birzi, kur starp dažādiem stādiem un meža lapotni smaidīja pretī zaigojošu rožu sārtā krāsa. Es jau sāku domāt savā sirdī, kas vēl viscaur nebija ēzeliska, ka šī birzs, kur teiksmainā ēnā zaigoja dižciltīgo rožu ķēnišķais mirdzums, ir veltīta Venerai un grācijām.' Tad piesaucu jautro un labvēlīgo Panākumu,2 metos pilnos aulekšos turp, tā ka, Herkuls man liecinieks, es vairs nesajutu sevi par ēzeli, bet par sevišķi ātru sacīkšu zirgu. Bet šis veiklais un drosmīgais mēģinājums nevarēja tomēr novērst manu baigo likteni. Pienācis tuvu pie šīs vietas, es neredzu vis maigās un tīkamās rozes, kas mirkst dievišķā rasā un nektārā, rozes, ko rada laimes apveltītie, dzeloņainie krūmi. Nebija ari tur ielejas, bet tikai upes krasts, viss apaudzis ar kupliem kokiem. Sie kupli lapotie koki atgādināja laurus, tiem bija ziedi ar iegareniem, sārtiem kausiņiem, bet pavisam bez smaržas. Vienkārši lauku Jaudis tos dēvē par lauru rozēm3 , un šis rozes ir nāvīgas katram lopam, kas tās ēd.

3.  Sapinies tādās likteņa cilpās, es gribēju atteikties pat no savas glabšanās un labprātīgi ēst šīs indigas rozes. Kamēr es tām palēnām tuvojos, lai tās noplūktu, kāds jauns cilvēks, kā man likās, dārznieks, kura kāpostos cs biju saimniekojis, bija pamanījis lielos zaudējumus. Viņš atskrēja sadusmots, ar lielu rungu, metas man virsū un sāk mani tā sist, ka būtu gandrīz vai nositis, ja es pats sev pavisam gudrā kārtā nebūtu palīdzējis. Es sviedu savu pakaļu uz augšu un sāku tam spert. Kad viņš, smagi ievainots, nokrita zemē, cs metos bēgt kalnā augšā. Tad kāda sieviete, acīm redzot viņa sieva, ieraudzījusi no pakalna, ka tas notriekts gar zemi un tikko vairs dzīvs, steidzās, žēli gaudodama, pie viņa, lai ar savu vaimanāšanu mani pazudinātu, jo visi ciema iedzīvotāji, satraukti par viņas vaimanām, sauc suņus un rīda man virsū, lai tic mani saplosītu gabalos. Es nešaubījos, ka pienākusi mana pēdējā stunda, jo redzēju man uzbrūkam veselu baru niknu suņu, kas būtu noderīgi cīņā pret lāčiem vai lauvām. Tagad redzu, ka mans vienīgais glābiņš ir skriet ātri atpakaļ uz mājām, kurās bijām apmetušies. Te ciema ļaudis, savaldījuši ar pūlēm suņus, satvēra mani un piesēja ar sevišķi stipru siksnu pie kādas cilpas. Viņi katrā ziņā būtu ar rungām mani galīgi nosituši, ja sāpīgo sitienu dēļ nebūtu sažņaudzies man vēders, kas jau tā bija pārblīvēts ar zaļiem kāpostiem un tāpēc stipri samaitāts, un nebūtu izšļācis veselu strūklu mēslu, dažus aptašķīdams ar riebīgā šķidruma šļakatām. dažus atvairīdams no maniem sadauzītiem sāniem ar neizturami riebīgo smaku.

4.     Kad saule jau pēc pusdienas devās uz rietu, šie laupītāji no jauna mūs, it sevišķi mani, apkrauj ar smagām nastām un izved no staļļa.

Mēs bijām jau nogājuši krietnu ceļa gabalu, kad es. garā ceļā noguris, zaudējis spēkus zem smagās nastas un rungu sitienu novājināts, apdauzījis turklāt savus nagus, beidzot klibodams un grīļodamies pienāku pie kādas līkumainas, lēni burbuļojošas upītes. Te man iešāvās prātā izmantot Izdevīgu gadījumu, uzmanīgi saliekt ceļus, nomesties zemē un stingri apņemties ne- piecelties par spīti visiem sitieniem, pat vēl vairāk, es biju gatavs saļimt ne tikai zem rungas, bet pat ļaut sevi nodurt ar zobenu. Es domāju, ka esmu jau gluži bez elpas un gluži vārgs un dabūšu atvaļinājumu vājās veselības dēļ. Laupītāji katrā ziņā, lai nevajadzētu kavēties un varētu ātrāk bēgt, saiņus, kas atrodas uz manas muguras, sadalīs pārējiem diviem nastu nesējiem un man piespriedīs augstāko soda mēru, atstādami par laupījumu vilkiem un klijāniem.

5. Bet šo manu jauko plānu izjauca nelabvēlīgais liktenis. Otrs ēzelis bija nojautis manu nodomu un aizsteidzās man priekšā. Viņš pēkšņi, izlikdamies galīgi noguris, saļima ar visiem saviem saiņiem un gulēja kā miris. Kaut gan to grūstīja, sita ar rungām, dūra ar dzenuļiem, rāva aiz astes un ausīm un cēla uz kājām, viņš tomēr nemaz nemēģināja piecelties. Tad laupītāji beidzot saprata, ka viņu cerības un pūliņi ir velti. Pārliecinājušies, ka nav vērts ar nobeigušos un pat jau sastingušu ēzeli ilgi nopūlēties un kavēt bēgšanu, tie viņa saiņus uzkrauj man un zirgam. Pēc tam, izvilkuši zobenus, viņi sacērt ēzeļa stilbus, atvelk mazliet no ceļa nost un nogāž viņu vēl pusdzīvu lejup no kraujas tuvējā aizā.

Apsvēris sava nelaimīgā biedra likteni, es nolēmu atmest visus viltīgos paņēmienus un krāpšanu un kalpot saviem kungiem kā apzinīgs ēzelis. No laupītāju sarunām es nopratu, ka mēs drīz kādā vietā apstāsimies, ka visām ceļa grūtībām būs mierīgas beigas un ka tur esot viņu miteklis un dzīves vieta.

Pārgājuši pār kādu nelielu pakalnu, mēs beidzot nonācām paredzētā vietā. Te mūs atbrīvoja no visiem saiņiem, bet laupījumu paslēpa kādā alā. Nu reiz biju brīvs no smagās nastas. Lai atspirgtu pēc ceļa grūtībām, es nolikos zemē un sāku vārtīties pa smiltīm, jo nebija iespējas izpeldēties upē.

6.   Seit ir vieta un laiks aprakstīt alu, kur mita laupītāji, un tās apkārtni. Līdz ar to es pārbaudīšu savu talantu un jūs arī sapratīsiet, vai man tiešām bija tikai ēzeļa prāts un saprašana.

Te bija kraujš, ar biezu mežu apaudzis un ļoti augsts kalns. Pār nolaideno nokalni pacēlās šķautnainas klintis, starp tām bija dziļas, ar ērkšķu krūmājiem aizaugušas gravas, kas veidoja it kā dabiskus nocietinājumus. No pašas kalna galotnes strauji lejup trauca, pār kraujām gāzdamies un sudrabotas putas šķiezdams, avots. Drīz vien tas sadalījās vairākos strautiņos un novadīja ūdeņus uz ielejām, kur savāca atkal tos kopā ezerā vai lēni plūstošā upē. Tieši virs pašas alas, kur Izbeidzās klinšu krauja, pacēlās augsts tornis. Alas priekšā bija iežogojums ar stipru sētu apkārt, tas varēja noderēt arī par lopu aploku. Sēta veidoja it kā alas sienu, un abi tās gali sanāca pie ieejas tik cieši kopā, ka vaļā palika tikai šaura taka. Man šķiet, ka ir pilnīgs pamats šo iežogojumu dēvēt par laupītāju ātriju. Tuvākajā apkārtnē bija tikai viena būdiņa, kas bija kaut kā apjumta ar niedru jumtu. Te, kā es vēlāk dabūju, zināt, pa naktīm novietojās laupītāju sargposteņi, un. sardžu kārtību noteica loze.

7.   Laupītāji, piesējuši mūs pie pašas ieejas ar stiprām siksnām, cits pēc cita salīda alā un sāka rāties ar kādu vecu sievu, ko bija saliekusi smaga gadu nasta: tai vienai, ka šķita, bija šeit jagada un jarūpējas par visu šo jauniešu labklājību:

«Tu, riebīgais kaulukambaris, nelietīgais cilvēces izdzimums, vienīgi pret tevi Orks sajūt riebumu! Vai tu tā par mums gādā, sēdēdama šeit bez darba? Vai tu pēc tik dižiem un briesmu pilniem darbiem šai vēla stundā nevari mūs iepriecināt ar kādu atspirdzinājumu? Tik jau nu tev ir tā darba kā dienām un naktīm alkatīgi liet savā nepiepildāmā vēderā tīrvīnu!»

Tad vecene, bailēs drebēdama, ķērcošā balsī atbildēja:

«Jums, mani brašie puiši un mljie viesi, bagātīgi ir savārīti dažādi garšīgi gaļas ēdieni! Viss gatavs: ir daudz dažādas maizes, vīns ieliets spoži izberztos kausos, kā vienmēr ir pasildīts arī ūdens, lai jūs uz ātru roku varētu nomazgāties.»

Pēc šiem vārdiem tie nekavējoties izģērbjas kaili, sasviedrējas pie lielas uguns, nomazgājas siltā ūdeni, ieziežas ar eļļu un dodas pie bagātīgi klātiem galdiem.

8. Tikko tie bija atgulušies, te pienāk vēl lielāks citu jaunu cilvēku bars. Ikviens viņos tūliņ varēja pazīt tādus pašus laupītājus. Arī viņi tāpat atveda laupījumu — zelta un sudraba naudu, traukus, ar zeltu cauraustas zīda drānas. Tāpat nomazgājušies, viņi noliekas starp biedriem uz atgultnēm, bet apkalpošanu iekārto pēc lozes. Ēd un dzer pavisam nejēdzīgi: gaļa tur salikta kaudzēs, maize sakrauta veseliem klaipiem, kausi bez skaita cits pie cita. Jautrības vietā kliedzieni, dziesmu vietā — bļaustīšanās, joku vietā — lamāšanās, vārdu sakot, te viss bija gluži tāpat kā mežonīgo lapitu un kentauru dzīrēs.4 Tad kāds no viņiem, kas izskatījās stiprāks par citiem, teica:

«Mēs triecienā ieņēmām Hipatas Milona māju. Ne tikai ar izcilu vīra drosmi guvām lielu laupījumu, bet ari pārnācām savā nometnē bez kādiem zaudējumiem un, ja tam ir kāda nozīme, esam atgriezušies par astoņām kājām bagātāki. Bet jūs, kas gājāt pret Boiotijas pilsētām, atgriezāties mazākā skaitā, zaudējuši savu drošsirdīgo vadoni Lamahu5 , kura dzīvību ar pilnu tiesību es uzskatu par vērtīgāku nekā visus šos saiņus, ko jūs esat atveduši. Lai nu būtu kā būdams, taču viņa paša drosme to noveda postā. Līdz ar slaveniem valdniekiem un karavadoņiem pieminēs arī šā dižā vīra vārdu. Turpretī jūs, krietnie laupītāji ar bailīgām vergu dvēselēm, nodarbojaties tikai ar sīkām zādzībām, lupatu lasīšanu un ložņāšanu apkārt pa pirtīm un vecu sievu mitekļiem!»

9. Viens no tiem, kas pienāca vēlāk, atbild:

«Vai tad tu vienīgais nezini, ka bagātākās mājas ir vieglāk izlaupāmas? Kaut gan tur ir liela mājas saime, tomēr ikviens vairāk rūpējas par savu nekā par saimnieka mantu. Turpretī taupīgi un vientulīgi ļaudis savu mazo, bet, manuprāt, dažreiz arī diezgan ievērojamo mantu, ko viņi rūpīgi slēpuši, stingri sarga un aizstāv to, riskēdami ar savu dzīvību. Fakti apstiprinās manu vārdu patiesīgumu.

Tikko sasniedzām septiņvārtu Tēbas0 , mēs tūdaļ sākām cītīgi izdibināt, kā tas ir pieņemts mūsu slavenajā amatā, kāds ir iedzīvotāju mantas stāvoklis. Beidzot nepalika nepamanīts kāds naudas mainītājs Hrīsers,7 lielu bagātību īpašnieks. Aiz bailēm no nodokļiem un sabiedriskiem pienākumiem8 viņš ar lielu prasmi bija noslēpis savu mantu. Dzīvodams viens pats savā atsevišķā, bet ar pietiekami stipriem aizbīdņiem nodrošinātā mazā mājiņā, diezgan noskrandojies, netīrs, viņš sēdēja uz saviem zelta maisiem. Tātad mēs nolēmām vispirms doties uz viņa namu, lai bez kādām pūlēm sagrābtu visu viņa bagātību, jo domājām, ka viena cilvēka pretestību būs viegli salauzt.

10.   Iestājoties naktij, mēs jau bijām pie viņa durvīm. Izcelt tās no tapām, atbīdīt sānis vai ielauzt mums šķita neiespējami, jo troksnis uzmodinātu visus kaimiņus mums pašiem par postu. Tad mūsu vadonis, nepārspējamais Lamahs, paļaudamies uz savu pārbaudīto izveicību, piesardzīgi iebāzis roku caurumā, centās attaisīt aizšaujamo. Taču Hrīsers, nekrietnākais no visiem divkājainiem radījumiem, nebija vēl nemaz aizgājis gulēt, bet novērojis visu, kas notiek. Lēniem soļiem un gluži klusi tas piezogas pie durvīm un, spēcīgi atvēzējies, ar lielu naglu pienaglo mūsu vadoņa roku pie durvju vērtnēm. Nu viņš Lamahu atstāj pie moku koka un kāpj uz savas būdas jumta. No turienes, skaļi kliegdams, sāk aicināt palīgā visus savus kaimiņus, sauc katru no tiem vārdā un mudina gādāt par sabiedrisko drošību, kliegdams, ka viņa mājā pēkšņi izcēlies ugunsgrēks. Satraukti par tiešām briesmām, vigi izbailēs steidzās viņam palīgā.

11.  Tagad mēs atradāmies divkārtīgās briesmās: vai nu visiem būtu jāiet bojā, vai arī vajadzētu mūsu biedru atstāt likteņa varā. Nu mēs sagudrojām, ievērojot pašreizējos apstākļus, ar viņa piekrišanu drausmīgu līdzekli. Mēs ar labi tēmētu cirtienu pa locītavu savam priekšniekam atcērtam roku līdz elkonim pavisam nost. Atstājuši pienagloto rokas dilbu, kur tas bija, un ar lupatu vīkšķi aptinuši rokas stumbeņu, lai asiņu piles nenorādītu mūsu pēdas, mēs Lamahu steidzīgi aizraujam sev līdz.

Tā kā mums ar lielu troksni neatlaidīgi dzinās pakaļ pa pilsētu un draudošo briesmu dēļ bijām spiesti izbailēs steidzīgi bēgt, bet Lamahs, šis cildais un varoņa gara apdvestais vīrs. nevarēja mums ne ātri sekot, ne palikt atpakaļ, tad viņš skubināja mūs, neatlaidīgi un sirsnīgi lūgdams, piesaukdams Marsa roku9 un atgādinādams mūsu uzticības zvērestu, atbrīvot savu biedru 110 mokām un gūsta. Kāpēc lai vēl dzīvotu laupītājs, ja viņam nav rokas, bez kuras viņš nevar ne laupīt, ne slepkavot? Viņš uzskatot par laimi mirt no biedru zobena. Tā kā nevienu no mums nevarēja pierunāt uz brāļa slepkavību, tad viņš ar atlikušo roku satvēra savu zobenu, ilgi to skūpstīja un ar spēcīgu cirtienu pāršķēla sev krūtis. Tad mēs, parādījuši godu sava vadoņa varonībai, ietinām rūpīgi viņa līķi linu palagā un uzticējām jūrai, lai to apslēptu. Tagad dus mūsu Lamahs, un jūra ir viņa kaps.

12. Tā Lamahs vainagoja savu varoņa dzīvi ar varoņa nāvi. Taču arī Alkims, kaut gan bija attapīgs savos pasākumos, nespēja izbēgt savam ļaunajam liktenim. Pēc ielaušanās kādā būdiņā viņš bija nonācis augšējā stāvā, kur gulēja kāda vecāka sieviņa. Lai gan viņam vajadzēja vispirms ķerties tai pie rīkles un vecīti nožņaugt, viņš sāk pa diezgan plato Jogu mest ārā citu pēc citas visādas grabažas, lai mēs tās, protams, pievāktu. Kad viņš jau visas grabažas bija čakli izmetis, tas beidzot negribēja arī saudzēt gulteli, kurā vecīte gulēja. Izgrūdis viņu no tās un izrāvis no gultas segu, gribēja arī to tāpat izmest, bet te šī riebekle, nometusies viņam pie kājām, sāka lūgties:

«Kāpēc, dēliņ, tu šīs nabadzīgās lupatas un vecas, nožēlojamas sievas nodriskātās grabažas gribi dāvināt bagātiem kaimiņiem, uz kuru sētu šis logs iziet?»

Sie viltīgie un liekulīgie vārdi piekrāpa Alkimu, un viņš tiem noticēja. Nu viņš sāka baidīties, ka jau izmesto un to, ko nodomājis izmest, kaut gan par kļūdu brīdināts, neatdod vis saviem biedriem, bet pilnīgi svešiem lariem10 , pārkārās pāri loga malai, gribēdams rūpīgi izpētīt visu, sevišķi kaimiņu mājas bagātību, par ko minēja vecīte.

Kamēr viņš vērīgi visu aplūkoja, nebūdams pietiekami piesardzīgs, ši vecā riebekle, kaut arī nebija nekāda stiprā, ar strauju un negaidītu triecienu izgrūda to ārā uz galvas, jo tas, neievērodams līdzsvaru, bija izliecies pa logu un pilnīgi iegrimis apskatē. Tā kā Alkims krita no diezgan ievērojama augstuma uz kāda liela akmens, kas atradās pie pašas mājas, tas sadragāja sev krūtis. Pa muti viņam plūda asinis, bet viņš vēl pastāstīja, kas noticis, tad pēc īsām mokām šķīrās no dzīves. Mēs apbedījām viņu tāpat un devām to Lama- ham par uzticamu ceļabiedru.

13. Sie divi zaudējumi mūsu rindās iecirta dziļu robu. Atteikušies no tālākiem pasākumiem Tēbās, mēs devāmies uz kaimiņu pilsētu Platajām. Tur ļaudis daudz runāja par kādu Dēmoharu11 , kas gribot sarīkot svinīgas gladiatoru sacīkstes. Viņš bija cēlies no ievērojamas dzimtas, ļoti bagāts, ārkārtīgi devīgs un mēdza sarīkot tautas izpriecas ar savam mantas stāvoklim atbilstošu spožumu. Kam būtu tik daudz talanta, tik daudz daiļrunības, ka varētu ar atbilstošiem vārdiem aprakstīt dažādus viņa sarīkojumu veidus? Te bija spēcīgi un ievērojami gladiatori, veiklībā pārbaudīti dzīvnieku dresētāji, tur uz nāvi notiesātie noziedznieki, kas tika labi baroti, lai kļūtu plēsīgiem zvēriem par barību, stipri stabi dekorācijām, augstas dēļu celtnes, greznotas ar krāšņām gleznām, vārdu sakot, lieliska iekārta rīkojamām medību spēlēm. Ai, cik daudz bez tam te bija dažādu niknu zvēru! Viņš ar sevišķu rūpību gādāja par to, lai no attālākām zemēm atvestu dažādu sugu zvērus, kas noderētu par dzīviem kapiem uz nāvi notiesātiem. Bet vairāk par visu citu, kas bija vajadzīgs krāšņajiem svētkiem, viņš rūpējās par iespējami lielāku lāču skaita sagādāšanu. Tos viņš centās iegādāties, netaupot nekādus līdzekļus, kur vien tas bija iespējams. Bez tiem, kas bija jau noķerti paša medībās, bez tiem, kas bija pirkti par dārgu naudu, viņš lika rūpīgi kopt un labi apgadāt arī tos, ko draugi tam uzdāvināja, cits ar citu sacenzdamies.

14.  Sī lieliskā un spožā sagatavošanās tautas izpriecām nepalika Skaudības12 acu nepamanīta. Ilga gūstā noguruši, vasaras karstuma nomocīti, kustību trūkuma dēļ apatiski, gandrīz visi lāči aizgāja bojā pēkšņā sērgā. Visur ielās varēja redzēt kritušos dzīvniekus. Tad vienkāršā tauta, galīga trūkuma un nabadzības spiesta, meklēdama katru barību, lai ar to varētu piepildīt savu izkāmējušo vēderu, traucās pie visur sastopamā mielasta. Sādā situācijā man un mūsu slavenajam Babulam radās lielisks plāns. Mēs aiznesām uz savu mītni kādu ļoti lielu kritušu lāci, it kā gribēdami to sagatavot barībai, novelkam rūpīgi tā ādu, prasmīgi atstājam visus tā nagus un arī paša zvēra galvu neskartu līdz pat kakla sākumam, labi visu izkasām, lai tā būtu plānāka, uzberam smalkus pelnus un izliekam saulē kaltēties. Kamēr āda kalst saulē, mēs visi labi mielojamies ar gaļu un sadalām lomas nodomātajā pasākumā: viens no mums, kas būtu izcilāks nevis ar fizisku spēku, bet ar drošsirdību un kas pilnīgi labprātīgi uzņemtos tēlot lāci lāča ādā, tiks ievests Dēmohara namā, tad nakts klusumā atvērs mums durvis, un mēs viegli tur iekļūsim.

15.   Vairāki no mūsu drošsirdīgās apvienības jūsmoja par atjautīgo izdomu un gribēja uzņemties tās realizēšanu. Par vispiemērotāko šim pasākumam mūsu komanda izvēlēja Trasileontu, kas uzņēmās bīstamās dēkas risku. Nekavējoties viņš ar priecīgu prātu ielīda piekļāvīgajā ādā. kas jau bija kļuvusi mīksta un lokana. Tad tievā šuvē salaižam abas ādas malas kopā un aizšu- jam pāršķelto vietu, kas jau tā bija maz redzama zem biezajām spalvu pinkām. Pašā rīkles galā, kur bija pārgriezts zvēra kakls. Trasileonts iebāza savu galvu.1 '' Izdūruši mazus caurumus iepretī degunam elpošanai un tāpat iepretī acīm, mēs savu drošsirdīgo biedru, kas jau bija galīgi pārvērties par zvēru, Ievietojām jau agrāk par mērenu cenu nopirktā sprostā, kur viņš pats drošu prātu steidzīgi ielīda. Kad šie sagatavošanas darbi bija ievadīti, tad šādā kārtā turpinām savu krāpšanas pasākumu.

16.   Izzinājuši kāda Nikanora vārdu, kas, trāķietis būdams, uzturēja ar jau minēto Dēmoharu sirsnīgu draudzību, mēs viņa vārdā rakstījām vēstuli, it kā uzticamais draugs veltījis savu medību pirmo panākumu svētku kuplināšanai. Nogaidījuši vakaru un izmantodami tumsu, mēs piegādājām Dēmoharam sprostu ar Tra- sileontu un nodevām arī mūsu viltoto vēstuli. Viņš apbrīno lielo zvēru, priecājas par sava drauga īstā laikā parādīto augstsirdību un nekavējoties mums, balvas nesējiem, kas viņam sagādājuši prieku, liek noskaitīt no savas kases desmit zelta denāriju. Tobrīd ap mums sanāca liels ļaužu bars un ar izbrīnu aplūkoja zvēru, jo katra jauna lieta ļaudīs tūdaļ modina ziņkārību. Viņu ziņkārīgo tuvošanos mūsu Trasileonts diezgan veikli ar draudīgām kustībām vairākkārt atturēja. Visi pilsoņi vienā balsī atkal slavēja Dēmahora laimi un sevišķos panākumus, jo pēc tik drausmīgas dzīvnieku sērgas ar šo jauno papildinājumu viņš kaut kā varēs pretoties nelabvēlīgajam liktenim. Dēmohars liek nekavējoties zvēru nogādāt uz kādu savu lauku īpašumu. Tad es ņemu vārdu un iejaucos:

17.  «Sargies, kungs, saules karstumā un garā ceļā pagurušo nosūtīt daudzu citu zvēru barā, jo, kā es dzirdu, tie nav pilnīgi veseli! Labāk izraugi savas mājis tuvumā kādu klaju vietu, kur daudz gaisa, vislabāk ūdens tuvumā, kur būtu vēsāks! Vai tad tu nezini, ka šī avēru suga arvien dzīvo biezās birzis un mitrās alās, pie tīkamiem avotiem?»

Dēmohars satrūkās no šāda brīdinājuma, tūliņ ievēroja to un, atcerēdamies daudzus sērgā kritušos dzīvniekus, labprāt atļāva novietot sprostu tur, kur mēs atzinām par vajadzīgu. Tad es turpināju:

«Arī mēs paši esam ar mieru šeit pie Šī sprosta pavadīt naktis, lai karstuma un ceļa grūtību vārdzinātam dzīvniekam kārtīgi laikā piegādātu barību un pasniegtu pienācīgu dzeramo.»

«Sai ziņā jūsu pakalpojums mums nav vajadzīgs,» viņš atbildēja, «jo gandrīz visa mana saime, kas jau sen pieradusi pie šī darba, prot labi barot lāčus!»

18. Pēc tam mēs atsveicinājāmies un aizgājām. Izgājuši pa pilsētas vārtiem, mēs ieraugām attālāk no cilvēku acīm vientuļā vietā kādas kapenes. Te mēs uz labu laimi atveram vaļā dažus pussatrunējušus un vecus zārkus, kur atradās izdēdējuši un jau par pīšļiem pārvērtušies mirušie un kur mēs domājām paslēpt cerēto laupījumu. Ievērojot mūsu brālības paražas, nogaidām nakts laiku bez mēness, kad saldais miegs savā pirmajā triecienā visstraujāk dodas pret mirstīgo sirdīm un saista tās, tad nostādām tieši pie paša Dēmohara durvīm mūsu ar zobeniem apbruņoto kohortu14 , it kā tā būtu slēgusi laupīšanas līgumu. Arī Trasileonts, ļoti rūpīgi ievērojis laupītājiem lemto nakts laiku, izlien no sprosta, nekavējoties nogalina ar zobenu visus sargus, kas bija cieši aizmiguši, beidzot arī pašu vārtsargu, atvelk aizbīdni, plaši atver vārtu vērtnes. Kad mēs piesteidzamies un ielaužamies mājās, viņš mums uzrāda klēti, kur, kā to labi bija novērojis, vakar bija noglabāts daudz sudraba. To mēs visi ar kopējiem spēkiem nekavējoties uzlaužam, un es dodu rīkojumu dažiem biedriem paņemt tik daudz zelta un sudraba, cik tie spēj nest, steidzīgi nogādāt un noslēpt to mūsu uzticamo mirušo mītnēs un ātri atgriezties, lai paņemtu atkal citas nastas. Es vienīgais kopīgo interešu labā paliku pie mājas sliekšņa un visu rūpīgi novēroju, kamēr tie atgriežas. Arī pati lāčumāte. kas pagalmā staigāja starp ēkām, likās, būt noderīga, lai atbaidītu katru, ja kāds no saimes pēkšņi pamostos. Kas gan, kaut arī tas būtu drošsirdīgs un brašs, ieraudzīdams tik drausmīgu zvēru, it sevišķi naktī, nemestos tūda] bēgt, ne- aizšautu savas istabiņas durvīm aizbīdni un trīcēdams un drebēdams nepaslēptos tur?

19.   Kaut ari tas viss pēc saprātīga plānojuma bija pareizi paredzēts, tomēr mūs pārsteidza nelabvēlīgs liktenis. Kamēr es piesardzīgi gaidu savējos atgriežamies, kāds jauns vergs, varbūt trokšņa iztraucēts vai kādas tumšas nojautas vadīts, izlien uz pirkstgaliem no savas migas un ierauga zvēru, kas brīvi staigā pa pagalmu. Vergs, neteicis ne vārda, atgriežas atpakaļ un visiem mājā pastāsta, ko redzējis. Nekavējoties viss mājas pagalms pildās ar lielo saimi. Lāpas,_ lampas, vaska un tauku sveces un c: .ti apgaismošanas līdzekļi kliedē tumsu. Viss šis pūlis neiznāca vis neapbruņots, bet ar rungām, šķēpiem un kailiem zobeniem nosprosto vārtus. Turklāt vēl, lai notvertu zvēru, viņi rīda ari garausainos un pinkainos medību suņus.

20.  Troksnis joprojām pieņemas, un es jau domāju laisties projām, bet, slēpdamies aiz durvīm, vēl redzu, cik brīnišķi Trasileonts atvaira suņu uzbrukumu. Kaut gan viņš stāvēja jau pie dzīves pēdējās robežas, tas neaizmirsa ne sevi, ne mūs, ne savu drošsirdību, bet cinījās it kā paša Cerbera plaši atplestajā rīklē.

Savu lomu, ko labprātīgi bija uzņēmies, viņš spēlē vīrišķīgi līdz pašam pēdējam elpas vilcienam, gan bēgdams, gan aizstāvēdamies ar dažādiem ķermeņa pagriezieniem un kustībām, līdz beidzot izkļuva ārā no mājas. Kaut gan viņš bija ticis pilnīgā brīvībā, tomēr izglābties vairs nevarēja, jo visi tuvējās sānieliņas suņi, diezgan nikni un diezgan daudzi, lielā barā pievienojis medību suņiem, kas arī tikko kā bija izskrējuši ārā no mājas vajāt lāci. Te nu es redzēju nožēlojamu un drausmīgu skatu. Mušu Trasilcontu ielenca vesels niknu suņu bars, kas, brukdami tam virsū, viņu plosīja un koda.

Beidzot es, vairs ilgāk nevarēdams to noskatīties, iejaucos trokšņainā ļaužu drūzmā. Nevarēdams citādi brašajam biedram, sevi nenododams, sniegt palīdzību — es atrunāju dedzīgākos rīdītājus, sacīdams: «Cik tas ir riebīgi un drausmīgi! Mēs te nogalinām šo dižo un patiesi vērtīgo zvēru.»

21. Taču mana viltīgā valoda nelaimīgajam jauneklim neko nepalīdzēja, jo no mājas pēkšņi izskrēja ārā kāds slaids un spēcīgs vīrs un nekavēdamies meta savu šķēpu lāčumātei tieši krūtīs, pēc viņa vēl kāds un tāpat arī vairāki citi, atmetuši bailes un pienākuši tieši tai klāt, it kā sacenzdamies raidīja šķēpus. Patiešām, Trasileonts parādīja sevi par izcilāko mūsu bandas rotu. Seit uzveica viņa nemirstības cienīgo garu, nevis viņa pacietību. Nenododams sevi ne ar kliegšanu, ne vaimanām, viņš svēti pildīja savu pienākumu. Suņu plosīts un šķēpu caururbts, viņš pārcieta nenovēršamo ar varonīgu spēku, un neviens nedzirdēja no viņa neko citu kā tikai zvēra rēcienus. Tā viņš ieguva sev slavu un tā liktenim atdeva savu dzīvību.

Tomēr viņš bija iedvesis šim ļaužu baram tādas bailes un cieņu, ka līdz gaismai, nē, līdz pat gaišai dienai neatradās tāds pārdrošnieks, kas būtu kaut ar pirkstu pieskāries nogalinātajam zvēram. Beidzot lēnām un pabailīgi kāds mazliet drošsirdīgāks miesnieks pārgrieza zvēra vēderu un no lāčumātes izlobīja krietno laupītāju. Tā mums gāja bojā Trasileonts, bet viņa slava mūsu vidū ir dzīva.

Mēs nu nekavējoties sasienam saiņos visu laupījumu, ko bija paglabājuši mums uzticamie mirušie, un atstājam steigā Plataju apgabalu. Tad mums vairākkārt ienāca prātā, ka patiesi šai dzīvē nav nekur vairs īstas uzticības, jo tā aiz riebuma pret mūsu negodīgumu ir pārceļojusi pie mirušiem. Tā, smago nastu un ceļa grūtību nomocīti, pazaudējuši trīs biedrus, mēs atnesām šo laupījumu, ko jūs te redzat.»

22.  Kad viņš savu stāstu bija pabeidzis, laupītāji, atceroties kritušos biedrus, ziedo tīrvīnu no zelta kausiem un, nodziedājuši dažas dziesmas dievam Marsam par godu, īsu brīdi atpūšas. Jāpiebilst, ka mums jau minētā vecīte bagātīgi un neskopodamās piebēra svaigus miežus, tā ka mans zirgs, saņemdams viens pats tādu pārpilnību, varēja justies gluži kā saliju15 dzīrēs. Bet es, kas līdz šim tiku ēdis tikai labi samaltus un mīksti savārītus miežus, uzokšķerēju pa tam kādu kaktu, kur bija sakrāta vesele kaudze maizes garozu, kas tur bija samestas pēc mūsu laupītāju dzīrēm. Nu es enerģiski izlietoju savu rīkli, kas jau ilgā bada dēļ bija aizkaltusi un sākusi aizaugt ar zirnekļu tīkliem.

Bet vēlu naktī laupītāji pamostas, sāk gatavoties ceļam un, daži apbruņojušies ar zobeniem, daži pārģērbušies par lemuriem16 , dodas steidzīgi projām. Es turpretī tik neatlaidīgi un tik kāri grauzu savas garozas, ka pat uzmācīgais miegs nevarēja mani atraut no ēšanas, kaut gan agrāk, kad vēl biju Lūcijs, es atgāju no galda, apmierināts ar vienu vai diviem riecieniņiem. tad tagad, būdams nepiepildāma vēdera īpašnieks, graužu gandrīz jau trešo grozu. Es biju tā aizņemts ar šo darbu, ka mani pie tā pārsteidza liela diena.

23.  Beidzot sava ēzeļa bikluma dēļ, ar lielām pūlēm šķirdamies no sava mielasta, es dzesēju savas slāpes tuvējā strautiņā. Pēc kāda laika atgriežas laupītāji, sevišķi satraukti un norūpējušies, nenesdami līdz nekādus saiņus, pat nekādus drēbju kankarus, bet ar visiem zobeniem, ar visām rokām, nē, ar visas bandas kopīgiem spēkiem veda vienu vienīgu jaunavu, pēc ārējā izskata dižciltīgu un, spriežot pēc viņas tērpa, no šā novada augstākām aprindām. Tā bija tiešām jaunava, Herkuls man liecinieks, kas arī tādā ēzelī kā es varētu radīt karstas ilgas. Viņa bija Joti noskumusi, plēsa savus matus un apģērbu. Tikko viņa bija ievesta alā, laupītāji, cenzdamies to mierināt, tā sāka valodu:

«Tu vari būt bez rūpēm par savu dzīvību un savu godu! Pacieties īsu brīdi, kamēr mēs kaut ko nopelnām! Tikai aiz nabadzības mēs nodarbojamies ar šādu arodu. Bet tavi vecāki no savas lielās bagātības, kaut arī tie ir mantkārīgi, droši vien nekavējoties sagādās pienācīgu izpirkšanas maksu, lai atgūtu savu mīļo bērnu.»

24.   Ar šādu un līdzīgu tenkošanu viņi domāja remdēt jaunavas bēdas, bet viss bija velti. Kā gan tas būtu iespējams? Noliekusi galvu uz ceļiem, tā gauži raudāja. Tad laupītāji ataicināja veco sievu, lika tai nosēsties pie jaunavas un laipni to mierināt, bet paši, kā paraduši, aizgāja sava aroda darīšanās. Taču jaunava, neskatoties ne uz kādiem vecītes mierinājumiem, ne tikai nerimās raudāt, bet sāka vēl vairāk vaimanāt. Nepārtrauktos šņukstienos drebēja viņas krūtis, un tās ciešanas arī man izvilināja dažu asaru. Viņa izsaucās:

«Ai, es nelaimīgā, zaudējusi tādas mājas, tādu saimi, tik mīļas apkalpotājas, tik krietnus vecākus, kritusi laupītājiem par upuri un gūstekni, šai klints alā ieslēgta kā verdzene bez visām ērtībām, kurās es biju dzimusi un uzaudzināta! Kā es varēšu rimties raudāt, kā vispār varēšu dzīvot, ja atrodos slepkavu zaņķī, nekrietnu laupītāju bedrē un šausmīgu bandītu rokās?»

Tā viņa vaimanāja. Novārgusi sirdssāpēs, raudās nomocījusies un fiziski pagurusi, viņa aizvēra savas gurdās acis un aizmiga.

25.  Tikko tā bija aiztaisījusi acis, te pēkšņi kā ārprāta lēkmē tā trūkstas no miega, sāk vēl ilgāk un stiprāk sist sev pa krūtīm un dauzīt savu košo seju.

Bet, kad vecīte neatlaidīgi jautāja, kāpēc viņa atkal tā bēdājoties, tā, dziļi nopūzdamās, atbildēja:

«Ai, tiešām tagad, tagad esmu pilnīgi pagalam, tagad esmu atteikusies no katras cerības uz glābšanos! Nav vairs šaubu, ka man atliek tik ķerties pie cilpas vai zobena vai mesties bezdibenī!»

Vecene par to sadusmojās un bargi tai uzbrēca, kāpēc viņa tā raudot un kāpēc, jau pilnīgi nomierinājusies, no jauna pēkšņi sākusi tik briesmīgi vaimanāt.

«Droši vien,» viņa sacīja, «tu esi nolēmusi piekrāpt manus brašos zēnus un atstāt tos bez lielās peļņas, kas viņiem pienākas kā izpirkšanas maksa par tevi. Ja tu tā turpmāk rīkosies, cs parūpēšos par to, lai tevi dzīvu sadedzina, neraugoties uz šim asarām, kurām šeit nav nekādas vērtības!»

26. Jaunava satrūkās par šādu valodu, noskūpstīja tai roku un sacīja:

«Saudzē mani, māmuliņ! Atceries cilvēka pienākumu un palīdzi man šajā grūtajā brīdī! Es domāju, ka tevī, kas ilgā mūžā esi nosirmojusi, nav vēl pavisam izsīkusi līdzjūtība. Paskaties uz mana neizsakāmā posta ainu! Ir kāds brašs jauneklis, savā pilsētā pirmais, ko visi pilsoņi vienprātīgi izraudzījuši par pilsētas dēlu,17 pie tam mans brālēns, tikai trīs gadus vecāks par mani, no pašas bērnības kopā ar mani uzaudzis un vienmēr bijis kopā ar mani vienā mājā, jā, pat vienā istabā un gultā, aiz īstas mīlestības viņš solījās piederēt man, tāpat es viņam; viņš man sen jau saderināts un ar vecāku piekrišanu laulības līgumā nosaukts par manu vīru.18 Savu daudzo radinieku pavadīts, viņš pirms kāzu ceremonijām jau upurēja tempļos un svētvietās. Viss nams bija greznots lauriem, mirdzēja lāpas, skanēja kāzu dziesmas.

Mana nelaimīgā māte, piespiedusi mani pie savas krūts, Jau krāšņi mani greznoja līgavas rotā, jau bieži un sirsnīgi mani skūpstīja, jau izteica kautras cerības par nākošo paaudzi, kad pēkšņi pie mums iebrūk bandītu bars. Tie trakoja gluži kā karā. un draudīgi mirdzēja kaili zobeni, neviena roka gan nepaceļas ne slepkavot, ne laupīt, bet cieši slēgtās rindās tie trauc uz mūsu guļamistabu. Tā kā neviens no mūsu saimes locekļiem ne tikai nepretojās, bet pat nemaz neiedrošinājās aizsargāties, tad tie mani, nabadzīti, aiz bailēm sabrukušu nesamaņā, aizrāva tieši no manas izmisušās mātes krūts. Tā bija šķirta un izjaukta mana laulība ar šo jaunekli, gluži kā kādreiz Atidam un Protesilājam.11 » 27. Bet tagad manas ciešanas atjauno, pareizāk sakot, divkāršo kāds šausmīgs sapnis. Es sapņoju, ka mani ar varu aizrauj no mājas, no kāzu nama, no guļamistabas un pat no laulības gultas pa vientuļu apvidu, ka es saucu sava nelaimīgā vīra vārdu, bet viņš, vēl neskāvis mani savās rokās, vēl tikko kā ieziests ar ziedēm, vainagiem apvīts, traucas man pakaļ, bet es svešinieku rokās bēgu no viņa. Kamēr tas skaļā balsī sūdzas par savas daiļās sievas nolaupīšanu un aicina tautu palīgā, kāds no laupītājiem, sašutis par pārdrošo vajāšanu, paķēra no zemes lielu akmeni un nosita ar to nelaimīgo jaunekli, manu vīru. Redzot šo šausmīgo skatu, es izbailēs uztrūkos no miega.»

Tad vecā smagi nopūtās par jaunavas asarām un teica: «Esi mierīgu prātu, labais bērns! Nebīsties no tukšiem sapņu tēliem! Jāpiebilst, ka sapņus dienā vispār uzskata par krāpīgiem, bet arī sapņi naktī dažreiz sludina mums tieši pretējo. Vārdu sakot, asaras, sitieni, dažreiz arī nožņaugšana norāda uz izdevīgu un labvēlīgu panākumu, turpretī smiešanās, saldu ēdienu ēšana, nodošanās Veneras kaislei norāda, ka pilnās burās tuvojas sirdssāpes, slimības un citas nepatikšanas. Labāk es tevi tūdaļ uzjautrināšu ar kādu jauku stāstiņu vai ar kādu vecu sievu pasaciņu.» Tad viņa sāka:

28.  «Kādā zemē dzīvoja ķēniņš un ķēniņiene..Viņiem bija trīs daiļas meitas. Kaut arī abas vecākās bija skaistas, tomēr vēl varēja ticēt, ka mirstīgie pietiekami varēs izteikt viņu skaistumu, bet jaunākās daiļums bija tik apbrīnojams un tik cildens, ka cilvēka valoda izrādījās par nabadzīgu, lai varētu to attēlot vai pietiekami cildināt.

Neskaitāmi šīs zemes pilsoņi un daudzi svešzemnieki, kurus ziņkārīgā pūlī atvilināja valodas par ķēniņmeitas brīnišķīgo daiļumu, pārsteigti apbrīnoja viņas neaizsniedzamo skaistumu. Tie pielika labo roku pie lūpām20 un rādītāja pirksta galu pie izstieptā īkšķa un godbijīgi godāja to kā pašu dievi ar bijīgām lūgšanām.

Jau pa kaimiņu pilsētām un apkārtējiem novadiem izplatījās vēstis, ka dieve, kurai dzīvību dāvājusi zilgā jūras dzīle21 un kuru auklējusi putām klātā viļņu valgme, parāda savu dievišķo žēlastību un mīt mirstīgo vidū vai arī ka no debesu jaunā dīgļa nevis jūra, bet zeme ir atkal saukusi uz dzīvību citu Veneru jaunavīgā krāšņumā.

29.  Tam ar katru dienu vairāk un vairāk ticēja tauta, īsā laikā vēstis par to izplatās tālu pa cietzemi, pa vairākām provincēm un pašām tālākajām salām. Mirstīgo bari tālos ceļojumos un ilgos braucienos pa jūras dziļi plūda no visām malām aplūkot sava laikmeta brīnišķo rotu. Neviens tad vairs neieradās ne Pafā", ne Knidā2S , ne pat pašā Kltērā24 , lai skatītu dievi Veneru. Upurēšanu dievei arvien atliek, viņas svētnīcas tukšas un pamestas, svētie spilveni23 izsvaidīti un samīdīti, svētās paražas aizmirstas, viņas tēli bez ziediem un rožu vainagiem un altāri bez upuriem, uz tiem ir tikai auksti pelni.

Tauta pielūdz šo jaunavu un mirstīgās tēlā godina varenās dieves dižumu. Tiklīdz ķēniņmeita no rīta iznāk no pils, jau ļaudis tai dedzina upurus un rīko mielastus.

]ai icgutu klāt neesošās Veneras labvēlību, bet, kad tā parādās uz Ielas, tauta tās ceļā kaisa rozes un ziedu vītnes un pazemīgi krīt ceļos.

Tāda pārmērīga dievišķa goda parādīšana mirstīgai jaunavai lika spēcīgi iedegties īstās Veneras dusmām. Nepacietīgi sašutumā galvu purinādama un sirds dziļumos pukodamās, tā pati sev sacīja:

30.  «Lūk, kā godina mani, senseno dabas māti, visu stihiju pirmsākumu! Kā lai cs, visas pasaules auklētāja, svētības devēja Venera, ciešu tādu izturēšanos, ka man tagad ar mirstīgu jaunavu jādala dievišķā majestātiskuma gods, ka manu vārdu, ko visi debesīs godā, vazā pa zemes dubļiem? Nekad nesamierināšos dievišķo godinājumu dalīt ar sāncensi, kas manā vietā saņem salīdzināmos upurus, un nejaušu mirstīgai jaunavai staigāt manā attēlā! Vai gan velti šis izdaudzinātais gans,-u kura taisnīgo spriedumu apstiprināja dižais Jupiters, mani mana izcilā daiļuma dēļ būtu cienījis vairāk par tik daiļām dievēm? Bet viņa, lai būtu kas būdama, negūs nekāda prieka, ja pretlikumīgi piesavinājusies man piekritīgo godu. Drīz panākšu to, ka viņa pati nožēlos savu neatļauto skaistumu.»

Pēc tam viņa tūliņ aicina savu dēlu27 , šo spārnoto un pietiekami nerātno zēnu, kas ar savu neapvaldīto uzvedību traucē sabiedrisko mieru; bruņojies ar skaudrām šautrām, viņš nakti trauc pa svešām mājām, sarauj laulības saites, bez kāda soda sarīko visvisādas neģēlības un itin nekā laba nedara.

So zēnu, kas jau iedzimtās izlaidības dēļ ir liels pārgalvis, māte cenšas vēl vairāk sakūdīt, ved viņu uz pilsētu, parāda tam Psihi28 — tā sauca šo skaisto jaunavu — un izstāsta visu par sacensību skaistumā. Nopūzdamās un greizsirdības mocīta, viņa saka:

31.   «Ar mātes mīlestības sirsnību tevi lūgtin lūdzu tavu aso šautru maigās smeldzes dēj. tavu lāpu liesmu dēļ, ar kurām tu iekvēlini sirdis, atrieb matēs pazemojumu! Atmaksā tai un atrieb bargi tās apvainojošo skaistumu, izpildi vienīgi to, ko cs visvairāk gribu: lai šī jaunava iedegas karstā mīlā pret vispēdējo no mirstīgiem, kam liktenis nav piešķīris ne goda, ne mantas, ne veselības un kam visā pasaulē nav līdzīga nīkuļa!»

Tad viņa cieši apskāva mīļo dēlu un spieda pie savas krūts; skūpstījusi to ilgi un karsti, tā trauc uz tuvējo bangainās jūras krastu. Tikko viņas rožainās kājas viegli skar šalcošo viļņu valgā virsma, norimst dzidrā jūras dzīle, kā viņa to bija vēlējusies, un it kā uz viņas jau iepriekš doto mājienu pēkšņi ierodas visi viņas jūras pavadoņi: Nēreja meitu koris,29 dziesmās to cildinādams, Portūns30 ar zilgano un sapinkojušos bārdu, Salacija31 ar zivju pilnu klēpi un Palaimons32 , jādams uz delfīna. Pa dzīli visur trauc tritonu33 bari; kāds no tiem pūš jaukskanīgo gliemežnīcas tauri, kāds cits steidzas pie viņas ar zīda aizsegu sargāt to no dedzinošiem saules stariem, kāds atkal valdniecei tur spoguli, pārējie, peldēdami blakus, pavada divjūgu. Tā pavadoņu pulks pavada Veneru, kad tā trauc uz Okeānu.34

32. Bet Psihei vairs nebija nekāda prieka no sava brīnišķā skaistuma. Kaut gan viņu visi apbrīno, visi cildina, tomēr neviens nenāk, ne ķēniņš, ne ķēniņa dēls. ne pat kāds no vienkāršās tautas, lai ar viņu svinētu kāzas. Visi gan apbrīno tās dievišķo daiļumu, bet tikai kā brīnišķi izcirstu mākslinieka tēlu. Sen jau abas vecākās māsas, par kuru viduvējo skaistumu tauta daudz nerunāja, bija jau laimīgi saderinātas ar ķēniņu kārtas preciniekiem un arī laimīgi nosvinējušas kāzas.

Bet Psihe kā jaunavīga atraitne sēdēja mājā un lēja asaras par savu vientulību. Viņa jutās nevesela, viņas sirdī kaut kas sāpīgi smeldza, un viņa nīda savu pa visām zemēm izslavēto skaistumu.

Tad nelaimīgās jaunavas nožēlojamais tēvs, nojauzdams debesu naidu un bīdamies no dievu dusmām, griezās pie Milētas senā orākula.35 Ar pazemīgām lūgšanām un upuriem viņš nāca pie varenās dievības un prasīja, kad viņa nelaimīgajai meitai lemtas kāzas un kāds būs viņas vīrs.

Apollons, kaut arī bija grieķis un pie tam jonletls,™ aiz cieņas pret Milētas stāstu sacerētāju atbildēja latīniski:''7

33.   Ķēniņ, uz klintaines kraujas liec jaunavu precī bām lemto,

Sēru tērpā to tērp, kāzām tur sagatavo! Velti tev cerēt uz znotu, kas cēlies no mirstīgo vidus: Drakona dzimuma viņš — cietsirdīgs, briesmīgs un ļauns.

Augstu tas paceļas spārnos un bailēs liek nodrebēt visam.

Katru mēdz vārdzināt tas — liesmas un šķēps tam ir draugs.

Jupiters bīstas no tā un mūžīgie debesu dievi,

Upes pazemē dreb, līdzi tām stigiskā nakts.38

Saņēmis svētās gaišredzības atbildi, senāk laimīgais ķēniņš atgriežas mājā satriekts un noskumis un atstāsta savai sievai nelaimīgā likteņa lēmumu. Nu tie abi skumst, raud un gaužas veselam dienām. Neatvairāmā likteņa stunda mācas virsū, un baigajam lēmumam vajag piepildīties. Jau sarīko nelaimīgās jaunavas bēd- pilno kāzu gājienu, jau kāzu lāpu liesmas kvēpos tumst un blāvo zem pelniem. Svinīgās kāzu flautas skaņas pārvēršas gaudīgajā Lidijas melodijā,39 un jautrās kāzu dziesmas izplūst žēlās vaimanās, bet līgava slauka asaras savā plīvurā. Par baigo ķēniņa nama likteni sēroja visi pilsoņi. Ievērojot tautas vēlēšanos, nekavējoties izdod attiecīgu rīkojumu par vispārējām sērām.

34.  Nepieciešamība pakļauties debesu mājieniem spieda nelaimīgo Psihi virzīt sojus uz nolikto soda vietu. Kad dzijās sērās bija veikts viss vajadzīgais svinīgajam kāzu gājienam, drīzāk gan apbedīšanas procesijai, izved dzīvo līķi, un visa tauta to pavada. Psīhe Iet raudādama nevis uz savām kāzām, bet uz savām bērēm. Kad skumju sagrauztie un smagu ciešanu nomāktie vecāki vilcinās izpildīt briesmīgo darbu, viņu meita pati tos pamudina:

«Kāpēc jūs nomokāties sava nelaimīgā mūža galā, tik gauži raudādami? Kāpēc savu dzīvi, kas man par manējo dārgāka, sarūgtināt ar raudām? Kāpēc ar velti lietām asarām darāt neglītas savas sejas, kuras es skatu ar bijību? Kāpēc tik žēli raugāties man acīs? Kāpēc plēšat savus sirmos matus, dauzāt savas krūtis? Tik lieliska nu jums būs atmaksa par manu dievišķo skaistumu) Nekrietnā Skaudība jums devusi nāvīgu triecienu, bet par vēlu to jūtat. Kad ciltis un tautas man parādīja dievišķu godu, kad vienprātīgi tās mani pasludināja par jauno Veneru, jau tad jums vajadzēja asaras liet, jau tad jums vajadzēja vaimanāt par mani kā par mirušu. Tagad es jūtu, tagad cs redzu, ka tikai Veneras vārda dēj esmu gājusi bojā. Vediet mani projām, lieciet mani tās klints galā, kur liktenis to lēmis! Mana sirds gaida šās laimīgās kāzas, mana sirds alkst šā dižciltīgā izredzētā! Kāpēc man vēl kavēties? Kāpēc man negaidīt tā nākšanu, kas nolemts visas pasaules iznīcībai?»

35. To teikusi, Psīhe apklusa un drošā solī iejaucās lielajā ļaužu pūlī, kas to pavadīja. Drīz vien procesija nonāk pie norādītās klints kraujas, jaunavu aizved uz pašu klints galotni, un visi to atstāj. Pametuši kalnā kāzu lāpas, kas apgaismoja līgavai ceju, nodzēsuši tās ar savām asarām, ļaudis ar skumji noliektām galvām dodas uz māju. Bet nelaimīgie vecāki, tādu bēdu sagrauzti, ieslēdzas kādā savas vientujās pils tumšā telpā, un viņu dienas kjūst par drūmu nakti.

Bet Psihi, kas, izbailēs trīcēdama un drebēdama, raudāja kraujas virsotnē, maigi plūstošā Zefīra40 vēsma, sakustinājusi tās tērpu un piepūtusi drēbju krokas ar savu elpu, vieglītēm paceļ uz saviem spārniem, aiznes ar mierīgu dvesmu pāri augstās klints kraujai un noliek to, lēni nolaižot, dziļā ielejā ziedošas pļavas samtainā klēpī.

PIEKTĀ gramata

Psīhe tīkami ieslīgst maigā, ziedošā maurā, rasainas zāles gultā. Kad pēc visām šim baigām gaidām norimās lielais satraukums, viņa saldi iemiga. Pietiekami miegā atspirgusi, tā piccejas ar mierīgu prātu. Viņa redz krāšņu birzi ar lieliem un kupliem kokiem, redz avotu, kura spogulis mirdz kā kristais saules staros. Pašā birzs vidū pie burbuļojošā avota ir kāda grezna pils. Šķita, ka to nav cēlusi mirstīga roka, bet dievišķa prasme. Jau ieejot šajā pilī, varēja redzēt, ka šeit fr kāda dieva gaišais un tīkamais miteklis. Augstos kasētu griestus,1 rūpīgi veidotus no citruskoka un ziloņkaula, balsta zelta kolonas; visas sienas klātas sudraba plāksnēm, uz ciļņiem tur tēloti meža zvēri un dzīvnieki tā, it kā tie ienācējam dotos pretī. Tiešām brīnišķīgs ir bijis šis mākslinieks, varbūt arī kāds dievs, kas ar izcilu māksliniecisku prasmi iedvesis sudraba tēliem tik daudz dzīvības un izteiksmes! Pat grīdā bija redzamas dažādas gleznas, veidotas no maziem dārgakmeņiem.

Patiesi laimīgi, divkārt un pat vairākkārt laimīgi ir tie, kas šeit var staigāt pa pērlēm un dārgakmeņiem! Arī pārējās plašās pils telpas ir pilnas ar neaprakstāmiem dārgumiem. Visas sienas ir tīra zelta un mirdz pašas savā staru spožumā, un, ja pat saule atteiktos spīdēt, tad šai pilij pašai būtu sava gaisma: lāsmoja zāles, lās- moja kolonu ejas, lāsmoja pat durvju vērtnes. Arī viss pārējais krāšņums atbilst celtnes diženumam, patiesi varētu domāt, ka šī pils ir uzcelta lielajam Jupiteram, lai viņam būtu iespēja uzturēties mirstīgo vidū.

2. Brīnišķā krāšņuma vilināta, Psīhe pienāca tuvāk un, kļuvusi jau paļāvīgāka, pārkāpa pils slieksni. Tūdaļ viņas vērīgo skatienu valdzina pils neizsakāmais jaukums, un tā ar izbrīnu aplūko visu, bet otrā pusē pilij ierauga ar brīnišķu gaumi celtas mantnīcas, pilnas ar neskaitāmiem dārgumiem. Nebija pasaulē nekā tāda, ko tur nevarētu atrast. Turklāt vēl bez šīm apbrīnojamām bagātībām lielākais brīnums bija tas, ka šai pilī, kurā bija visas pasaules dārgumi, nebija neviena aizbīdņa, neviena sarga. Kad viņa visu bija rūpīgi un ar vislielāko 'baudu aplukojusi, pēkšņi atskan kada neķermeniska balss.

«Ko tu tik ilgi, pavēlniece, brīnies par šim bagātībām? Tas viss pieder tev. Tādēļ ej uz savu guļamistabu, atpūties mīkstajā gultā un, ja tīk, nomazgājies dzidrā ūdenī! Mēs, kuru balsis tu dzirdi, esam tavas kalpones un tev cītīgi kalposim. No šā brīža tev netrūks ne rūpīgas kopšanas, ne ķēnišķu ēdienu.»

3.   Psīhe sajuta dievišķās gādības labvēlīgos mājienus un paklausīja neredzamās balss padomam: vispirms atgūlās, lai atspirdzinātos miegā, bet pēc tam nomazgājusies netālu Ieraudzīja pusapaļu atgultni ar galdu,- redzēdama uz tā novietotos maltītes traukus, nolēma, ka mielasts ir klāts viņai, un labprāt atgulās pie galda.

Tūliņ kāda neredzama roka, it kā kādas dvesmas virzīta, pasniedza vislabākos vīnus un daudz dažādu neparastu ēdienu. Nevienu gan viņa tur nevarēja ieraudzīt, bet dzirdēja tikai vārdus skanam, un vienīgi balsis viņu apkalpoja.

Pēc bagātīgi ieturētas maltites pilī ienāca kāda neredzama būtne un sāka dziedāt, kāda cita spēlēja ki- taru3 , kas arī nebija redzama. Tad jauki atskanēja ari dziedātāju balsis, un saskaņa Iepriecināja viņas ausis, un, kaut gan neviens nebija redzams, tomēr nebija šaubu, ka tas ir koris.

4.   Tiklīdz izbeidzās visas Izpriecas, Psihe, paklausīdama krēslas mājienam, dodas uz dusu. Bija jau vēla nakts stunda, kad kāda klusa skaņa to modina. Norūpējusies par savu jaunavību šai vientuļā vietā, viņa sāk trīcēt un drebēt, bet vairāk par katru likstu viņa baidās no tā, ko vēl nezina. Bet te jau viņš bija klāt, viņas noslēpumainais vīrs, nolikās tai līdzās gultā, un Psihe kļuva par viņa sievu, bet no rīta pirms gaismas tas steidzīgi pazuda.

Tikko viņš to atstāja, jau pakalpīgās balsis ieradās guļamistabā, lai rūpīgi apkoptu jauno sievu pēc jaunavības zaudēšanas. Tā tas turpinājās ilgāku laiku. Psihe pie šīs jaunās dzīves, kā tas arvien mēdz būt, ar laiku pierada, beidzot tā viņai pat sāka patikt. Nezināmās balss skaņa tai bija vientulībā jauks iepriecinājums.

Pa to laiku Psihes vecāki pastāvīgās skumjās un bēdās bija jau kļuvuši sirmi. Drīz vien par notikušo kaimiņu zemēs izplatījās vēstis. Kad par to dabūja zināt vecākās māsas, tās ar skumju un sagrauztu sirdi viena pēc otras, atstājušas savus vīrus, devās pie vecākiem, lai varētu ar tiem satikties un pārrunāt šo notikumu.

5.   Tai pašā naktī Psihes neredzamais vīrs — tā balsi viņa tomēr varēja dzirdēt un roku skārienu sajust — tai sacīja:

«Mana mīļā un dārgā sieva, ļaunais liktenis tev sagatavojis vislielākās briesmas, tāpēc tev, manuprāt, jābūt sevišķi piesardzīgai. Satrauktas par tavu šķietamo nāvi, māsas meklē tevi un drīz vien abas ieradīsies pie šīs klints. Ja tu dzirdi nejauši viņu vaimanas, tad neatbildi tām, pat neliecies par tām ne zinis. Citādi tu man sagādāsi lielas ciešanas, bet sev pašai drausmīgu bojā eju.»

Psihe māja ar galvu un apsolīja darīt, kā vīrs pavēlējis. Bet, kad viņš līdz ar rīta ausmu bija atkal pazudis, tā, nabadzīte, visu dienu mirka asarās un gauži vaimanāja. Viņa neatlaidīgi atkārto, ka tagad jau galīgi pazudusi, ieslēgta greznā cietumā, atrauta no katras satiksmes ar ārpasauli un ne tikai savas māsas, kas par viņu sēro, nevar nomierināt, bet nevar pat ar tām satikties kaut īsu brīdi. Nu netīk vairs Psīhei ne mazgāšanās dzidrajā ūdeni, ne ķēnišķīgie ēdieni, ne atspirdzinājumi. Vienās asarās tā dodas uz dusu.

6.     Mazliet agrāk nekā citas reizes pie viņas gultā atgulās tās virs. Apkampis savu Psihi, kas vel nebija asaras nožāvējusi, viņš pārmezdams tā sacīja:

«Vai tu man to solīji, mīļā Psihe? Ko var tavs virs gaidīt, ko cerēt no tevis, ja tu dienām un naktīm mirksti vienās asarās, ja mani glāsti neremdina tavas skumjas? Uari tagad, kā zini! Klausi savai sirdsbalsij, kas tevi ved nelaimei Tikai atceries manu nopietno brīdinājumu, kad tev par vēlu būs jānožēlo sava rīcība.»

Tad Psihe gan ar lūgumiem, gan ar draudiem, ka tā ir gatava mirt, panāk vīra piekrišanu satikties ar vecākajām māsām, remdēt viņu sāpes un runāt ar viņām vaigu vaigā. Tā vīrs padevās savas jaunās sievas prasībām un bez tam vēl atļāva dāvināt māsām zeltu un dārglietas, kādas vien tai patiktos.

Tomēr viņš Psihei vairākkārt atgādināja un pat piedraudēja, ja tā kādreiz, paklausot savu māsu bīstamajam padomam, gribētu redzēt savu vīru, tad ar savu nekrietno ziņkārību nogāzīs pati sevi no savas laimes augstumiem un viņa rokas to mūžam vairs neskaus.

Psihe pateicās viņam un smaidīdama sacīja: «Labāk simtreiz mirt nekā zaudēt jauko kopdzīvi ar tevi! Es tevi sirsnīgi mīlu, lai tu būtu kas būdams! Es tevi mīlu kā savu dvēseli un tevi iztēloju pašam Kupidonam līdzīgu. Tagad lūdzu tevi — izpildi manu vēlēšanos! Pavēli savam veiklajam kalpam Zefiram, lai viņš tūliņ atgādā manas māsas šurp, kā tas atgādāja mani!»

Viņa skūpsta to, lai pārliecinātu, čukst tam mīļus vārdus, kļaujas tam klāt, lai piespiestu izpildīt savu vēlēšanos, un vēl glaimodama piebilst: «Manu mīļo, labo vīriņ, savas Psihes mīļā dvēselīte!»

Mīlas varas un saldo glaimu valdzināts, vīrs padevās un apsolīja izpildīt visu, ko viņa vēlas. Kad svīda gaisma, viņš atkal izslīdēja no Psihes rokām un pazuda.

7. Bet Psihes māsas drīz vien izjautā par augsto klinti un vietu, kur viņa bija atstāta viena, un steidzīgi dodas turp. Te viņas sāka skaļi raudāt un vaimanāt un dauzīt savas krūtis, tā ka pat visas aizas un gravas atskanēja izmisuma vaimanās. Tad viņas sauca tik ilgi savas nelaimīgās māsas vārdu, līdz beidzot, dzirdēdama izmisīgos kliedzienus un vaimanas, kas atskanēja no klints kraujas, Psīhe trīcēdama un drebēdama izskrēja no pils un sauca:

«Kāpēc jūs velti noinokāt sevi ar šo Izmisīgo raudāšanu? Tā, par ko jūs sērojat, ir šeit. Rimstiet vaimanāt, žāvējiet taču savus vaigus, kas tik ilgi mirkst asaras! Tagad jūs varat apkampt to, ko jūs apraudājāt.»

Tad Psihe sauca Zefiru un viņam atgādināja, ko teicis tās vīrs. Tas nekavējoties klausa pavēlei un tūdaļ atved māsas savas maigās vēsmas drošajā klēpī. Māsas steidzās apkampties un maigi skūpstījās, un tikko kā rimušās asaras plūda no jauna, tagad kļuvušas par prieka asarām.

«Tagad jūs,» viņa saka, «nāciet priecīgu prātu manā pajumtē un pie mana pavarda! Remdiniet līdz ar Psīht savas skumjās sirdis!»

8. Tā viņa sacīja māsām. Nu Psīhe veda tās iekšā un rādīja savas zelta pils dārgumus, lika klausīties lielo kalpotāju balsu kori un nomazgāties dzidrajā ūdenī, beidzot tīkami spirdzināja ar dievišķā galda dzērieniem un ēdieniem. Kad tās bija apbrīnojušas šo brīnišķo pārpilnību un spožumu, viņu sirdīs iezagās skaudības jūtas.

Beidzot viena no viņām ar lielu neatlaidību un ziņkārību sāka izprašņāt, kas esot visu šo brīnišķo bagātību īpašnieks, kas īsti esot un kāds izskatoties viņas virs.

Taču Psīhe, labi atcerēdamās vīra aizrādījumus, neatklāja tām savu noslēpumu, bet sagudro kaut ko piemērotu un pastāsta, ka tas esot jauns, skaists cilvēks, kam patlaban pirmās pūkas dīgstot vaigos, gandrīz vienmēr esot medībās, klejojot pa laukiem un kalniem. Lai pēc tam, turpinot sarunu, nepateiktu nejauši kaut ko slēpjamu, viņa apber tās ar zeltlietām un pērju kaklarotām, aicina tūda) Zefiru un pavēl tad māsas nogādāt atpakaļ.

9. So pavēli Zcfirs nekavējoties izpildīja. Atgriezušās mājās, labās māsas daudz pukojās par Psihes laimi. Nenovīdība ar katru mirkli auga viņu sirdīs. Beidzot viena no viņām saka:

«Lūk, cik akla, nežēlīga un netaisna ir Laime! Kā gan tev patīk tas, ka vienu un to pašu vecāku bērniem ir tik dažāds liktenis? Mēs abas, kaut gan vecākas par viņu. esam tikai mūsu svešzemju vīriem paklausīgas verdzenes, esam tālu no mīļās tēva mājas, no dzimtās zemes, pat tālu no savas tēvijas un dzīvojam kā trimdi- nieces. Bet viņai, pašai jaunākajai, ko māte vecuma gurdumā dzemdējusi pašu pēdējo, ir tik lielas bagātības un pat dievs tai par vīru! Turklāt viņa pat neprot kārtīgi izlietot savu mantu. Tu jau pati, māsiņ, redzēji, cik daudz bagātību viņas pilī. kā lāsmo tur pērļu rotas, kā zaigo tur drēbes, kā dzirkstī dārgakmeņi, cik daudz tur it visur min zeltu kājām. Un, ja nu viņai tiešām ir tik cēls vīrs, kā tā mēdz apgalvot, tad tagad nav visā pasaulē laimīgākas sievietes par viņu. Varbūt pat, ja viņi vēl vairāk saradis un mīlestība kļūs vēl stiprāka, šis dievišķais vīrs dāvās viņai arī nemirstību! Tā tas tiešām ir, Herkuls man liecinieks! Tā viņa izturas, tā viņa rīkojas! Sī sieva jau ceļ degunu debesīs, jau iedomājas sevi par dievieti! Viņai kalpo neredzamas balsis, viņa pavēl pat vējiem. Bet kas man, nožēlojamai? Pirmkārt, rflans vīrs ir vecāks par manu tēvu, otrkārt, viņa pauris ir gludāks nekā ķirbim, pats ir tīrs knauķis, sīkāks par katru pusaudža zēnu! Pie tam aiz skopulības visu namu iekalis važās!»

10. Tad sāka sūdzēties ari otra māsa: «Mans vīrs ir arī īsts kroplis: locītavu slimība to saliekusi līku un greizu, tāpēc viņš ļoti reti atbilst manām mīlas prasībām. Pa lielākai daļai es masēju viņa saliektos un kā akmens sastingušos pirkstus. Ar smirdīgu sautēšanu, netīrām lupatām un riebīgiem plāksteriem es bojāju šīs maigās rokas, it kā es nemaz nebūtu likumīga sieva, bet tikai rūpīga kopēja. Un tu, māsiņ, liekas, visu to panes ne tikai mierīgi, bet — es teikšu atklāti, ko domāju — pat ar verdzisku pacietību. Bet es nevaru vairs izturēt, ka tik pārmērīga laime piešķirta tik necienīgai sievietei. Atceries vien, cik viņa bija lepna, cik augstprātīgi izturējās pret mums. Ar savu pārmērīgo lielību viņa parādīja tikai savu nepārspējamo iedomību, no savām neskaitāmām bagātībām viņa negribot mums atmeta tikai dažas drusciņas, bet tad tūliņ, nevarēdama paciest mūsu klātieni, lika vējam mūs aiznest, aizpūst un aizdzīt. Nē, es tiešām nebūšu vairs sieviete un negribēšu vairs dzīvot, ja cs nenotriekšu viņu zemē no pārmērīgās bagātības augstumiem. Ja arī tevi, kas pilnīgi saprotams, iedzēla šis apvainojums, tad abas kopā nopietni apsvērsim, ko mums tālāk darīt. Par saņemtām dāvanām ne tikai nevienam nekā neminēsim, bet arī vecākiem nestāstīsim un nerādīsim, nevienam pat neteiksim, ka viņa vēl dzīva. Pietiek, ka mēs pašas redzējām to, kas mūs sarūgtināja. Kāpēc gan viņas lielo laimi vēl izdaudzināt mūsu vecākiem un visai tautai? Nav bagāti tie, par kuru bagātību neviens nezina. Gan viņa tad sapratīs, ka mēs neesam kalpones, bet vecākās māsas. Tagad dosimies atpakaļ pie saviem vīriem uz savām nabadzīgajām, bet godājamām mājām, nesteigdamās un rūpīgi apsvērsim visu, kas jādara, un tad atgriezīsimies, labāk sagatavojušās, lai pārmācītu augstprātīgo.»

11. Tādus ļaunus plānus loloja abas ļaunās māsas. Viņas noslēpa Psīhes dāvātās rotas, plēsa sev matus, saskrambāja vaigus par sēru zīmi un sāka liekulīgi raudāt. Sāpinājušas un satraukušas no jauna savus vecākus, viņas steidzas kā neprātīgas uz savām mājām, kur perina savus viltīgos plānus, viņas pat gudro, kā noslepkavot savu nevainīgo māsu.

Bet naktī atkal pie Psīhes ieradās nekad vēl neredzētais virs un tā, viņu brīdinādams, sacīja:

«Vai tu zini, cik lielas briesmas tev draud? Liktenis apdraud tevi iztālēm, un, ja tu nebūsi pietiekami uzmanīga, tad drīz vien sastapsies ar viņu tuvcīņā. Abas nekrietnās raganas tevi visiem spēkiem mēģinās notvert savos tiklos. Viņu nolūks ir tevi pierunāt, lai tu izdibinātu, kāds es īsti izskatos. Bet es tevi jau bieži brīdināju, ja tu būsi manu vaigu reiz skatījusi, tad otrreiz mūžam vairs neredzēsi. Tātad, ja šīs nekrietnās raganas vēlreiz nāks, lolodamas savus riebīgos plānus — es zinu, ka tās tiešām arī nāks, — tad neielaidies ar tām nekādās sarunās. Bet, ja tu savas iedzimtās vaļsirdības un maiguma dēļ to nevari, tad vismaz neielaidies nekādās sarunās par savu vīru un neļaujies par to izjautāties. Drīz vien taču mūsu ģimene pavairosies; šai bērna klēpi tu nes mums citu bērnu. Ja tu pratīsi klusēt par mūsu noslēpumu, tas būs nemirstīgs, ja izpļāpāsi, — mirstīgs.»

12. Psīhe par šādu vēsti staroja priekā. Būdama lepna, ka savā klēpī nes dievišķu pēcteci — cildenas nākotnes ķīlu, viņa līksmi sita plaukstas. Cik viņa bija laimīga par mātes vārdu! Bažīdamās viņa skaita katru nākošo dienu, katru pagājušo mēnesi, brīnās par neparasto un neizjusto nastu, par sava svētītā klēpja pieaugumu pēc tik īsa laiciņa.

Bet šīs abas riebekles, abas šīs nekrietnās fūrijas4 , ar pūķa indi piesātinātas, noziedzīgā steigā jau trauc pa viļņiem. Un atkal Psīhes vīrs, kas ierodas pie tās tikai uz īsu brīdi, viņu brīdina:

«Pēdējā diena nu ir klāt, un tava likteņa stunda tuvojas! Tavas nekrietnās māsas, tavas niknākās ienaid- nieces, jau ir satvērušas ieročus, atstājušas nometni, stājušās ierindā un likušas atskanēt uzbrukuma signālam. Viņas jau ir izvilkušās dunčus, lai pārgrieztu tev rīkli. Ai mana sirdsmīļā Psīhe, cik bargs ir mūsu liktenis! Apžēlojies par sevi un mani! Ar stingru savaldīšanos glāb savu namu, savu vīru, sevi pašu un mūsu mazulīti no posta un bojā ejas, kas mūs apdraud. Vairies redzēt un uzklausīt šīs noziedzīgās sievietes! Viņas tevi nīst līdz nāvei, viņas kājām minušas savu asinsradniecību ar tevi un nav vairs cienīgas saukties par tavām māsām, viņas abas kā sirēnas5 ir pārliekušās pār ķlinti, un klintis atbalso šo icvilinātāju balsis.»

13.  Raudās elsodama, Psihe viņu pārtrauca:

«Jau sen tev ir bijusi iespēja pārliecināties par manu uzticību un piesardzību, bet tagad es tev arī pierādīšu, cik es esmu nelokāma. Tikai pavēli atkal Zefiram, lai viņš izpilda savu pienākumu. Tā kā tu negribi, lai es redzu tavu dievišķo seju, tad ļauj vismaz redzēt māsas! Šoli man to! Es tevi lūdzu, piesaucot šos tavus smar- žainos matus, kas ietver tavu seju, šos maigos un gludos, manējiem līdzīgos vaigus, šīs tavas krūtis, kurās deg brīnumaina kvēle! Paklausi manu pazemīgo lūgumu, ļauj man apkampt māsas un iepriecini savas Psihes sirdi, kas mūžam tev padevīga! Es neccntīšos skatīt tavus sejas pantus, jo drīz cs redzēšu tavu seju mūsu mazulītī. Pat dziļākā nakts tumsa mani vairs nebaida. Tu esi mans, tu esi mana saule!»

So maigo vārdu un saldo skūpstu savaldzinātais vīrs paklausīja sievas balsij, ar savām matu cirtām žāvēja tās valgos vaigus, apsolīja izpildīt viņas vēlēšanos un, nenogaidīdams austošās dienas gaismu, pazuda.

14.  Abas ļaunās māsas un sazvērnieces, neapmcklē- jušas pat savus vecākus, tieši no kuģiem steidzīgi dodas uz zināmo stāvo klints krauju un, nenogaidījušas vēja pies.teigšanos, metas ar nekaunīgu pārdrošību lejup.

Zefirs labi atcerējās sava valdnieka pavēlii Kaut arī ne labprāt, viņš tomēr tās uztvēra uz saviem spārniem un ar maigu dvesmu nonesa Psīhes pils pagalmā. Abas iesteidzās namā un apkampa savu upuri. Liekulīgi slēpdamās aiz māsas vārda un segdamas ar priekā starojošu seju sirdi dziļi apslēptu ļaunumu, viņas tai glaimo:

«Psīhe, cik nesen vēl tu biji maza meitene, bet drīz jau tu būsi māte! Vai tu apzinies, cik lielu laimi tu mums glabā savā klēpī? Tu visai mūsu ģimenei būsi prieks un laime! Ai, kāda tā būs svētlaime, kad mēs savās rokās lolosim šo dievišķo atvasil Ja nu šis bērns, kā to var sagaidīt, bus tikpat cēls un daiļš kā vecāki; tad tiešām tu dzemdēsi pašu Kupidonu.

15. Ar tādu liekuļotu līdzjūtības izradīšanu viņas iegūst māsas uzticību. Tūdaļ ta abas sēdina mīkstajos krēslos, lai tās atpūstos no ceļa grūtībām, liek atsvai; dzināties karstas pirts tvaiku valgmē, iepriecina tās, pa- cicnadama ar brīnišķiem ēdieniem un cepumiem. Psihe pavēl atskanēt kitarai — tā skan, pavēl flautai spēlēt. — ta spele, pavēl koriem dziedat — tie dzied. Burvīgo dziesmu harmonija valdzināja klausītāju sirdis, kaut arī acs nevienu neredzēja.

Taču šo ļauno sievu negantība nesnauda, kaut arī visapkārt ar brīnišķu piemīlīgumu plūda vissaldākās skaņas. Viņas nu ievirza sarunu tā, lai Psīhe iekristu iz? liktos slazdos, sak to ar viltīgiem paņēmieniem iztaujāt, kas viņas vīrs, no kādas dzimtas, ar ko nodarbojas.

Tad Psīhe, apjukumā aizmirsusi savu iepriekšējo atbildi, izdomāja pavisam jaunu pasaciņu un teica, ka vi-» ņas vīrs esot kāds kaimiņu provinces bagāts tirgotājs, tā pāri jau pusmūžam, un sirmums- jau sākot sudrabot viņa galvu. Psihei netika ar viņām ilgi kavēties. Viņa atkal bagātīgi apdāvināja māsas un pavēlēja Zefiram aizgādāt tās ar saviem vēja spārniem.

16.   Maigā Zefira vēsmas nestas, viņas atgriežas mājās. Nu abas prāto:

«Ko gan, māsa, tu teiksi par šīs muļķcs nelietīgajiem meliem? Tad viņas vīrs bija kāds jauneklis, kam tikko pirmās pūkas dīgst vaigos, bet tagad jau pāri pusmūžam ar sudraba mirdzumu galvā. Kas tad viņš ir, ja tik īsā laika sprīdī jau būtu pēkšņi paspējis nosirmot? Neko citu, māsiņ, tu neizdomāsi kā tikai to, ka šī neliete visu to ir vai nu samelojusi, vai pavisam savu vīru nav redzējusi. Bet, lai nu būtu kā būdams, tomēr tā iespējami ātrāk jāpadzen no šiem labklājības augstumiem.

Ja jau viņa nav redzējusi sava vīra seju, tad tā ir apprecējusies ar kādu dievu7 un arī tas, kas no viņas dzims, būs dievs. Bet, ja nu viņa kļūtu dieva bērnam māte — lai mūžam tas nenotiek! — tad man tūliņ jāpakaras. Tāpēc atgriezīsimies pie saviem vecākiem un tur ap; svērsim viltīgos plānus, kas atbilstu mūsu tagadējai sarunai.»

17.  Tā viņās dega naids. Nepateikušas saviem vecākiem pat laipna vārda, iztraucējušas tos nakti un nepacietīgi būdamas visu laiku nomodā, tās traucās rītā agri uz augstās klints krauju. No turienes Zefirs viņas drīz, kā jau paradis, nones lejā pie Psīhes. Saberzējušas savus acu plakstiņus, lai drīzāk rastos asaras, viņas viltīgi uzrunā māsu:

«Cik gan tu esi laimīga, pati neapzinādamās savas nelaimes! Tu dzīvo šeit svētlaimibā, jo nemaz nezini, kādas tev draud briesmas. Bet mēs, kas ar sevišķu modrību stavam tavas laimes sardzē, esam ļoti norūpējušās par tavu baigo likteni. Mēs visu esam izdibinājušas un mēs nevaram neko noslēpt no tevis, jo mums rūp tavas nelaimes un nedienas. Tas, kas pie tevis guļ nakts tumsā, ir milzīgs pūķis, saritinājies daudzos gredzenos; no viņa kakla plūst nāvīga inde, un viņa rīkle ir plaši atvērta kā nepiepildāms bezdibenis. Tagad atceries pītijas pareģojumu, ka tev par vīru esot nolemts drausmīgs pūķis. Turklāt daudzi zemnieki un mednieki, kas medījuši klints tuvumā, kā arī citi apkārtējie iedzīvotāji redzējuši viņu vakara krēslā, atgriežamies no ganībām un pārpeldam tuvējo upi.

18.   Visi apgalvo, ka tevi tas ilgi nebaros ar dažādiem izsmalcinātiem ēdieniem, bet, tiklīdz grūtniecības auglis tavā klēpī būs pilnīgi nobriedis, viņš tevi aprīs kā treknu kumosu. Tagad no tevis atkarājas, vai tu gribi klausīt savām māsām, kas rūpējas par tavu dārgo labklājību, un, izglābusies no nāves, dzīvot pie mums pilnā drošībā, vai arī rast kapu drausmīgā nezvēra vēderā. Bet, ja tevi valdzina šī vientulīgā vieta ar neredzamām balsīm, slepenie riebīgās un bīstamās mīlas sakari un indīgā pūķa apkampieni, tad tā ir tava darīšana. Mēs vismaz esam godīgi pildījušas savu pienākumu.»

Tad nabaga Psīhe, uzticīga un maiga, nodrebēja šausmās par tik baigiem brīdinājumiem. No prāta viņai izgaisa visi vīra aizrādījumi, viņa aizmirsa arī savus solījumus un metās nelaimju bezdibenī, viņa drebēja, nobālēja; stostīdamās, ar pusatvērtām lūpām klusi dvesdama, tā teica savām māsām:

19.   «Jūs, mīļās māsas, kā to arī varēja sagaidīt, darījāt tikai savu māsu pienākumu, un tie, kas jums to apgalvo, man liekas, nerunā tukšus niekus. Jāatzīstas, vēl tiešām nekad neesmu ne redzējusi sava vīra vaigu, ne vispār zinu, no kurienes viņš; tikai naktī es dzirdu viņa balsi un skauju nezināmo vīru, bet, gaismai austot, viņš izslīd no manām rokām. Tagad es piekrītu jums, ka viņš ir kāds briesmonis. Viņš pats mani daudzkārt ir nopietni brīdinājis un aizliedzis skatīt to vaigu vaigā, piedraudēdams ar lielu nelaimi, ja es aiz ziņkārībās gribēšu to redzēt. Ja nu jūs varat ko darīt savas apdraudētas masas labā, tad palīdziet; ja jus man nepalīdzēsiet, tad jūsu tagadējai gādībai nebūs nekādas nozīmes.»

Tā šīs noziedzīgās sievietes ieguva savas māsas uzticību. Atmetušas katru piesardzību, tas ar kailiem krāpnieču zobeniem devās triecienā pret vientiesīgo un iebiedēto meiteni.

20.   Un viena no viņām saka: «Tā kā radniecības saites liek mums aizmirst tavas drošības labad katras briesmas, tad mes, kas visu esam ilgi jo ilgi pārdomājušas,- tev rādīsim ceju, vienīgi pa kuru tu vari glābties. i\em labi asu nazi, uzasini to vēl, vilkdama lēni gar savu plaukstu, paslēp to tai gultas malā, kur tu parasti guli, pēc tam paņem labu lampu, ielej tanī eļļu, lai tā gaiši degtu, un uzliec tai virsu kādu podu. To darīdama, ievēro vislielāko piesardzību. Kad viņš, kā paradis, izlocīdamies atgulsies savā vietā un, pirmā cietā miega pārvarēts, iegrims, mierīgi elpodams, dziļā miegā, tad piecelies no gultas, aizej basām kājām uz pirkstgaliem pie lampas un noņem lampai tās tumšo slogu. Izvēlies izdevīgu bridi sava dižā varoņdarba veikšanai, gaisma tev to rādīs, pacel augstu labajā rokā šo abās pusēs griezīgo ieroci un ar spēcīgu cirtienu droši nocērt briesmīgajam pūķim galvu. Mēs nekavēsimies vajadzības gadījumā tev palīdzēt. Tiklīdz tu ar viņa nāvi kļūsi brīva, mēs ar nepacietību steigsimies šurp. ātri sagrābsim kopā ar tevi visas šīs bagātības un izprecināsim tevi, cilvēka bērnu, cilvēkam, kas patiesi tevi mīlēs.»

21.  Satraukušas ar šiem dedzīgiem vārdiem māsas Hlrdl, kas jau ta bija nemierīga, viņas tūliņ to atstāj, Jo ari pūšas ļoti baidās atrasties tik drausmīga nozieguma tuvumu. Tiklīdz, kā jau agrāk, vēja spārni tās atnesa uz augsto klinti, viņas nekavējoties metās bēgt un, iekāpušas savos kuģos, aizbrauc.

Psihe nu palika viena. Taču viņa nebija viena — nesaudzīgās fūrijas mocīja to. Nav viņas sirdij miera kā sabangotai jūrai. Kaut gan Psihe bija noteikti nolēmusi neatkāpties no sava neprātīgā nodoma, tomēr, jau pacēlusi roku, lai veiktu savu noziegumu., viņa sāk svārstīties, un pretrunīgas jūtas to moca viņas nelaimē. Te viņa steidzas, te atliek, te grib būt droša, te jau dreb aiz bailēm, drīz neuzticas saviem spēkiem, drīz kvēlo dusmās. Visdīvainākais tomēr bija tas, ka vienā un tai pašā būtnē viņa nīst briesmoni, bet mīl savu vīru.

Kad vakars jau atveda nakti, Psīhe lielā steigā sagatavo visu, kas vajadzīgs noziedzīgajam darbam. Atnāca nakts, atnāca viņas vīrs. Pēc mīlas cīņas, Psīhes glāstu un skūpstu valdzināts, viņš drīz iemiga saldā miegā.

22. Tad Psīhe, vispār maiga un vārga, savā nelaimē gūst izmisuma spēku, ienes lampu, satver nazi un pārspēj sievišķo biklumu.

Bet, kad lampas gaismā atklājas guļamistabas noslēpums, viņa ierauga vismaigāko un mīlīgāko no visiem plēsīgiem zvēriem — pašu Amoru. Saldi dusēja daiļais dievs, un tagad arī lampas gaisma uzliesmoja gaišāk un naža noziedzīgais asmens iemirdzējās spožāk.

Kā Psihe iztrūkās par brīnišķīgo skatul Šausmās par savu nodomu viņa nobāl, trīc visi locekļi, ļodzās ceļi, viņa grib noslēpt pacelto nazi, to ietriecot savās krūtīs. Viņa tiešām arī tā izdarītu, ja šis ierocis aiz bailēm par tādu noziegumu nebūtu viņai izslīdējis no neprātīgajām rokām. Spēki to atstāj, visas cerības zūd, bet, ilgāk lūkojoties dusošā dieva daiļajā sejā, viņa atgūst paļāvību. Viņa nenovērš skatienu no krāšņajām, zeltainajām cirtām, kas, sasmaržotas ar ambrosiju, vijas ap balto kaklu, kļaujas pie sārtajiem vaigiem un slīgst gar dievišķo pieri; to žilbinoša spožumā bala šķiet lampas gaiša gaisma.

Pie dieva pleciem mirgoja valgani spārni kā saulstaros rasoti ziedi. Kaut ari spārni bija sakļauti, tomēr maigo un mazo spalviņu gali nemierīgi trīsēja un viegli locījās. Amors dusēja tur savā starojošajā dailē, un Venerai nebija jākaunas, ka tas ir viņas dēls. Gultas kājgalī atradās loks, bultncse un šautras, varena dieva ieroči, kas ļaužu sirdīm dod svētlaimi.

23.  Ar neapmierināmu ziņkāri Psīhe sāk aplūkot, aptaustīt un apbrīnot sava vīra ieročus, beidzot tā izņem vienu šautru no bultncses un uz īkšķa gala sāk pārbaudīt tās smailes asumu, bet, tā kā aiz satraukuma viņai vēl trīcēja roka, tā iedur sev dziļāk, un parādās maza, sārta asins pilīte, un no šī mirkļa Psīhe, pašai to nemaz nezinot, iedegas mīlā pret mīlas dievu.

Ar katru mirkli vairāk un vairāk Psīhe iemīl Kupi- donu. Noliekusies pār viņu un tvīkdama ilgās, viņa sāk to dedzīgi un ilgi skūpstīt, baidīdamās tikai, ka tas nepamostas.

Kamēr viņa, satraukta par lielo laimi, aizmirst visu, kas ap to, viņas lampa, vai nu aiz nekrietnas nodevības, vai aiz ļaunas skaudības, vai arī pati gribēdama skart un it kā noskūpstīt brīnišķīgo dievu, uzšļāca karstu eļļu uz viņa labā pleca.

Ai tu pārdrošā un neapdomīgā lampa, mīlas nevērīgā sargātāja! Tu apdedzini to dievu, kas pats ļaužu sirdīm liek liesmot! Kaut gan droši vien tevi pirmais ir izgudrojis kāds mīlētājs, lai arī nakti varētu izlietot baudai.

Sajuzdams sāpes, dievs uztrūkās no miega un, redzēdams, ka lauzts ir solījums, ātri atbrīvojās no savas nelaimīgās sievas skūpstiem un apkampieniem, un, neteicis ne vārda, aizlido.

24.  Bet, viņam ceļoties gaisā, Psīhe ar abām rokam pieķeras pie tā labās kājas, kļūdama viņa augstā lidojuma nožēlojams piekareklis un pavadone mākoņu grēdās, līdz beidzot tā, spēkus zaudējusi, nokrīt zemē.

Amors viņu mīlēja, tāpēc negribēja tā atstāt zemē saļimušu. Viņš uzlidoja tuvākās cipreses galotnē un no turienes, dziļi sarūgtināts, sacīja Psihei:

«Es, lētticīgā Psīhe, nepaklausīju savas mātes Veneras pavēlei, kas lika tevī iededzināt kaislīgu mīlu pret visnožēlojamāko un visnecienīgāko vīrieti, lai tu mūžam vārgtu laulībā ar to, bet pats atlidoju pie tevis, lai tevi mīlētu. Es saprotu, ka esmu rīkojies vieglprātīgi, un, būdams izcils strēlnieks, pats sevi ievainoju ar savu šautru un tevi padarīju par sievu, lai tu vēlāk manī ieraudzītu nezvēru, lai nocirstu galvu, kur atrodas tās acis, kas tevi mīlējušas. Es vairākkārt tevi brīdināju sargāties, arvien lūdzu manus vārdus ievērot, arvien draudzīgi tos atgādināju. Bet arī tavas gudrās padomdevējas nekavējoties saņems sodu par tik nekrietnu pamācību; arī tev jāsaņem pelnītais sods — es tevi atstāju.» To teicis, viņš pacēlās spārnos un aizlidoja debesu tālēs.

25. Bet Psīhe, saļimusi zemē, raidīja ilgu pilnu skatienu turp, kurp aizlidoja viņas vīrs, un aiz sirdēstiem izmisumā skaļi vaimanāja. Tiklīdz viņš, ar veiklajiem spārniem augstu lidodams, bija izzudis tālē, viņa metās no kraujā krasta tuvējās upes dzelmē, bet saudzīgā upe, godādama Amoru, kas spēj pat ūdeni iedegt liesmās, un baidīdamās arī pati par sevi, iznesa tūliņ viņu sveiku un veselu ar saviem viļņiem uz ziedošā krasta un nolika zaļajā zālē.

Netālu no tās vietas uz kāda pakalna upes krastā sēdēja laucinieku dievs Pāns8 ar kalnu dievi Ēho9 un mācīja tai dziedāt dažādas melodijas. Ap to ganīdamies lēkāja kazlēni, plūkdami upmalas zāli. Ažkājainais dievs draudzīgi aicina pie sevis izmisušo un nelaimīgo Psihi un, tā kā viņas nelaime tam bija jau zināma, laipni to mierina, sacīdams:

«Daiļā meitene, esmu laucinieks un avju gans, bet savā garajā miižā esmu daudz ko pieredzējis! Ja es pareizi spriežu — prātīgi ļaudis to dēvē par nojautu, tad tavi nedrošie, biklie soļi, tava bālā seja, tavas grūtās nopūtas, bet visvairāk tavas skumjās un izraudātās acis liecina, ka mīlas sāpes tevi moka. Tāpēc uzklausi mani un necenties atkal padarīt sev galu, metoties bezdibenī vai izvēloties citu varmācīgas nāves veidu. Atmet skumjas un beidz raudāt! Labāk nolūdzies vareno dievu Kupidonu! Viņš ir izlutināts un izlaidīgs jauneklis, pacenties viņam izdabāt ar laipnu izturēšanos.»

26. Tā runāja ganu dievs Pāns. Psīhe tam nebilda pretī ne vārda, bet; godbijīgi noliekusies labvēlīgās dievības priekšā, devās tālāk. Pēc ilga un grūta gājiena viņa pret saules rietu pa kādu nezināmu taku nonāca pilsētā, kur valdīja vienas viņas māsas virs. Dabūjusi to zināt, Psihe vēlējās paziņot par savu ierašanos māsai. Viņu Jūlīt pie tās aizveda; māsas apkampās un sasveicinājās; tad Psihe, kurai jautāja, kālab tā ieradusies, teica:

«Tu taču atceries savu padomu, ko tu devi, kad jūs mani pierunājāt, lai es briesmoni, kas, saukdamies viltus vārdā par manu viru, pavadīja naktis pie manis, nogalinot ar abās pusēs griezīgu ieroci, pirms tas mani, nabadzīti, aprītu savā bezdibenim līdzīgajā rīklē. Bet kad es, kā bija norunāts, lampas gaismā uzlūkoju viņa seju, ieraugu brīnišķīgu dievu, pašu lietās Veneras dēlu, tiešām pašu Kupidonu, iemigušu saldā miegā. Un kad. satraukta par šo brīnišķo skaistumu un pārmērīga prieka pilna, es sajutu arī sāpes, ka no visa tā nekā nevaru baudīt, tad, man par nelaimi, lampa uzšļāca karstu eļļu uz viņa pleca. Sajutis sāpes, viņš atmodās. Redzēdams manā rokā uguni un nazi, viņš sacīja: «Tu par šādu kauna darbu nekavējoties atstāj manu gultu! Mums nav vairs nekā kopīga. Nevis ar tevi, bet ar tavu māsu — te viņš nosauca tavu vārdu — es svinēšu kāzas!» Pēc tam viņš tūdaļ lika Zefiram aiznest mani no sava nama.»

27.   Nebija Psīhe vēl paspējusi to pateikt, jau māsa, neprātīgas kaisles un noziedzīgas skaudības skubināta, sēžas tūliņ kuģī un nekavējoties dodas tieši uz zināmo klinti; krāpdama vīru, tā izdomāja ticamu ieganstu, ka saņēmusi ziņu par vecāku nāvi. Kaut gan pūta pavisam cits vējš, tomēr tā neprātīgā cerībā skaļi sauca:

«Pieņem mani, Kupidon, par savu sievu, kas tevis cienīga! Arī tu, Zefir, uzņem savu kundzi uz saviem spārniem!»

Tad viņa droši metās bezdibenī, bet līdz vēlamai vietai pat viņas līķis nenonāca. Viņas ķermenis, triekdamies pret šķautnainām klintīm, tika saplosīts gabalos un bija putniem un plēsīgiem zvēriem gards mielasts. Viņa aizgāja bojā tā, kā bija to pelnījusi.

Nebija ilgi jāgaida arī otrai māsai savs sods. Psīhe devās tālāk un maldīdamās nonāca kādā pilsētā, kur dzīvoja viņas otra māsa. Tā gluži tāpat ļāvās ievllina- ties māsas slazdos. Arī šī Psīhes sāncense steidzās pie zināmās klints uz noziedzīgām kāzām un tāpat metās bezdibenī, atrazdama tur savu galu.

28.   Kamēr Psīhe, ilgi meklēdama Amoru, apstaigāja dažādas zemes, viņš pats, sajuzdams apdeguma sāpes, gulēja vaidēdams savas mātes pilī.

Tad jūras dziļajā dzīlē steidzīgi ienirst kaija, spož- baltais putns, kas ar spārnu galiem viegli skar putojošās bangas. Tur tā, sastapusi Veneru, kas pašlaik mazgājās un peldējās, ziņo, ka viņas dēls apdedzināts guļot un vaidot par sāpīgo brūci un jāšauboties pat par viņa izveseļošanos. Visas tautas jau ļauni tenkojot par Veneras dzimtu: māte un dēls esot pametuši savu pienākumu — viņš iemīlējies sācis kalnos izlaidīgu dzīvi, bet tu plunčājoties pa jūru. Tāpēc zemes virsū neesot vairs ne mīlestības, ne jautrības, ne sirsnības, bet viss kļuvis bezgaumīgs, rupjš un neglīts; nekur vairs nesvinot kāzu, neesot ne draudzības, ne bērnu mīlestības, bet visur tikai briesmīga izvirtība un netīras kopdzīves riebīgais apnikums.

Tā čirkstēja ausīs Venerai pļāpīgā un diezgan vīzdegunīgā kaija, nebaidīdamās pelt viņas dēlu. Bet Venera, ļoti sašutusi, pēkšņi izsaucās:

«Tātad mans labais dēliņš arī jau iegādājies kādu mīļāko! Labi, tu, kas tikai vienīgā man uzticīgi kalpo, saki tās meitenes vārdu, kas ir savaldzinājusi šo dižciltīgo pusaudža zēnu! Var but, ka tā ir kāda no nimfu bara,10 no horu" pulka, no mūsu kora vai pat kāda no grācijām, manām kalponēm!»

Runīgais putns neklusēja, bet sacīja: «Lāgā neatceros, kundze! Bet man šķiet, ja atmiņa mani neviļ, ka šo meiteni sauc par Psīhi un ka viņš to- karsti mīlot.»

Tad Venera sadusmojās vēl vairāk un skaļi kliedza:: «Vai tad tiešām viņš mīl Psīhi, kas grib sacensties ar mani skaistumā, kas grib piesarināties. manu vārdu? Tad taču šis zeņķis mani ir uzskatījis par savedēju, jo es pati ar viņu runāju par šo meiteni!»

29. Tā, skaļi rādamās, viņa steidzīgi iznira no jūras un tūliņ devās uz savu zelta pili. Atradusi savu zēnu guļam slimības gultā, kā kaija bija teikusi, viņa tūliņ- Jau no paša sliekšņa sāka brēkt visā kaklā:

«Tie nu tik ir krietni darbi! Tie atbilst mūsu augstajam dzimumam un tavai labajai uzvedībai! Vispirms tu min kājām savas mātes, pareizāk sakot, savas pavēlnie- ces rīkojumus. Tu ne tikai neesi pazemojis manu sāncensi ar riebīgu mīlestību pret visnožēlojamāko cilvēku, bet arī pats, būdams vēl zēns, patvaļīgi un pāragri to turējis savos apkampienos, iedomādamies, ka es cietīšu par vedeklu savu lenaidnieci. Bet katrā ziņā tās ir tukšas iedomas, riebīgo pavedēj, ka tu esi mana vienīgā atvase, bet es, būdama jau gados, nespētu dzemdēt citu dēlu.

Tagad nu zini, man ( būs cits dēls, labāks par tevi; patiesi, lai tu savu pazemojumu vairāk sajustu, pieņemšu par audžubērnu kādu no savu kalpoņu dēliem. Tam došu šos spārnus, lāpu, loku, šīs šautras un visu pārējo, ko es tev nebiju devusi šādam nolūkam, jo nekas no tava tēva mantas tavam apbruņojumam nebija dots.

30. Bet jau no pašas mazotnes tu neesi labi audzināts, tu neprāti pievaldīt rokas un, nesajuzdams nekādas cieņas pret vecākiem ģimenes locekļiem, tos bieži ievainoji ar savām bultām, un pat tava māte, pat es pati, riebeklis tāds, katru dienu esmu kompromitējusies tavas vainas dēļ, jo arī mani tu bieži ievainoji, tu mani par neko neturi, gluži kā kādu atraitni. Un vai tad tu cienīji arī savu patēvu, drosmīgo un slaveno karotāju? Kas gan to de,va? Viņam tu bieži mēdzi piegādāt skaistules, un man bija jābaidās no sāncensēm. Gan es piespiedīšu tevi nožēlot savus nedarbus, un drīz tu sajutīsi, cik skarba un rūgta būs šī tava mīlināšanās. Ko gan man tagad darīt pēc tāda izsmiekla? Kurp savu kāju spert? Kā savaldīt šo krāpnieku? Vai tiešām man būs jāizlūdzas palīdzība no savas naidnieces Mērenības, no tās, kuru es tava paša izlaidības dēļ bieži esmu aizvainojusi? Runāt kaut vārdu ar šo neaptēsto un lempīgo sievieti ir taču pavisam šaušalīgi! Tomēr atriebe, lai tā nāktu no kurienes nākdama, nav noraidāma! Jā, tieši Mērenība man jāsauc palīgā un neviena cita, lai tā bargi soda šo nelgu, iztukšo viņa bultnesi, atņem šautras, atraisa loka stiegru, izdzēš liesmojošo lāpu, lai viņa tā iekāres savalda ar piemērotiem līdzekļiem. Tikai tad uzskatīšu, ka esmu dabūjusi pienācīgu gandarījumu, kad viņa tavas zeltainās cirtas, ko es tik bieži ar savām rokām glāstīju, būs apcirpusi un tavus spārnus, ko es pie savas krūts slacīju ar nektāra rasu, būs apgriezusi.»

31. To teikusi, Venera sadusmota metās ārā, bet viņas sirds vēl bija pilna ar žulti. Tieši tad ieradās pie viņas Cerera13 un Jūnona14 . Redzēdamas tās sapīkušo seju, viņas vaicāja, kāpēc, drūmi saraucot uzacis, viņa aizēno savu mirdzošo acu daiļumu, bet tā atbildēja:

«Jūs atnācāt īstā laikā, lai izpildītu manas dziļi satrauktās sirds vēlēšanos. Lūdzu jūs, pacentieties un uzmeklējiet man apkārt klīstošo staiguli Psīhi! Jums droši vien jau ir zināmi visi pēdējie notikumi manā namā, un to visu ir darījis tas, ko es nemaz vairs negribu saukt par savu dēlu.»

Dieves labi zināja visu, kas noticis. Viņas tā centās mierināt satraukto Veneru:

«Ko gan tādu, kundze, ir nodarījis tavs dēls. ka tu tik neatlaidīgi cīnies pret viņa laimi mīlā un gribi pazudināt viņa izredzēto? Vai tas ir kāds noziegums, ja viņš labprāt uzsmaida daiļai meitenei? Vai tad tu nezini, ka viņš ir jau pieaudzis jauneklis? Vai tu jau esi aizmirsusi, cik viņš vecs? Varbūt tu viņu arvien vēl uzskati par zēnu, jo viņš izskatās jaunāks par saviem gadiem? Tu taču esi māte un pie tam saprātīga sieviete, bet tomēr visu laiku neatlaidīgi izseko visām dēla nerātnībām, apvaino viņu izlaidībā, vērsies pret viņa mīlestību un pati nosodi savā skaistajā dēlā savas pašas rakstura īpašības un pašas dāvātos priekus! Kurš gan no dieviem, kurš gan no. mirstīgiem varētu paciest to, ka tu, visu ļaužu sirdīs modinādama mīlas ilgas, no snva nama izraidi mīlestību un cieši aizver durvis vispārīgai sieviešu vājību mītnei?»

Tā Cerera un Jūnona, baidīdamās no Kupidona šautrām, centās viņu pakalpīgi aizstāvēt, kaut ari viņš nemaz nebija klāt. Bet Venera sašuta par to, ka abas dieves viņai nodarito apvainojumu uzskata tikai par joku. un, pametusi tās, aizsteidzās uz jūru.

SESTĀ gramata

Psīhe ilgu laiku klejoja pa dažādām zemēm. Dienu un nakti ar nemieru sirdī viņa meklēja savu pazudušo viru. Viņa arvien vairāk loloja cerību ja ne ar sievas glāstiem, tad vismaz ar padevīgām lūgšanām remdināt viņa dusmas.

Ieraudzījusi kādu templi krauja kalna galā, viņa iesaucās: «Kā lai es to zinu, varbūt te mājo mans pavēlnieks?» Viņa tūdaj steidzīgi dodas turp, jo cerība un vēlēšanās bija atdevusi tai bezgalīgās ciešanās zaudētos spēkus. Drīz viņa uzkāpa augstā kalnā un tuvojās dievu mītnei. Te viņa redz miežu un kviešu vārpas1 , citas samestas kaudzē, citas savītas vainagā. Bija arī sirpji un citi pļaujamie rīki, bet tie visi bija izmētāti nevērīgi un nekārtīgi dažādās vietās, kā tas mēdz notikt tad, kad pļāvēju rokas saules tveicē visus rīkus met pie malas.

Psīhe rūpīgi savāc visas izmētātās lietas un uzmanīgi saliek vajadzīgā kārtībā, domādama, ka viņai vajag katra dieva svētnīcu un rīkus cienīt un no visiem viņiem izlūgties žēlsirdīgu līdzcietību.

2. Kamēr Psīhe visu to bažīgi un rūpīgi nokārto, viņu pamana laipnā Cerera2 un tūdaļ iztālēm sauc:

«Ai nelaimīgā Psīhe! Sadusmotā Venera neatlaidīgi dzen tev pēdas visās zemes malās, lai tevi pazudinātu, lai tev atriebtos, cik vien tas var būt varenās dieves varā, bet tu tagad rūpējies par manu templi un nekā nedari, lai glābtos.»

Tad Psīhe metās ceļos pie dieves kājām un, slacīdama tās ar savām asarām un slaucīdama zemi ar saviem matiem, sirsnīgi lūdza par to apžēloties:

«Es lūdzu tevi, piesaucot tavu labo roku, kas ļaudīm nes auglību, tavus jautros pļaujas svētkus, tavu šķirstu dziļo noslēpumu, tavu kalpu pūķu spārnotos ratus, tavas Sicīlijas auglīgo zemi, ātro divjūgu, kas aizrāva tavu meitu, tavas Proserpinas nokāpšanu pazemes kāzu svinēšanai, gaišo viņas atgriešanos virszemē un visu citu, ko sedz klusums Atikas Eleusīnas svētnīcā, — palīdzi nabaga Psihei, kas krīt tavā priekšā ceļosi Ļauj man palikt kaut dažas dienas starp šīm zeltīto vārpu kaudzēm, kamēr ar laiku rimstas lielās dieves bargās dusmas un es atgūstu pēc īsas atpūtas spēkus, kas izsīkuši ilgās mokās.»

3.   Cerera atbild: «Mani aizkustina tavas asaras un lūgšanas, un es tev gribētu palīdzēt, bet man netikās ķildoties ar savu radinieci, jo ar viņu mani saista sena draudzība, turklāt tā ir krietna sieviete, tāpēc nekavējoties atstāj šīs svētnīcas telpas un, ievērojot to, ka es tevi šeit neaizturu un neieslogu cietumā, uzskati manu rīcību par labvēlības parādīšanu.»

Galīgi vīlusies savā cerībā un divkārt apbēdināta, viņa no jauna dodas ceļā. Pagājusi gabaliņu tālāk, viņa ierauga ēnainu birzi, kur kalnu nogāzē atrodas kāda brinišķi skaista svētnīca. Negribēdama palaist garām nevienu izdevību, kaut arī apšaubāmu, kas viņu vestu tuvāk glābiņam, un vēlēdamās iemantot kura katra dieva žēlastību, viņa lēni tuvojas svētajiem vārtiem. Viņa te redz dārgas veltes un ar zeltu izrakstītas drānas, kas pakārtas koku zaros un pie durvju stenderēm; uz dāvanām līdz ar pateicību par palīdzību bija rakstīts dieves vārds, kurai tās bija veltītas. Te Psīhe nometās ceļos pie vēl kūpošā dieves ziedokļa, apkampa to abām rokām, noslaucīja vispirms asaras un tā lūdzās:

4.   «Varenā Jupitera māsa un sieva!1 Vai nu tu mīti Samas senajā svētnīcā, ko visi slavē kā tavu dzimšanas un agrās bērnības šūpuļa vietu, vai uzturies lepnās Kartāgas greznajā templī, kur tevi godina kā jaunavu un lauvu pajūgs tevi uzved debesīs, vai pie īnahas upes krastiem,5 kur tevi cildina kā Dārdi.nātājafi sievu un dieviešu ķēniņieni, vai arī tu valdi argiešu slavenajos mūros, kur tevi visas austrumu zemes godina par laulību sargātāju un visi rietumi par palīdzi dzemdībās,— esi man manās dziļajās bēdās Jūnona Glābēja un glāb mani, kas pārdzīvojusi tik daudz baiļu, tik daudz šausmīgu moku, no briesmām, kas draud man uzbrukt! Cik es zinu, tu labprāt palīdzi grūtniecēm, kas atrodas briesmās.»

Pēc šīs sirsnīgās lūgšanas tūliņ parādās Jūnona visā savā dievišķā diženumā un saka:

«Cik labprāt es pamātu ar galvu un ievērotu tavas lūgšanas, bet takta sajūta neatjauj man rīkoties pret manas vedeklas Veneras gribu,7 jo es viņu mīlu kā savu meitu. Bez tam ir arī likumi, kas man liedz atbalstīt svešus, no sava kunga aizbēgušus vergus.»8

5.   Noskumusi par loloto cerību iziršanu un nespēdama vairs sasniegt savu spārnoto vīru, Psīhe atmeta cerību par glābšanos un pati sevī domāja tā:

«Kas gan vēl cits varētu man ciešanās palīdzēt vai sniegt atbalstu, ja arī neviena no dievēm, kaut arī tām netrūka labas gribas, nespēja nekā līdzēt? Kurp lai es atkal dotos, ja it visur man apkārt izlikti slazdi? Vai ir tāda mītne, tāda tumsa, kur cs varētu paslēpties, lai paglābtos no varenās Veneras asā skatiena? Kāpēc tev nav krūtīs īstas drosmes? Kāpēc tu nevari drošsirdīgi atteikties no tukšām cerībām un labprātīgi atdoties savas valdnieces rīcībā, lai ar pazemību, kaut arī tas būtu jau par vēlu, varbūt remdētu viņas niknās dusmas? Kas to lai zina, varbūt arī viņu, ko tu tik ilgi meklē, atradīsi tur savas mātes namā?»

Tā viņa gribēja izlūgties sadusmotās dieves žēlastību, bet vēl šaubījās par šādas rīcības panākumiem, pareizāk sakot, sagatavojusies uz visjaunāko, pārdomāja, kā sākt remdināt varenās dieves dusmas.

6.   Nespēdama Psīhi sameklēt virs zemes, Venera dodas uz debesīm. Te viņa pavēl sagatavot izbraukšanai ratus, ko tai kā saderētai līgavai ar lielu prasmi bija rūpīgi. kaldinājis slavenais zeltkalis Vulkāns un pasniedzis kā kāzu dāvanu. Rūpīgi slīpēdams ar aso vīli, viņš tos izveidoja sevišķi krāšņus, tā ka. zaudējot zeltu, tic kļuva vēl vērtīgāki. No daudzajām dūjām, kas lidinājās ap dieves mītni, atlaižas četras spožbaltas un, jautrā lidojumā grozīdamas savus 1ās- mojošos kaklus, Jauj uzlikt sev pērlēm rotātu jūgu. uzņem savu pavēlnieci un līksmi paceļas gaisā.

Pavadīdami savas valdnieces ratus, trokšņaini čivina un priecīgi lēkā apkārt zvirbuļi, bet pārējie putni, kas prot maigi dziedāt, trīcinādami gaisu ar saldām melo- dijām, paziņo dieves tuvošanos. Atkāpjas padebeši, atveras debesis savas meitas priekšā, un augstais ēters ar prieku uzņem dievi; arī varenās Veneras dziedātāju saime nemaz nebaidās ne no pretī lidojošiem ērgļiem, ne no plēsīgiem vanagiem.

7.   Viņa steidzas uz Jupitera ķēnišķo pili un pavēloši paziņo, ka viņai nepieciešami skaļā saucēja Merkurija9 pakalpojumi. Nenoraidīja Jupitera tumšās uzacis viņas lūgumu.10 Priecādamās par to, Venera dodas, Merkurija pavadīta, no debesīm lejup un norūpējusies tam saka:

«Brāli Arkadieti,11 tu taču zini, ka tava māsa Venera neko nekad nav darījusi bez tevis! Tev ir arī zināms, ka ilgi jau es nevaru atrast savu aizbēgušo kalponi Psīhi. Man inekas cits neatliek kā ar tavu palīdzību izsludināt godalgu par viņas atrašanu. Pasteidzies tātad izpildīt manu uzdevumu un skaidri norādi visas pazīmes, lai viņu varētu atrast un neviens, ja kāds būtu noziedzies, to slēpdams, nevarētu ar nezināšanu aizbildināties.»

To sacīdama, Venera pasniedz viņam kādu paziņojumu, kur bija ierakstīts Psīhes vārds un viņas pazīmes. Pēc tam nekavējoties viņa atgriezās savā pilī.

8.   Merkurijs neatteicās viņai paklausīt. Apceļodams visas tautas un zemes, viņš izpildīja savu pienākumu, tā sacīdams:

«Ja kāds varētu notvert aizbēgušo vai uzrādīt vietu, kur slēpjas ķēniņa meita, Veneras kalpone, vārdā Psīhe, tas lai to paziņo saucējam Merkurijam Romā aiz Mur- cijas mētām.12 Kā algu par uzrādīšanu tas saņems no pašas Veneras septiņus saldus skūpstus, bet vēl kā sevišķu balvu astoto, pašu ilgāko un saldāko, viņas mēli skarot.»

Sāds Merkurija paziņojums radīja visos mirstīgajos lielu centību, un tie cits par citu tīkoja iegūt apsolīto atalgojumu. Sis apstāklis nu galīgi pamudināja Psihi izbeigt katru vilcināšanos. Kad viņa jau tuvojās savas valdnieces vārtiem, te izskrien pēkšņi viena no Veneras kalponēm, vārdā Paraža, un tūliņ visā kaklā sauc:

«Beidzot taču, nekrietnā verdzene, tu sāki saprast, kas ir tava pavēlniece! Vai tu gan savas nekaunības dēļ izliksies nezinām, cik daudz mums bija pūļu, lai tevi sameklētu? Labi, ka tu esi kritusi tieši manās rokās. No tām tu netiksi vaļā kā no paša Orka ķetnām un nekavējoties saņemsi sodu par savu neredzēto stūrgalvību.»

9. Sagrābusi Psīhi cieši aiz matiem, viņa to vilka pie savas valdnieces. Psīhe neizrādīja ne mazāko pretestību. Tiklīdz Venera redzēja, ka Psīhe ir atvesta un atrodas viņas rīcībā, tā skaļi iesmējās, kā to mēdz darīt sevišķi saniknotie, purināja galvu un teica:

«Beidzot taču tu atradi par vajadzīgu apsveikt savu vīramāti! Bet varbūt tu atnāci apciemot savu vīru, ko iesvaidīji ar karstu eļļu? Esi bez rūpēm, es tevi uzņemšu, kā to pelnījusi laba vedekla,» — un viņa tūdaļ sauc: «Kur ir manas kalpones Rūpe un Grūtsirdība?»

Kad tās ieradās pie savas valdnieces, viņa nodeva Psīhi šo nežēlīgo kalpoņu rokās mocīšanai. Paklausīdamas valdnieces rīkojumam, tās per nabaga Psīhi ar pātagu, dažādi spīdzina un pēc tam atkal ved savas valdnieces priekšā. Tad Venera vēl zobgalīgāk iesmējās:

«Tu droši vien esi iedomājusies iemantot manu līdzjūtību ar savu grūtniecības stāvokli un tātad ar savu slaveno pēcteci gribi padarīt mani par laimīgu vecmāmuļu. Tiešām liels gods ir man piešķirts — pašos labākajos gados būt par vecmāmiņu un dzirdēt, ka šas nekrietnās verdzenes dēlu sauks par Veneras mazdēlu! Taču es, muļķīte, velti šeit runāju par «dēlu». Laulība nav likumīga,18 jo notikusi kaut kur uz laukiem bez vecāku ziņas un bez lieciniekiem, tāpēc tu dzemdēsi kaut kādu bastardu, ja es vispār tam atļaušu notikt.»

10.   To teikusi, viņa metas Psihei virsū, saplosa viņas drānas, plēš matus, purina galvu un nesaudzīgi dauza. Tad liek atnest kviešus, miežus, prosu, magoņu sēklas, zirņus, lēcas un pupas, saber to visu vienā kaudzē un saka:

«Man šķiet, ka tik riebīga sieviete kā tu pielūdzējus iegūsti tikai ar uzcītīgu kalpošanu. Tad nu gribu pati pārliecināties par tavām spējām. Izlasi šeit sabērto kaudzi, saliec katru graudu šķirni atsevišķi un nodod līdz saules rietam man darbu pārbaudīt!»

Norādījusi uz šo dažādo sēklu kaudzi, viņa devās uz kādu kāzu mielastu. Taču Psihe nepielika ne pirksta pie šīs sajauktās un ncizšķirojamās kaudzes, bet, satraukta par tik šausmīgi cietsirdīgu uzdevumu, klusēja un nekustējās no vietas.

Tad mazā lauku skudriņa, zinādama, cik grūts ir šāds darbs, aiz līdzcietības pret lielā dieva sievu un aiz īgnuma par vīramātes cietsirdību, cītīgi uz visām pusēm tecēdama, sasauc un salūdz visas apkārtējās skudras un saka:

«Apžēlojieties, jūs zemes mātes veiklās meitiņas! Apžēlojieties un tūdaļ nāciet palīgā rūpestu sagrauztai Amora sievai, daiļajai Psihei!»

Plūst cits pēc cita seškājainās tautas viļņi, ar vislielāko cītību pa graudiņam izšķiro visu kaudzi un, atsevišķi katru šķirni atdalījušas un nolikušas, drīz pazūd no Psīhes acīm.

11.   Pēc saules rieta pārnāk Venera, pietvīkusi no dzirkstoša vīna, izplatīdama visapkārt balzama smaržu, apvīta ar zaigojošo rožu vītnēm, un, redzēdama ar brīnišķu rūpību veikto darbu, saka:

«Nekrietna, tas nav tavu roku darbs, bet ta, kuram tu, viņam pašam un sev par nelaimi, esi iepatikusies!» Pasviedusi viņai gabalu rupjas maizes, dieve aizgāja gulēt.

Bet Kupidonu Venera ieslodzīja kādā atsevišķā p\ls istabā un lika stingri apsargāt, lai vī-;.š vieglprātīgā izlaidībā nepasliktinātu savu veselības stāvokli un lai tam nebūtu ari iespējas satikt savu izredzēto. Būdami kopā zem viena jumta, bet tomēr šķirti viens no otra, abi mīlētāji pārlaida drūmu nakti.

Bet, tikko Ausma izbrauca ar savu divjūgu, Venera ataicināja Psīhi un sacīja:

«Vai tu redzi birzi, kas tālu stiepjas gar upes krastu? Zem tās krūmājiem no piekrastes burbuļo avots. Tur bez gana ganās aitas, mirgodamas un lāsmodamas zelta vilnā. No šīs dārgās vilnas nekavējoties atnes man kādu kušķīti. Kā to iegūt, tas tev pašai jāzina.»

12.  Psīhe tūlīt devās turp, ne jau nu tādēļ, lai izpildītu viņas pavēli, bet lai, metoties no krasta upē, rastu tur mieru savām ciešanām. Bet no upes dzelmes zaļā niedre, jaukās mūzikas lolotāja, ar vieglas vēsmas šalkoņu dievišķā iedvesmā tai saka:

«Psīhe, kaut gan tevi piemeklējušas tik lielas likstas, nesagāni manu svēto ūdeni ar savu nožēlojamo nāvi! Neej šai stundā pie briesmīgajām aitām, jo saules tveicē tās ir sevišķi niknas! Tad viņu asie ragi, cietās pieres un indīgie zobi ir bīstami mirstīgajiem. Bet, kad pēc pusdienas rimsies saules karstums un aitas pie dzidrās upes nomierināsies, tad varēsi paslēpties zem šīs kuplās platānas, kas dzer to pašu upes ūdeni kā es. Tiklīdz rimsies aitu niknums, papurini birzī zarus, un tu atradīsi zelta vilnas sprogas, kas šur un tur tajos būs aizķērušās.»

13.  Tā pamācīja vientiesīgā un žēlsirdīgā niedre rupju sagrauzto Psīhi. Psīhe vērīgi klausījās tās padomu, un viņai neko nevajadzēja vēlāk nožēlot. Izpildījusi visus aizrādījumus, viņa paslepu viegli savāc pilnu klēpi mīksto zelta vilnas sprogu un aiznes tās Venerai.

Dieve nebija tomēr apmierināta arī ar šo otru darbu, kas bija saistīts ar tik lielām briesmām. Ar sarauktu pieri, ar ļaunu smaidu viņa saka:

«Arī šā darba nelietīgais darītājs man ir labi zināms! Tagad nu es tevi pamatīgi pārbaudīšu, vai tev tiešām ir tik liela drosme un vai tu esi apveltīta ar tik lielām spējām. Vai tu redzi tur — augstā kalnā paceļamies kraujas klints galotni, kur no drūma avota verd ārā tumšu ūdeņu straume? Tā ieplūst tuvējā, no visām pusēm ieslēgtā ielejā un baro dūksnaino Stigu un krācošo Ko- kītu.1 ® Steidzies turp un, no pašas avota dzelmes iesmēlusi auksto ūdeni, nekavējoties atnes man to šai traukā!»

Un viņa pasniedz tai kristālā trauku, piedraudēdama bargi sodīt, ja neizpildīs savu uzdevumu.

14.  Ātriem soļiem Psīhe steidzīgi dodas uz augstā kalna galotni, cerēdama tur rast savai moku pilnai dzīvei galu. Tiklīdz viņa nonāca pie norādītās vietas, tā redz, ka uzdevuma izpildīšana saistīta ar nāves briesmām. Viņas priekšā augstu paceļas milzīga klints, visur tā ir krauja, nogruvumu dēļ nepieejama; no tās kā no akmens rīkles verd ārā drausmīgas ūdeņu straumes, kas tūliņ gāžas lejup pa nogāzi uz tuvējo Ieleju, pazuzda- mas šaurā kanāla gultnē. Pa labi un kreisi klinšu dobumos šņākdami glūn, garos kaklus Izstiepuši, drausmīgi pūķi, kuru acīm nebija lemts aizvērties un kuru redzokļi arvien ir modri, arvien ir sardzē. Arī paši ūdeņi ir apveltīti ar balsi un brīdinādami ik mirkli sauc: «Nenāc! Ko tu dari? Sargies! Kas tev prātā? Bēdz! Iesi bojā!» Psīhe sastinga, redzēdama, ka nevar izpildīt uzdevumu. Viņa bija šeit, bet viņa neapzinājās, kas ar to notiek. Šausmās tā vēroja nenovēršamās briesmas, un pat asaras neatviegloja tās baiļu nomākto sirdi.

15.   Bet dievišķās gādības žēlīgajām acīm nepalika apslēptas nenoziedzīgās dvēseles ciešanas. Pēkšņi ar izplestiem spārniem parādījās augstā Jupitera ķēnišķīgais putns — varenais ērglis. Tas atcerējās kādu senu Kupidona pakalpojumu, kad tas viņam palīdzēja aiznest Jupiteram friģiešu dzērienu devēju Ganimēdu.17 Zinādams, ka, palīdzot Kupidona sievai grūta brīdi, viņš godinās arī augsto dievu, ērglis atstaj debesu ceļus, sāk lidot ap jaunavu un saka:

«Vai tiešām tu, vientiesite, pavisam bez pieredzes šāda veida uzdevumos, ceri paslepu iesmelt kaut vienu pilienu no šā baigā un šaušalīgā avota? Kā tu vispār domā tam piekļūt? Vai tad tu vēl neesi dzirdējusi, ka no šiem Stigas Ūdeņiem baidās pat dievi un pats Jupiters? Kā jūs, mirstīgie, mēdzat zvērēt, piesaukdami debesu dievus, tā debesu dievi piesauc Stigas upes majestāti. Bet dod vien šurp man savu trauku!»

Tūlīt, satvēris urnu, viņš aizlidoja ar saviem platajiem spārniem. Lidodams gan pa labi, gan pa kreisi gar pūķu atņirgtiem zobiem, starp kuriem šaudījās trij- daļīgie dzeloņi, viņš iesmeļ ūdeni, kas tam pretojas un draudoši sauc, lai vācas projām, kamēr vēl sveiks un vesels. Bet ērglis atbild, ka viņš to darot Veneras uzdevumā, viņai kalpodams. Tā viņš vieglāk iesmēla ūdeni.

16. Priecādamās saņēma Psīhe pilno urnu un steidzās to aiznest Venerai, tomēr arī tagad tā nevarēja remdēt dieves dusmas. Ar ļaunu smaidu viņa draud uzlikt lielākus un bīstamākus pārbaudījumus:

«Man šķiet, tu tiešām esi burve ar lielu pieredzi, ja tik labi izpildi visus manus uzdevumus. Bet tomēr vēl tev kaut kas, manu meitenīt, būs jāizdara. Ņem šo kārbiņu,» viņa, to pasniegdama, saka, «un nekavējoties dodies uz pazemes valstību un uz mirušo valdnieka Orka mitekļiem. Tur nodod šo kārbiņu Proserpinai un saki: «Venera lūdz tevi atsūtīt viņai mazliet no tava skaistuma, vismaz tik daudz, lai pietiktu kaut vienai dienai, jo viss skaistums, kas viņai bijis, ir pazudis un pagaisis, slimo dēlu kopjot.» Bet tikai tūliņ atgriezies atpakaļ, jo man taču ar to nekavējoties Jāleziežas, lai varētu doties uz dievu sapulci.»

17.  Nu Psīhe vairāk nekā jebkad sajuta, ka ir pienākusi pēdējā stundiņa, un skaidri nojauta, ka Venera viņu gluži atklāti sūta tūliņ nāvē. Vai varēja vairs šaubīties? Viņai pašai liek doties uz Tartaru, uz ēnu valstību!

Daudz nedomājot, Psihe steidzas uz kādu augstu torni, lai no turienes mestos zemē. Viņa domāja tā labāk un ātrāk nokļūt pazemē. Bet tornis sāk runāt un saka:

«Kāpēc tu, nelaimīgā, mezdamās zemē, gribi beigt savu dzīvi? Kāpēc tu pārsteidzīgi atteicies no pēdējā grūtā pārbaudījuma? Ja jau nu reiz tavs gars ir šķīries no miesas, tad tu arī tiešām nonāksi Tartara dziļajā bezdibenī, bet no turienes vairs nekad netiksi atpakaļ. Tāpēc uzklausi mani.

18.   Netālu no šejienes atrodas Sparta, slavenā Aha- jas18 pilsēta. Tās tuvumā tuksnešainā apvidū meklc Tainara klintis19 . Tur ir plaisa - caur to Dīts-W ieelpo virszemes gaisu — un pa atvērtiem vārtiem redzama sen nemīta taka. Ja tu ieiesi pa šiem vārtiem un lesi taisni pa taku, tad drīz nonāksi pie paša Orka pils. Bet neej pa šo tumsības valsti ar tukšām rokām. Katrā rokā paņem līdzi miežu rausi, iejauktu medū un vīnā, bet mutē divus naudas gabalus. Kad tu jau labu gabalu būsi pagājusi pa šo nāves ceļu, tu sastapsi klibu ēzeli ar malkas nastu un klibu ēzeļa dzinēju, kas lūgs tevi pacelt dažas nokritušas malkas šķilas, bet tu, neviena vārda neteikusi, ej mierīgi tālāk. Drīz pēc tam tu nonāksi pie mirušo upes; šeit noteikšana ir Haronam'-! , kas no mirušiem pieprasa maksu un tad tikai pārved tos uz otru krastu no niedrēm pītā laivā.»

«Tātad,» pārtrauca Psīhe, «arī mirušo valstī zeļ mantkārība! Pat Harons vai Plūtons, tik varens dievs, nekā nedara bez maksas! Tāpēc arī nabagam mirstot ir jāgādā par ceļa naudu. Bet, ja nu viņam nejauši nav pie rokas naudas, tad neviens viņam neļaus izlaist garu!»

«Sim aprepējušam sirmgalvim dod vienu naudas gabalu par vešanu, bet tikai tā, lai viņš pats to izņem no mutes. Braucot pa lēni plūstošo Stigas upi, tev piepeldēs kāda sirmgalvja līķis, pacels savas satrunējušās rokas un lūgs Ieņemt viņu laivā, bet tu nepadodies neatļautai līdzjūtībai.

19. Kad būsi jau otrā pusē un paiesi dažus soļus tālāk, tu ieraudzīsi sirmas audējas, kas tur auž audeklu; viņas tevi lūgs, lai tu viņām mazliet palīdzētu, bet tu nedrīksti audeklam pat pieskarties. Visu to un vēl daudz ko citu ir ļaunprātīgi sagatavojusi Venera, lai tu vismaz vienu miežu rausi izmestu no savām rokām. Neiedomājies tikai, ka zaudēt vienu miežu rausi nav svarīgi. Ja tu tikai vienu no tiem pazaudēsi, tad saules gaismu vairs neredzēsi. Milzīgais pazemes suns,22 trim lielām galvām, liels un drausmīgs, guļ tur pie pašas Proserpinas melnās pils sliekšņa, sarga tukšo Plūtona namu un rej ar savu pērkona rīkli mirušos, tikai velti tos baidīdams, jo nekā ļauna viņš tiem vairs nevar padarīt. Pasviedusi tam vienu miežu rausi, tu viņam viegli paiesi garām un nokļūsi tieši pie pašas Proserpinas. Viņa tevi laipni un viesmīlīgi uzņems, liks tev apsēsties mīkstā krēslā un lūgs tevi mieloties pie bagāti klāta galda. Bet tu nosēdies zemē, lūdz dot tev rupju maizi un ēd to, pēc tam pasaki, kāpēc nākusi. Saņēmusi kārbiņu, ko tev dos, griezies tūdaļ atpakaļ, niknajam sunim iemet rīklē otru rausi un mantkārīgajam pārcēlājam atlikušo naudas gabalu. Kad sirmgalvis tevi pārcels atpakaļ, tad pa jau zināmām takām nokļūsi virszemē un redzēsi atkal debesu zvaigznes. Tomēr it sevišķi atgādinu ievērot par visām lietām vienu: neatvēr^un neieskatīties kārbiņā, ko tu nes, jo tur atrodas dievišķā skaistuma noslēpums.»

20.  To vēstīja viņai viedīgais tornis. Psihe nekavējoties steidzas uz Tainaru, paņem divus vajadzīgos naudas gabalus, divus miežu raušus un nokāpj pazeme pa norādīto taku. Pagājusi garām, ne vārda nesakot, klibajam ēzeļa dzinējam, samaksājusi laiviniekam par pārcelšanu vienu naudas gabalu, neievērojusi mirušā peldētāja lūgumu, atstājusi bez ievērības viltīgo audēju vēlēšanos, bet remdējusi briesmīgā suņa niknumu ar miežu rausi, viņa nonāk pie Proserpinas pils. Psihe laipni atteicas no saimnieces piedāvātā mīkstā krēsla un gardā mielasta, bet pazemīgi nosēžas dievei pie kājām, apmierina izsalkumu ar gabaliņu rupjas maizes28 un paziņo tai Veneras vēstījumu. Tūliņ saņēmusi viņai neredzot piepildīto un aizvērto kārbiņu, iemetusi ar gudru ziņu otru rausi rejošā suņa rīklē un atdevusi atlikušo naudas gabalu laiviniekam, viņa iznāca no pazemes daudz priecīgāka, nekā tur iegāja.

Psīhe no jauna ieraudzīja spožo saules gaismu, nometās ceļos un pielūdza to. Bet viņas sirdī pēkšņi iezagās nepārvarama ziņkāre, kaut arī tā steidzās ātrāk izpildīt savu uzdevumu.

«Lūk, kāda es muļķite,» viņa saka, «šeit manās rokās ir dievišķais skaistums, un tomēr es no tā nekā neņemu, lai labāk patiktu savam daiļajam sirdsmīļajam!»

21.  To teikusi, viņa atver kārbiņu, bet tur nekāda skaistuma neatrod, tikai pazemes miegu, īstu nāves miegu, kas tūdaļ, tikko bija pacelts vāciņš, viņu pārņem un kā dziļa miega mākonis gulstas uz visiem viņas locekļiem. Psīhe saļimst bez spēka tai pašā mirklī uz takas. Tā gulēja stingusi kā līķis nāves miegā.

Bet Amors, izveseļojies no smagā apdeguma plecā un nespēdams ilgāk paciest savas Psīhes prombūtni, izlidoja pa augsto logu no istabas, kur māte to bija ie- slodzījusi. Tā kā pēc ilgas atpūtas viņa spārni bija kļuvuši krietni stiprāki, Amors daudz ātrāk nekā parasti aizsteidzas pie savas Psihes. Rūpīgi noņēmis tai miegu un ielicis to atpakaļ kārbiņā, viņš modina to. viegli skardams ar šautru, un saka:

«Ai nelaimīgā! Tās pašas ziņkāres dēļ tu būtu gandrīz atkal gājusi bojā! Bet tagad rūpīgi izpildi savu uzdevumu, ko mana māte tev uzticējusi. Par citu rūpēšos es pats.»

Tad viņas mīļais draugs pacēlās spārnos un aizlaidās, bet Psīhe tūliņ Venerai aiznesa Proserpinas dāvanu.

22.   Bet Amors, mīlas kvēles mocīts un baidīdamies no savas mātes pēkšņā prātīguma, sāk atkal vecos niķus. Ar saviem ātrajiem spārniem viņš sasniedz debesu augstumus, metas lielajam Jupiteram pie kājām un izstāsta viņam savas bēdas. Tad Jupiters piespiež viņa vaidziņu sev pie lūpām, skūpsta to un saka:

«Tu, mans dēla kungs, nekad vēl neesi man parādījis vajadzīgo godu, kas man piešķirts ar dievu sanāksmes lēmumu, bet gan manas krūtis, kas noteic pasaules likumus un zvaigžņu ceļus, bieži ar savām šautrām ievainojis un apkaunojis ar zemes kaislībām. Tu esi aptraipījis manu cieņu un labo slavu, pamudinādams mani pārkāpt likumus,24 pat Jūlija likumus; tavas draiskulības dēļ es neesmu ievērojis tikumības normas un atļāvies apkaunojošus mīlas sakarus. Tu mani esi pazemojis ari ar to, ka tevis dēļ es esmu atteicies no savas dievišķības, pārvērties par čūsku, liesmu, gulbi un vērsi.25 Tomēr, ievērojot manu žēlsirdību un to, ka tu esi uzaudzis manā acu priekšā, es izpildīšu visas tavas vēlēšanās. Tikai sargies pats no saviem nelabvēļiem. Par šo labvēlību tu man pacenties atmaksāt! Ja tu zemes virsū tagad atrod kādu sevišķi skaistu jaunavu, tad iededzi viņā mīlu pret mani.»

23.   Pēc šādas norunas viņš Merkurijam pavēl tūliņ visus dievus sasaukt uz sapulci un pasludināt, ka tas, kas neieradīsies uz dievu sapulci, maksās desmit tūkstošu sesterciju lielu naudas sodu. Bīdamies no tik liela

soda, debesu iedzīvotāji tūliņ ierodas sanāksmju vietā. Sēdēdams savā augstajā tronī, varenais Jupiters saka: «Jūs, dievi, kas esat ierakstīti mūzu grāmatā,28 protams, pazīstat visi šo jaunekli, ko es pats esmu uzaudzinājis! Viņa agrās jaunības straujumu un aizrautību man ne vienu reizi vien vajadzēja savaldīt. Pietiek, ja katru dienu par viņu ļauni runā un stāsta par tikumības pārkāpšanu un daudzām palaidnībām. Tam visam Jādara gals un zēna izlaidība jāsavalda ar laulības važām. Viņš ir izvēlējies kādu mirstīgu jaunavu un laupījis tai nevainību. Lai tā paliek pie viņa! Lai Psīhes apkampienos viņš mūžam jūtas laimīgs!» Tad, paskatījies uz Veneru, viņš turpināja: «Un tu, mana meita, neskumsti vairs! Neraizējies, ka tava slavenā dzimta un tavs stāvoklis būs pazemots tava dēla laulību dēļ ar mirstīgu meiteni. Es darīšu visu, lai šīs laulības nebūtu nevienādas,27 bet likumīgas un saskanētu ar civiltiesībām.»

Tūdaļ viņš Merkurijam pavēl sameklēt Psīhi un nogādāt viņu uz debesīm. Pasniedzis viņai kausu ar ambrosiju, Jupiters saka:

«Ņem, Psīhe, un kļūsti nemirstīga! Lai nekad vairs Amors tevi neatstāj! Jūs esat savienoti uz mūžu!»

24. Nekavējoties dievi sarīko greznas kāzu dzīres. Goda atgultnē atlaidās jaunais vīrs, turēdams savos apkampienos Psīhi. Gluži tāpat atgulās ari Jupiters ar savu Jūnonu un pēc tam visi dievi pēc kārtas. Tad kausu ar nektāru, kas ir dievu vīns, Jupiteram pasniedza lauku zēns Ganimēds, viņa mīļais dzērienu devējs, bet citus apkalpoja Bakhus, Vulkāns gatavoja mielastu,28 horas greznoja visus ar rozēm un citām puķēm, grācijas slacīja balzamu, daiļās mūzas priecināja ar jaukām dziesmām. Pēc mielasta Apollons dziedāja un spēlēja kitaru. Venera dejoja savā pievilcīgajā daiļumā tīkamas mūzikas taktī, mūzas dziedāja korī, satirs pievienojās ar savu flautu, bet pānisks80 ar sīringu.

Tā svinīgā kārtā Psīhe kļuva Amora sieva. Kad pienāca laiks, jaunajam pārim piedzima meitene, ko mēs saucam par Baudu.»

25.  Tā stāstīja neprātīga un apreibusi vecene sagūstītajai jaunavai, bet es, turpat stāvēdams, nožēloju, Herkuls man liecinieks, ka man nebija rakstāmo plāksnīšu un stila, lai uzrakstītu šo skaisto stāstiņu.

Tad pēc kādas grūtas cīņas atgriežas laupītāji ar laupījumu, bet daži no tiem, paši drošsirdīgākie, ievainotos atstājuši mājā, lai tie dziedina savas brūces, steidzīgi dodas atvest to laupījuma daļu, kuru, kā viņi izteicās, tie noslēpuši kādā alā. Lielā steigā paēduši sagatavoto maltīti, viņi dodas ceļā, paņemdami līdz mani un manu zirgu, lai pārvestu salaupītās mantas. Mēs bijām noguruši no tālā pārgājiena pa stāviem kalniem, kad pret vakaru, bagātīgi ar sitieniem pamieloti, nonācām pie kādas alas. Tur uz mūsu muguras sakrauj daudz dažādu mantu un, neļaujot ne mirkli atpūsties, tūliņ dzen atpakaļ. Viņi bija tik uztraukti, tā steidzās, tā mani trenca sizdami un mudinādami, ka es klupu pār kādu akmeni, kas atradās ceļā. Tad sitieni bez skaita bira man uz muguras, tie piespieda mani ar lielu piepūli piecelties, kaut gan mans labais stilbs un kreisais nags bija ievainoti.

26.  Tad viens no laupītājiem teica:

«Cik ilgi gan šo ādeņa ēzeli, pie tam vēl klibu, mēs velti barosim?» Un otrs vēl piemetināja: «Jā, kamēr šis nelietis Ieradies pie mums, mums vairs nav īstas laimes, daudzus no mums ievaino un drošsirdīgākos nogalina.» Kāds cits vēl piebilda: «Es katrā ziņā viņu, tiklīdz šis spītnieks būs aiznesis mūsu saiņus, iegrū- dīšu bezdibenī, lai lijas tur ap viņu mielojas.»

Kamēr šie mīļie ļaudis tā sarunājās par manu nāvi, mēs bijām jau sasnieguši savu alu. Jāpiebilst, ka aiz ballēm mani nagi itin kā pārvērtās par spārniem. Noņēmuši visus mūsu saiņus un neparūpējušies ne tikai par mūsu labklājību, bet arī par manu nāvi, viņi tūliņ paņem līdz alā palikušos ievainotos biedrus un steidzas atpakaļ, lai pārējo laupījuma daļu atnestu paši, jo, kā viņi apgalvoja, tiem līdz nāvei apnikusi mūsu lēnā gaita. Mani stipri grauza nemiers, Iedomājoties, ka man jau nolemta nāve. Tad es pats sevī nodomāju:

«Ko tu vēl te, Lūcij, stāvi? Ko tu vēl gaidi? Nāve, pie tam kauna pilna, tev nolemta laupītāju apspriedē! Izpildīt šo lēmumu var ļoti viegli. Redzi, pavisam tuvu ir bezdibenis ar savām šķautnainām klintīm, tās tevi saraustīs un saplosīs gabalos, lai tu kristu kā krizdams. Tava slavenā maģija deva tev tikai ēzeļa izskatu un ēzeļa darbus, nevis ēzeļa biezo ādu, bet gan plānu dēles ādiņu. Kāpēc gan tu neapbruņojies ar vīra drosmi un nedomā kaut kā glābties, kamēr vēl iespējams? Tagad tev ir vislabākā iespēja bēgt, kamēr laupītāji nav atgriezušies. Varbūt tu baidies no pusdzīvās vecītes, tava sarga? Tu taču vari ar vienu vienīgu kājas spērienu, kaut arī esi klibs, tikt ar viņu galā! Bet uz kurieni tad īsti bēgt? Kas mani uzņems savā pajumtē?»

Tie bija muļķīgi un īsti ēzeliski prātojumi! Kurš ceļa gājējs gan labprāt nepaņems sev līdzi ceļā atrastu transporta līdzekli?

27. Es tūliņ ar spēcīgu rāvienu pārrauju siksnu, kurā biju piesiets, un traucos ar savām četrām kājām projām, tomēr mani pamanīja manīgās vecenes vanaga acis. Tiklīdz viņa redzēja, ka esmu ticis atkal brīvībā, tā pieķērās pie siksnas ar tādu drošsirdību, ka to nemaz nevarēja iedomāties no tik vecas vecenes, un centās mani apturēt un atvest atpakaļ. Es atcerējos laupītāju ļaunos nolūkus, un mani neietekmēja vairs nekāda žēlsirdība, bet, iespēris viņai ar pakaļkājām, es notriecu to tūdaļ zemē. Kaut arī viņa nokrita zemē, tomēr tā tik neatlaidīgi turējās siksnā, ka es skriedams aizrāvu viņu dažus soļus sev līdz. Tad viņa sāka skaļi kliegt, saukdama palīgā sev kādu stiprāku. Bet ar savu vaimanāšanu tā sacēla tikai veltu troksni, jo nebija neviena, kas viņai varētu palīdzēt, izņemot sagūstīto jaunavu, kas, dzirdējusi skaļos kliedzienus, izskrēja no alas. Te nu viņa redz, Herkuls man liecinieks, īstu teātra skatu — veceni Dirkes lomā,31 piesietu nevis pie vērša, bet pie ēzeļa. Un gūstekne pēkšņi ar vīra drosmi izšķiras par ļoti piemērotu rīcību. Izrāvusi vecītei no rokām pavadu, aptur mani ar laipniem vārdiem, veikli man uzlec mugurā un skubina atkal mani steigties.

28. Es, protams, pats vēlējos bēgt un gribēju arī atbrīvot jaunavu, bet mani mudināja arī sitieni, un es rikšotāja zirga ātrumā dipināju zemi ar četriem nagiem un mēģināju pat ar zviegšanu atbildēt uz jaunavas maigo skubināšanu.

Itin kā gribēdams pakasīt sev muguru, es bieži vien pagriezu galvu atpakaļ un skūpstīju jaunavas slaidās kājas. Beidzot viņa, smagi nopūzdamās un vērsdama pret debesīm satrauktu skatienu, izsaucas:

«Jūs, debesu dievi, palīdziet man šai briesmu brīdī! Tu, bargo likteni, neesi vairs man naidīgs! Sīs manas šausmīgās mokas ir jau tev pietiekams gandarījums! Bet tu, manas brīvības un manas dzīvības sargs, ja mani aizvedīsi uz mājām sveiku un veselu, atdosi mani vecākiem un manam daiļajam līgavainim, tad es pateicību tev parādā nepalikšu, — kā es tevi godināšu, kā barošu! Vispirms jau tavas krēpes, kārtīgi izsukātas, izgreznošu ar savām jaunavas rotām, tavu pieres cekulu savīšu cirtās un skaisti tās šķiršu divās šķipsnās, tavas astes spalvas, kas ilgi nemazgātas ir salipušas un sapinkājušās, es rūpīgi izlīdzināšu. Visu tevi izrotāšu ar daudzām zelta bullām, tu zaigosi kā debesu zvaigznēm greznots; tauta, sajūsmā gavilēdama, tevi sveiks; ik dienas tevi, savu glābēju, labi barošu, nesdama tev mana tērpa zīda ielokā riekstus un citus gardumus.

29.  Tev netrūks ne labas barības, ne pilnīga miera, ne laimes visā tavā dzīves laikā, ne arī pienācīgas godināšanas. Es atcerēšos savu tagadējo likteni un dievišķo gādību un likšu savu tagadējo bēgšanu attēlot gleznā, ko pakāršu sava nama ātrijā. Visi to skatīs, stāstīs par to, un rakstnieki sarakstīs grāmatas par šo teiksmaino notikumu ar virsrakstu «Princese, jājot uz ēzeļa, bēg no gūsta».

Tu kļūsi tikpat pazīstams kā senlaiku brīnumi, un, tā kā tu esi īstenība, tam mēs arī ticēsim, ka Frikss" pārpeldējis jūru uz auna, Eiropa83 uz vērša, bet Arions izglābies uz delfīna.34 Ja jau ir taisnība, ka Jupiters, pārvērties par vērsi, māvis, tad arī manā ēzelī var slēpties kāds cilvēks vai pat dievs.»

Kamēr jaunava tā runā un svinīgi solās, bieži arī nopūzdamās, mēs nonākam pie kādām krustcelēm; te viņa mani aiz apaušiem cenšas pagriezt pa labi, jo tai likās, ka pa šo ceļu var nokļūt pie viņas vecākiem. Bet es, zinādams, ka pa to ir aizgājuši laupītāji, lai atnestu atlikušo laupījuma daļu, stipri pretojos un klusi savā sirdī viņai pārmetu:

«Ko tu dari, nelaimīgā jaunava? Kā tu rīkojies? Kāpēc tu steidzies uz Orku? Kurp tu gribi ar mani Jāt? Tā ne tikai tu, bet arī es aiziešu bojā!»

Kamēr mēs tā centāmies doties katrs uz savu pusi un ķildojāmies kā tiesā, izšķirot strīdu par īpašuma robežām, mūs pēkšņi pārsteidz paši laupītāji, kas nāca, apkrāvušies ar savām nastām. Pazīdami mūs iztālēm mēnesnīcas gaismā, viņi sveicina, ļauni smiedamies. Viens no viņu bara tā saka:

30.  «Uz kurieni pa šo ceļu nakts laikā tik steidzīgi dodaties, nebīdamies ne no veļiem, ne spokiem? Varbūt tu, godīgā jaunava, steidzies satikties ar saviem vecākiem? Mēs tevi apsargāsim šai vientuļajā vietā un parādīsim īsāko ceļu pie viņiem.»

Tad viņš satver mani aiz pavadas un pagriež pretējā virzienā, netaupīdams jau agrāk izbaudītos sitienus ar zaraino rungu, kas tam bija rokā. Tā kā man gribot negribot bija jādodas turp, kur mani gaidīja nāve, es atcerējos sāpes ievainotā nagā un sāku, galvu purinādams, klibot.

Bet tas, kas mani vilka atpakaļ, sauca: «Lūk, kā! Atkal tu jau sāc klibot un grīļoties! Tavas vecās kājas var skriet, bet iet nevar! Tu taču tikko kā ātrumā pārspēji spārnoto Pēgasu!»35

Kamēr mans mīļais ceļabiedrs, rungu kratīdams, tā ar mani jokojas, mēs sasniedzam laupītāju mītnes iežogojumu. Te mēs ieraugām kādā cipreses zarā karājamies cilpā vecīti. Viņi to tūdaļ noņēma no zara un tāpat, cilpu nenoņēmuši, iegrūda bezdibenī, jaunavu nekavējoties ieslēdza važās un kā zvēri metās pie maltītes, ko nelaimīgā vecīte tiem pēdējo reizi bija rūpīgi pagatavojusi.

31. Kad ar alkatīgu rijīgumu tie bija notiesājuši savu maltīti, viņi sāka apspriesties, kā mūs sodīt par bēgšanu. Un, kā jau katrā vētrainā sapulcē, — cik galvu, tik prātu. Viens domāja, ka jaunavu vajadzētu sadedzināt dzīvu, otrs ieteica to atdot nikniem zvēriem, trešais pieprasīja pienaglot pie moku koka, ceturtais turpretī deva padomu to nomocīt līdz nāvei. Bet katrā ziņā visi bija vienis prātis par to, ka viņai jāmirst. Tad viens no viņiem, kad troksnis bija jau norimis, mierīga balsī sacīja tā:

«Tāda rīcība nesaskanētu ne ar mūsu sabiedrības pamatprincipiem, ne ar katra atsevišķa locekļa lēnprātību, ne arī ar manu mērenību, ja es pieļautu, ka jūs parādītu pārliecīgu cietsirdību nodarītā pārkāpuma dēļ un ar nikniem zvēriem, krustu, uguni, mocībām vai vispār ar kādu pasteidzinātas nāves veidu panāktu tās nokļūšanu tumsības valstībā. Uzklausiet manu padomu un dāvājiet jaunavai dzīvību, bet tādu, kādu viņa pelnījusi! Katrā ziņā jūs vēl atceraties to, ko jau sen esat nolēmuši par šo arvien slinko, bet sevišķi rijīgo ēzeli, kas tagad ar ļaunu nolūku izliekas par kropli, bet tomēr ir izrādījies par šīs jaunavas bēgšanas atbalstītāju. Vislabāk jau rītdien pat pārgriezīsim tam rīkli, Izgāzīsim iekšas un iešūsim vēderā kailu jaunavu, ko viņš atzinis par labāku nekā mūs, lai tikai viņas galva paliktu ārā, bet visu pārējo jaunavas ķermeni klātu ēzeļa āda, tad izliksim piebāzto ēzeli uz kādas kraujas klints un atstāsim to saules tveicē.

32. Tādā kārtā abi saņems visu, ko jūs esat taisnīgi nolēmuši: ēzelis sodu, kādu sen jau pelnījis, bet jaunavu plosīs nikni zvēri, t. i., viņas ķermeni grauzis tārpi, viņa degs ugunī, jo saules kvēlā tveicē būs ēzeļa vēderā, gan arī mocīsies pie krusta koka, kad suņi un lijas izvazās tās iekšas. Bet iedomājieties vēl viņas pārējās ciešanas un mokas: tā dzīva atradīsies nogalinātā dzīvniekā, un, pastiprinoties saules tveicei, viņu mocīs nepanesama smaka; turklāt pamazām to nomocīs barības trūkums un galīgs bads, un pat pašnāvību viņa nevarēs izdarīt, jo rokas būs saistītas.»

Pēc šādas runas laupītāji ar rokām un kājām balsoja par viņa priekšlikumu. Ko gan man citu bija darīt, klausoties visu to ar savām garajām ausīm, kā vienīgi apraudāt savu rītdienas līķi?

SEPTĪTĀ gramata

Tiklīdz, izklīstot tumsai, atausa gaiša diena un spožie saules rati apgaismoja visu apkārtni, ieradās kāds no laupītāju bandas dalībniekiem — uz to norādīja savstarpēja cieņas parādīšana apsveicinoties. Nosēdies tieši pašas alas priekšā un pēc steidzīgā pārgājiena atvilcis mazliet elpu, viņš paziņoja saviem amata biedriem sekojošo:

«Vispirms par Hipatas Milona namu, ko mēs nesen izlaupījām; šai ziņā mēs varam atmest visas bažas un būt gluži bez kādām rūpēm. Pēc tam kad jūs ar sevišķu pārdrošību sagrābāt visu mantu un atgriezāties mūsu nometnē, es tūliņ iejaucos laužu burzmā. Izrādīdams sarūgtinājumu un sašutumu, es centos Iegaumēt, ko darīs šās lietas noskaidrošanai un vai un cik tālu dzīs pēdas laupītājiem, lai jums varētu ziņot visu, kā man tas bija uzticēts. Dibinoties nevis uz kaut kādiem apšaubāmiem pierādījumiem, bet uz pilnīgi ticamiem apsvērumiem, viss pūlis vienprātīgi apvaino kādu Lūciju par nozieguma acīm redzamu vaininieku. Viņš dažas dienas pirms tam ieradies ar viltotu ieteikuma vēstuli, iztēlojis sevi Milonam par krietnu cilvēku un panācis, ka Milons viņu viesmīlīgi uzņēmis savā pajumtē un uzskatījis par tuvu draugu. Uzturēdamies tur vairākas dienas un simulēdams mīlestību, sagrozījis galvu Milona kalponei, labi izpētījis durvju aizbīdņus un rūpīgi apskatījis telpas, kurās glabājās viss vērtīgākais.

2. Ļoti svarīgs pierādījums bija tas, ka tai pašā naktī, īsu brīdi pirms iebrukuma, Lūcijs bija aizbēdzis un nekur nebija atrodams. Vēl arī jāpiebilst, ka viņam esot bijis viegli aizbēgt un apkrāpt savus vajātājus, jo tas paņēmis līdz arī savu balto zirgu. Milona mājā palicis vienīgi Lūcija vergs, kas varētu liecināt par sava kunga ļaunajiem nolūkiem. Ar valdības iestāžu rīkojumu tas tūlīt apcietināts un ieslodzīts cietumā, otrā dienā vairākkārt mocīts, pērts gandrīz līdz nāvei, bet tomēr nav atzinies. Beidzot esot nosūtīti uz Lūcija dzimteni vairāki pilnvarotie sameklēt vainīgo, lai to sodītu par nodarīto noziegumu.»

Kamēr viņš to stāstīja, es salīdzināju kādreiz laimīgā Lūcija labklājību ar nelaimīgā ēzeļa tagadējām ciešanām un dziļi nopūtos. Tad man iešāvās prātā doma, ka sirmās senatnes gudrie nav bez pamata Laimes dievi iedomājušies aklu un gluži bez acīm un tādu arī attēlojuši, jo tā savas balvas dāvina arvien nekrietniem un necienīgiem un nevienu no mirstīgiem ļaudīm neizrauga ar saprātīgu apdomību; tā visbiežāk iegriežas pie tiem, no kuriem tai vajadzētu tālu bēgt, ja tā spētu redzēt. U.n kas te ir tas ļaunākais? Rodas dažādi, dažkārt pat pilnīgi nepareizi ieskati par mums, un nelietis bieži dižojas ar krietna vīra slavu, bet pilnīgi nevainīgais kļūst par ļaunu valodu upuri.

3. Galu galā es pats, ko likteņa nežēlība ir pārvērtusi par kustoni un pazemojusi par nicināmu četrkājainu dzīvnieku, man šķiet, varētu ar pilnu tiesību katrā viscietsirdīgākā cilvēkā radīt nožēlu un līdzcietību, bet mani sauc pie atbildības par sava mīļā Viestura aplaupīšanu.

Patiesi, šādu neģēlīgu rīcību ikviens būtu dēvējis ne tikai par laupīšanu, bet arī par slepkavību, bet man nebija šeit ne mazākās iespējas savu lietu aizstāvēt vai vismaz kādu vārdu pret to iebilst!

Lai manu klusēšanu tik šausmīgā apvainojumā nevarētu iztulkot kā atzīšanos un vainas apziņas pierādījumu, es, nespēdams vairs ilgāk savaldīties, gribēju tikai iekliegties: «Neesmu vainīgs!» Pirmo zilbi es izbrēcu gluži labi un skaļi un turklāt vairākas reizes, bet otru nekādā veidā nevarēju dabūt pāri lūpām, bet palīku pie pirmās zilbes un brēcu arvien to pašu: nē, nē, nē, kaut gan es sevišķi stiepu savas jau tā garās lūpas, lai izkliegtu arī .nākošo zilbi.

Bet kādi gan man vēl vajadzīgi pierādījumi, ka liktenis pret mani bijis cietsirdīgs? Tas taču ir padarījis mani par verdzības biedru manam zirgam, kas man kalpojis un mani nesis!

4.  Kamēr es to visu pārdomāju, man pēkšņi iešāvās prātā vēl ļaunāka lieta. Es atcerējos, ka laupītāji nolēmuši mani par upuri jaunavas dvēselei. Un katru reizi, kad es paskatījos uz savu vēderu, man jau likās, ka es tūlīt dzemdēšu nelaimīgo jaunavu.

Bet laupītājs, kas tikko bija atnesis nepareizas ziņas par mani, izņēma ārā tūkstoš zelta naudas gabalus, kas tam bija Iešūti un noslēpti drēbēs. .Viņš teicās tos atņēmis dažiem ceļavīriem un, kā jau godīgs cilvēks, ziedoja kopīgai kasei, bet pēc tam sāka sīki apvaicāties par saviem līdzgaitniekiem. Tiklīdz viņš dabūja zināt, ka vairāki, un tieši paši brašākie, dažādos apstākļos, bet visi drošsirdīgi cīnīdamies, gājuši bojā, tas dod padomu atturēties kādu laiku no ceļavīru aplaupīšanas, stingri Ievērot pamieru, pārtraukt visas sadursmes un labi pārdomāt, kā sameklēt cīņas biedrus, kā savervēt jaunus Iesācējus un kā papildināt savu drošsirdīgo kareivju rindas līdz pilnam sastāvam. Stūrgalvīgos varētu piespiest ar varu, bet citus — iesaistīt ar balvām. Būšot arī daudz tādu, kas labprāt atteikšoties no pazemojumiem un nožēlojamās vergu dzīves un atzīšot par labāku iestāties viņu bandā, kur var sākt brīva cilvēka cienīgu dzīvi. Arī viņš no savas puses jau atradis kādu liela auguma puisi, vēl jaunu gados, spēcīgu un veiklu. Viņš to jau esot centies pierunāt un beidzot arī pārliecinājis, lai tas savas no īsta darba atradušās rokas beidzot liktu lietā un. kamēr vēl spēks kaulos, izlietotu tās, nevis lai izlūgtos ubaga dāvanas, bet lai iegūtu zeltu.

5. Viņa priekšlikumam visi vienprātīgi pievienojās un nolēma arī, pirmkārt, pieņemt to, kas bija atzīts par derīgu, otrkārt, meklēt vēl citus bandas papildināšanai. Tad runātājs iziet no alas un pēc īsa brītiņa ieved, kā Jau bija apsolījis, spēcīga auguma jaunu puisi. Gandrīz neviens no klātesošiem nevarēja tam līdzināties. Nav nemaz ko runāt par viņa diženo augumu, tas bija veselu galvu garāks par citiem, un tā vaigos tikko kā bija sākušas dīgt pirmās pūkas. Viņa apģērbs bija trūcīgs, nevērīgi sašūts no dažādas krāsas drēbju gabaliem, caur kuriem vietām bija redzamas spēcīgas krūtis un vēders.

Ienācējs tā uzrunāja pārējos: «Esiet sveicināti, drošsirdīgā kara dieva Marsa ļaudis, kas man jau kļuvuši par uzticamiem biedriem! Pieņemiet labprāt drosmīgu un brašu vīru, kas pie jums nāk brīvprātīgi! Man labāk patīk nevis mantu raust, bet šķēpiem krūtis pretim griezt; arī pašai nāvei, no kuras tik daudzi baidās, es protu pārgalvīgi spītēt. Neiedomājieties tikai, ka es nāku pie jums nabags un izmisis, nespriediet par manu drošsirdību pēc šīm skrandāml Es vadīju ļoti stipru bandu un izlaupīju visu Maķedoniju. Es esmu trāķietis Haims, slavens laupītājs. No šī vārda vien jau baidās veselas provinces. Arī mans tēvs Terons bija slavens laupītājs. Es esmu barots ar cilvēku asinīm un uzaudzis kā bandas dēls, sava tēva mantinieks un viņa drosmes sekotājs.

6. Bet drīz es pazaudēju visus viņa agrākos drošsirdīgos biedrus, arī visas viņa lielās bagātības. Kādreiz es uzbruku, bet neveiksmīgi, ķeizara prokuratoram,1 kas saņēma divi simti tūkstošu sesterciju gadā, bet pēc tam krita nežēlastībā. Lai lieta būtu skaidra, es sākšu pēc kārtas.

Ķeizara galmā bija kāds slavens un izcils valstsvīrs, kas bija vairākos augstos amatos, arī pats ķeizars to labprāt ieredzēja. Daži nekrietni skauģi viņu ļaunprātīgi apvainoja un panāca viņa izraidīšanu. Viņa sieva Plotīna, sevišķi uzticama un krietna sieviete, kas desmitkārtīgās dzemdībās bija likusi stiprus pamatus vīra namam, atteicās no visām galvaspilsētas ērtībām un kļuva trimdinieka pavadone un viņa nelaimes līdzgait- niecc. Viņa nogrieza matus, apmainīja savas drēbes pret vīrieša drēbēm, apjoza jostu, iešuvusi tajā vērtīgākās dārglietas un zelta naudu, un bez bailēm devās visās briesmās starp kareivju sardzēm un kailiem zobeniem, būdama arvien nomodā par sava vīra labklājību. Ar vīrišķu izturību viņa pārcieta neskaitāmās likstas. Bija pārvarētas gandrīz jau visas ce)a grūtības uz jūras un uz sauszemes, un viņš atradās jau tuvu pie Zakintas,2 kur bargais liktenis šim valstsvīram bija paredzējis uzturēšanās vietu.

7.  Bet, kad viņš sasniedza Aktija3 piekrasti, kur mēs tobrīd, atstājuši Maķedoniju, sirojam, visa kuģa apkalpe, iestājoties naktij, iegriezās pārnakšņot kādā piekrastes krodziņā netālu no kuģa. Mēs pēkšņi tur iebru- kām, lai laupītu. Gāja mums tomēr diezgan grūti. Tikko matrona dzirdēja troksni pie durvīm, viņa metās uz gujamistabu, sacēla visus kājās, skaļi kliegdama un saukdama palīgā sargkareivjus, savus kalpotājus un arī kaimiņus. Bet visi bija tā izbijušies, ka slēpās kur kurais, un mēs tikām projām bez zaudējumiem.

Bet tad šī krietnā — man tomēr jāsaka taisnība — un ārkārtīgi uzticamā sieviete, sava rakstura dēļ arī viņa majestātes cienīta, griezās pie ķeizara ar lūgumu un drīz vien panāca vīra atsaukšanu no trimdas un uzbrucēju bargu sodīšanu.

Ķeizars gribēja, lai turpmāk nebūtu Haima laupītāju bandas, un tad tās arī vairs nebija. Tāda vara ir vienam lielā ķeizara mājienam.

Visu mūsu bandu ielenca un sakāva veksilāriju4 nodaļas. Tikai es vienīgais ar šādu viltību tikko izglābos no Orka rīkles.

8.  Sameklējis košu sieviešu tērpu, kas kuplā krokojumā iekļāva augumu, aptinu galvu ar izrakstītu saiti, apāvu baltas, smalkas sieviešu kurpes un, līdz nepazīšanai pārvērties par vājo dzimumu, izjāju caur kareivju rindām uz ēzeļa, apkrauta ar miežu kūjiem. Kareivji noturēja mani par ēzeļa dzinēju un ļāva brīvu ceļu. Te jāpiebilst, ka toreiz mani vaigi nebija vēl apauguši ar bārdas pūkām un mirdzēja jaunības svaigumā. Es tomēr neapkaunoju ne sava tēva slavu, ne pats savu drošsirdību, kaut gan man bija mazliet baigi, redzot savā priekšā nāvi nesošās šķēpu smailes, tomēr, viltīgi rīkodamies, es viens pats, ģērbies sieviešu drānās, uzbruku atsevišķām saimniecībām un ciemiem un sagrabināju sev ceļa naudiņu.»

To teikdams, viņš nometa no pleciem savas skrandas un izkratīja no tām divi tūkstoši zelta naudas gabalu.

«Lūk,» viņš piebilda, «mazs ziedojums jūsu sadraudzībai, pareizāk sakot, mana iestāšanās nauda! Līdz ar to cs jums sevi piedāvāju par uzticamu vadoni, ja pret to nav iebildumu. īsā laikā šo akmens mītni es apsolu pārvērst par zelta pili.»

9. Bez kavēšanās un vilcināšanās laupītāji vienprātīgi izvēlēja viņu par savu vadoni un tūdaļ atnesa tam greznu apģērbu, ko viņš uzvilka savu skrandu vietā. Tādējādi pārģērbies, viņš noskūpstīja visus bandas dalībniekus; tie tūdaļ viņu nosēdināja pašā galda galā, un Ievēlēšana tika iesvētīta ar bagātu mielastu un lielu iedzeršanu.

Dabūjis zināt no laupītāju sarunām par jaunavas mēģinājumu bēgt, par manu līdzdalību šai lietā un par dīvaino nāvi, kas nolemta mums abiem, viņš apjautājās, kur atrodas šī jaunava. Kad jauno vadoni aizveda turp un viņš ieraudzīja važās saslēgto jaunavu, tas'neatzinīgi sarauca degunu, atgriezās atpakaļ un sacīja:

«Es neesmu, protams, tik nesaprātīgs un neapdomīgs, lai jās atrunātu šo lēmumu izpildīt, tomēr sirdsapziņa man nedotu miera, ja es slēptu to, ko atzīstu par pareizu. Vispirms lūdzu ticēt, ka man rūp tikai jūsu labums. Ja šis mans priekšlikums jums nepatīk, varat rīkoties, kā esat nolēmuši. Es esmu tādos ieskatos, ka laupītājiem, ja tie labi saprot savu uzdevumu, par visu augstāk jātur savs ienākums, bet ne atriebība, kas bieži vien arī citiem ir kaitīga. Ja jūs nomaitāsiet šo jaunavu ēzelī, tad jūs galu galā nepanāksiet neko vairāk kā sava sašutuma remdēšanu, bet labuma nebūs nekāda. Es domāju, ka viņu vajag aizvest uz kādu pilsētu un tur pārdot. Par jaunavu šādā vecumā var saņemt krietnu kušķi naudas. Arī man pašam ir pazīstami savedēji. No tiem kāds, man liekas, samaksātu par šādu jaunavu vairākus zelta talantus.5 Tad viņa, kā tas pieklājas tās augstajam dzimumam, varēs pastaigāties ar viesiem un otrreiz vairs nekādā ziņā nebēguļos. Arī jūsu atriebes kāre būs pilnīgi apmierināta, ja viņa nokļūs publiskā namā. Tāds būtu mans priekšlikums, un es uzskatu to par lietderīgu. Bet jūs, protams, paši esat noteicēji un lēmēji par savu īpašumu.»

10. Tā viņš aizstāvēja ne tikai laupītāju labumu, bet glāba arī jaunavu un mani. Pārējie pēc ilgas spriešanas — varat iedomāties, kas tās bija par mokām manām iekšām un manai nelaimīgai dvēselei — beidzot labprāt pievienojās jaunā vadoņa domām un nekavējoties atbrīvoja jaunavu no važām.

Tiklīdz viņa ieraudzīja šo puisi un dzirdēja pieminam publisko namu un savedējus, tā pēkšņi sāka skaļi smieties, tā ka man ne bez pamata radās ļaunas domas par visu sieviešu dzimumu. Nupat vēl šī jaunava runāja par mīlestību pret jaunu, skaistu izredzēto un par savām ilgām pēc godīgas laulības dzīves, bet tagad, pieminot neķītro un riebīgo publisko namu, tā sāk skaļi gavilēti

Tā šai brīdī par visu sieviešu dzimumu un tā tikumiem sprieda ēzelis. Bet tad jau šis jaunais cilvēks atkal tā sacīja laupītājiem:

«Kāpēc gan mums tūliņ nesarīkot svinīgu upurēšanu

Marsam Sargatajam, lai viņš palīdzētu jaunavu pārdot un savervēt jaunus palīgus? Bet, kā es redzu, mums nav neviena lopa, nav pat pietiekami vīna, lai sarīkotu krietnu iedzeršanu. Dodiet man līdz desmit vīrus, man

ar to pietiks! Ar tiem cs došos uz tuvējo ciemu un no turienes jums sagādāšu visu vajadzīgo īstām saliju dzīrēm.»6

Tad viņš atstāj nometni, bet pārējie sakur lielu uguni un no zaļām velēnām uzceļ dievam Marsam ziedokli.

11. Drīz vien aizgājušie atgriežas, nesdami ar vīnu pildītus ādas maisus un dzīdami veselu lopu baru. Izmeklējuši lielu, vecu, pinkainu āzi, upurē to Marsam Sargātājam un Vadītājam7 un gatavo bagātu mielastu. Tad jaunais vadonis saka:

«Vajag taču pārliecināties, ka jums ir rosīgs vadītājs ne tikai sirojumos, bet ari tad, kad jāsagādā bauda!»

Un tad viņš nekavējoties sāk rīkoties, raiti sagatavo visu ar neparastu veiklību: slauka, klāj galdu, vāra, sagatavo cepumu, veikli pasniedz un diezgan bieži visiem gāž rīklē lielus vīna kausus.

Viņš bieži izgāja ārā, it kā vajadzētu ko atnest, un iegriezās pie jaunavas, un pasniedza tai gan paslepu no galda paķertos ēdiena gabalus, gan ar jautru smīņu piedāvā tai malku vīna, pats vispirms pieskardamies ar lūpām pie kausa. Jaunava visu to pieņēma ar sevišķu prieku. Dažreiz, kad viņš to gribēja noskūpstīt, tā, noprazdama viņa vēlēšanos, pat metās viņa apkampienos. Tāda uzvedība man pavisam nepatika.

«Ai nevainīgā jaunava, kā tu vari aizmirst savas kāzas un savu mīļo izredzēto? Kā tu vari atzīt šo svešo klaidoni un asinskāro laupītāju labāku par savu vīru, ko tev ir nolēmuši tavi vecāki? Vai tev tiešām nav sirdsapziņas, ka tu, mīdot kājām mīlestību, ar labpatiku starp šķēpiem un zobeniem nododies izvirtībai? Bet kas gan notiks, ja citi laupītāji to saodīs? Vai tad atkal ne- nonāksim pie ēzeļa, un tu atkal man nesagādāsi nāves briesmas? Patiesību sakot, tu spēlējies tagad ar cita ādu!»

12.  Tā es kā īsts apmelotājs ar lielu sašutumu piedēvēju viņai zemiskas tieksmes, bet tad noprotu no dažiem viņu vārdiem, kas bija diezgan divdomīgi, bet sapratīgam ēzelim pietiekami skaidri, ka tas nav vis Haims, izslavētais laupītājs, bet Tlēpolems, šīs jaunavas līgavainis. Sarunai turpinoties, viņu valoda kļūst vēl skaidrāka, jo viņi nemaz neievēroja manu klātieni, it ka manis te pavisam nebūtu.

«Esi mierīga,» viņš saka, «mana mīļā Harita! Drīz visi šie bandīti būs tavi gūstekņi.»

Un laupītajiem, jau stipri pagurušiem un apskurbu- šiem, viņš ar vēl lielāku laipnību nerimstas neatlaidīgi piedāvāt neatšķaidītu, tikai tvaikā mazliet apsildītu vīnu, bet pats pilnīgi atturas dzert. Herkuls man liecinieks, radās aizdomas, ka viņš tiem iejaucis kausos kādas miega zāles. Drīz visi skurbumā gulēja zemē kā miruši. Tad bez kādām pūlēm viņš tos cieši sasien, sēdina jaunavu man uz muguras, un mēs dodamies uz viņa dzimtenes pilsētu.

13.  Tiklīdz mēs nonācām pie tās, visa pilsēta priecīgi plūst mums pretī, lai redzetu sengaidīto skatu. Steidzas vecāki, radinieki, pazīstamie, draugi un visa mājas saime smaidīgām sejām, visi prieka pilni. Vārdu sakot, vīri un sievas, jauni un veci gavilēdami drūzmējas mums apkārt. Bija patiesi, Herkuls man liecinieks, brīnišķa aina — jaunava uz ēzeļa svinīgi iejāj pilsētā!

Ari es pats kļuvu žirgtāks un, lai mana līdzdalība šai priecīgajā notikumā būtu visiem redzama, sacēlu ausis, izplctu plati nāsis om skali iebļāvos, un mana balss nodārdēja kā pērkona grāviens.

Meiteni viņas vecāki saņēma ar vislielāko sirsnību un mīlestību. Bet mani Tlēpolems nekavējoties dzina atpakaj līdz ar lielu laužu pulku un nastu nesēju lopiem. Es labprāt tiem sekoju, jo es vispār biju ziņkārīgs un tagad katrā ziņā gribēju būt laupītāju sagūstīšanas aculiecinieks. Mēs tur viņus atradām vēl saistītus, vairāk gan vīna skurbuma nekā valgu varā.

Kad visas salaupītās mantas bija sameklētas un iznestas ārā no alas, zeltu, sudrabu un pārējās mantas uzkrāva mums uz muguras. Dažus laupītājus, tāpat sasietus, nogāza tuvējā aizā, bet citus nogalināja ar viņu pašu zobeniem un atstāja turpat.

Priecādamies par tādu atriebību, mēs gavilēdami atgriežamies pilsētā. Laupītājiem atņemtās bagātības nodeva attiecīgām valsts iestādēm, bet Tlēpolemam no gūsta atbrīvoto jaunavu.

14. Pēc tam jaunā sieva sauca mani par savu glābēju un bagātīgi pabaroja. Pašā kāzu dienā viņa liek manu sili piebērt gluži pilnu ar miežiem un dot tik daudz siena, ka pietiktu pat Baktrijas kamielim.8

Bet cik briesmīgi un pelnīti es lādēju savu Fotidu, kas mani bija pārvērtusi par ēzeli, nevis par suni! Es taču redzēju, kā visi šā nama suņi pieblīvē savu kuņģi ar bagātā mielasta atliekām un ar paslepu nolaupīto.

Pēc kāzu nakts un iepazīšanās ar Veneras rotājām jaunā sieva ar dziļu pateicību nerimās atgādināt par mani saviem vecākiem un savam vīram, kamēr tie viņai apsolīja, ka man parādīs sevišķu godu. Sasauca pat tuvākos draugus uz apspriedi, lai nolemtu, kā man vislabāk to atlīdzināt. Kāds no tiem ierosināja atstāt mani mājās un nelikt nekādā darbā, bet barot ar labākiem miežiem, pupām un vīķiem. Pieņēma tomēr kāda cita priekšlikumu. Tas bija domājis par manu brīvību un ieteica labāk mani novest uz laukiem, kur es varētu draiskujoties zirgu ganībās, saimniekiem aplēkt ķēves un savairot daudz dižciltīgu mūļu.

15.   Nekavējoties ataicināja ganāmpulka pārzini un pēc garu gariem norādījumiem lika viņam mani aizvest. Ar lielu prieku un sajūsmu es traucos uz priekšu, domādams, ka no šā brīža man vairs nebūs jānes ne nastas, ne kaut kāda cita krava un, atguvis brīvību, pavasara sākumā zaļajās pļavās katrā ziņā atradīšu kaut kur rozes. Ienāca man prātā arī tāda doma: ja jau nu man, ēzelim, parāda tik lielu godu un tādu pateicību, tad cs, atguvis atkal cilvēka izskatu, vēl vairāk tikšu godināts. Bet, kad mani virsgans bija aizvedis tālu projām no pilsētas, es tur nesagaidīju ne cerētā prieka, ne brīvības. Viņa sieva, skopa un nelietīga sieviete, lika mani tūlīt pie dzirnu griešanas un, bieži pārmācīdama mani ar krietnu vicu, sagādāja sev un savējiem uz manas ādas rēķina dienišķu maizi. Viņa nebija apmierināta ar to vien, ka mani nomocīja sava uztura sagādei, bet lika man malt labību par maksu saviem kaimiņiem un man, nelaimīgajam ēzelim, pat atrāva par tādu darbu noteikto pārtikas devu. Manam uzturam dotos miežus, ko man pašam vajadzēja, griežot dzirnu akmeni, samalt smalkus, viņa pārdeva apkārtējiem zemniekiem, bet man, kas visu dienu bija iejūgts grūti velkamā dzirnu jūgā, tikai pret pašu vakaru pameta nesijātas klijas, kurās bija daudz smilšu un akmentiņu.

16.  Kad es, tik grūti strādādams, biju kļuvis gluži rāms, ļaunais liktenis uzvēla man vēl jaunas mokas, protams, tādēļ, lai es ar saviem cildeniem darbiem gan mājā, gan ārpus tās iegūtu krāšņu uzvaras balvu, jo beidzot mans teicamais gans, izpildīdams ar lielu nokavēšanos sava kunga pavēli, ielaida mani zirgu ganībās.

Te nu es, pilnīgi brīvs ēzelis, gavilēdams un diedams veikli devos uz priekšu un jau sāku izraudzīties ķēves, kas būtu noderīgākas paredzamai aplēkšanai. Bet šī līksmā cerība gandrīz man maksāja dzīvību. Aplēkšanai ilgi un bagātīgi barotie ērzeļi ir diezgan bīstami un katrā ziņā spēcīgāki par jebkuru ēzeli; tagad tie, baidīdamies no manas sāncensības un negribēdami pieļaut krustojumu, neievēroja Jupitera, viesmīlības sargātāja, likumus, kļuva nikni un sāka mani nežēlīgi vajāt. Viens, izslējis augstu spēcīgās krūtis, pacēlis galvu un izstiepis kaklu, spārda mani ar priekškājām, otrs sper, pagriezis pret mani trekno un muskuļaino pakaļgalu, trešais, ļauni un draudīgi zviegdams, pieglauž ausis, atņirdz savus baltos un asos zobus un grib mani galīgi saplosīt. Tas man atgādināja kādreiz lasīto nostāstu par Trāķijas ķēniņu, kas savus nelaimīgos viesus metis priekšā saviem niknajiem zirgiem,9 lai tie viņus saplosa un aprij. Sis varenais valdnieks savus izbadējušos zirgus barojis labāk ar cilvēka gaļu nekā ar miežiem.

17. Arī man tagad bruka virsū niknie zirgi, tā ka es labprāt atkal tīkoju atgriezties pie saviem dzirnu akmeņiem, lai sāktu tos atkal griezt. Bet liktenis, nebūdams vēl apmierināts ar manām mokām, gādāja man jaunu nelaimi.

Man bija jāved malka no kalna, un par dzinēju man pielika kādu zēnu, pašu ļaunāko no visiem zēniem. Kalns bija augsts un stāvs, un es apdauzīju savus naģus pret šķautnainiem akmeņiem, turklāt dzinējs mani ar rungu tik šausmīgi apstrādāja, ka man smeldza un sāpēja katra cīpsliņa. Visvairāk viņš mani sita pa labo gūžu un tieši pa vienu un to pašu vietu, āda man tur bija nogājusi, un brūce kļuva arvien lielāka — drīz vien jau kā krietna bedre. Neraugoties uz to, zēns nerimās mani dauzīt pa to pašu vietu, kaut gan brūce asiņoja. Viņš man uzkrava arī tik daudz malkas, ka nasta likās vairāk pa spēkam zilonim nekā ēzelim.

Tiklīdz malka vairāk nosvērās uz vieniem sāniem, viņš, lai gan vajadzētu nastu izlīdzināt un, to mazliet atvieglojot, dot man iespēju atvilkt elpu, nepārkrāva vis dažas šķilas no smagās uz vieglo pusi, bet rīkojās pavisam savādi — uzkrāva vēl piedevām vieglajiem sāniem akmeņus, lai tā atjaunotu līdzsvaru.

18.  Viņš vēl nebija apmierināts ar manām lielām mokām zem šīs pārliecīgi smagās nastas. Kad mēs šķērsojām kādu upi, kas tecēja tieši pāri ceļam, tas, negribēdams saslapināt savus zābakus ūdenī, uzlēca man vēl mugurā un nosēdās tur, nu, protams, tas bija tikai neliels virssvars pie tik smagām nastām.

U;n, ja uz dubļainā un dūņainā krasta malas man kādreiz paslīdēja kāja zem pārliecīgi smagās nastas un es pakritu, tad kārtīgs ēzeļa dzinējs būtu man palīdzējis, parāvis uz augšu aiz apaušiem, pacēlis aiz astes vai katrā ziņā noņēmis daļu no smagās kravas, kamēr es vismaz tieku augšā, bet viņš man, kaut gan cs biju tā nomocīts, nemaz nepalīdzēja, bet, sākot no galvas, pareizāk sakot, no pašām ausīm, sāka mani slānīt ar kārtīgu rungu, kamēr ar šo atspirdzinājumu dabūja mani atkal uz kājām.

Sis pats zēns man izdomāja vēl šādu mocību. Viņš sasēja kopā asus ērkšķus, kas ar savu indīgumu ir sevišķi bīstami, un piesēja man tos pie astes, lai tie tur karātos kā moku rīks. Tiklīdz cs sāku iet, šis saišķīs sakustējās un ar saviem šausmīgiem dzeloņiem mani nežēlīgi durstīja.

19.  Tā es cietu divkāršas mokas. Kad aiz bailēm no briesmīgiem sitieniem sāku ātrāk iet, mani stiprāk durstīja ērkšķi, bet, ja cs uz mirkli, vairīdamies no sāpēm, apstājos, tad sitieni bira bez skaita. Šķita, ka šis nelietīgais zēns ir nodomājis ar visiem iespējamiem līdzekļiem mani nomaitāt, un to viņš arī dažu labu reizi nozvērējās darīt.

Un tiešām, gadījās reiz ari kaut kas tads, kas viņa riebīgo zemiskumu pamudināja uz vel Jaunākiem pasākumiem. Kādu dienu viņa pārmērīgās bezkaunības dēj mana pacietība bija galā un es viņam pamatīgi iespēru. Tad viņš izdomāja šādu briesmu lietu. Uzkrāvis man mugurā lielu saini pakulu un piesējis to cieši ar auklām, viņš mani dzen pa ceļu, bet pats tuvējā ciema paņem gailošu ogli un ieliek to pašā kravas vidū. Driz vien uguns, atradusi sev šķiedrās labu degvielu, pieņemas spēkā, uzliesmo, un pēkšņi mani pārņem neciešams karstums. Nebija ne vietas, kur patverties šais briesmās, ne arī mazākās izredzes glābties, jo ugunsgrēks uz manas muguras nepieļāva nekādu vilcināšanos, un es nezināju, ko iesākt.

20.  Bet šai nelaimē liktenim labpatika laipni uz mani paskatīties, varbūt tādēļ, lai mani pataupītu turpmākajām likstām; katrā ziņā tas glāba mani no tūlītējas un drošas nāves. Es ieraugu tuvumā pēc vakardienas lietus vēl neizžuvušu netīra ūdens peļķi un metos turp pa galvu pa kaklu. Peļķē nodzisa liesma, un cs, atbrīvojies no kravas un glābies no bojā ejas, beidzot ceļos augšā.

Bet arī tad šis nelietīgais un nekaunīgais zēns šo savu neģēlīgo nedarbu uzvēla man un iegalvoja visiem ganiem, ka cs, streipuļodams gar kaimiņu sakurto uguni, tīšām paklupis un meties uguni. Beidzot viņš izsmiedams piemetināja:

«Cik ilgi gan mēs velti barosim šo uguns ēzeli?»

Pēc dažām dienām viņš izdomāja vēl daudz lielāku ļaunprātību. Pārdevis pirmajā mājiņā malku, ko es vedu, un atdzinis mani tukša, viņš sāk stipri kliegt, ka nevar tikt galā ar tik nekrietnu ēzeli un atteicas no šī pārlieku grūtā dzinēja darba. Par mani viņš stāstīja šādus melus:

21.  «Paskatieties uz šo sliņķi un slaistu — īstu ēzeļa paraugu! Es nemaz negribu runāt par viņa agrākām nelietībām, bet tagad esmu vienās bailēs, ka viņš neizdara kādu jaunu neģēlību. Tiklīdz tas ierauga kādu garāmgājēju, vai tā ir kāda glīta sieviete, jauna meitene vai kāds jauns puisis, tūliņ šis pārāk dedzīgais mīlētājs, nometis savu kravu, dažreiz pat nastu seglus, uzbrūk tiem kā neprātīgs, gāž tos gar zemi un ar alkatību cenšas apmierināt savas neatļautās un nedzirdētās kaislības. Skūpstu atdarinādams, tas grūž klāt savu riebīgo purnu un kož. Tā mums radīsies nopietni strīdi un ķildas, var pat notikt kāds kriminālnoziegums. Nupat vēl, ieraudzījis kādu skaistu jaunavu, viņš nometa savu malkas kravu, izsvaidīja to gar ceļa malu, uzbruka kā neprātīgs šai sievietei, nogāza to uz netīras zemes, un turpat visu acu priekšā šis jautrais mīlētājs gribēja likties tai virsū. Ja, dzirdot sievietes kliedzienus un raudāšanu, nebūtu palīgā piesteigusies garāmgājēji un nebūtu to izrāvuši un atbrīvojuši no viņa nagiem, šī nelaimīgā būtu samīta un saplosīta un mirtu mokpilnā nāvē. Tad mums gan nekas cits neatliktos kā nāve zem bendes zobena.»

22. Tā melodams un stāstīdams vēl citas aplamības, kas man bija klusējot kautrīgi jānoklausās, viņš nekrietna kārtā pierunāja ganus mani iznīcināt. Viens no viņiem iesaucās:

«Kāpēc gan mums šo visas pasaules brūtgānu, šo bīstamo pavedēju, nenokaut un neupurēt, ja viņš to ir pelnījis ar savām nedabiskām tieksmēm?» Bez tam viņš vēl piebilst:

«Klau, zēn, nocērt viņam tūliņ galvu, met viņa iekšas suņiem, bet gaļu paglabā dienas strādniekiem! Adu apkaisīsim ar pelniem, lai tā kļūtu stiprāka, aiznesīsim musu kungiem un teiksim, ka viņu saplosījuši vilki.»

Sls mans sasodītais apvainotājs, viņš bija arī ganu lēmuma izpildītājs, nekavējoties priecīgi sāka trīt uz galodas nazi un zobojās par manu nelaimīgo likteni, jo nebija aizmirsis, ka es tam reiz iespēru, bet tagad, Herkuls man liecinieks, es nožēloju, ka mans spēriens bija pārāk vājš.

23.  Taču viens no šiem lauku ļaudīm saka:

«Būs tieši noziegums, ja nokausim tik skaistu ēzeli tikai tāpēc, ka tam piedēvē pārliecīgu izlaidību un baudkāri, jo viņš mums ir vajadzīgs darbam. Vajag tikai to izrāmīt, tad viņš vairs nekādā ziņā nemaldīsles pa Veneras cejiem un jūs būsiet ne tikai brīvi no katrām briesmām, bet tas turklāt kļūs daudz treknāks un resnāks. Es zinu, ka ne tikai slinkie ēzeļi, bet arī nevaldāmie ērzeļi, kurus satrauc pārmērīga kaisle un kas tāpēc ir stūrgalvīgi un plosīgi, pēc izrāmīšanas ir kļuvuši rāmi un mierīgi, noderīgi kravu pārvadāšanai un pacietīgi citos darbos. Ja jums nav nekas pretī, tad pagaidiet, man vispirms jāaiziet uz tuvējo tirgu, tad es atnesīšu no mājām šai operācijai nepieciešamos instrumentus, bet drīz būšu atpakaļ, lai, pašķirot uz abām pusēm kājas un laupot vīrišķos atribūtus, šo spītīgo un nekrietno mīlētāju padarītu rāmāku par katru jēriņu.»

24.  Tāds lēmums izrāva mani tieši no Orka rokām, bet tikai lai saglabātu visļaunākajam sodam. Es Jau sāku sevi apraudāt, jo šīs miesas daļas zaudēšanu es uzskatīju par savu pilnīgu bojā eju.

Nu jau es sāku gudrot, vai padarīt sev galu ar ilgu badošanos vai ar lēcienu bezdibenī. Jāmirst būtu tā kā tā, bet tad es vismaz miršu nesakropļots.

Kamēr es tā vilcinos, lai izraudzītu sev piemērotu nāves veidu, agri no rīta tas pats zēns, mans bende, atkal mani dzen pa parasto taku kalnup. Piesējis man; pie kāda liela ozola zara, viņš pats nogāja mazliet sānis no ceļa, lai sacirstu malku, ko viņam vajadzēja aizvest. Bet te, lūk, no tuvējās alas, pabāzusi savu plato galvu, izlien šausmīga lāčumāte. Viņu ieraudzījis, es, bailēs drebēdams, saslienos uz pakaļkājām un, augstu izstiepis kaklu, metos ar visu spēku un svaru atpakaj, pārrauju siksnu, kurā biju piesiets, un laižos, cik kājas nes, begt pa galvu pa kaklu lejup no kalna, bēgdams ne tikai no milzīgās lācenes, bet ari no zeņķa, kas bija daudz briesmīgāks par kuru katru lāci, līdz beidzot nonāku līdzenos laukos kalna pakājē.

25. Tad kads garāmgājējs, redzēdams, ka es klīstu viens bez uzraudzības, noķēra mani, nekavējoties sēdās man mugura un ar rungu, kas tam bija rokā, mizodams manus sānus, trenca pa kādu blakus ceju. Es skrēju labprāt, lai izbēgtu no briesmīgās sakropjošanas, kas draudēja manai vīrišķībai. Par sitieniem es neko nebēdāju, jo pie tiem jau biju pieradis.

Bet liktenis, kas mani neatlaidīgi vajāja, ar apskaužamu ātrumu izjauca visas manas cerības pazust un paslēpties, un mani gaidīja jaunas nelaimes.

Mani gani bija pazaudējuši kādu telīti. Meklēdami pazudušo, tic pārstaigā visu apkārtni un nejauši sastop mūs. Viņi tūlīt mani pazīst, satver aiz apaušiem un ved sev līdz. Bet mans atradējs neatlaidīgi pretojas, piesaukdams dievus un cilvēkus par lieciniekiem:

«Kā jus drīkstat tik varmācīgi rīkoties? Kā jūs drīkstat man uzbrukt?»

«Ko tu vēl neteiksi! Lai mēs būtu pret tevi laipni, ja tu, nozadzis mūsu ēzeli, ved to projām! Labāk saki mums, kur palicis zēns, šā ēzeja dzinējs, tu viņu droši vien esi nogalinājis.»

Gani viņu notrieca zemē, sāka to sist dūrēm un mīdīt kājām, bet tas zvērēdams ņēmās apgalvot, ka nevienu dzinēju nav redzējis, bet, ieraudzījis ēzeli gluži vienu pašu, gribējis to atdot īpašniekam, jo cerējis saņemt atradēja algu.

«Kaut jel šis ēzelis,» tas izsaucās, «ko es labāk nekad nebūtu redzējis, spētu runāt cilvēku valodā! Viņš tiešām apliecinātu, ka neesmu vainīgs, un jums būtu kauns par šādu izturēšanos.»

Taču visi šie apgalvojumi viņam neko nepalīdzēja. Apmetuši tam cilpu ap kaklu, nepiekāpīgie gani ved to uz biezo mežu tai kalnā, no kura zēns mēdza vest malku.

26.   Bet zēnu viņi vairs neatrada, redzēja tikai saplosītas un izsvaidītas ķermeņa daļas. Es tūdaļ sapratu, ka tas neapšaubāmi ir šīs lāčumātes zobu darbs, un, Herkuls man liecinieks, butu tiešām pateicis visu, ja tikai varētu runāt. Bet es varēju vienīgi klusēt un priecāties par pelnīto sodu, kaut arī tas bija nācis ar nokavēšanos.

Zēna līķi viņi turpat apraka, kad bija atrastas visas izsvaidītās ķermeņa daļas un ar pūlēm saliktas kopā, bet manu Bellerofontu, ko tic turēja par neapšaubāmu zagli un asinskāru slepkavu, sasietu ved uz savām mājām, lai pēc tam rītā agri to nodotu, kā viņi paši sacīja, tiesai un sodīšanai.

Zēna vecāki pašlaik raudāja un vaimanāja, kad ieradās, kā bija solījies, arī laucinieks, lai mani izrā- rnītu. Bet gani viņam teica:

«Šodien mums nav vaļas ar to noņemties, bet rīt šim nolādētajam ēzelim varēsi izgriezt un nogriezt visu, kas tev tik, pat galvu. Palīgu tev netrūks.»

27.  Ar to mana nelaime tika atlikta uz otru dienu, un es biju pateicīgs krietnajam zēnam, ka viņš ar savu nāvi manu sakropļošanu bija novilcinājis vismaz par vienu dieniņu. Bet manam priekam un atpūtai šis īsais laika sprīdis arī netika dots. Zēna māte, tērpusies sēru drānās un rūgti raudādama par dēla nāvi, ar abām rokām plēsa sirmos, pelniem apkaisītos matus; vaimanādama un brēkdama tā ieskrien manā stallī un sāk klaigāt, dauzīdama un sizdama savas krūtis.

«Tagad šis bez kādām rūpēm, iegrūdis purnu silfi un pilnīgi nodevies savai rijībai, bāž un bāž nepiepildāmā un bezdibenim līdzīgajā vēderā ēsmu, nejuzdama ne mazākās līdzcietības pret mani un pilnīgi aizmirsis sava saimnieka briesmīgo nāvi. Protams, viņš nīst un ar nicināšanu raugās uz manu vecumu un manu nespēku, domādams, ka paliks nesodīts par tādu noziegumu. Lai nu būtu kā būdams, viņš sevi nemaz neuzskata par vainīgu. Ir taču zināms, ka noziedznieks cer palikt nesodīts pat pēc visšausmīgākā nozieguma, kaut arī to mocītu Jauna sirdsapziņa. Dievi man liecinieki, nelietīgais lops, ja tu arī varētu runāt, tu nespētu pat vislielāko muļķi pārliecināt, ka neesi vainīgs šai riebīgā noziegumā, jo šo nelaimīgo zēnu tu varēji aizsargāt ar savām kājām un atvairīt uzbrucēju ar saviem zobiem! Tu gan bieži viņam tiki spēris, bet, kad viņš bija nāves briesmās, tu piepeši spert vairs neprāti? Protams, tev vajadzēja viņu ņemt uz muguras, nekavē- joties aiznest projām un izraut no neģēlīgā laupītāja asiņainajām rokām. Savu līdzgaitnieku, uzraugu, ceļabiedru, ganu tu nedrīkstēji atstāt un pamest un viens pats aizbēgt. Vai tiešām tu nezini, ka arī tie, kas liedzas sniegt palīdzību dzīvības briesmās nokļuvušiem, ir sodāmi, jo ir noziegušies pret labiem tikumiem? Bet ilgi gan tu, slepkava, nepriecāsies par manu nelaimi! Drīz vien es tev likšu just, cik daudz spēka daba dod nelaimes piemeklētam.»

28. To teikusi, viņa atraisīja savu krūšu saiti un sasēja man kājas, savilkdama tās cieši kopā, lai man nebūtu vairs nekādas iespējas aizstāvēties. Paķērusi mietu, kas bija nolikts staļļa durvju atbalstīšanai, tā ņēmās mani tikmēr daudzīt, kamēr galīgi izsīka viņas spēki un smagais miets izslīdēja no rokām.

Sūdzēdamās, ka rokas tik ātri pagurušas, viņa steidzas uz pavardu, paķer no turienes degošu pagali un grib iegrūst man cirkšņos. Nu es savai aizsardzībai izlietoju pēdējo līdzekli, kas vēl bija atlicis, proti, es notriepu viņu ar šķidru mēslu strūklu, laižot to tieši šai sejā un acis. Nevarēdama vairs ne atvērt acis, ne atvilkt elpu lielās smirdoņas dē], šī nelietīgā riebekle atstāja mani, citādi gan nabaga ēzelis būtu gājis bojā kā kādreiz Meleagrs,10 kad neprātīgā Altaja sadedzināja paslēpto pagali.

ASTOTA grĀmata

Tūliņ pēc pirmajiem gaiļiem no tuvējās pilsētas atnāca kāds jaunietis, kā man likās, viens no Haritas kalpiem. Harita bija tā pati jaunava, kas kopā ar mani bija pārcietusi tik lielas likstas pie laupītājiem. .Viņš

par tās nāvi un par visas viņas ģimenes nelaimi atnesa brīnumainas un šausmīgas vēstis. Nosēdies starp pārējiem biedriem, kas bija sapulcējušies ap ugunskuru, tas sāka savu stāstu tā:

«Zirgu puiši, aitu un lopu gani, Haritas vairs nav! Drausmīgs ir bijis viņas liktenis un skumja viņas noiešana ēnu valstībā, bet viņa turp nav nogājusi viena pati. Lai jums viss būtu zināms, es stāstīšu no paša sākuma, kas noticis un ko izglītoti ļaudis, apveltīti ar rakstnieka talantu, patiesi varētu uzrakstīt kā stāstu uz papirusa lapām.

Tuvējā pilsētā dzīvoja kāds dižciltīgs jauneklis, viņš bija arī tālu pazīstams un ļoti bagāts, bet, pieradis pie izlaidīgas dzīves, bieži mīlēja iegriezties dzertuvēs, pīties ar netiklēm un sarīkot uzdzīvi pat dienas laikā. Tā viņš sapinās arī ar laupītāju bandu un savas rokas notraipīja pat ar cilvēku asinīm. Sauca viņu par Trasillu. Tas tiešām tā bija, un visi par to runāja.

2. Tiklīdz Harita sasniedza precību gadus, viņš bija viens no izcilākajiem tās preciniekiem un ar sevišķu neatlaidību centās panākt savu mērķi. Kaut gan viņš bija pārāks par visiem Haritas rokas tīkotājiem un ar bagātām dāvanām centās noskaņot vecākus sev par labu, tomēr viņa sliktā rakstura dēļ to noraidīja, un tas ar kaunu bija spiests atkāpties. Kad mūsu saimnieka meitu apprecēja krietnais Tlēpolems, Trasills nolēma iegūt Haritu ar asiņainu noziegumu, jo arvien to vēl mīlēja un bija turklāt arī sašutis par noraidīto precību priekšlikumu.

Atradis galu galā izdevību iekļūt viņas namā, tas sāka izpildīt savu iepriekš labi pārdomāto plānu. Kad jaunava bija atbrīvota ar sava līgavaiņa viltu un drošsirdību no laupītājiem, Trasills, skaļi gavilēdams, iejaucās apsveicēju vidū. Tā kā viņš izrādīja sevišķu prieku par laimīgo izglābšanos un paredzamajiem pēcnācējiem, tad aiz cieņas pret viņa ievērojamiem radiem to uzņēma

mūsu namā kā pašu izcilāko viesi. Slēpdams savu neģēlīgo nodomu, viņš izlikās par sevišķi tuvu draugu. Bieži apmeklēdams mūsu namu un patīkami tērzēdams, dažreiz arī piedalīdamies jautrās dzīrēs, viņš kļuva arvien tuvāks un tuvāks ģimenes draugs, bet, pašam nemaz nemanot, pamazām bija ieslīdējis kaislības bezdibenī. Tas ari saprotams. Mīlas nežēlīgā liesma, kamēr tā vēl ir maza. iepriecina sirdi ar savu silto dvesmu, bet, arvien vairāk iedegoties, tā ar savu pārmērīgo svelmi sadedzina visu cilvēku.

3.   Trasills ilgu laiku domāja, kā Maritu, sastapt vienu, bet sarunām divatā viņš nevarēja atrast ne piemērotu vietu, ne laiku. Tas saprata, ka nav iespējams noziedzīgo kaisli apmierināt arvien lielāka un lielāka sargu skaita dēļ. Turklāt bija skaidri redzams, ka ciešas mīlas saites nav iespējams saraut. Arī pati jaunā sieva šai ziņā bija bez kaut kadas pieredzes un, ja ari gribētu krāpt savu vīru, to neprastu, bet viņa to nemaz negribēja. Un tomēr viņš ar sevišķu neatlaidību cenšas panākt neiespējamo, it kā tas butu iespējams. Kas pašlaik liekas mums pavisam neiespējams, ar laiku, mīlai ik dienas vairāk uzliesmojot, šķiet viegli sasniedzams. Tikai tagad, lūdzu, labi uzmaniet un vērīgi uzklausiet, kādu ceļu izvēlējās viņa kaisles neprāts.

4.   Kādu dienu Tlepolcms kopā ar Trasillu izgāja medībās, lai dzītu meža zvēriem pēdas, ja stirnas vispār var saukt par zvēriem. Te jāpiebilst, ka Harita savam vīram neatļava dzīties pakaļ medījumam, kuram ir ragi vai ilkņi. Drīz vien jau viņi atradas pie kāda ar mežu apauguša pakalna; tajā dzinēji bija ielenkuši un ar tīkliem nosprostojuši stirnas. Mednieki tūlīt palaiž vaļā suņus tās izcelt, un labi mācītie suņi dodas mežā iekšā. Sākumā ir dzirdama paklusa to vaukšķēšana, bet tad pēkšņi atskan skaļa un nikna riešana. Neiznāk vis no biezokņa kāda kalnu kaziņa vai bailīgā stirniņa, vai briežumātc, no visiem zvēriem visrāmākā, bet milzīgs un neredzēti liels meža kuilis. Zem biezās ādas vareno muskuļu kalni, uz muguras sacēlušies dzeloņaini sari, putām klātie ilkņi šņirkst, acis draudigi zvēro, ik mirkli tas gatavs zibeņātram uzbrukumam. Vispirms ar ilkņu triecieniem pa labi, pa kreisi viņš saplosa tos pārāk uzmācīgos suņus, kas gadās pa cirtienam, pēc tam sarausta mūsu tīkliņus, un projām tas ir.

5.   Mēs visi izbijāmies no tāda zvēra, jo nebijām pieraduši pie tik bīstamām medībām, nebijām ari apbruņoti, tāpēc paslēpāmies krūmos vai aiz kokiem. Bet Trasills, redzēdams, ka patlaban savu pretinieku var ievilināt slazdos, ļaunprātīgi mudina Tlēpolemu:

«Ko? Vai arī mēs, tāpat kā šis vergu bars, apmulsuši un izbijušies izlaidīsim no rokām šo lielisko medījumu? Tūliņ zirgos! Tūliņ jādzenas pakaļ! Seit tev mednieku šķēps, cs paķeršu metamo!»

Abi jau pēc mirkļa sēdās zirgos un auļoja zvēram pakaļ. Bet tas, apzinādamies savu spēku, griežas apkārt, nikni šņakstina zobus un vilcinādamies vēro, kam vispirms uzbrukt.

Tlēpolems pirmais meta savu mednieka šķēpu un ietrieca to zvēram mugurā. Bet Trasills, saudzēdams meža kuili, ar savu metamo šķēpu ievaino pakaļkāju paceles zirgam, uz kura jāja Tlēpolems. Zirgs asinīs nokrita uz muguras un nogāza arī savu jātnieku. Saniknotais zvērs tūdaļ uzbrūk nokritušajam un plosa viņa drēbes, bet, kad Tlēpolems gribēja piecelties, cērt tam ar saviem ilkņiem.

Labais draugs nenožēloja savu nežēlīgo rīcību, viņam ar to vēl nepietika. Kad izmisušais Tlēpolems, sar- gadams savu ievainoto kāju, lūdza Trasillu palīdzēt, šis ietrieca tam savu šķēpu labajā gurnā, droši pārliecināts, ka ievainojums būs gluži līdzīgs meža kuiļa zobu brūcei. Pašu zvēru viņš pēc tam viegli nogalināja.

6.  Kad mūsu kungs bija nogalināts, mēs, viņa apbē- dinata saime, atstājām savas slēptuves. Kaut gan nelietīgais Trasills priecājās, ka sasniedzis savu mērķi un dabūjis nost no ceļa savu pretinieku, tomēr viņš to neizrāda, bet taisa bēdīgu seju un tēlo skumjas. Tad viņš metas pie kritušā, ko pats bija nogalinājis, sirsnīgi apkampj to un izliekas pilnīgi satriekts un bēdu nomākts, asaras gan negribēja parādīties tam acīs. Viņš vaimanāja gluži kā mēs, kas to darījām neliekuļoti, un savu vainu uzvēla zvēram.

Tikko bija notikusi šī šausmīgā nelaime, jau vēstis izplatās uz visām pusēm, bet vispirms tās sasniedz Tlēpo- lcma namu un nelaimīgās sievas ausis. Kad viņa dzird šo briesmu vēsti, kādu viņa nekad vairs nedzirdēs, tā, gluži kā prātu zaudējusi un nezinādama vairs, ko darīt, izskrien no nama un trauc neprātīgā skrējienā gan pa ļaužu pilnām ielām, gan pa laukiem un tīrumiem, skaļi vaimanādama par sava vīra nāvi. Līdzcietīgie pilsoņi bariem pulcējas ap viņu, pretī nākošie pievienojas tai, dalīdamies ar viņu bēdās; visa pilsēta paliek tukša, jo visi grib redzēt, kas noticis.

Drīz vien viņa piesteidzas pie vira līķa un saļimst nesamaņā tam blakus un tik tikko šeit neatdod mirušajam savu dvēseli, ko sen jau tam bija veltījusi. Tikai ar lielam pūlēm tuvinieki to atrauj no līķa, un viņa pret savu gribu paliek dzīvo vidū, bet bēru procesija, visai tautai pavadot, dodas uz kapenēm.

7. Trasills nerimās vaimanāt, dauzīja krūtis un lēja asaras, kas sākumā nemaz neparādījās viņa acīs, bet tagad aiz prieka sāka pēkšņi plūst. Viņš centās piekrāpt, pašu Patiesību1 , veltīdams mirušajam daudz draudzīgu vārdu. Skumjā balsi viņš sauca to par bērnības draugu,, biedru un brāli. Dažreiz tas satvēra Haritas rokas, lai neļautu tai dauzīt savas krūtis, centās remdināt viņas; sapes, apklusināt vaimanas, mierināt ar laipniem vārdiem, minot dažādas vēl ļaunākas nelaimes.

Taču, parādot savu liekuļoto līdzjūtību, viņš nekad nepalaida garām izdevību Haritai pieskarties, un viņa nekrietnā kaisle iedegās arvien vairāk, Tūlīt pēc apbedīšanas jaunā sieva sāka pārdomāt, kā nokļūt pie sava vira kapā, un, apsvērusi visus iespējamos ceļus, izvēlējās pašu mierīgāko, lai nevajadzētu nekādu ieroču, lai viņa mierīgi varētu aizmigt uz visiem laikiem: nelaimīgā atteicās no katras barības, nemaz vairs nerūpējās par sevi un, paslēpusies visdziļākajā tumsa, atvadījās uz visiem laikiem no dienas gaismas.

Bet Trasills ar pacietību un neatlaidību, pa daļai pats. pa daļai ar mājas saimes, tuvinieku un beidzot ar pašas jaunās sievas vecāku palīdzību panāk, ka viņa, novārgusi un līķa bālumā, tomēr piekāpjas un ir jau ar mieru nomazgaties un atjaunot spēkus ar barību.

Cienīdama savus vecākus, viņa tiem paklausa, kaut arī ne labprāt, un, padodamās nepieciešamībai, ne tieši ar jautru seju, bet jau ar mierīgāku atgriežas pie dzīvu laužu pienākumiem, kā to no viņas arī prasīja; bet viņas krūtīs, nē, drīzāk pašos viņas sirds dziļumos slēpās bēdas un sēras. Cauras dienas un cauras naktis viņa pavadīja neremdināmās skumjās. Viņa lika pagatavot mirušā attēlu dieva Lībera- tērpā un. mirušo nemitīgi godādama ar dievišķu godu, pati sevi nomocīja ar to, nevis iepriecināja.

8. Bet Trasills, vispār straujas dabas cilvēks un. kā pats vārds jau rāda, pārsteidzīgs, nenogaidīja, kamēr asaras remdinās sāpes, kamēr nomierināsies satrauktais prāts, kamēr ilgākā laikā rimsies pārmērīgās bēdas, bet bez kādas vilcināšanās sāka runāt par precībām ar sievieti, kas vēl apraudāja savu vīru, vēl izmisumā plēsa sev matus. Tā viņš savā nekaunībā atklāja savus slepenos, ļaunprātīgos nodomus.

Dzirdot šos neģēlīgos vārdus, Haritu pārņēma šausmas, ta pēkšņi sabruka kā paša Jupitera zibens ķerta. Nākusi pamazām pie samaņas, viņa sāka skaļi vaimanāt, bet, saprazdama nekrietnā Trasilla izlikšanos un gribēdama labi apdomāties, ta nesteidzās preciniekam tūliņ dot atbildi.

Tad Haritu tās šķistajā miegā satrauc drausmīgs sapnis: tai parādās nekrietni nogalinātā Tlēpolema ena ar asinīm nopludušu, bālu seju.

«Mana sieva,» tas saka, «kaut neviens cits nekad nesauktu tevi šai vārdā! Bet, ja mans tēls ir izzudis no tavas sirds, ja mana rūgtā nāve jau sarāvusi mīlas saites, tad precies un dzīvo laimīgi ar kuru katru, tikai nekļūsti nelietīga Trasilla sieva, nerunā ar viņu neviena vārda, neej pie viņa galda un neguli viņa gultā! Bēdz no mana slepkavas asiņainām rokām! Tās brūces, kas slacītas ar tavām asarām, visas nav ilkņu brūces. Nekrietnā Trasilla šķēps mani šķira no tevis.»

Un viņš izstāstīja visu, kas noticis, un atklāja noziegumu.

9. Harita, jau iedama uz dusu, bija nobēdājusies, un asaras pat miegā slacīja tas spilvenā iespiesto seju; tagad tā pēkšņi uztrūkstas no miega, sāk no jauna vaimanāt. izmisumā saplēš savu tuniku un nežēlīgi dauza savas daiļās rokas.

Nepastāstījusi nevienam naktī redzēto sapni un noklusējusi visu. kas tai kļuva zināms par noziegumu, viņa nolēma, neizpaužot savu nodomu, sodīt nekrietno slepkavu un arī pašai aiziet no visām dzīves likstām.

Bet tad, gluži negaidot, ir atkal klat nekrietnās baudas tīkotājs, neatlaidīgi uzmākdamies tai ar saviem precību priekšlikumiem.

Bet viņa laipni pārtrauc Trasillu un, apbrīnojami iabi izlikdamās, tā atbild neatlaidīgajam un pazemīgajam lūdzējam:

«Vēl līdz šim ir manu acu priekšā tava drauga un mana mīļā vīra jaukais tēls, vēl līdz šim manās ausis skan viņa mīļā balss, vēl arvien daiļais Tlēpolems dzīvo mana sirdī. Tu darīsi labi un prātīgi, ja nelaimes piemeklētai sievai ļausi likumīgo sēru laiku, kamēr aizrit atlikušie mēneši3 un gads ir pilns. Tas saudzētu ne tikai manu kautrību, bet vairotu ari tavu dzīves laimi, es baidos, ka mēs ar pārsteidzīgi nosvinētām kazām sev par sodību neizsaucam no kapa mana vīra saniknoto ēnu.»

10.   Bet arī tagad Trasills nenāca pie prāta un nebija apmierināms ar solījumiem. Atkal un atkal viņš turpina uzmākties viņai līdz apnikumam ar saviem nelietīgiem čukstiem. !idz beidzot Harita izlikdamās saka:

«Es tevi sirsnīgi lūdzu, Trasill, vismaz vienā ziņā piekāpties. Dažreiz, kamēr aizrit dienas līdz pilnam gadam, mēs paklusām slepeni satiksimies, bet tikai tā, lai neviens no saimes ļaudīm to nemanītu.»

Trasills ļāvās viegli pierunāties un noticēja sievietes krāpīgiem solījumiem, labprāt piekrizdams slepeniem sakariem. Viņš jau domā par tumsu, kas paslēptu viņu. tam ir tikai viena vēlēšanās — iegūt Haritu.

«Bet klausies,» Harita saka, «aizsedz savu seju ar apmetni, neņem līdzi neviena pavadoņa un pirmās nakts sardzes laikā klusām atnāc pie manām durvīm! Pēc tam iesvilpies tikai vienu reizi un gaidi manu aukli, kas būs nomodā. Viņa tev atvērs un ielaidis iekšā, bet uguni neiededzinās un tumsā ievedīs manā guļamistabā.»

11.  Trasillam bija pa prātam šāda viņam tik liktenīga mīlas stunda. Nekā ļauna neparedzēdams, bet, nepacietības mocīts, viņš pukojās, ka pārāk ilgi velkas diena un kavējas nakts. Kad beidzot saule norietēja un iestājās tumsa, viņš, aizsedzis seju ar apmetni, kā tam bija likusi Harita, saldu cerību pilns ielavās guļamistabā, nenojauzdams aukles ļaunprātīgo viltību.

Aukle, izpildīdama savas pavēlnicces vēlēšanos, laipni to paciena, noliek tam priekšā kausu un trauku ar vīnu. kuram bija piejauktas miega zāles, un paskaidro, ka saimniece aizkavējusies pie sava slimā tēva. Viesis.

neka ļauna nedomādams, kāri tukšoja kausu pēc kausa, līdz iegrima dziļā miegā.

Tā nu viņš tur gulēja, un tagad ar viņu varēja darīt visu, ko vien grib. Ar vīrišķu sirdi un nežēlīgu apņemšanos krūtīs, aukles aicināta, Harita traucas guļamistabā un apstājas pie slepkavas.

12. «Te viņš ir,» tā iesaucas, «mana vīra uzticamais biedrs, brašais mednieks, mans mīļākais! Sī ir tā roka. kas lējusi mana vīra asinis, šī ir tā krūts, kas perinājusi tumšus nolūkus, šīs ir tās acis, kurām liktenīgi esmu iepatikusies, kas jau tagad ir aizvērušās, nojauzdamas, ka nekad vairs neredzēs gaismu. Dusi bez rūpēm, sapņo laimīgi! Nenogalināšu tevi ne ar zobenu, ne ar dunci. Tu nemirsi, kā miris mans vīrs. Tu dzīvosi, bet tavas acis mirs, un redzēt tu varēsi tikai sapņos. Es panākšu, ka tu sava pretinieka nāvi uzskatīsi par lielāku laimi neka savu dzīvi. Gaismu tu vairs neredzēsi, pavadoņa roka būs tev vajadzīga, neapkampsi tu Haritu, nesvinēsi kāzas ar viņu. neaizmigsi ne nāves miegā, ne arī baudīsi dzīves laimi, bet kā skumja ēna klīdīsi starp Orka mītni un saules gaismu, ilgi meklēsi to roku, kas laupījusi tev acu gaismu, un ļaunākais būs tas, ka tu pat nezināsi, kas to ir darījis. Es ar tām asinīm, kas iegūtas no tavām acīm, apslacīšu sava Tlēpolcma acis un viņa dižajai ēnai nesīšu šīs acis par salīdzināšanas upuri. Kāpēc gan būtu vēl jāatliek sods, ko tu esi pelnījis? Varbūt tu vēl pat sapņo par maniem apkampieniem, kas tev būs tik liktenīgi? Atmet miega tumsu un mosties citai tumsai, kas tev lemta sodam! Pacel savu aptumšoto seju, saņem savu sodu, saproti savu nelaimi, saskaiti savas likstas! Tā kautrai sievietei iepatiksies tavas acis, ta kāzu lāpas apgaismos tavu namu! Fūrijas būs tavas līgavas masas, bet pavadonis — aklums un nepārtraukti sirdsapziņas pārmetumi.»

13. To viņam pasludināja Harita; tad viņa izvelk savu matadatu, dursta ar to Trasillam acis un pamet viņu pilnīgi aklu. Kamēr Trasills sāpēs mostas no skurbuma 11 n iri iega, viņa satver kailu zobenu, ko Tlēpolems mēdza apjozt, un trauc pa visu pilsētu neprātīgā skrējienā.

Nebija šaubu, ka viņai kaut kas ļauns prātā. Tā steidzas tieši pie vīra kapa, bet mēs un visa tauta, pametuši savus darbus, tai sekojam, mudinādami cits citu izraut ieroci no neprātīgajām rokām. Bet Harita, apstājusies pie Tlēpolema kapa, ar mirdzošu zobenu visus atvaira un, redzēdama, ka mēs gauži raudam un žēli vaimanājam, saka:

«Noslaukiet savas asaras, tās ir nevietā, beidziet bēdāties, jo tas pazemo manu drosmi! Es atriebu ar mana vīra asinīm notraipīto slepkavu un sodīju to ļaundari, kas laupīja manu laimi. Ar šo zobenu cs drīz atradīšu ceļu uz ēnu valstību pie sava Tlēpolema!»

14.  Tad viņa, izstāstījusi visu. ko teicis viņai sapni virs, pateikusi ari, kā Ievilinājusi slazdos Trasilh:, ietrieca šķēpu sev krūtis un saļima. Gulēdama savās asinīs, šī drosmīgā sieviete pateica vēl dažus nesakarīgus vārdus un beidza elpot. Tad mājas saimes ļaudis tūdaļ rūpīgi apmazgāja nelaimīgās Haritas līķi un apglabāja to vienā kapā ar vīru, atdodami uz mūžiem tam sievu.

Bet Trasills, dabūjis zināt par notikušo, nevarēja atrast piemērotu gandarījumu par to postu, ko viņš bija nodarījis. Viņš bija pārliecināts, ka nāve no zobena nav pietiekama tāda nozieguma izpirkšanai, un lika sevi aizvest turpat pie kapa un vairākkārt izsaucās:

«Seit nāk pie jums, sadusmotie gari, labprātīgs upuris!»

Pēc tam viņš rūpīgi aizslēdza aiz sevis durvis un nolēma mirt bada nāvē, labprātīgi uzņemdamics šādu sodu.»

15.  To visu šis virs. gauži nopūzdamies un dažreiz pat raudādams, stāstīja dziļi apbēdinātiem lauku ļaudīm. Un viņi, baidīdamies no jaunā kunga un dziļi nožēlodami bijušo kungu nelaimi, gatavojas bēgt. Pat vecākais zirgu puisis, kuram bija uzticēta sevišķa gādība par manu labklājību, it visu, kas vien viņa mājiņā bija vērtīgs, lika uz manas un citu nastu nesēju lopu muguras un atstāja savu agrāko mītni.

Mēs nesām bērnus un sievietes, nesām cāļus un zosis. kazlēnus un kucēnus, turklāt vēl visi tic, kas, netik- dami līdz, kavēja bēgšanu, devās tālāk ar musu kājām. Es nemaz nesajutu nastu svaru, kaut ari tas bija ļoti liels, jo prieka pilnā bēgšana ar katru soli attālināja mani no tā neģēlīgā vīra, kas apdraudēja manu vīrišķību.

Kad bijām jau pārgājuši kādu mežiem apaugušu stāvu kalnu un atkal nonākuši līdzenumā un kad ceļš, krēslai metoties, vairs nebija labi saredzams, mēs nonācām pie kāda nocietināta, liela un bagāta ciemata. Šī ciema iedzīvotāji atrunāja mūs turpināt ceļu nakts laikā un pat agri no rīta, jo visu apkārtni un visus ceļus apdraudot neskaitāmi vilki, neparasti lieli un nikni; tie kā laupītāji uzbrūkot ceļavīriem un, nežēlīga bada satracināti, pat apkārtējiem ciemiem. Tagad šeit cilvēkiem draudot nevarīgo aitu un kazu liktenis.

Par tālāko ceļu tie vēl pastāstīja, ka tur mētājoties pusapēsti cilvēku līķi, visur rēgojoties balti, apgrauzti kauli, tāpēc pa šo ceļu mums ari vajagot doties ar sevišķu piesardzību; it sevišķi vajagot likt vērā, ka jā sargājas no negaidītiem uzbrukumiem un jāiet tikai gaismā, kad diena jau sākusies un saule augstu, jo dienā zvēri tik nikni neuzbrūkot; tomēr arī tad nevajagot iet izklaidu.bet ciešā kolonā, kamēr nebūs pārvarētas šīs grūtības.

16. Bet nelietigie bēdzēji, šie mūsu vadoņi, aiz trakas steigas un aiz bailēm bija kļuvuši gluži neprātīgi, domādami, ka viņiem dzīsies pakaļ. Noniecinājuši labos norādījumus un nenogaidījuši gaismu, viņi jau trešās nakts sardzes laikā dzina mūs, ar nastām apkrautus, ceļā. Bet es, baidīdamies no briesmām, no kurām mūs brīdināja, cik jau nu varēju, turējos pašā bara vidū un. cītīgi slēpdamies aiz citiem nastu nesējiem, sargāju savas ciskas no nikniem zvēriem. Visi jau sāka brīnīties, ka es ar savām veiklajām kājām pat zirgiem aizsteidzos priekšā. Taču šī mana ātrā gaita nebija veikluma, bet drīzāk manu baiļu pazīme, un es nodomāju, ka izdaudzinātais Pēgass aiz bailēm skrējis kā ar spārniem un tāpēc to pelnīti iesaukuši par spārnoto, jo viņš, vairīdamies no uguns spļāvējas Himairas kodieniem, lēcis līdz pat debesim.

Bet ari gani, kas mūs dzina, apbruņojās, paredzēdami uzbrukumu: vienam bija metamais, otram medību šķēps, trešajam kāds cits duramais, dažam arī runga, bet visi paņēma arī akmeņus — to jau šeit bija papilnam. Bija arī tādi, kas apbruņojās ar noasinātiem mietiem, bet lielākā daļa aizdedzināja lāpas, lai aizbaidītu zvērus. Trūka mums vienīgi signāltaures, tad mēs būtu īsta karaspēka nodaļa. Tomēr šai ziņā mūsu bažas izrādījās pilnīgi veltīgas, bet toties mums gadījās daudz ļaunāka nelaime.

Par vilkiem jāsaka, ka tic varbūt izbijās no mūsu trokšņainā bara vai arī no spilgtās lāpu gaismas, varbūt pat tic klejoja kaut kur citur, mums katrā ziņā tic neuzbruka un pat iztālēm neviens neparādījās.

17. Bet, kad mēs gājām garām kādam ciemam, zemnieki noturēja mūs par laupītāju bandu; tie ļoti izbijās un, sargādami savu īpašumu, rīdīja mums virsū niknus un milzīgus suņus, vēl plēsīgākus par vilkiem un lāčiem un labi apmācītus sarga dienestam, uzmudinādami tos ar parastiem kliedzieniem un saucieniem. Būdami jau tā nikni un vēl savu saimnieku rīdīti, tie uz- bruk mums, ielenc mūs no visām pusēm, metas mums virsu, plēš bez kādas izšķirības lopus un cilvēkus un daudzus nogāž gar zemi.

Tas tiešām nebija. Herkuls man liecinieks, cildens, bet gan nožēlojams skats: lielais suņu bars bija briesmīgi saniknots daži dzinās paka) bēgošajiem, citi uzbruka tiem, kas palika uz vietas, daži plosīja zemē nogāztos, citi atkal trauca pa mūsu gājiena izjukušajām rindām, kozdami visus, kas gadījās ceļā.

Taču šai nelaimei sekoja vēl lielāka. No jumtiem un tuvējā pakalna šā ciema ļaudis pēkšņi saka mūs apmētāt ar akmeņiem, tā ka mēs vairs nevarējām saprast, no ka vairāk jābaidās, vai no suņiem vai no akmeņiem. Te kāds no akmeņiem pēkšņi ķēra pa galvu sievietei, kas sēdēja man mugurā. Viņa aiz sāpēm tūdaļ sāka skaļi vaimanāt un saukt palīgā savu viru — to pašu ganu. kas mani uzraudzīja.

18. Dievus par lieciniekiem piesaukdams un sievai asinis slaucīdams, gans kliedz vēl stiprāk par savu sievu:

«Kāpēc jūs uzbrukat nabaga ļaudīm un tik nežēlīgi iznīcināt daudz cietušos ceļa gājējus? Kādu laupījumu jūs gribat iegūt? Ko mēs esam jums ļaunu darījuši? Jūs taču nedzīvojat zvēru alās vai barbaru klinšu mītnēs, lai i>riecātos par izlietām cilvēku asinīm!»

Tikko viņš bija to pateicis, tūdaļ rimās akmeņu lietus un pārstāja nikna suņu riešana, jo tos atsauca. Tad kāds no šā ciema ļaudīm, kas bija uzrāpies pašā cipreses galotnē, sauca:

«Mēs ncuzbrūkam, lai atņemtu jūsu mantas, bet negribam, ka jūs atņemtu mūsējās. Tagad jūs ar mierīgu prātu un bez rūpēm varat doties tālāk.»

Ta viņš teica, bet mēs, daudz cietuši, turpinājām savu ceļu: dažus bija ievainojuši akmeņi, dažus sakoduši suņi, sveikā nebija izgājis neviens.

Nogājuši beidzot krietnu gabalu uz priekšu, mes nonācām pie kādas birzs; te auga lieli koki un bija jaukas, zālainas pļavas, kur mūsu vadoņiem labpatika īsu bridi atpūsties, lai varētu rūpīgi apkopt savas brūces. Nolikušies zemē. tie vispirms steidzās atvilkt elpu pēc pārciestajām likstām, bet pēc tam ar dažādiem līdzekļiem dziedināt savus ievainojumus: dažs mazgāja asinis tuvējās upītes ūdeni, cits ar etiķī mērktiem sūkļiem spaidīja uzpampumus, dažs uzlika apsēju vaļējai brūcei. Tā katrs rūpējās par savu veselību.

19.   Bet pa to laiku no tuvējā pakalna mūs novēroja kāds sirmgalvis. Tur ganījās ari kazas, tātad viņš noteikti bija gans. Kāds no mūsējiem viņam vaicāja, vai viņš nevar mums pārdot pienu vai arī svaigu sieru. Viņš ilgi purināja galvu un beidzot teica:

«Vai jūs vēl tiešām domājat par ēdienu un dzērienu vai par kaut kādu atpūtu? Vai tad jūs pavisam nezināt, kur jūs esat apmetušies?»

To pateicis, viņš sadzina kopā savus lopiņus un devās tālu projām. Viņa vārdi un steidzīgā aiziešana iedvesa mūsu ganiem lielas bailes. Kamēr tic izbijušies pūlas izdibināt, kas gan šī par tadu vietu, un nav neviena, kas varētu to pateikt, nāk pa ceļu kāds cits sirmgalvis, liela auguma, gadu nastas saliekts, balstīdamies uz sava spieķa, tik tikko vairs vilkdams kājas un gauži raudādams. Ieraudzījis mūs, viņš sāk vēl vairāk raudāt un, apkampdams mūsu jauniešu ceļus, tā sāka lūgties:

20.  «Piesaucu visu, kas jums dārgs un svēts, palīdziet nelaimīgam sirmgalvim, lai arī jūs nodzīvotu sveiki un veseli līdz manam vecumam! Glābiet no nāves manu mazulīti, manu vecuma dienu prieku! Mans mazdēls, mans mīļais biedrs manās ceļa gaitās, patlaban ir nāves briesmās. Gribēdams noķert putniņu, kas dziedāja krūmos, viņš iekrita kādā ļoti dziļā bedrē. Es dzirdēju viņu raudam un saucam vectētiņu, tātad viņš vēl ir dzīvs, bet vecuma nespēka dēļ, kā paši redzat, nevaru tam palīdzēt. Jums, kam vēl jaunības spēks kaulos, ir viegli palīdzēt nelaimes piemeklētajam sirmgalvim un šo zēnu, manas dzimtas pēdējo atvasi, atdot man sveiku un veselu.»

21.  Visiem kļuva viņa žēl, jo viņš tik sirsnīgi lūdzas. sirmos matus plēsdams. Viens no ganiem, pats drosmīgākais, gados jaunākais un ari stiprākais, turklāt tam bija ari labak klājies cīņā ar suņiem, nekavējoties pieceļas un, vaicādams, kur īsti zēns iekritis, labprāt seko sirmgalvim, kas rada ar pirkstu uz krūmu biezokni netālu no musu apmetnes.

Drīz vien visi jau bija atpūtušies, brūces dziedinātas un ari mēs pabaroti. Ikviens jau sakārloj a savus saiņus un gatavojās doties tālāk. Tā kā aizgajušais puisis vēl nebija atgriezies, tie ilgi un skaļi to sauca, līdz beidzot, nobažījušies par ilgo kavēšanos, sūta vienu no savējiem to uzmeklēt un atgādināt, ka pienācis laiks nākt atpakaļ.

Drīz atgriežas sūtītais līķa bālumā; trīcēdams un drebēdams tas stāsta dīvainas lietas par savu biedru, it kā tas tur guļot atmuguriski, lielāko tiesu jau apēsts, viņam virsū uzgūlies milzīgs pūķis, kas grauzis tā kaulus, bet nelaimīgais sirmgalvis nekur nebijis ieraugāms.

Kad mūsu vadoņi to dzirdēja un jaunekļa vārdus sa- līdzinaja ar to, ko bija stāstījis gans, viņi saprata, ka gans tos ir brīdinājis tieši no šī drausmīgā pūķa. Atstājuši šo bīstamo novadu, tic steidzīgi dodas ceļā un dzen mūs tālāk, bieži vien pamudinādami ar rungām.

22. Beidzot, lielā steiga nogājuši garu ceļa gabalu, mēs sasniedzam kādu ciemu un tajā atpūtāmies visu nakti. Tur bija noticis kāds visai savāds noziegums, un par to es arī gribu stāstīt.

Kads vergs, kam viņa kungs bija nodevis pārzināt visu saimi un kas pārvaldījis visu lielo īpašumu, kura mēs iegriezāmies, iededzies kaislībā pret kādu brīvu svešinieci, lai gan pašam jau bijusi sieva verdzene no tās pašas saimes. Viņa sieva aiz greizsirdības par ta neuzticību pielika uguni un sadedzināja visas vīra norēķinu grāmatas un visus krājumus, kas bija noglabāti klētī. Nebūdama vēl apmierināta ar šādu atriebību par savas laulības gultas apganišanu, tā lielās dusmās vēršas jau pret sevi pašu un savu bērnu. Viņa ar auklu piesien sev klāt bērniņu, kas viņai bija piedzimis no šā paša vira jau agrāk, tad metas dziļā akā, aizraudama piedevām maziņo līdz.

Dabūjis zināt par viņu nāvi, kungs ļoti sadusmojas. Viņš liek sagrābt vergu, kas bijis par iemeslu tik drausmīgam savas sievas noziegumam, pavēl izģērbt kailu, notriept ar medu un piesiet pie vīģes koka. Sā satrunējušā koka stumbrā mudžēt mudžēja skudras. Tiklīdz skudras sajūt saldo un medaino miesas smaržu, tās plūst kā straume turp un uzbrūk piesietajam, ar neskaitāmiem un nepārtrauktiem kodieniem tās nogalina šo vīru, ap- ēzdamas visu miesu un iekšas. No šā cilvēka nekas vairāk nebija palicis pāri kā tikai skelets, bet apgrauztie kauli, mirgodami žilbinošā spožumā, joprojām karājās pie liktenīgā koka.

23. Atstājuši šo riebīgo apmetnes vietu un pametuši dziļi apbēdinātos ciema ļaudis, mēs atkal dodamies tālāk un, visu dienu iedami pa lauku ceļiem, nonākam gluži noguruši pie kādas lielas un ievērojamas pilsētas. Te gani nolēma apmesties uz visiem laikiem, jo tiem šķita, ka šī pilsēta, būdama tālu no viņu agrākās dzīves vietas, kļūs tiem par drošu patvērumu, turklāt stāstīja arī, ka pārtikas šeit esot daudz un dzīve lēta.

Ļāvuši nastu nesējiem trīs dienas atpūsties, lai mēs būtu vieglāk pārdodami, gani mūs veda uz tirgu. Tirgus pārdevējs skaļā balsī izsauca katra lopa ccnu, tad arī zirgi un ēzeļi drīz atrada labus pircējus. Es biju palicis pats pēdējais, jo lielākā daļa pircēju ar nepatiku man pagāja garām.

Man bija jau apnikuši tie, kas pēc zobiem noteica manus gadus, tāpēc es sagrābu kāda pircēja smirdošo roku, kas ar netīriem pirkstiem pārāk ilgi taustīja manas smaganas, un pamatīgi to sakodu. Tas, protams, atbaidīja apkārtstāvošos no pirkšanas, jo es esot pārāk mežonīgs lopiņš. Tad tirgus pārdevējs, jau pilnīgi aizsmacis, sāka par mani nekaunīgi zoboties:

«Vai galu galā ir vērts izvest pārdošanai šo ūdeni, vecu nelieti, novārgušu, nodilušiem nagiem, turklāt vēl slimu, bet stūrgalvīgu savā trulajā slinkumā? Viņa ādas vērtība nav augstāka par izburbējušu sietu! Tāpēc mēs to atdosim gluži par velti katram, kam nav sava siena žēl.»

24.  Tā zobodamies, tirgus pārdevējs sasmīdināja ap- kārtstāvošos. Bet mans pārlieku bargais liktenis, no kura es nevarēju tikt vaļā, pat bēgdams pa tik daudzām zemēm, un kas nebija kļuvis arī žēlīgāks, kaut gan cs biju izcietis jau tik daudz nelaimju, atkal pret mani vērsa savas aklās acis un atsūtīja man, nelaimīgajam, sevišķi piemērotu pircēju.

Redziet nu paši, kāds tas bija: izvirtulis, turklāt vecs izvirtulis, pliku pauri, ar dažām iesirmām matu šķipsnām pakausī, viens no tām padibenēm, kas pa lielceļiem un pilsētas ielām, kīmbalas un krotalas klabinādami6 un Sirijas dieves7 tēlu apkārt vadādami, lūdz ubagu dāvanas.

Iekarsis pārlieku mani nopirkt, viņš vaicā tirgus pārdevējam, no kurienes es esot. Tas pastāsta, ka es esot cēlies no Kapadokijas8 un diezgan spēcīgs. Pircējs vēl apvaicājas par maniem gadiem, un pārdevējs zobgalīgi atbild:

«Kāds astrologs, kas pētīja viņa horoskopu9 , saskaitīja viņam piecus gadus, tomēr viņš pats, protams, labāk to zina pēc savas dzimšanas apliecības. Kaut gan es apzināti pārkāpju Kornēlija likumu,10 ja es Romas pilsoni tev pārdodu par vergu, taču tu vari būt pārliecināts, ka pērc labu un derīgu kalpu, kas tev noderēs gan ceļā, gan mājā.»

Bet uzmācīgais pircējs joprojām neliekas mierā, jautādams gan šo, gan to; beidzot norūpējies vēl vaicā, vai es mierīgas dabas.

25. Tirgus pārdevējs atbild: «Jēriņš tavā priekšā, bet ne ēzelis, katru darbu tas izpilda mierīgi, nekož un nesper, tā ka varētu pat iedomāties, ka šai ēzeļa ādā iemīt kāds miermīlīgs cilvēks. To pārbaudīt var pavisam viegli. Ja tu icbāzisi savu galvu viņam starp gurniem, tu viegli pārliecināsies, cik liela viņa pacietība.»

Tā tirgus pārdevējs asprātīgi izzoboja šo pircēju, bet tas, nopratis zobgalību, dusmīgi teica:

«Lai tevi, tu maitas gabals, padara aklu, mēmu, kurlu un traku visuvarenā visudzemdētāja Sirijas dieve, svētais Sabadijs", Bellona12 , īdkalna māte'3 un valdniece Venera ar savu Adonidu14 par to, ka tu jau tik iigi man uzmācies ar saviem muļķīgiem jokiem! Vai tu, nelga, domā, ka es varu dievi uzticēt nepaklausīgam lopam, lai tas, pēkšņi satrūcies, nomet dieves tēlu zemē, bet es, nabags, lai skrienu apkart ar izspūrušiem matiem un savai zemē nokritušai dievei meklēju kādu ārstu?»

Tādu valodu dzirdot, man pēkšņi iešāvās prātā doma neprātīgi lēkāt, lai vecais, redzot manu straujo raksturu, atteiktos mani pirkt. Bet pircējs manam nodomam aizsteidzās priekšā, nekavējoties samaksādams pieprasītos septiņpadsmit denarijus, ko arī mans kungs, protams, labprāt pieņēma, jo cs tam biju jau galīgi apnicis. Viņš tūdaļ mani ar visiem apaušiem nodeva Filcbam, tā sauca manu jauno saimnieku.

26. Saņēmis jauno kalpu, Filcbs to veda uz savu māju. Tikko pārkāpis slieksni, tas izsaucās:

«Meitenītes, redziet,15 es jums no tirgus pārvedu gli- tiņu vergu!»

Bet šīs meitenītes bija izvirtuļu bars, kas tūdaļ sāka aiz prieka skaļi gavilēt spalgās un spiedzīgās sieviešu balsis; viņi, protams, domāja, ka šo vajadzībām patiesi iegādāts kāds vergs. Bet, tiklīdz redzēja, ka nevis jaunava aizstāta ar briežumāti, bet vīrietis ar ēzeli,10 tie sarauca degunus un sāka dažādi zoboties par savu saimnieku. sacīdami, ka šis nav vis sev vergu, bet gan viru pārvedis.

«Pielūko tik,» viņi tam atgādināja, «neapēd viens pats šo jauko cālīti! Dod dažreiz arī mums, savam dūjiņām!»

Tā pļāpādami un zobodamies, viņi piesēja mani pie siles, kas atradās blakus mājai. Viņu vidū bija kāds jauneklis, diezgan plecīgs, ļoti labs flautists, pirkts vergu tirgū par savāktiem ziedojumiem. Kad tie nēsāja apkārt dieves tēlu, viņš tiem gāja līdz, tauri pūzdams, bet mājās izpildīja kuram katram pieejama mīļākā lomu. Mani ieraudzījis, tas labprāt un bagātīgi iebēra man barību un priecīgs izsaucās:

«Beidzot tu esi ieradies, mana nožēlojamā darba at- vietotājs! Kaut tu šeit ilgi dzīvotu un varētu izpatikt saviem kungiem! Tad nu gan tu krietni būsi pakalpojis man, galīgi novārgušajam.»

To dzirdēdams, es nopratu, kādas jaunas likstas mani turpmāk sagaida.

27. Otrā dienā, cits par citu smieklīgāk izgreznojušies, izkrāsojuši ar krāsokli sejas un ievilkuši ap acīm tumšas līnijas, viņi dodas ceļā, apsējušies sieviešu galvas saites un tērpušies raibos apmetņos un safrana krāsas smalka linu audekla vai zīda drānās. Daži bija baltās tunikās, krustām šķērsām izkrāsotās ar purpura svītrām, kas atgādināja lidojošus šķēpus, ap vidu tiem bija jostas un kājās dzeltenas kurpes. Dieves tēlu zīda apmetnī tie man uzliek mugurā, bet paši, rokas līdz pieciem at- seguši kailas, milzīgus šķēpus un cirvjus vicinādami, sāk gavilēdami lēkāt, ja flautas skaņas tos aicina uz trakulīgu deju.

Pagājuši garām vairākām nabadzīgām būdiņām, viņi nonāk pie kāda bagāta saimnieka mājas. Tikko Iegājuši šajā namā, tie nekavējoties sāk savas gaudas un virpujo ekstātiskā dejā; galvas noliekuši, tic ātri, ilgi un dīvaini staipa kaklus, purinādami vaļējos matus; daži dejodami kož sev plecus, un viņi visi ar abpusēji griezīgiem dunčiem graiza savas rokas.

Viens no viņiem trakoja vairāk par citiem. Viņš atri un smagi elsa, izlikdamies par ārprātīgu, it kā tas būtu pilns ar dieva garu un it kā dieva klātiene padarītu cilvēkus nevis labākus, bet gan vārgus un slimīgus.

28.   Tagad klausies, ko labvēlīgās debesis viņam deva par tādu centību. Viņš skaļā balsī sāk pareģot un me līgi pats sevi pulgot un apsūdzēt par to, it kā būtu noziedzies pret reliģijas svētumu, un prasa taisnīgu sodu no savām paša rokām par smago noziegumu. Beidzot viņš satvēra šādiem pusvīriem ļoti raksturīgu bārkstainu pātagu, savītu no vilnainas aitādas strēmelēm, kuru galos bija iestiprināti altu kauliņi, un sāka sevi ar šo mezgloto pātagu šaustīt, izrādīdams apbrīnojamu neju- tigumu pret sāpēm.

Visapkārt zeme mirka netīrās asinīs no šo sievišķo vīriešu dunču griezienu un pātagu cirtienu brūcēm. Es biju diezgan norūpējies, redzēdams, ka no tik daudzām brūcēm straumēm plūst asinis, jo varēja arī notikt, ka svešā dieve iekāro ēzeļa asinis, tāpat kā daži cilvēki ēzeļa pienu.

Galu galā noguruši vai arī apnikuši sevi dau/īt. viņi izbeidza asins izliešanu un sāka bāzt kabatās, kur vietas bija pietiekami, vara un pat sudraba gabalus, ko ziedotāji tiem sniedza gandrīz vai sacenzdamies. Bez tam viņi dabūja vēl veselu mucu vīna, pienu, sieru, miltus, daži ziedoja arī miežus dieves nesējam. Visu to viņi alkatīgi savāca un rūpīgi sabēra šim nolūkam pagatavotos maisos un sakrāva man mugurā. Tā nu es, ar divkāršu nastu apkrauts, soļoju tālāk, būdams reizē noliktava un templis.

29.  Tā klaiņodami, viņi visā šai apkārtnē ievāca meslus. Beidzot nonākuši kādā nocietinātā kalnu ciemā un priecādamies par bagātīgiem ienākumiem, viņi sarīko Jautras dzīres. No kāda zemnieka, sagudrojuši melīgu pareģojumu, viņi izmāna treknu aunu, jo Sirijas dieve esot Izsalkusi un auna upuris remdēšot viņas izsalkumu.

Kad mielasts bija pienācīgi sagatavots, tie dodas uz pirti, tur nomazgājas, atved par dzīru biedru sev līdzi kādu plecīgu lauku puisi ar spēcīgām gūžām un labs veidotu vēdera apakšējo daju; iebaudījuši tikai dažus sakņu ēdiena kumosus, šie neģēlīgie lopi turpat pie galda iekarst savā riebīgajā kaislībā un visnekrietnākā netiklībā, apstāj no visām pusēm jaunekli, izģērbj to gluži kailu, nogulda augšpēdu un uzmācas tam ar saviem nolādētajiem purniem.

Manas acis šādas negantības nespēja ilgāk paciest, un es gribēju kliegt: «Palīgā, pilsoņi!» Taču no manis visas zilbes un skaņas aizbēga, un nekas vairāk neiz- naca kā «ijā», tas, protams, atskanēja skaidri un spēcīgi, kā jau nu ēzelim pieklājas, bet gan pavisam neīstā laikā.

Pašlaik vairāki tuvējā ciema jaunieši meklēja savu tzeli, ko kāds pagājušajā naktī bija nozadzis. Tie sevišķi rūpīgi pārmeklēja visus staļļus un kūtis. Dzirdēdami manu bļāvienu, viņi nodomāja, ka laupījums paslēpts šeit. Gribēdami katrā ziņā atgūt savu īpašumu, tie pēkšņi lielā barā ielaužas mājā un pārsteidz manus saimniekus pašas neķītrākās izdarības brīdī. Nekavējoties viņi sasauc visus apkārtējos zemniekus un, ņirgādamies par Sirijas dieves kalpotāju cildeno tikumību, stāsta tiem, ko redzējuši.

.30. Nepatīkami pārsteigti par tādu neslavu, kas ļaužu mutē ātri izplatījās, padarīdama tos visiem nīstamus un riebīgus, tie jau ap pusnakti savāc savu mantu un paklusām atstāj šo ciemu. Nogājuši krietnu ceļa gabalu pirms saules lēkta, viņi jau gaišā dienā sasniedz kādu maz apdzīvotu novadu. Seit tie diezgan ilgi apspriežas par manu nogalināšanu.

Dieves tēlu man noņem no muguras, noliek to zemē, norauj nastu seglus un piesien mani pie kāda ozola. Tad viņi ņemas mani dauzīt, gandrīz vai nosizdami ar pātagu, kurā bija iestiprināti aitu kauliņi. Bija pat kāds virs. kas draudēja ar cirvi man pārcirst kāju cīpslas par to. ka es šā neaptraipīto godu nekrietnā kārtā mīdījis kājām. Bet pārējie ne jau aiz žēlastības pret mani, bet zemē guļošā dieves tēla dēļ nolēma mani atstāt dzīvu. Tad atkal tie krauj man mugurā nastas un, dauzīdami mani plakaniski ar zobeniem, nonāk kādā slavenā pilsētā.

Kads šis pilsētas dižvīrs, būdams vispār dievbijīgs, bet sevišķi godādams šo dievi, kimbalu šķindoņas, tim- panu trokšņa un friģiešu dziesmu tīkamo skaņu skubināts, nak mums pretī, piedāvā dievei viesmīlīgu pajumti, novieto mus visus savā lielajā namā un cenšas ar bijību un lieliem upuriem iegūt dieves labvēlību.

31. Seit, cik es atminos, manai dzīvībai draudēja vislielākās briesmas. Kāds zemnieks mūsu saimniekam bija atsūtījis dāvanai daļu no sava medījuma — liela un trekna brieža gurnu. Tā kā tas pie virtuves durvīm nebija diezgan augstu un piesardzīgi pakārts, kads medību suns to bija paslepu nokampis un, priecādamies par laupījumu, steigā pazudis no modrajām sargātāju acīm.

Pamanījis zudumu, pavārs ilgi lēja veltīgas asaras, vainodams sevi nevīžībā. Bet, kad saimnieks pieprasīja pusdienas maltīti, viņš, pilnīgi izmisis un ārkārtīgi izbijies, atvadījās jau no sava mazā dēla, paņēma auklu un gribēja pakārties.

Vīra lielo izmisumu pamanīja uzticamās sievas vērīgā acs. Cieši satvērusi ar abām rokām liktenīgo auklu, viņa saka:

«Vai tad tu tiešām aiz bailēm esi pilnīgi zaudējis prātu? Vai tad tu neredzi glābiņu, ko tev piešķir dievu gādība? Ja nu šai ļaunā likteņa pārbaudījuma mirkli tev vel ir kaut cik saprašanas, tad uzklausi mani labi vērīgi: aizved šo svešo ēzeli kādā nomaļā vietā un nokauj to. atcērt viņa gurnu tā. lai tas būtu līdzīgs pazudušajam, sagatavo to rūpīgi un ar garšīgu mērci sniedz savam kungam brieža gurna vietā!»

Sim nelietim iepatikās sievas padoms, un tas nolēma glābties, mani nogalinot. Uzslavējis sievu par atjautību, viņš sāk jau asināt nazi. lai izpildītu viņas ieteikumu.

DEVĪTĀ grāmata

Tā šis nelietīgais bende bruņojās pret mani. Bet es, saprazdams, ka tik kritiskā brīdi vajag ātri izšķirties, nezaudēju laiku ilgās pārdomās un nolēmu bēgot glābties no neizbēgamās bojā ejas. Pārrāvis auklu, kurā biju piesiets, es ar visām četrām kājām steigā metos bēgt. Drošības labad es skriedams spēru pa labi un pa kreisi. Izskrējis ātri pa tuvāko kolonu eju, es iedrāžos ēdamistabā, kur mājas saimnieks ar dieves priesteriem ieturēja upura maltītil Te es, pilnā sparā skriedams, sadauzu vai apgāžu ne mazumu dažādu galda trauku un pat upura mielasta galdu.

Sadusmots par tik riebīgu grautiņu, saimnieks liek mani, tādu traku un dauzonīgu ēzeli, kādam kalpam aizvest, ieslēgt drošā vietā un tur paturēt, lai es otrreiz ar tādu iebrukumu neiztraucētu jaukās upura dzīres.

Ar šādu atjautīgu izdomu izglābies tieši no bendes rokām, es priecājos, ka esmu paglābies ieslodzījumā. Ir taču taisnība, ka liktenis neļauj kļūt par laimes lutekli tam. kas ir dzimis nelaimīgā stundā. Dievišķās gudrības lēmumus neviens nevar grozīt ne ar apsvērtu rīcību, ne ar asprātīgu izdomu. Gluži tā tas bija ar mani. Asprātīgā izdoma, kas it kā uz brīdi nodrošināja man glābiņu, piepeši radīja pavisam bīstamu stāvokli, un man draudēja gandrīz vai tūlītēja nāve.

2. Kā es vēlāk no mājas ļaužu sarunām dabūju zināt, ēdamistabā pēkšņi iesteidzies, bailēs trīcēdams un drebēdams, kāds jauns cilvēks un ziņojis savam saimniekam, ka no ielas mūsu pagalmā pa pakaļdurvīm ieskrējis traks suns, sakodis medību suņus, pēc tam iedrāzies kūtī, tur tikpat nikni uzbrucis vairākiem nastu nesēju lopiem un beidzot nesaudzējis pat cilvēkus: stipri sakodis mūļu kopēju Mirtilu, pavāru Hefaistionu, gultzini Hipatofilu, ārstu Apolloniju un vairākus citus saimes ļaudis, kas mēģinājuši to aizdzīt, bet daži sakosti»' dzīvnieki sākot jau trakot.

Sāda vēsts tūliņ satrauca visus, jo tie domāja, ka arī es esmu kļuvis traks. Apbruņojušies ar visu, kas vien gadījās pie rokas, tie mudina cits citu atvairīt kopējās briesmas un brūk man virsū, paši būdami daudz trakāki, par mani.

Nav nc mazāko šaubu, ka tic mani sakapātu gabalu gabalos ar saviem šķēpiem, iesmiem un cirvjiem, ja es, nenovērtēdams pareizi šo bīstamo situāciju, nebūtu ieskrējis tai istabā, kur bija apmetušies mani saimnieki

Noslēguši un aizbarikādējuši no ārpuses durvis, tic aplenca mani, atrazdami par prātīgāku, pašiem ne ar ko neriskējot, nogaidīt, kamēr es, nāvīgās sērgas pārņemts un sagrauzts, pats aiziešu bojā.

Tā es beidzot atguvu brīvību. Izmantodams likteņa labvēlību palikt vientulībā, es metos ar segām klātā gultā un aizmigu tur pēc ilga laika, kā cilvēkam klājas.

3.   Bija jau gaiša diena, kad es, labi izgulējies mīkstā gultā, pieceļos spirgts un dzirdu, ka tic, kas visu nakti bija pavadījuši nomodā, mani sargādami, tā apspriežas par manu veselības stāvokli:

«Vai šis nelaimīgais ezelis tiešām vēl ir traks?»

«Nē, es domāju, ka trakuma lēkmē inde ir jau izgaisusi.»

Tiek izteiktas dažādas domas, un viņi nolemj manu veselību pārbaudīt. Novērojuši mani caur kādu durvju spraugu, tie redz, ka es mierīgi stāvu sveiks un vesels. Pavēruši plašāk durvis, tie grib pārliecināties, vai esmu jau rāms.

Tad kāds no viņiem, tieši kā pašas debess man sūtīts glābējs, ierosina pasniegt man pilnu bļodu ar svaigu ūdeni; ja es nebaiļodamies dzeršot un ūdens man patīk šot, tad viņi varot būt droši, ka es esot vesels un man nekas vairs nekaitot. Ja es turpretī ar izbailēm vairīšoties uzskatīt valgmi un tai pieskarties, tad neapšaubām' ļaunā kaite vēl neesot pārgājusi. Arī senie raksti stāstot par tādu pārbaudes metodi, un tā esot plaši izplatīta.

4.  Visi atzina šo priekšlikumu par lietderīgu. Tūdaļ piepilda lielu trauku ar ūdeni no tuvējā avota un, vel gan vilcinādamies, pasniedz to man. Es droši eju pats tiem pretī un, būdams diezgan izslāpis, noliecos, iegrūžu visu galvu traukā un izdzeru patiesi īsto glābšanas ūdeni. Mierīgu prātu es ļauju papliķēt sev pa muguru, noglaudīt ausis, paraustīt aiz iemauktiem un arī citādi mani pārbaudīt, tā pretēji viņu neprātīgiem aizspriedumiem skaidri pierādīdams savu miermīlību. Tā, lūk, es izglābos no divkārtīgām briesmām.

Otrā dienā es atkal, ar dieves mantām apkrauts, kro- talām un kimbalām skanot, dodos ceļā savās apkārtklīs- tošā ubagotāja gaitās. Pagājuši garām daudzām būdiņām un lauku mājām, mēs beidzot iegriežamies kādā ciemā; tas, kā vecie ciema ļaudis stāstīja, atrodoties kādreiz bagātas pilsētas vietā. Nonākuši tuvākās mājvietas aplokā, mēs tur dzirdam amizantu atgadījumu par kādu nabaga vīru, ko sieva nekrietnā kārtā piekrāpusi. To es gribu jums te pastāstīt.

5. Seit dzīvojis kāds nabadzīgs amatnieks-, partik- dams no savas trūcīgās darba algas. Viņam bija sieviņa, kurai ari nekā nebija pie dvēseles, bet tā bija izslavēta ar savu izlaidīgo dzīvi. Kādā jaukā dienā, kad vīrs rīta aiziet uz savu darbu, viņa mājā tūliņ paslepu ielava* kāds pārdrošs pielūdzējs. Kamēr viņi mierīgi nododas Veneras rotaļām, gluži negaidot atgriežas vīrs. neka nezinādams par tādām lietām un neko pat nenojauzdams. Atradis durvis noslēgtas un aizšautas ar aizbīdņiem, viņš uzslavē savas sievas piesardzību, klaudzina pie durvīm un iesvelpjas, lai paziņotu savu atgriešanos Tad viltīgā sieva, tādās neģēlībās sevišķi apķērīga, atbrīvojusies no sava pielūdzēja ciešajiem apkampieniem paslēpj to mucā, kas atradās kadā istabas kaktā pa pusei Ierakta zemē, bet gluži tukša. Tad viņa atver istabas durvis un uzbrūk savam vīram, kas tikko paspējis pārkāpt istabas slieksni, dusmīgi to rādama;

«Ko gan tu tā slaisties bez darba apkārt, sabāzis rokas azotē, un neej pie darba? Kāpēc nerūpējies par inusu dzīvi? Kāpēc negādā par uzturu? Bet es. nabaga sieva, dienām un naktim nomokos ar vērpšanu, lai mūsu budā vismaz lampa spidētul Cik daudz laimīgāka par mani ir kaimiņiene Dafne, kas no paša rīta, labi paēdusi un padzērusi, vāļājas ar saviem pielūdzējiem!»'

6.  Apjucis par šādu saņemšanu, virs saka:

«Rimsties jel, rimsties! Saimnieks, pie kā es strādāju,

šodien ir aizņemts tiesā, un tāpēc mūs atlaida. Bet, ka mums sagādāt pusdienas, par to jau esmu padomājis. Tu redzi šo mucu, kas arvien ir tukša un velti tik aizņem vietu. No tās mums nav nekāda labuma, tā ir mums tikai pa kājām. Es to pārdevu kādam par pieciem denārijiem. Viņš ir jau šeit, tūliņ samaksās un ņems savu īpašumu līdz. Tāpēc nāc man mazliet palīgā, atraksim to un atdosim pircējam!»

Tūdaļ apķērusies, kā izkulties no kļūmīgā stāvokļa, viltīgā sieva sāk ironiski smieties un saka:

«Rau, kāds man ir krietns vīrs! Esmu atradusi īsti saprātīgu tirgotāju! So mucu es, mājās sēdēdama, esmu jau pārdevusi par septiņiem denārijiem, bet šis to izgrūdis par pusvelti!»

Priecādamies par labo cenu, virs vaicā: «Kas tad tas bija. kas tev tik dārgi samaksāja?»

Sieva tam atbild: «Viņš, muļķis tu tāds, jau ir iekāpis mucā, lai pārliecinātos, vai tā ir pietiekami stipra!»

7.  Paslēptais pielūdzējs labi saprata stāvokli un tūdaļ iejutās pircēja lomā. Izbāzis galvu no mucas, viņš priecīgs izsaucās:

«Saimniec, vai tu grabi zināt taisnību? Sī muca ir jau diezgan veca, un tai ir vairākas plaisas.» Pēc tam. pagriezies pret vīru un it kā to nemaz nepazīdams, saka: «Dod šurp, draugs, ātrāk lampu, lai es varu nokasīt aprepējušo netīrumu kārtu un redzēt, vai šī muca ir vēl derīga, pa logu naudu sviest laukā es taču negribu!»

Ilgi nedomādams un neko nenojauzdams, lāga vīrs aizdedzina lampu un saka:

«Lien ara, brāli, un esi mierīgs, es to rūpigi iztīrīšu un nodošu tevi»

To teikdams, viņš nometa savas drēbes, paņēna lampu un sāka nokasīt ilgus gadus krājušos netīrumu kraupi no satrunējušās mucas. Bet viņa sievas pielūdzējs, tāds īsti ņiprs puisis, piespiedis sievu cieši pie mucas un piekļāvies tai klāt, apstrādāja to mierīgu prātu. Bet viņa, pārliekusies pār mucas malu un nekaunīgi zobodamās par savu vīru, rāda ar pirkstu, kurā vietā kasīt, drīz šeit, drīz tur, tad citur, tad atkal tur. kamēr abi bija savu darbu beiguši. Saņēmis savus septiņus denārijus, piekrāptais vīrs turklāt bija spiests nest mucu līdz savas sievas pielūdzēja mājai.

8. Uzkavējušies šeit dažas dienas, pārtikdami no ļaužu devības un ar bagātiem ziedojumiem par pareģošanu piebāzuši pilnus makus, šie cildie dieves kalpi izgudro jaunu ienākumu veidu. Ar vienu pašu orākula izteicienu, ko viņi bija ļoti asprātīgi sacerējuši un uzrakstījuši uz vairākām koka plāksnītēm, tie muļķoja jaudis, kas prasīja padomu ļoti dažādos jautājumos. Orākula izteiciens bija šāds:

Iet jūgā vērši blakus plašos tīrumos, Lai zemkopjiem šeit briestu raža bagāta. Ja padomu prasīja jauni ļaudis, kas bija nodomājuši precēties, tad tie aizrādīja, ka tieši tas arī orākula vārdos ir teikts. Abiem esot tik jājūdzas kopdzīves jūga, ar ražu esot domāti bērni. Ja kāds prasīja padomu, gribēdams pirkt īpašumu, tie atbildēja, ka jūga vērši, tīrums un bagāta raža tieši norādot, ka pirkums būs izdevīgs. Ja atkal kāds, norūpējies par savu ceļojumu, prasīja dievišķu atklāsmi, tic viņam atbildēja, ka sajūgtie vērši esot visrāmākie četrkājainie, kas norādot izdevīgu ceļojumu, bet bagāta raža solot bagātu peļņu. Ja kads gribēja izzināt, vai būs panākumi, dodoties karā vai dzenoties pakaļ laupītājiem, tad tie apgalvoja, ka nemaldīgais orākuls nodrošinot noteiktus panākumus, jo ienaidnieki tikšot sajūgti jūgā kā vērši un iegūts bagāts laupījums. Tā ar savu viltīgo paredzēšanas prasmi tie sarausa ne mazumu naudas.

9.  Tā kā Jaudis pārāk bieži nāca, padomu prasidanu, un visa orākula gudrība drīz bija izsmelta, tie atkai dodas ceļā, kas bija daudz sliktāks par to, ko bijām nogājuši nesen mākti. Padomājiet paši! Tas bija viss vienās bedrēs, applūdis ar ūdeni un staigns, dažās vietās ļoti slidens. Es gāju, pastāvīgi klupdams un krizdams, un apdauzīju sev visas kājas, lidz beidzot tikai ar lielām pūlēm, būdams jau galīgi noguris, varēju izkulties uz kādas lauku takas.

Bet te, lūk, pēkšņi mūs panāk no muguras puses ar vālēm apbruņoti jātnieki. Ar pūlēm apturējuši savu straujo zirgu aulekšošanu, tie grābj Filebu un viņa biedrus tieši pie rīkles, lamā tos par svētuma zaimotājiem un netikļiem un dauza tos arī dūrēm. Pēc tam viņi visiem ieslēdz rokas dzelžos un draudēdami pieprasa atdot zelta kausu, nozieguma lietišķo pierādījumu, ko priesteri, gribēdami rīkot svinīgu upurēšanu par godu Lielajai dievu mātei'1 , esot paslepu nozaguši tai no pašiem spilveniem un vēl rīta krēslā, lai varētu izvairīties no soda, atstājuši pilsētu.

10.   Viens no jātniekiem tūliņ sāka pārmeklēt man mugurā uzkrauto nastu, atrod dieves tēla drēbēs zelta kausu un Izvelk to ārā visu acu priekšā. Bet arī tik nekrietna nodarījuma atklāšana nevarēja samulsināt vai sabiedēt šos neģēļus. Viņi tikai, liekuļoti smiedamies, taisnojās:

«Lūk, kāda dīvaina un muļķīga rīcībai Tāds liktenis pa lielākai daļai piemeklē pilnīgi nevainojamus cilvēkus! Viena vienīga kausiņa dēļ, ko Lielā dievu māte pasniegusi kā dāvanu savai Sirijas māsai, jūs tik smagā noziegumā apvainojat viņas reliģijas priesterus!»

Kamēr viņi atrunājās ar šādām tukšām pļāpām, jātnieki ved šos priesterus atpakaļ, saslēdz važās un iemet cietumā, kausu nodod svētnīcas dārglietu glabātuvē, bet dieves tēlu, ko es nēsāju uz muguras, veltī savai dievei.

Otrā dienā mani aizved uz tirgu un liek tirgus pārdevēja skaļajai balsij mani piedāvāt pirkšanai, un par mani samaksāja septiņus denārijus vairāk, nekā bija maksājis Filebs. Šoreiz mani nopirka kāds kaimiņu ciema dzirnavnieks. Sapircis šeit krietnu daudzumu labības un visu to uzkrāvis man mugurā, viņš mani dzen pa sliktu ceļu, pa akmeņiem un koku saknēm uz savām dzirnavām.

11. Tur vairāki zirgi un ēzeļi, iedami pa dažāda lieluma apļiem, grieza dzirnu akmeņus, kas mala miltus ne tikai cauru dienu, bet arī visu nakti lāpu gaisma. Bet mani jaunais kungs, droši vien tādēļ, lai es pašā sākumā pārāk nenobītos no grūtā klausības jūga, uzņēma sevišķi viesmīlīgi.

Visu pirmo dienu viņš man deva pilnīgu brīvību un piebēra pilnu sili ar barību. Bet tomēr ilgāk par dienu neturpinājās šī atpūtas un pārpilnības laime. Jau otrā dienā no paša rīta piejūdza mani pie dzirnām, kas man šķita par visām lielākas, un tūdaļ dzina mani ar aizsietām acīm apkārt pa apli, un es neskaitāmas reizes, atgriezos tai pašā vietā, no kurienes biju izgājis.

Es tomēr vēl nebiju gluži aizmirsis savu agrāko ap ķērlbu un gudrību un izlikos par nepiemērotu savam jaunajam uzdevumam. Kaut gan bieži vien, būdams vēl cilvēks, biju redzējis, kā šādas ierīces griežamas, tomēr es šai darbā izlikos par galīgu stulbeni, kas nekā nezina un nesaprot, jo biju iedomājies, ka mani uzskatīs par galīgi nepiemērotu un nederīgu šāda veida dienestam un norīkos mani pie kāda cita vieglāka darba vai pat vienkārši ļaus pilnu brīvību un dos man ēst.

Bet es biju ieņēmis prātā aplamas domas, kas man sagādāja tikai ciešanas. Tā kā manas acis bija aizsietas, es nemaz nezināju, ka mani ir apstājis ar rungām bruņojies bars, bet tie pēc dotās zīmes uzreiz sāka mani tā dauzīt, briesmīgi kliegdami, ka es, atmetis visus savus viltīgos nodomus, tūdaļ ar visu spēku sāku vilkt un veikli rikšot pa iemīto apļa ceļu.

12. Tik pēkšņa pārmaiņa manos uzskatos izraisīja visos klātesošos vispārējus smieklus. Kad lielākā dienas daļa jau bija pagājusi un es jau biju gluži paguris, man noņēma kakla siksnu, atraisīja no dzirnu akmens un aizveda pie siles. Kaut gan biju nomocījies, sajutu neatliekamu vajadzību atjaunot savus spēkus un aiz bada gandrīz vai miru nost, tomēr iedzimtā zinātkāre nedeva man miera. un. nemaz neaiztikdams man bagātīgi piedāvāto barību, ar sevišķu interesi sāku aplūkot visa šā nepievilcīga uzņēmuma iekārtu.

Varenie dievi, cik nožēlojami ļautiņi tur bija visapkārt! Visa viņu miesa bija pārklāta ar zilām, asiņainām tulznām, skrandainas lupatas drīzāk tikai rotāja vienās brūcēs sadauzīto muguru nekā to sedza, dažiem bija tik īsi apģērba gabali, ka sniedzās tikai līdz cirkšņiem, tunikas visiem tādas, ka miesa spīdēja caur fupatām.

Citiem pierē bija iededzināti dažādi burti, mati līdz pusgalval nodzīti, kājas iekaltas važās, sejas līķu bālumā, acu plakstiņi krāsns svelmē apsviluši,5 acis pašas pusaklas, turklāt visus klāja miltu putekļu kārta pelnu krāsā, gluži kā dūru cīkstoņus, kas sāk cīņu tikai tad, to ķermenis apkaisīts ar smalkām smiltīm.

13. Ko lai es saku par maniem biedriem dzīvniekiem? Ai, kādi gan bija šie vecie mūļi un novārgušie zirgi? Tie stāvēja pie savām silēm un. purnus tur iebāzuši, gremoja pelavas. Kakli visiem bija sapampuši no dzijām, strutojošām vātīm, ļenganās nāsis plaši ieplestas ilgo klepošanas lēkmju dēļ. krūtis siksnu noberztas, sastrutojušas, ribas gandrīz vai kailas no pastāvīgiem sitieniem, nagi riebīgi sakropļoti no mūžīgās iešanas pa apli, āda aprepējusi, kraupaina, visa vienos netīrumos.

Redzot šo baigo manu biedru saimi, sirds man sažņaudzās, iedomājoties, ka ari mani sagaida tāds pats liktenis. Tad es atcerējos agrākā Lūcija laimīgās dienas. Redzēdams sevi grimušu līdz viszemākajai pakāpei, es skumji nokāru galvu. Nekur nekāda iepriecinājuma es nevarēju saskatīt savā moku pilnajā dzīvē. Apmierināta varēja būt tikai mana iedzimtā zinātkāre, jo visi ļaudis, nemaz neieverojot manu klātieni, darīja un runāja brīvi to, ko gribēja.

Ne bez pamata senās grieķu dzejas dievišķais rādītājs6 , gribēdams mums parādīt viru, kas sasniedzis augstāko gudrību, stāsta par Odiseju, kas to panācis, ceļodams pa dažādam zemēm un iepazīdamies ar dažā dām tautām. Arī es pats savu dzīvi ēzeļa ādā pieminu ar dziļu pateicību, jo, pārcietis šai laikā dažādus likteņa pārbaudījumus, neesmu gan sasniedzis gudrības kalngalus, bet tomēr labi iepazinies ar cilvēku dzīvi. Vienu interesantu gadījumu gribu arī jums pastāstīt. Es sāku.

14. Šim dzirnavniekam, kas mani bija nopircis, patiesi labam un ļoti godīgam vīram, bija nekrietna sieva, daudz ļaunāka par visām pārējām sievietēm. Dzirnavnieks tik pacietīgi panesa savas sievas izlaidīgo dzīvi un ģimenes ārdīšanu, ka ari es, Herkuls man liecinieks, bieži vien visā klusībā smagi nopūtos. Šai nelietīgajai sievietei nebija neviena tikuma, bet visi netikumi, jo viņā apvienojās visas nelietīgās īpašības, gluži kā kādā smirdīgā mēslu bedrē: viņa bija ļauna un muļķīga, tā skrēja pakaļ vīriešiem un bija padevusies dzeršanai, tā bija stūrgalvīga un iedomīga, skopa un mantkārīga, tikai netiklībai naudu nežēloja, viņa neieredzēja uzticību un ienīda tikumību.

Viņa nicināja un izsmēja debesu dievus. īstās reliģijas vietā tai bija melīgas un maldīgas iedomas par vienu vienīgu dievu;7 aizbildinādamās ar tukšu un izdomātu paražu Ievērošanu, viņa maldināja visus ļaudis un krāpa savu nelaimīgo vīru, jau rītā agri dzēra tīr- vinu un nodevās nepārtrauktai netiklībai.

15.  Sī nelietīgā sieviete mani vajāja ar apbrīnojamu naidu. Jau pirms gaismas, vēl gulēdama gultā, viņa kliedza, lai jūdzot pie dzirnām nesen pirkto ēzeli. Tikko paspējusi iznākt no savas guļamistabas, tā pavēlēja, lai viņas klātienē iespējami vairāk man sadotu pa ribām. Kad pienāca barošanas laiks un visus dzīvniekus izjūdza atpūtai, viņa lika laist mani pie siles daudz vēlāk. Tāda cietsirdība vēl vairāk pastiprināja manu vēlēšanos novērot viņas rīcību.

Es dzirdēju, ka kāds jauns cilvēks diezgan bieži ierodoties pie viņas guļamistabā. Man ļoti gribējās redzēt viņa seju, bet aizsieto acu dēļ tas nebija iespējams. Ja tās būtu vaļā, tad man nu gan nebūtu trūcis prasmes atmaskot šīs nekrietnās sievietes neģēlīgo rīcību.

Katru dienu jau no paša rīta pie viņas nešķirami sēdēja kāda vecene, starpniece viņas dēkās un pielūdzēju piegādātāja. Vispirms viņas abas no rīta ietur brokastis, pēc tam. iebaudījušas krietnu malku tīrvīna, sāk viena otru iedrošināt un kaldināt ļaunprātīgus plānus, kā piekrāpt viņas nožēlojamo vīru.

Bet es, kaut ari biju ļoti sašutis par Fotidas kļūdu, kas mani ūpja vietā pārvērta par ēzeli, tomēr apmierinājos savā moku pilnā ēzeļa stāvoklī ar to, ka ar savām lielajām ausīm varēju labi sadzirdēt, ko runāja pat diezgan tālu no manis.

16.   Kādā jaukā dienā manas ausis saklausīja šādu šīs nekrietnās vecenes valodu:

«Nu padomā pati, saimniccīt, kādu draudziņu tu bez mana padoma esi iegādājusies! Viņš taču ir pārlieku gauss un bailīgs. Ja tavs pretīgais un riebīgais vīrs mazliet tik saviebj seju, tam jau tūliņ drosme saplok, un ar savu gļēvumu tas nomoka tavu mīlas alkstošo un apkampienu tvīkstošo sirdi. Cik daudz labāks par viņu ir Filesiters! Tas ir jauns, iznesīgs, devīgs, uzņēmīgs.

un ciik labi viņš prot laulāto draugu modrību maldināt! Sai ziņā viņš ir nepārspējams. Viņš ir vienīgais, Herkuls man liecinieks, kas cienīgs iegūt visas daijās matronas, viņš ir vienīgais, ko var pagodināt ar zelta vainagu kaut vai par to, ka tas nesen tik lieliski piemuļķojis kādu greizsirdīgu vīru. Tagad uzklausi un salīdzini, cik dažādi ir pielūdzēji.

17. Tu taču pazīsti kādu Barbaru, mūsu pilsētas dc- kurionu8 , ko tauta viņa īgnā rakstura dēļ dēvē par Skorpionu. Tas savu sievu, kas ir dižciltīga dzimuma un ievērojama skaistule, sarga tik centīgi, ka to gandrīz nemaz neizlaiž no mājas.»

«Kā nu ne, labi pazīstu,» piebilst dzirnavnieka sieva. «Tu laikam domā Arēti. Es ar viņu skolā kopā mācījos.»

«Tātad,» saka vecene, «tu zini arī visu šo gadījumu ar Filesiteru?»

«Nepavisam ne,» tā atbild, «bet ļoti gribu to zināt, un, lūdzu, mīļo māmiņ, izstāsti man visu pēc kārtas!»

Sī lielā pļāpa nekavējoties sāk tā:

«Sim Barbaram reiz katrā ziņā vajadzēja doties tālākā ceļā, bet savas mīļās sievas godu tas gribēja pēc iespējas rūpīgāk sargāt, tāpēc viņš paslepu pie sevis ataicina savu vergu Mirmcku, kas tam bija sevišķi uzticams, un liek tam uzraudzīt saimnieci. Viņš draudēja ar cietumu un ar važām, pat ar moku un kauna pilnu nāvi, ja kāds vīrietis tai pieskartos kaut vai, garām ejot, ar pirkstu. Savus vārdus tas apstiprina ar zvērestu un piesauc visus dievus par lieciniekiem. Atstājis sabaidīto Mirmeku par pastāvīgu sievas pavadoni, viņš bez kādām rūpēm dodas ceļā. Cieši apņēmies izpildīt kunga pavēli, iebaidītais Mirmeks neatļāva savai saimniecei ne soli spert ārpus mājas. Ja viņa vērpa vilnu, tas visu laiku sēdēja klāt; ja viņai pievakarē vajadzēja aiziet uz pirti, kas nu nekādi nebija novēršams, arī Mirmeks iet tai līdz kā pielipis, satvēris tās apmetņa stūri. Tik cītīgi šis vergs pildija savu uzdevumu.

18. Bet no Filesitera modrīgā skatiena nevarēja nekur paslēpties šīs dižciltīgās sievietes skaistums. Jo vairāk viņš dzirdēja cildinām tās godīgumu un runājam par ārkārtigo uzraudzību, jo vairāk viņš bija gatavs darīt visu iespējamo, doties katrās briesmās un izlietot visus līdzekļus, lai tik iekarotu šo māju ar visu tās stingro kārtību.

Pārliecināts, ka cilvēku uzticība nav daudz vērta, un saprazdams, ka nauda atrod ceļu pāri visiem šķēršļiem un zelts var satriekt pat tērauda durvis, viņš, saticis laimīgā kārtā Mirmcku divatā, atklāj tam savu mīlestību pret daiļo sievu un lūdz to palīdzēt šajās mokās, apgalvodams, ka noteikti nolēmis padarīt sev galu, ja visā drīzumā nevarēšot iegūt savu ilgu priekšmetu, un vergam taču tik vienkāršā lietā arī neesot ko baidīties, jo viņš vakara krēslā viens varot ielavīties mājā un drīz atkal nākt atpakaļ. Siem pamatojumiem tas pievienoja vēl ietekmīgāku argumentu, kas ar savu neatvairāmo vilinājumu drīz un galīgi pārvarēja nesatricināmo verga nepiekāpību. Pastiepis roku, viņš parāda tam mirgojošus, jaunus tīra zelta naudas gabalus, no tiem divdesmit bija lemti daiļajai sievai, bet desmit tas piedāvāja vergam pašam.

19.   Mirmeks nodrebēja šausmās par nedzirdēto noziegumu un, aizbāzis ausis, tūliņ aizbēga, tomēr spožais zelts joprojām mirgoja viņa acu priekšā. Kaut gan viņš jau bija tālu un drīz sasniedza savu māju, tas joprojām redzēja brīnišķo zelta mirdzu un šo krāšņumu jau iztēloja par savu īpašumu. Viņš bija pilnīgi samulsis un apjucis, šis nabaga Mirmeks, pretējas jūtas, pretēji apsvērumi, cik grūti gan izšķirties: šeit pienākums, tur zelts, šeit baida mokas, tur vilina bauda.

Beidzot zelta spožums pārvarēja nāves bailes, jo viņš arvien dedzīgāk vēlējās Iegūt spožos naudas gabalus, — pat nakti tie tam nedod miera, to moca dedzinoša alkatība.

Pārvarējis galu galā bailes un atmetis vilcināšanos, viņš pastāsta saimniecei par Filesitera priekšlikumu. Tā izrādījās tikpat vieglprātīga kā visas sievietes un upurē savu tiklību nolādētajam metalam.

Starodams priekā, Mirmeks steidzas pārdot savu uzticību. Ne tikai saņemt naudu, ko viņš sev par sodību bija redzējis, bet pat tai pieskarties viņam likās jau vislielākā laime. Gavilēdams tas ziņo Filesiteram, ka ar lielām pūlēm panācis jaunekļa vēlēšanās piepildīšanos, un tūliņ pieprasa solīto atalgojumu. Zelta naudas gabali nu mirdzēja Mirmeka rokā, kurā pat vara nauda bija retums.

20. Kad jau vēla nakts, Mirmeks dedzīgo pielūdzēju, kas bija rUpīgi aizklājis savu seju, ieved saimnieces guļamistabā.

Tiklīdz ar pirmajiem apkampieniem tic sāka nest tupurus Amoram un tiklīdz kailie cīnītāji sāka iestāties [Veneras karotāju rindās, te pēkšņi gluži negaidot nakts tumsā klauvē pie savas rmājas durvīm laulātais draugs. Kad viņam tūlīt neatver, viņš jau dauza ar akmeni durvis, sauc skalā balsī. Sāda kavēšanās viņam liekas arvien vairāk un vairāk aizdomīga, tas sāk jau draudēt Mirmekam ar moku pilnu nāves sodu.

Bet tas, satraukts par pēkšņi uzbrukušo nelaimi un šausmīgās izbailēs galīgi apjucis, neko prātīgu nespēja sagudrot, beidzot tomēr attapās pateikt, ka atslēgu esot kaut kur rūpīgi noglabājis un tumsas dē] to nevarot patlaban atrast.

Troksni dzirdēja arī Filcsitcrs; ātri uzmetis tuniku, viņš izsteidzās ārā no guļamistabas, bet satraukumā aizmirsa savas sandales. Tad beidzot Mirmeks atrod atslēgu, atver durvis un saņem savu kungu, kas skaļi lādējās, visus dievus piesaukdams, un nokavējoties devās guļamistabā, bet Mirmeks pa to laiku klusītiņām izlaiž Fllcsitcru. Kad tas bija pa durvīm laukā, Mirmeks tās aizslēdza un, juzdamies drošībā, likās gulēt.

21.   Bet, kad Barbars, gaismai austot, atstāj guļamistabu, viņš ierauga zem gultas svešas sandales, kas Filesiteram bija kājās, kad tas nāca pie saimnieces. No šā lietišķā pierādījuma sapratis, kas te īsteni noticis, viņš ne sievai, ne citam kādam saimes loceklim neteica ne vārda un nelika manīt savas sirdssāpes, bet paņēma sandales un paslēpa savā azotē. Mirmcku viņš pavēlēja saviem vergiem saistīt un aizvest uz tirgus laukumu, arī pats, vairākas reizes smagi nopūties, steidzīgi dodas turp, domādams, ka šīs sandales tam palīdzēs noskaidrot, kas naktī bijis pie viņa sievas.

Tā viņi tur iet pa ielu — pa priekšu Barbars, sadusmots, drūmu seju, uzacis saraucis, aiz viņa važās Mirmeks; tas gan nav pieķerts nozieguma vietā, bet, zinādams, ko nodarījis, gauži raud un vaimanā; garāmgājējiem ir viņa žēl, bet līdzēt tie nevar.

Par laimi, īstā laikā tiem pretī nāk Filesiters, kaut gan pavisam citās darīšanās. Viņš ir pārsteigts, bet tūlīt attopas, atceras guļamistabā atstātās sandales, saprot, kas noticis, un zina, ko darīt. Ar savu parasto aukstasinību un attapību viņš, atgrūdis vergus sāņus, piesteidzas pie Mirmeka, dod tam saudzīgu pļauku un nikni kliedz:

«Tu nelieti! Lai tavs kungs un visi debesu dievi, kurus tu piesauc, nepatiesi zvērēdams, tevi soda ar visbriesmīgāko sodu par to, ka tu vakar pirtī man nozagi sandales! To tu esi pelnījis, Herkuls man liecinieks! Patiesi tu esi pelnījis, ka satrūdi šais važās, ka cietumā gaismas vairs neieraugil»

Enerģiskā jaunekļa kritiskajam stāvoklim piemērotā rīcība Barbaru samulsināja, un viņš vieglprātīgi noticēja Filesitera vārdiem. Pārnācis mājās, viņš lika pasaukt Mirmeku, piedeva tam no visas sirds un, iedevis sandales, ieteica nozagto lietu atdot tās īpašniekam.»

22.  Vecene vēl arvien turpināja stāstīt, bet mana saimnieka sieva to pārtrauca: «Cik laimīga ir tā, kurai tik drosmīgs un uzticams draugs! Bet cs, nelaimīgā, esmu sapinusies ar tādu gļēvuli, kam bail pat no dzirnu rūkšanas un no šā kraupjainā ēzeļa.»

«Drīz es tev,» solījās vecene, «sarunāšu mundru un uzticamu pielūdzēju un gādāšu par to, lai viņš noteikti ierodas pie tevis.» Un, apsolījusies vēl pievakarē atgriezties, viņa atstāja guļamistabu.

Dzirnavnieka godīgā sieva nekavējoties sāk gatavot īstas saliju dzīres, filtrē dārgu vīnu,9 cep un vāra. Kad galds bija bagāti klāts, viņa sāk gaidīt savu pielūdzēju gluži kā kādu dievu. Vīra pašlaik nebija mājā, viņš bija viesos pie sava drauga vadmalas vēlēja.

Kad dienas darbi bija jau pabeigti, mani beidzot atbrīvoja no jūga, un es varēju mierīgi atpūsties. B')t, Herkuls man liecinieks, es nepriecājos tik daudz, ka esmu patlaban brīvs no darba, bet vairāk par to, ka tagad ar neaizsietām acīm varēju netraucēts novērot visas nekrietnās sievas mahinācijas.

Saule jau bija nogrimusi Okeāna dzīlē un apgaismoja zemes otrās puses novadus, kad ieradās riebīgā vecene ar neapdomīgo pielūdzēju. Viņš ir gandrīz vēl zēns; viņa neskūtais un gludais vaigs ir tik kārdinošs, ka viņš pats varētu iepriecināt kādu cienītāju. Dzirnavnicce apber to ar neskaitāmiem skūpstiem un tūdaļ lūdz pie bagātīgi klātā galda.

23. Nepaspēja vēl šis jauneklis pielikt pie lūpām pirmo kausu un nogaršot sarīkoto maltīti, kad — daudz ātrāk, nekā gaidīts, — atgriežas vīrs. Tad godīgā sieva, nikni lādēdamās un novēlēdama lauzt tam sprandu, paslēpj savu satraukto un izbailēs nobālējušo pielūdzēju zem abras, kurā mēdza sijāt labību. Tā viņa ar parasto Izmanību noslēpa savu kauna pilno darbu un, neparādīdama ne mazākā satraukuma, vaicā vīram, kāpēc viņš tik atri aizgājis no sava sirdsdrauga mielasta un tik ātri ieradies mājā, un virs, smagi nopūzdamies un noskumis, atbild:

«Es metos bēgt, nevarēdams ilgāk paciest nekrietnās sievas noziedzīgo un nekaunīgo rīcību. Ai labie dievi, kas varēja to domāt par šo sievieti — tik uzticamu, tik atturīgu un prātīgu! Tomēr tā ir notraipījusi sevi ar nenomazgājamu kaunu! Lieciniece man šī svētā dieve Cerera,10 cs arvien vēl negribu ticēt pats savām acīm, ka šī sieviete to varēja izdarīt!»

To dzirdot, nelietīgā sieva kļuva ziņkārīga un, gribēdama izdibināt, kas īsti noticis, sāka neatlaidīgi prasīt, lai tas izstāstot viņai visu no paša gala. Viņa tā mācās virsū, ka vīrs beidzot piekāpās un izpildīja viņas vēlēšanos. Nezinādams pats savu kaunu, viņš tā sāka stāstīt par cita ģimenes nelaimi:

24.  «Mana drauga vadmalas vēlēja sieva,11 kas līdz šim likās nevainojami godīga, ar labu reputāciju un mājas pavarda krietna sargātāja, pēkšņi iedegusies slepenā kaislē pret kādu pielūdzēju. Paslepu tie satikušies jau ilgāku laiku, un pat tieši tai brīdī, kad mēs, pārnākuši no pirts, sēdamies pie mielasta, mana drauga sieva sarīkoja ar šo jauno cilvēku Veneras rotaļas.

Mums negaidot ierodoties, tai satraukumā nekas cits neiešāvās prātā kā savu pielūdzēju paslēpt no kārklu klūgām pītā būrī, kas bija apklāts ar audeklu, kuru balināja ar sēra tvaikiem. Tad, domādama, ka jaunais pielūdzējs paslēpts drošā vietā, viņa gluži mierīgi sezas kopā ar mums pie mielasta galda.

Pa to laiku jaunais cilvēks, saodies kodīgos sēra tvaikus, tik tikko vairs elpoja un šīs vielas stipras iedarbības dēļ sāka bieži šķaudīt.

25.   Kad viņas vīrs pirmoreiz dzirdēja šķaudīšanu, kas atskanēja tai pusē, kur sēdēja sieva, tas domāja, ka viņa ir šķaudītāja, un, kā pieņemts, saka: veselību! Bet šķaudīšana atkārtojas atkal un atkal, un tad viņš saprata, kas te īsti noticis.

Viņš nekavējoties atgrūž galdu, pace) būri un Izvelk no turienes vīrieti, kas tik tikko vairs elpo. Sašutis par tādu negodu, viņš pieprasa zobenu, lai nogalinātu jau mirstošo. Es tikai ar pūlēm viņu atturēju, jo šāda pārsteidzīga soja dēj mums abiem draudētu lielas briesmas. Es viņu pārliecināju, ka viņa ienaidnieks tik un tā gluži bez mūsu vainas drīz būs pagalam sēra spēcīgās iedarbības dēļ.

Viņš beidzot ļaujas pierunāties, bet pārliecināja to vairāk gan kailā īstenība nekā mani argumenti. Tad nesamaņā guļošo jaunekli iznesa no mājas un nolika tuvākajā šķērsieliņā. Bet es paklusām ieteicu viņa sievai un beidzot arī to pierunāju uz kādu laiku atstāt savu māju un apmesties pie kādas paziņas, kamēr rimsies vīra dusmas, jo nevarēja būt šaubu par to, ka tik lielā satraukumā un sašutumā viņš var kaut ko nodarīt kā sev, tā arī savai sievai. Tad, atstājis ar riebumu sirdī tādu draudzības mielastu, es atgriezos mājās.»

26. Dzirnavniekam to stāstot, pārdrošā un nekaunīgā sieviete ņēmās pelt un nozākāt vadmalas vēlēja sievu: viņa esot neuzticama, galīgi zaudējusi godu, vārdu sakot, liels negods visam sieviešu dzimumam, jo aizmirsusi kaunu, kājām mīdījusi kopdzīves pamatus, aptraipījusi sava vīra namu ar netiklības zaņķa neslavu, zaudējusi precētas sievietes cieņu, lai Iegūtu pērkamas sievietes vārdu; beidzot viņa vēl piemetināja, ka tādas sievietes vajadzētu dzīvas sadedzināt.

Slepenībā viņa tomēr bija noraizējusies, ka viņas nedarbs var nākt gaismā, un tāpēc tā ieteica savam vīram iespējami ātrāk doties pie miera, lai tādā kārtā savu pielūdzēju ātrāk atbrīvotu no ieslodzījuma mokām. Bet vīrs, pārnācis no viesībām bez vakariņām un sajuzdams Izsalkumu, laipni palūdza sievai vispirms vakariņas. Sieva salika tūdaļ visu uz galda, kaut gan ne visai labprāt, Jo mielasts bija sarīkots citam.

Bet mani briesmīgi kaitināja šīs nekrietnās sievietes nesenais kauna darbs un pašreizējā nekaunība, un es domāju un gudroju, vai kaut kā nevarētu atsegt un atklāt nekrietno krāpšanu, palīdzēt savam saimniekam un, apgāžot abru, parādīt visiem jauno cilvēku, kas kā bruņurupucis slēpjas zem tās.

27.  Kad es tā biju norūpējies par savam saimniekam nodarīto negodu, dievišķās gādības acis beidzot vērsās pret mani. Vecais, klibais vīrs, kam bija uzticēts rūpēties par mums, veda visu nastu nesēju baru uz tuvējo dīķi dzirdīt, jo bija jau pienācis noteiktais laiks. Tagad man radās vēlamā iespēja atriebties.

Iedams gar abru, es ieraudzīju pielūdzēja pirkstgalus, kurus šaurā abra vairs nevarēja segt. Paspēris soli sānis, es spēcīgi uzminu uz pirkstiem un pilnīgi sašķaidu tos. Neciešamās sāpēs viņš sāk briesmīgi vaimanāt, nomet no sevis abru, un tagad visi varēja redzēt šīs nekrietnās sievas izlaidību.

Nebūdams tomēr visai satraukts par mājas goda laupīšanu, dzirnavnieks ar mierīgu prātu un laipnu smaidu sejā uzrunā drebošo un nobālējušo jaunekli:

«Nebaidies, dēliņ! Es tev nedarīšu nekā ļauna. Es neesmu ne barbars, ne rupjš laucinieks, es tevi neno- bendēšu kā vadmalas vēlējs indīgos sēra tvaikos un neizlietošu pret tik jauku un mīļu zēnu bargos likuma pantus par laulības pārkāpšanu, bet vienkārši dalīšos tevī ar sievu. Es negribu sadalīt ģimenes mantu, bet tikai kopīgi to pārvaldīt, lai bez kaut kādas ķildas un strīdēšanās mēs visi trīs varētu novietoties vienā gultiņā. Ar savu sievu es arvien esmu saticīgi dzīvojis, un mums abiem, kā saprātīgiem cilvēkiem, arvien bija viena un tā pati gaume, bet pareiza taisnības izpratne nepieļauj, ka sievai būtu lielākas tiesības par vīru.»

28.  Kad jaunais cilvēks tik laipni bija izjokots, viņš to veda uz gultu; tas gan negribēja, bet tomēr paklau- sija. Ieslodzījis kādā citā telpā savu krietno sievu, viņš ar šo jaunekli likās gultā un ļoti patīkami atriebās par ģimenes goda laupīšanu.

Tiklīdz mirdzošie saules rati atveda dienu, dzirnavnieks ataicināja divus spēcīgus saimes vīrus, pavēlēja jauno cilvēku stingri saturēt un sadeva tam ar vicu krietni pa sēžamvietu.

«Nelga tāds!» viņš teica. «Tu, tik jauns un svaigs un vēl zēna gados, varēji gan atrast pielūdzējus savai ziedošai jaunībai, bet tagad velcies pie sievām, turklāt vēl brīvām, ārdi likumīgas kopdzīves pamatus un priekšlaicīgi centies iegūt laulības pārkāpēja godu!»

Nostrostējis to ar šiem un citiem līdzīgiem vārdiem un turklāt vēl krietni pārmācījis ar vicu, viņš to izmet pa durvīm, un nu šis drosmīgais mīlētājs ar smagu sirdi steidzas uz mājām. Kaut arī tas bija izglābis savu dzīvību, tomēr tā baltā sēžamvieta nakti un dienu bija pamatīgi apstrādāta. Dzirnavnieks tūliņ pēc tam paziņo sievai par šķiršanos un nekavējoties padzen to no savas mājas.

29. Bet tā, būdama jau pēc savas dabas nelietīga sieviete, turklāt vēl sadusmota un saniknota par negodu, kas gan bija pelnīts, bet tāpēc jo rūgtāks, sāka perināt ļaunus nodomus un izlietot parastos sieviešu paņēmienus. Viņa ar lielām pūlēm atrod kādu vecu, rūdītu raganu, kas ar saviem buramiem vārdiem un citiem māņiem varot panākt visu, ko vien vēloties.

Pierunājusi to ar neatlaidīgām lūgšanām un apbērusi ar dāvanām, viņa lūdz vienu no diviem: vai nu lai vīrs. beidzis dusmoties, no jauna samierinātos ar viņu, vai ari, ja tas nebūtu iespējams, uzlaist tam virsū kādu spoku vai ļaunu garu, kas to nomocītu līdz nāvei.

Tad šī burve, bruņojusies ar debesu varas līdzekļiem, vispirms izlieto savas noziedzīgās prasmes pirmās kārtas Ieročus un grib panākt, lai dzirnavnieks aizmirst apvainojumu un atgrieztos atkal pie savas agrākās

•sievas. Kad tas pavisam neizdodas tā, kā viņa bija domājusi, tā dusmojas uz gariem un ne tikai gaidāmās maksas dēļ, bet ari aiz sarūgtinājuma par neizdošanos, sāk jau prātot par nelaimīgā vīra nogalināšanu un šadā nolūkā uzsūta tam kādas noslepkavotas sievietes ēnu.

30. Varbūt tu, pedantisko lasītāj, pelsi manu stāsti- jumu un vaicāsi: «Bet kā gan tu, pārāk gudro ēzei it, netikdams nekur ārpus dzirnavām, varēji izzināt, ko paslepu, kā tu apgalvo, prātojušas šis sievas?»

Nu tad klausies, kā cs, būdams zinātkārs cilvēks nastu nesēja ēzeļa ādā, izzināju visu, kas tika gatavots mana dzirnavnieka nogalināšanai!

Gandrīz tieši pusdienas laikā pēkšņi dzirnās ieradās kāda sieva līķa bālumā, galīgi novārgusi, ļoti nobēdājusies un noskumusi, kājas tai bija basas, un viņas \ skrandas tikai pa pusei sedza tās kailumu. Pār tās seju nokarājās izspūruši, vaļēji mati, netīri, ar pelniem apbārstīti, iesirmi.

Sī riebekle draudzīgi paņem dzirnavnieku aiz rokas, it kā gribēdama ar viņu vienatnē kaut ko pārrunāt, ieved to guļamistabā un, aizslēgusi durvis, paliek tur ļoti ilgi. Kad bija samalta visa strādniekiem izdotā labība un vajadzēja pieprasīt jaunu, vergi, aizgājuši pie saimnieka, sauca viņu un prasīja izdot darbam papildu devu. Viņi varēja saukt, cik vien gribēja, saimnieks tiem nekā neatbildēja. Tad tie sāka vēl skaļāk saukt un dauzīt durvis, kas bija no iekšpuses aizbultētas. Paredzēdami kādu nelaimi, tie beidzot uzlauza durvis un iekļuva istabā.

Kad viņi tur ienāca, tie nekur neatrada skrandaino sievu, bet pie kadas griestu sijas ar cilpu ap kaklu karājās viņu saimnieks jau gluži bez dzīvības. Vergi izņēma līķi no cilpas un apmazgāja to pēdējo reizi, skaļi raudādami un vaimanādami. Pēc parastiem bēru rītiem viņi to, lielam ļaužu pulkam pavadot, gulda zemes klēpī.

31.   Otrā dienā no tuvējā ciema atsteidzas dzirnavnieka meita, kas nesen bija apprecējusies ar kādu šā ciema iedzīvotāju. Viņa bija tērpusies sēru drānās un, plēsdama vaļējos matus, nepārtraukti dauzīja krūtis ar dūrēm. Viņa jau zināja visu ģimenes nelaimi, kaut gan par to neviens tai nebija stāstījis. Nakti sapnī viņai bija parādījies nelaimīgā tēva tēls, cilpa vēl bija tam ap kaklu, un atklājis visus pamātes nekrietnos noziegumus: gan laulības pārkāpšanu, gan burvestības, gan to, kā viņš nokļuvis pazemes valstībā, spoka nomaitāts.

Ilgi viņa raudāja un vaimanāja, kamēr sanākušie saimes ļaudis to mazliet nomierināja. Svinīgi upurējusi devītā dienā pēc nāves12 pie kapa, viņa pārdod vairāksolīšanā visu savu mantojumu: saimi, mājas iekārtu un> visus mājas dzīvniekus.

Tā untumainais liktenis ūtrupē Izmētāja šo saimniecību visos vējos. Mani nopirka kāds nabadzīgs dārznieks par piecdesmit naudas gabaliem. Viņš izteicās, ka ši cena esot gan augsta, bet viņš cerot kopīgā darbā ar mani sagādāt sev iztiku.

32.   Pati notikumu gaita, man liekas, prasa, lai es jums pastāstītu, kādi pienākumi tagad man bija jaunajā darbā.

Katru rītu agri saimnieks mani apkrāva ar dažādiem dārzājiem un dzina uz tuvējo pilsētu. Kad viņš savu preci bija atstājis pārdevējiem, tas sēdās man mugurā un atgriezās atpakaļ uz savu dārzu. Kamēr viņš tur gan raka, gan laistīja un locīja savu muguru citos darbos, es tīkamā mierā varēju atpūsties.

Bet, zvaigznājiem regulāri ritot, mainījās diena ar dienu, mēnesis ar mēnesi, un gads, atgriezies atpakaļ pie bagātīgās vīnogu ražas un jautrā rudens, virzījās Jau tālāk pretī Mežāža ziemas sarmām.13 Visu laiku lija lietus, pa naktīm bija rasa; es stāvēju zem klajas debess kūtī, kurai nebija jumta, un aukstums mani ļoti mocīja, jo mans saimnieks bija tik nabags, ka nevarēja ne tikai man, bet ari pats sev iegādāties kādu paklāju vai segu. Gulēja viņš kādā zaru būdā, kas varēja dot tikai pavēni.

Tagad es galīgi nomocījos, jo man katru rītu bija jāmīcās pa dubļainiem ceļiem, jāiet ar kailiem nagiem pa asiem ledus gabaliem, un es nevarēju pat savu vēderu piepildīt ar parasto barību. Man un manam saimniekam bija tas pats ēdiens, bet pavisam trūcīgs: veci un negaršīgi salāti, kas bija tā pārauguši, ka kļuvuši līdzīgi nolietotām slotām; tie bija rūgti, jau nomelnējuši un ar satrunējušām lapām.

33. Reiz kāds turīgs vīrs no kaimiņu ciema tumšā nakti, kad nebija mēness, lietū galīgi izmircis un no ceļa nomaldījies, ar savu nogurušo zirgu bija iegriezies mūsu dārzā. Viesmīlīgi uzņemts un, ievērojot mūsu apstākļus, dabūjis ne jau nu greznu, bet nakts mieram pietiekamu pajumti, viņš, gribēdams izrādīt pateicību viesmīlīgajam mājastēvam, apsolīja tam no savas saimniecības dot mazliet labības, eļļas un pat vēl divas krūkas vīna. Mans saimnieks nekavējoties sameklē maisu labībai, tukšus ādas maisus vīnam un, sēdies bez segliem man mugurā, dodas sešdesmit stadiju garā ceļā.

Veikuši šo ceļu, mēs nonākam mūsu viesa lauku īpašumā, kur laipnais mājastēvs manu saimnieku ielūdza garšīgās pusdienās. Kamēr viņi abi, saskandinādami pildītos kausus, ēd un sarunājas, pēkšņi notiek pavisam dīvaina lieta. Pa pagalmu skraidīja kāda vista un, atšķīrusies no pārējām, ar parasto kladzināšanu vēstīja, ka vēlas dēt olu. Saimnieks paskatījās uz to un sacīja:

«Kāda tu uzticama kalponltc un laba dējēja! Tu jau tik ilgi, katru dienu dēdama, sagādā mums pārtiku! Arī tagad, kā redzu, tu gribi sagādāt mums uzkožamo.» Tad viņš vēl piebilst: «Klau, zēn! Noliec tur kakta grozu, kurā vistas mēdz dēt!»

Kalps nekavējoties izpildīja saimnieka rīkojumu, be?. vistai, kas nonicināja ierasto dēšanas vietu, pie pašām, saimnieka kājām notika priekšlaicīgas dzemdības, kas visus ļoti satrauca. Tā neizdēja vis olu, kā varēja to sagaidīt, bet gan īstu cāli ar spalvām, nagiem un acīm; tas jau varēja pat pīkstot un skriet pakaļ savai mātei.

34.  Drīz pēc tam notika vēl dīvaināks brīnums, kas visus vēl vairāk pārbaidīja. Tieši zem paša galda, uz kura vēl atradās brokastu atliekas, atvērās zeme, un no plaisas sāka plūst spēcīga asins strūkla un nošļāca galdu ar asins traipiem. Tai pašā mirklī, kad visi aiz šausmām kā sastinguši brīnās par dievišķā brīdinājuma zīmēm, uznāk kāds augšā no vīna pagraba un paziņo, ka viss vīns, kas nopildīts mucās, sasilis un sācis vārīties, gluži ka uz stipri sakurtas uguns. Tad parādījās arī kāda zebiekste, kas zobos vilka nokostu čūsku; no> ganu suņa mutes pēkšņi izlēca zaļa vardīte, bet šim pašam sunim, kas turpat stāvēja, uzbruka auns un, ar zobiem sagrābis to aiz kakla, nokoda ar vienu pašu kodienu.

Visas šīs šausmīgās zīmes pašu saimnieku un visus- saimes ļaudis ārkārtīgi pārbaidīja. Ko iesākt? Ko darīt? Kam no debesu dieviem ziedot vairāk, kam mazāk, lai remdētu viņu dusmas? Cik un kādus salīdzināšanas- upurus vajadzētu nest?

35.  Kamēr visi, šausmīgi satraukti, gaida ārkārtīgas- briesmas, atskrien kāds vergs un ziņo saimniekam par drausmīgu nelaimi.

Mūsu saimniekam bija trīs pieauguši dēli, ar kuriem, tas ļoti lepojās. Tie bija krietni jaunieši un arī labi izglītoti. Jau ilgu laiku viņiem miļš draugs bija kāds nabadzīgs kaimiņš, kam piederēja neliela mājiņa. Viņa īpašums robežoja ar lielu latifundiju, kas piederēja varenam un bagātam vīram, vēl jaunam gados; paļaudamies uz savu dižciltīgo dzimumu, tas darīja, ko vien; gribēja, jo pilsētā tam bija daudz atbalstītāju. Ar savu;

nabadzīgo kaimiņu tas bija naidā, viņa aitas un kazas tas maitāja nost, nolaupīja viņa vēršus un nomīdīja vēl nenobriedušo labību.

Kad viņš savu kaimiņu jau bija pilnīgi izputinājis, tas beidzot nolēma atņemt viņam arī zemi. Iesācis pret nabadzīgo vīru kādu nenozīmīgu robežstrīdu, tas vēlāk pieprasīja visu zemi. Šis zemkopis vispār nebija no drosmīgajiem, un bagātnieks gandrīz visu viņam Jau bija atņēmis, bet, gribēdams paturēt no savu tēvu īpašuma vismaz kapa tiesu, viņš, ļoti noraizējies, aicina par lieciniekiem robežu jautājumā vairākus savus draugus. Ieradās arī mūsu saimnieka trīs dēli, lai kaut cik palīdzētu savam draugam šai grūtajā brīdī.

36. Bet varmācīgais bagātnieks nemaz neizbijās un nenokaunējās no sanākušajiem pilsoņiem, viņš neatteicās no savām prasībām un izturējās ļoti augstprātīgi. Kad nabadzīgā draugi mierīgi izklāstīja savu viedokli, sargādamies viņu aizskart, tas pēkšņi iekaist dusmās un zvēr pie savas un savu tuvinieku dzīvības, ka viņa dēļ visi šie liecinieki un samierinātāji varot iet ratā, viņš pavēlēšot saviem vergiem sagrābt šo kaimiņu aiz apkakles un izmest no mājas — jo tālāk, jo labāk — un turklāt nekavējoties.

To dzirdot, visi klātesošie ļoti sašuta. Tad viens no trim brāļiem nekavējoties un gluži vaļsirdīgi atbildēja, ka velti tas, paļaudamies uz savu bagātību, draudot īsti kundziskā augstprātībā, jo arī nabadzīgos pret bagātnieku varmācību sargājot taisnīgie likumi.

Kā eļļa liesmai, kā sērs ugunij, kā fūrijai pātaga15 bija jaunekļa vārdi šim varmākam. Neprātīgās dusmās viņš draudēdams kliedz, lai viņi ejot kārties ar visiem saviem likumiem; tad viņš pavēlēja niknos un lielos ganu suņus, kas sargāja māju, bija paraduši aprit laukos maitas un pie gadījuma uzbrukt arī garāmgājējiem, palaist vaļā un rīdīt ar tiem sava pretinieka draugus, lai suņi tos saplēstu. Tiklīdz suņi dzirdēja ganu parasto pucināšanu un rīdīšanu, tie, briesmīgi riedami, nikni uzbrūk šiem nabaga ļaudīm, kož un plēš, un saplosa gabalos, nesaudzē arī tos, kas bēg, bet plosa vēl niknāk.

37.  Tad izbiedēto un bēgošo Jaužu drūzmā jaunākajam no mūsu trim brāļiem aizķērās kāja aiz akmens, tas pakrīt, un viņu plosa saniknotie un satracinātie suņi.

Kad pārējie brāli dzirdēja nelaimīgā vaimanas, tie steidzas viņam palīgā un, aptinuši kreiso roku ar apmetni, mēģina, sviežot ar akmeņiem, padzīt suņus un glābt brāli. Bet viņi nespēja niknos suņus ne padzīt, ne pieveikt, un nelaimīgo jaunekli tie uz vietas saplosīja, bet mirstot viņš vēl paspēja izsaukties, lai tie atriebjot nelietīgajam bagātniekam sava jaunākā brāja nāvi.

Tad abi vecākie brāli, nedomādami par glābšanos, kaut gan, Herkuls man liecinieks, tā vēl bija iespējama, uzbrūk bagātniekam neprātīgā niknumā un ar svelošu naidu sirdīs to apmētā ar akmeņiem. Bet šim asinskārajam slepkavam jau bija pieredze šādās lietas, tas svieda ar šķēpu un ietrieca to vienam no brāļiem krūtis, tomēr nogalinātais jauneklis tūlīt nesaļīma, jo šķēps izurbās tam cauri, iedūrās viņam aiz muguras dziji zemē un šķēpa kāts noturēja ķermeni gaisā.

Te kads liela auguma un spēcīgs vergs naca šim slepkavam palīgā un, sparīgi atvēzēdamies, svieda iztālēm trešajam brālim ar akmeni, bet kjūdoties akmens neķēra vis labo roku, kā bija domāts, bet tikai šās rokas pirkstu galus un nenodarīja nekā [auna.

38.  Sis atgadījums deva atjautīgajam jauneklim zināmu cerību atriebties. Izlikdamies, ka labā roka tam sakropļota, viņš skaļi sauc sava brāļa slepkavam:

«Priecājies tagad par visas mūsu ģimenes bojā ejul Mielo savu neremdināmo cietsirdību ar triju brāļu asinīm! Triumfē par savu kaimiņu nogalināšanu! Bet

tomēr iegaumēl Lai tu arī piesavinātos nabadzīgo īpašumus citu pēc cita un aizvirzītu savas robežas tālāk un tālāk, tomēr tev galu galā būs kāds kaimiņš. Un ja tikai šī roka nelabvēlīgā likteņa dēļ nebūtu galīgi sakropļota, tā tev nekavējoties nocirstu galvu!»

Vēl vairāk saniknots par šādu izsmieklu, nekrietnais bandīts uzbrūk ar kailu zobenu nelaimīgajam jauneklim, lai to nogalinātu, bet šoreiz viņš atrada pretinieku, kas nebija vājāks par viņu pašu. Pilnīgi negaidot jaunais cilvēks tam uzbrūk, satver tā labo roku, izrauj zobenu un ar vairākiem spēcīgiem cirtieniem izbeidz šī bagātnieka nekam nederīgo dzīvi, bet pats, negribēdams krist piesteigušos vergu rokās, nekavējoties pārgriež sev rīkli ar zobenu, kura asmens bija notriepts ar ienaidnieka asinīm.

So nelaimi vēstīja brīnišķīgās zīmes, šo nelaimi paziņoja vēstnesis nelaimīgajam saimniekam. Tad vecais virs, ko liktenis bija tik bargi piemeklējis, nebilda ne vārda, pār viņa vaigiem nenoritēja pat neviena klusa asara, bet viņš satvēra nazi, ar ko tikko kā saviem mielasta biedriem bija sadalījis pēdējo reizi maltīti, un, sekodams sava nelaimīgā dēla paraugam, pārgrieza sev vairākās vietās rīkli, un, uz galda saļimdams, noskaloja briesmīgo asiņu traipus ar svaigu asiņu straumi.

39. Manu dārznieku ļoti apbēdināja šīs ģimenes liktenis, kas to bija sagrāvis tik īsā laikā; smagi nopūties par savu neveiksmi, brokasta vietā atradis tikai asaras, viņš nekavējoties sēdās man mugurā un devās tukšām rokām atpakaļ pa to pašu ceļu.

Arī atgriešanās mums bija neveiksmīga. Mēs ceļā satiekam kādu liela auguma vīru; kā varēja spriest pēc apģērba un izturēšanās, tas bija leģiona kareivis. Viņš bargi un augstprātīgi vaicā, kurp vedot šo ēzeli bez nastas. Bet mans dārznieks, vēl nobēdājies un noskumis un latīņu valodu neprazdams, jāja klusēdams tālāk. Savā kareivja iedomībā uzskatīdams klusēšanu par apvainojumu, leģionārs sita tam ar savu vīnkoka spieķi, kas viņam bija rokā, un nogrūda no manas muguras.

Tad dārznieks pazemīgi taisnojas, ka viņš, neprazdams latīņu valodu, nevarot arī saprast, ko kareivis teicis. Nu kareivis atkārto savus vārdus grieķiski un saka:

«Uz kurieni tu ved šo ēzeli?»

Dārznieks atbild, ka dodas uz tuvējo pilsētu.

«Bet man,» tas atbild, «ēzelis ir vajadzīgs, jo tam kopā ar pārējiem nastu nesējiem jāpārved no kaimiņu pilsētas mana komandiera mantas.»

Un kareivis tūliņ satver mani aiz pavadas un ved sev līdzi. Bet dārznieks, noslaucījis seju, kas tam no sitiena asiņoja, lūdza karavīru, piesaukdams visu, kas viņam ir, ir bijis un būs mīļš un dārgs, būt cilvēcīgam un žēlīgam.

«Sis pats ēzelītis,» viņš sacīja, «ir slinks un stūrgalvīgs, turklāt tas slimo ar riebīgo krītamo kaiti; viņš man no tuvējā dārza var atnest tikai dažas riekšaviņas sakņu un tad jau aiz noguruma ir pilnīgi bez elpas, nav nemaz ko domāt, ka tas būtu derīgs, ja gadītos nest ko smagāku.»

40. Bet drīz dārznieks saprata, ka ar šādu lūgšanos neko nepanāks un ka viņam pašam var klāties slikti, jo karavīrs ar katru mirkli kļuva niknāks un jau cilāja savu spieķi, lai ar tā resno galu gāztu viņam pa galvu. , Tagad bija jārīkojas citādi. Izlikdamies, ka grib, žēlastību lūdzot, apkampt tā ceļus, viņš noliecās un metās zemē, satvēra kareivja kājas, pacēla viņu un notrieca ar sparu zemē. Mans saimnieks nu nekavējoties ņemas apstrādāt tā galvu, rokas un ribas gan ar dūrēm, gan ar elkoņiem, gan ar zobiem, gan ar akmeni, kas tam gadījās pie rokas.

Nogāzts pēkšņi uz muguras zemē, kareivis nespēja ne pretoties, ne aizsargāties, bet tikai draudēt, ka ar savu zobenu, tiklīdz tiks augšā, to sakapās gabalu gabalos. Dzirdēdams šos draudus, dārznieks paķer viņa plato zobenu, aizmet to tālu projām un sāk viņu dauzīt vēl stiprāk.

Notriekts zemē un stipri sadauzīts, kareivis neredzēja cita glābiņa kā izlikties, ka ir jau pagalam. Tad dārznieks paņēma viņa zobenu, sēdās man mugurā, ātri devās tieši uz pilsētu un, neiegriezies pat apraudzīt savu dārziņu, apstājas pie kāda sava drauga.

Izstāstījis tam visu, viņš sirsnīgi lūdz palīdzēt šai bīstamajā brīdi un paslēpt to ar ēzeli divas vai trīs dienas, kamēr to vairs nemeklēs, jo viņam draudot nāves sods. Tas nebija aizmirsis seno draudzību un labprāt apsolījās viņam palīdzēt. Tad viņi abi sasēja man kājas un pa kāpnēm mani uzvilka otrā stāvā, bet pats. dārznieks palika apakšā drauga darbnīciņā un noslēpās tur kādā tīnē, kurai uzlika vāku virsū.

41. Bet kareivis, kā to vēlāk dabūja zināt, beidzot pieceļas kā pēc smagām paģirām, viņš tikko turas uz kājām, un nav viņam tādas vietas, kas nebūtu sadauzīta un nesāpētu. Balstīdamies uz spieķa, viņš ar lielām pūlēm nokļūst pilsētā, bet par dabūto kāvienu nevienam nekā nesaka, kaunēdamies par savu vājumu un nevarīgumu, tikai vēlāk, saticis dažus savus biedrus, viņš tiem pastāsta par notikušo.

Tie nolēma, ka kādu laiku viņam nekur nav jārādās un jāpaliek teltī, jo tam draudēja vēl arī sods par zobena pazaudēšanu, kas tika kvalificēta par kareivja zvēresta pārkāpšanu. Viņš biedriem mūs sīki aprakstīja, un tie apsolījās darīt visu, lai mūs uzmeklētu un sodītu.

Drīz vien mūsu kaimiņu vidū radās kāds nodevējs, kas norādīja, kur esam noslēpušies. Tad karavīra biedri dodas pie attiecīgiem amatvīriem un iesniedz izdomātu ziņojumu, ka viņi ceļā pazaudējuši ļoti dārgu sava prefekta sudraba trauku, bet kāds dārznieks to atradis un, negribēdams atdot, slēpjoties pie sava drauga.

Tiklīdz šiem amatvīriem ienāca norādījums par zaudēto lietu un tie dabūja zināt arī cietušā prefekta vārdu, viņi ieradās pie mūsu mājas vārtiem un oficiāli pieprasīja mūsu saimniekam izdot tos, ko viņš — kas ir skaidrāks par skaidru — paslēpis, pretējā gadījumā viņam draudot kriminālatbildība. Bet mūsu saimnieks par to nemaz neuztraucas un, domādams tikai par sava drauga glābšanu, kas viņam bija uzticējies, neatzīstas par vainīgu, un noteikti aizrāda, ka jau vairākas dienas šo dārznieku nav nemaz redzējis, karavīri turpretī tikpat noteikti apgalvo, piesaukdami paša ķeizara vārdu, ka vainīgais slēpjoties šeit un nekur citur. Mūsu saimnieks savukārt stūrgalvīgi visu noliedz. Tad amatvīri nolēma māju izkratīt.

Tagad mājā sanāk liktori un citi tiesas kalpotāji, kuriem uzdots rūpīgi izkratīt visus kaktus. Pēc kratīšanas tie ziņo, ka nav neviena atraduši un ka pat ēzelis nav redzēts.

42. Nu abas puses sāk vēl dedzīgāk strīdēties. Karavīri apgalvoja, ka viņi ir pilnīgi pārliecināti, ka mēs esam šeit paslēpušies, un piesauca ķeizara vārdu, bet mūsu saimnieks visu noliedza, piesaukdams dievus par lieciniekiem.

Dzirdēdams šo strīdēšanos, lielo troksni un kņadu, es, būdams vispār ziņkārīgs un nekaunīgs ēzelis, izstiepu kaklu un izbāzu savu purnu pa kādu logu, gribēdams redzēt, kas tur īsti notiek.

Sai brīdī kāds no karavīriem pēkšņi ierauga manu ēnu un uzaicina visus apskatīt to savām acīm. Tūlit sacēlās liels troksnis. Daži nekavējoties dodas pa kāpnēm uz augšu, sagrābj mani un velk kā gūstekni lejup.

Nevilcinādamies vairs ne brīdi, liktori tagad rūpīgāk visu apskata, beidzot attaisa arī tīni, atrod tur nelaimīgo dārznieku, izved ārā un nodod amatvīriem. Tie dārznieku ved uz pilsētas cietumu, kur viņu sagaida nāves sods. Bet par mani visi smējās un cits citam stāstīja, kā es izbāzis savu purnu pa logu. Tā radās paruna par ēzeļa purnu un ēnu.

DESMITA GRĀMATA

Kas notika ar manu dārznieku'otrā dienā, es īsti nezinu; bet tas pats kareivis, kas savas lielās bezkaunības dēļ dabūja pamatīgu kāvienu, izveda mani no sta||a un, nevienam neko neiebilstot, aizveda projām. No savas telts — tā man vismaz likās — viņš mani, apkrautu ar savām mantām, īsti kareiviski izgreznotu un apbruņotu, dzen tālāk pa eeju. Man bija jānes ne tikai spoži mirdzošā bruņu cepure un vairogs, kas mirdzēja spožāk par visu citu, bet ari šķēps ar ļoti garu kātu. Šķēpu viņš, protams, rūpīgi novietoja pašā redzamākajā vietā un visu saiņu virsū ne jau nu tāpēc, ka to prasītu noteikumi, bet gan nabaga ceļa gājēju Iebaidīšanai.

Pēc ne visai grūta pārgājiena pa lauku ceļiem mēs nonākam pie kādas nelielas pilsētiņas un neiegriežamies vis viesnīcā, bet dekuriona namā. Kareivis tūlīt mani nodeva kāda verga kopšanā, bet pats nekavējoties dodas pie sava priekšnieka, kuram bija padoti tūkstoš karavīru.

2. Dažas dienas pēc mūsu Ierašanās šai apvidū notika kāds ārkārtīgi šausmīgs un neģēlīgs noziegums. Es to tagad atceros un uzņemu savā grāmatā, lai arī jūs lasītu.

Mūsu viesnīcas saimniekam bija jauns, labi izglītots dēls, kas tāpēc it visur bija ieredzēts savas godprātības un pieklājības dēļ; arī tu, lasītāj, vēlētos tādu dēlu. Māte tam sen jau bija mirusi, un tēvs apprecējās ar kādu citu. Tā kā viņš bija apprecējis citu, tam piedzima arī otrs dēls, kas jau bija sasniedzis divpadsmito dzīvības gadu.

Pamāte sava vīra namā kļuva noteicēja gan vairāk sava skaistuma, nekā sava rakstura īpašību dēļ. Vai nu viņa bija jau no dabas samaitāta, vai arī pats liktenis to bija iegrūdis šajā kaunā, bet tā savas acis bija metusi uz padēlu. Tātad, mīļo lasītāj, tagad sagatavojies, ka tu lasīsi traģēdiju, bet ne komēdiju un šoku vietā apausi koturnus!1

Kamēr kaisle vēl bija sākumā un mazais Kupidons sniedza tai pirmo barību, šī sieva ar saviem vājiem spēkiem spēja pārvarēt visā klusībā šo kauna pilno tieksmi. Bet, kad viņas sirds dega neprātīgās liesmās, tā pilnīgi pakļāvās ekstāzē līksmojošam Amoram, bet, lai slēptu, ka ievainota ir sirds, viņa izliekas slima. Nevienam nav noslēpums, ka ārējās pazīmes kā slimiem, tā mīlētājiem ir gluži līdzīgas: bāla seja, gurdas acis, ceļos nespēks, nakti nemierīgs miegs un sāpīgas nopūtas. Varēja domāt, ka šīs sievietes nemieru rada tikai drudža karstums, ja tā nebūtu arī raudājusi.

Ai, cik ārsti gan vēl maz zina! Tie neizprot, ko nozīmē, ja cilvēkam paātrināts pulss, bieži mainās sejas krāsa, apgrūtināta elpošana, ja slimnieks nepārtraukti grozās no vieniem sāniem uz otriem! Ai labie dievi, nemaz nevajag būt pieredzējušam ārstam, bet vajag tikai kaut cik pazīt mīlas kaisli, lai varētu saprast, kas notiek ar cilvēku, ja kāds kvēlo, bet drudža tam nav.

3. Tātad, nevarēdama vairs panest kaisles mokas, viņa pārtrauc līdzšinējo ilgo klusēšanu un liek pie sevis aicināt padēlu. Cik labprāt viņa, ja tas būtu iespējams, to nesauktu šajā vārdā, lai nebūtu viņa priekšā jāsarkst! Jauneklis nekavējoties izpildīja savas slimās pamātes pavēli. Saraucis nopietni grumbās pieri kā sirmgalvis, viņš dodas guļamistabā, jo grib būt paklausīgs, kā arvien, sava tēva sievai un sava brāļa mātei.

Nomocījusies un pagurusi ilgas klusēšanas dēļ, viņa tomēr vēl vilcinās, vēl svārstās un šaubās, viņa atrod par nederīgiem vārdus, kurus šai sarunai bija atradusi par visnoderīgākiem, viņa nezina, kā iesākt, viņas pienākuma apziņa vēl pretojas. Arvien vēl neko ļaunu nenojauzdams, jauneklis ar noliektu galvu godbijīgi vaicā par pamātes ciešanu cēloni.

Tagad nu viņai ir atkal drosme izmantot liktenīgo izdevību, kad tā palikusi ar padēlu divatā. Asarām plūstot pār vaigiem, viņa, aizsegusi seju, īsos vārdos un trīcošā balsī žēlojas padēlam:

«Viss manu tagadējo ciešanu cēlonis un sākums un arī vienīgais glābiņš un palīdzība esi man tikai tu viens! Tavas acis caur manām acīm ir iespiedušās līdz pašiem sirds dziļumiem un tur sakūrušas spēcīgu Jiesmu. Iežēlojies par mani, kas tevis dēļ iet bojā! Godbijība pret tēvu lai tevi nebaida, jo tu izglābsi viņam sievu, kas citādi ir noteikti nolēmusi mirt. Tavos sejas pantos es redzu tava tēva tēlu, man ir tiesība tevi mīlēt! Esi bez rūpēm, mēs šeit esam pilnīgi vieni! Tavā rīcībā ir brīvs laiks, kas ļauj tev remdēt manas sirds ilgas, jo tas, ko neviens nezina, tikpat kā nav noticis!»

4. Sī pēkšņā nelaime jaunekli galīgi satrieca. Kaut gan pašā pirmajā mirklī tāds noziegums viņam iedvesa šausmas, tomēr viņš nolēma neiedzīt pamāti izmisumā, tūlīt un pārāk asi to noraidot, bet viņu nomierināt ar piesardzīgi dotu tukšu solījumu un tā izpildīšanas atlikšanu. Viņš tai laipni solās un noteikti ieteic būt paļāvīgai un rūpēties par savu veselību, kamēr kāds tēva ceļojums viņiem dotu brīvāku iespēju savas vēlēšanās piepildīt, tā viņš runā un steidzas pazust no pamātes acīm.

Būdams pārliecināts, ka tik liela ģimenes nelaime sevišķi rūpīgi apsverama, viņš tūliņ dodas pie sava pieredzes bagātā audzinātāja, droša un uzticama cilvēka. Pēc ilgākas apspriedes viņi par visnoderīgāko atrada pēc iespējas ātrāk bēgt no negaisa, kas liktenīgi tu-vojas.

Bet šī sieviete nespēja panest pat mazāko vilcināšanos. Viņa izdomā kādu ieganstu un apbrīnojami attapīgi pierunā savu vīru, lai tas nekavējoties dodas uz saviem attālākajiem lauku īpašumiem. Kad tas bija aizceļojis, viņa, domādama, ka ilgi lolotās cerības tūliņ piepildīsies, nepacietīgi pieprasa, lai jauneklis ierodas pie tās un pilda savu solījumu. Bet tas kādu laiku drīz viena, driz otra iegansta dēļ izvairās no neķītrās satikšanās.

No pretrunīgiem paskaidrojumiem par neierašanās iemesliem viņa skaidri saprot, ka jauneklis liedzas pildīt savu solījumu. Tad viņas noziedzīgā mīla ar bīstamu ātrumu pārvēršas par vēl noziedzīgāku naidu.

Tā nekavējoties izrauga sev par palīgu kādu nelietīgu, uz katru neģēlīgu darbu spējīgu vergu, ko bija saņēmusi pūrā no sava tēva, un apspriežas ar viņu par saviem noziedzīgajiem nolūkiem. Viņi neko labāku nevar izdomāt kā nomaitāt nelaimīgo jaunekli; pamate tūdaļ sūta šo bendesmaisu sameklēt un sagatavot ātri iedarbīgu indi. Vergs to rūpīgi piejauc vīnam, lai varētu nogalināt pilnīgi nevainīgo padēlu.

5. Kamēr abi nelieši apspriežas, kad visērtāk pasniegt saindēto vīnu, pēc rīta nodarbībām skolā pārnāk mājās jaunākais brālis, nekrietnās sievietes īstais dēls. Pēc brokastīm, zēns sajūt slāpes un, atradis kausu ar vīnu, kam bija piejaukta inde, viņš to iztukšoja vienā paņēmienā, nenojauzdams nekā ļauna.

Izdzēris brālim sagatavoto nāves dzērienu, viņš tūliņ nokrīt bez elpas, bet viņa audzinātājs, pārsteigts par pēkšņo zēna nāvi, sāk skaļi kliegt un sasauc visu mājas saimi. Nebija šaubu, ka zēns miris no», kāda saindēta dzēriena. Ikviens no klātesošiem izteica dažādas aizdomas, kas īsti izdarījis šo šausmīgo noziegumu. Bet cietsirdīgo pamāti, īstu ļaunas pamātes paraugu, nemaz neaizkustināja ne dēla nāve, ne pašas nozieguma apziņa, ne ģimenes nelaime, ne ,vīra izmisums, bet tā savas ģimenes nelaimi izlietoja, lai jo drīzāk atriebtos padēlam.

Viņa tūliņ sūta vēstnesi vīram, kas bija ceļā, lai tam paziņotu par mājās notikušo nelaimi. Kad nelaimīgais tēvs steigā atgriežas no sava ceļojuma, tā nedzirdētā nekaunībā apgalvo, ka viņas dēls miris no padēla indes. Tā apgalvojot, tā nebija daudz melojusi, jo viņas pašas dels bija aizsteidzies priekšā un izdzēris jauneklim domāto indi, bet tā vēl izdomāja, ka padēls tāpēc nogalinājis jaunāko brāli, ka viņa nav gribējusi padoties tā nekrietnajai kaislībai, kaut gan tas mēģinājis vir;.u piespiest.

Vēl neapmierināta ar šiem šausmīgajiem meliem, viņa piemetināja, ka padēls viņu piedraudējis nogalināt ar zobenu, jo tā atklājusi viņa noziegumu. Neizsakāmās sāpēs nelaimīgais tēvs redz, ka zaudējis abus dēlus. Jaunākais jau mirstamā gultā, bet vecākajam noteikti bija paredzams nāvessods par asinsgrēku un slepkavību. Vēl jāpiebilst, ka sirsnīgi mīlētās sievas liekulīgā vaimanāšana tēvā radīja rūgtu naidu pret paša dēlu.

6. Tiklīdz bija izpildīts svinīgais rituāls un dēls guldīts zemes klēpī, nelaimīgais tēvs, apbēris ar pelniem savus sirmos matus un vēl arvien raudādams, tieši no viņa kapa steidzīgi dodas uz pilsētas laukumu. Nenojauzdams savas nekrietnās sievas viltu, viņš šeit gan raud, gan lūdz, krīt pat dekurionu priekšā ceļos un neatlaidīgi pieprasa sodīt savu tagad jau vienīgo dēlu, jo tas esot izdarījis asinsgrēku, apgānīdams sava tēva laulības gultu, esot slepkava, jo noindējis savu brāli, esot bandīts, jo piedraudējis nogalināt savu pamāti.

Ar savām asarām viņš panāca, ka dekurioni un visa tauta tā viņu nožēloja, tā juta viņam līdz, ka sašutuši pieprasīja atmest visu garlaicīgo tiesas izmeklēšanas procedūru, neuzklausīt vairs nevajadzīgos sūdzētāja pierādījumus un atbildētāja jau iepriekš izdomātos viltīgos sagudrojumus, bet šo tautas atkritumu sodīt ar tautas lēmumu, nomētājot ar akmeņiem.

Bet amatvīri saprata, cik bīstams viņiem pašiem var būt šāds sašutums, jo no tā, kaut arī sākumā tas būtu mazs, var izcelties dumpis un sabiedriskās iekārtas sabrukums, tāpēc tie sāk gan atrunāt dekurionus, gan nomierināt tautu, aizrādīdami, ka tiesas procesam jānotiek pēc likuma un senču paražām, lai, apsverot abu pušu pamatojumus, iznestu juridiski pamatotu spriedumu un nevienu cilvēku nenotiesātu bez izmeklēšanas, ka tas notiek barbaru zemēs, kur valda mežonīga cietsirdība un tirāniska patvaļa, un lai pilnīga miera laikā nākošām paaudzēm neatstātu par mantojumu šādu drausmīgu precedentu.

7. So prātīgo padomu visi atzina par labu. Nekavējoties dod rīkojumu heroldam, lai tas pilsētas tēvus aicina uz kūriju. Kad tie ikviens pēc amata pakāpes ieņēma savas vietas, atkal atskan herolda balss, un pirmais iznāk sūdzētājs. Tad beidzot izsauc un ieved apvainoto, un, ievērojot Atēnu areopaga tiesas likumus,2 herolds aizrāda partiem nerunāt nekā lieka un ncapelēt pie tiesas līdzjūtības.

Kā tas viss noticis, to es dabūju zināt no daudzām Jaužu sarunām. Bet ar kādiem izteicieniem uzbrucis apvainotājs, kā taisnojies apsūdzētais, kādas vispār bijušas partu debates, par to man tiešām nav nekādu ziņu, jo es tur nebiju klāt, bet stāvēju pie siles un nevaru jums stāstīt to, ko nezinu. Ko es skaidri zinu, to arī šeit uzrakstu.

Kad bija beidzies partu disputs, tiesa nolēma, ka apvainojumi pamatojami ar noteiktiem pierādījumiem un nav pieļaujams, ka tik svarīgā lietā tiesas spriedums dibinātos tikai uz aizdomām, tāpēc vajagot katrā ziņā izaicināt vergu kā galveno liecinieku, kas vienīgais acīm redzot zinot, kā viss tas noticis.

Bet šo bendesmaisu nemaz nesatrauca ne iztiesājamās lietas svarīgums, ne ļaužu pilnā kūrija, ne arī vainas apziņa, un tas sāk klāstīt savus izdomājumus kā neapšaubāmu patiesību.

Jā, šis jaunais cilvēks aiz sašutuma, ka pamāte to noraidījusi, esot aicinājis viņu pie sevis un, lai tai atriebtos par šādu apvainojumu, licis noindēt tās dēlu, apsolot bagātīgi atlīdzināt par klusēšanu, bet nepaklausības gadījumā piedraudējis viņu pašu nogalināt. Padēls ar savām rokām sagatavoto indes dzērienu iedevis viņam, bet pēc tam paņēmis to atpakaļ, jo domājis, ka viņš varētu neizpildīt uzdevumu un kausa saturu paturēt kā lietišķu pierādījumu, un tāpēc vēlāk indi iedevis zēnam pats.

Tas viss, ko tiesā teica šis nelietis ar liekuļotām bailēm, šķita pavisam ticams. Pēc viņa nopratināšanas lietas izmeklēšana bija pabeigta.

8.  Nebija neviena no dekurioniem, kas būtu labvēlīgs pret jaunekli, jo acīm redzot vaina bija pierādīta, un atlika tikai izlemt un iešūt viņu maisā.3

.Vajadzēja vairs tikai pēc senču paražām bronzas urnā iemest vienādus lēmumus, jo visi balsošanas plāksnītē rakstīja vienu un to pašu. Kad balsis bija saskaitītas, tad arī apsūdzētā liktenis bija izšķirts, nekas vairs nebija grozāms un vara par tā dzīvību nodota bendes rokās.

Bet tad viens no vecākiem tiesnešiem, ļoti godīgs un iecienīts vīrs un slavens ārsts, aizsedzis urnu ar roku, lai kads vieglprātīgi neiemestu tur balsošanas plāksnīti, tā uzrunāja sapulces dalībniekus:

«Es priecājos, ka jūs man visā manā garajā mūžā parādījuši savu atzinību, un nevaru pieļaut, ka mēs izdarītu šeit acīm redzamu slepkavību, jo apsūdzētais ir nepatiesi apvainots, un ka jūs, kas devuši zvērestu tiesāt taisnīgi, kāda melīga verga maldināti, paši kļūtu par zvēresta lauzējiem. Arī es pats, nododams apzināti nepareizu spriedumu, butu mīdījis dievu likumus kājām un būtu noziedzies pret savu sirdsapziņu. Tātad uzklausiet mani, kā tas viss īsti ir bijis!

9.  Nesen šis pats nelietis bija atnācis pie manis, lai nopirktu ātri iedarbīgu indi, un piesolīja man par to simt tīra zelta gabalus, paskaidrodams, ka inde vajadzīga kādam slimniekam, kas smagi sasirdzis ar ieilgušu un nedziedināmu kaiti un kas vēlas izbeigt savu moku pilno dzīvi. Bet es, dzirdēdams šā nelieša nesakarīgos paskaidrojumus, sapratu, ka viņš runā niekus, un, kaut gan biju pilnīgi pārliecināts, ka viņam prātā kāds noziegums, tomēr indi iedevu. Paredzēdams tomēr iespējamo tiesas izmeklēšanu, es piedāvāto maksu tūliņ neņēmu, bet teicu: «Lai starp šiem zelta gabaliem, ko tu man piedāvā, neatrastos nejauši kāds nederīgs vai viltots, tad liec tos šai makā un aizzīmogo ar savu gredzenu, un jau rīt pat mēs tos pārbaudīsim kāda naudas mainītāja klātienē.» .Viņš tiešām tā arī darīja un naudu aizzīmogoja.

Tiklīdz viņu atveda uz tiesu, cs steigšus nosūtīju vienu no saviem kalpiem uz savu māju, lai tas atnes šo naudu. Tagad tā ir šeit, un cs to varu jums uzrādīt. Lai nu'viņš tagad paskatās un apliecina, vai tas ir viņa paša zīmogs. Kā gan var brālim piedēvēt indes sagatavošanu, ja to ir nopircis šis vergs?»

10.  Tagad šis nelietis sāk izbailēs drebēt, nobāl kā līķis, svīst aukstus sviedrus, nedroši mīņājas no vienas kājas uz otru, pakasa gan pakausi, gan pieri un stostīdamies muld dažus nesaprotamus vārdus, tā ka nevienam vairs nevarēja būt šaubu, ka tas šajā noziegumā nav bez vainas.

Bet drīz vien viņš atkal attapās un neatlaidīgi ņēmās visu noliegt, apgalvodams, ka ārsts melo.

Redzēdams, ka vergs nopulgo tiesas autoritāti un arī visas sabiedrības priekšā grib radīt pret viņu neuzticību, ārsts ar divkāršu enerģiju sāk atspēkot šā nelieša apgalvojumus, tad pēc amatvīru rīkojuma tiesas kalpotāji, apskatījuši nekrietnā verga rokas un atņēmuši tam dzelzs gredzenu, salīdzina to ar nospiedumu uz maka. Šī salīdzināšana apstiprināja iepriekšējās aizdomas.

Jau bija viņa spīdzināšanai pēc grieķu paraduma pagādāts moku rats un moku sols, bet viņš ar apbrīnojamu izturību panesa visus sitienus un pat uguns pārbaudījumus.

11.  Tad ārsts izsaucās: «Es nepieļaušu to, Herkuls man liecinicksl Es nepieļaušu, ka jūs pretlikumīgi sodītu ar nāvi šo pavisam nevainīgo jaunekli un ka šis vergs, kas ņirgājies par mūsu tiesu, nesaņemtu pelnīto sodu par savu noziegumu. Tagad es sniegšu jums pašreizējā lietā nepārprotamu pierādījumu.

Kad šis nelietīgais vergs gribēja pirkt stipri iedarbīgu indi, es domāju, ka manas profesijas uzdevums nav nogalināt cilvēkus, bet tos glābt, un es rīkojos ar šādu apsvērumu: ja es viņu noraidīšu un atteikšos indi pārdot, tad ar savu nelietderīgo noraidījumu es tam nolīdzināšu ceļu uz noziegumu, jo viņš varēs pirkt šo nāves dzērienu no kāda cita vai arī galu galā ķersies pie zobena vai pie kāda cita ieroča un izdarīs nodomāto noziegumu. Tāpēc es viņam devu gan indi, bet tikai iemidzinātāju, mandragoru4 , kas rada dziļu, nāvei līdzīgu miegu. Nav nekāds brīnums, ka šis līdz izmisumam novestais bandīts, zinādams, kāds sods pēc senču paražas viņu sagaida, viegli panes visas mocības, kas tomēr ir mazāks ļaunums nekā nāvessods. Bet, ja nu patiesi zēns ir izdzēris manis sagatavoto dzērienu, tad viņš ir dzīvs, atpūšas, guļ un drīz vien, pamodīsies no cietā miega, atgriezīsies atkal saules gaismā. Ja viņš ir nogalināts, ja tiešām viņu ir pārsteigusi nāve, tad meklējiet citus nāves cēloņus.»

12. Sirmā ārsta runa pārliecināja klātesošos, un visi steigtin steidzās uz kapenēm, kur bija guldīts zēna līķis. Nebija neviena no pilsētas tēviem, neviena no dižciltīgajiem un neviena no vienkāršās tautas tāda, kas nebūtu ziņkārīgi steidzies turp.

Tēvs pats ar savām rokām noņem šķirsta vāku tieši tai mirkli, kad dēls, pamodies no nāves miega, atgriežas dzīvē un pieceļas; viņš sirsnīgi to apkampj un, neatrazdams vārdu, kas izteiktu viņa prieku, izved pie pārējiem pilsoņiem, un zēnu, tāpat vēl ietītu un ievīstītu līķautos, liek aiznest uz tiesu.

Nu nekrietnā verga un vēl nekrietnākās sievas noziegums bija skaidri pierādīts, un kailā patiesība nāca dienas gaismā. Tiesa nosprieda pamāti izraidīt mūža trimdā, bet vergu sist krustā. Zelta naudu pēc vienprātīga lēmuma atstāja labā ārsta rīcībā kā algu par īstā laikā sniegto miega dzērienu.

Tā ar dievišķo gādību izšķīrās šā sirmgalvja apbri-

nojamais un brīnumainais liktenis. īsā laikā, pat dažos acumirkjos gandrīz jau palicis bez bērniem, tas pēkšņi kļuva atkal divu delu tēvs.

13.   Bet mani pa to laiku liktenis svaidīja šurp un turp. Tam kareivim, kas mani bija ieguvis bez pārdevēja un piesavinājies par savu īpašumu bez maksas, vajadzēja doties uz Romu un nonest lielajam ķeizaram adresētu rakstu. Paklausīdams savam tribūnam,5 viņš izpildīja savu dienesta pienākumu, bet mani pārdeva par vienpadsmit denārijiem saviem kaimiņiem, diviem brāļiem, kas bija kāda ļoti bagāta saimnieka vergi. Viens no tiem bija maiznieks, kas cepa dažādas maizītes un ar medu saldinātus cepumus, otrs bija pavārs, kas prata tvaikos sautēt sulīgus gaļas ēdienus ar sevišķi garšīgām piedevām. Viņi dzivoja kopā vienā istabā un arī kopīgi saimniekoja, bet mani tic bija iegādājušies, lai es pārvadātu lielo trauku daudzumu, kas bija nepieciešami viņu saimniekam dažādām vajadzībām, apceļojot daudzus novadus.

Sie divi brāļi mani pieņēma par trešo biedru savā Istabā, un nekad līdz šim liktenis man nebija bijis tik labvēlīgs. Mani saimnieki katru vakaru pēc bagātīgā un spoži rīkotā mielasta mēdza atnest uz savu istabiņu dažādu ēdienu atliekas. Viens atnesa lielus cūkas cepeša gabalus, ceptus cāļus, zivis un dažādu citu gaļas ēdienu atliekas. Otrs pārnesa dažādas maizītes, medus plāce- nīšus, pankūkas, radziņus, smalkmaizītes un dažādus medū ceptus kārumus.

Tiklīdz tie aizslēdza savu istabiņu un devās uz pirti, lai tur atpūstos, es pieliku sev pilnu vēderu ar ēdieniem, kas man bija it kā no debesīm nokrituši. Es Jau nu nebiju tik stulbs un tāds īsts ēzelis, ka atstātu neskartus šos garšīgos ēdienus un to vietā grauztu sausu sienu.

14.  Ilgāku laiku man teicami sekmējās šīs zādzību mahinācijas; sākumā es vēl ņēmu tā pabailīgi un diezgan piesardzīgi tikai mazu daļu no lieliem krājumiem,, tā ka viņiem nebija ne mazāko aizdomu par ēzeļa nedarbiem.

Man arvien vairāk nobrieda pārliecība, ka mani nevar pieķert šais nedarbos, tāpēc es ar katru dienu apriju vairāk, izvēlējos garšīgākos un taukākos gabalus, mielojos ar dažādiem saldumiem. Beidzot brāļiem vienam pret otru radās šķietami diezgan pamatotas aizdomas. Kaut gan viņiem vēl nemaz neienāca prātā mani turēt aizdomās, tomēr tic rūpīgi centās izdibināt, kas vainīgs, ka katru dienu trūkst dažu gabalu.

Beidzot viņi sāka viens otru klusībā apvainot nekrietnā zādzībā, uzmanīgāk sekot, rūpīgāk novērot un pat saskaitīt atsevišķus gabalus. Galu gala viens no tiem, atmetis kautrību, saka otram:

«Tas nu gan no tavas puses nav ne taisnīgi, ne godīgi, ka tu katru dienu labākos gabalus zodz un, tos pārdodams, naudiņu paklusām iebāz savā kabatā, bet atlikušo daļu gribi sadalīt līdzīgās daļās. Ja nu tev galu galā nepatīk mūsu kopējā saimniecība, tad mēs varam šķirties, bet citādi palikt labi brāļi. Es redzu, ja mēs ta viens otru vainosim par iztrūkumiem, tad varam galīgi saķildoties.»

Bet otrs brālis atbildēja: «Man patīk tāda vaļsirdībai Herkuls man liecinieks, tu katru dienu paslepu zodz labākos gabalus un tagad sāc pirmais sūdzēties! Kaut gan es sajutu rūgtumu sirdī, bet visu laiku klusēju, jo .nan tiešām bij? kauns apvainot savu brāli nekrietnā zādzībā. Ir jau labi. ka mēs esam vaļsirdīgi izteikuši savas domas. Tagad vajag atrast līdzekļus, kā novērst zudumus, lai naids, kas paklusām audzis, neizvērstos starp mums par Eteokla un Polineika cīņu.»6

15. Ar šādiem pārmetumiem brāļi apveltīja viens otru un abi zvērēja, ka nav viens otru ne apkrāpuši, ne apzaguši. Tad tie nolēma darīt visu, lai atklātu to nelieti, kas viņiem nodara kopīgus zaudējumus. Šķita neiespējami, ka ēzelis, kas viens palika mājā, varētu lietot tādus ēdienus, un tomēr ik dienas pazuda paši labākie gabali. Tāpat nevarēja domāt, ka viņu istabiņā būtu ielidojušas tik lielas mušas kā harpijas, kas nolaupīja Fīnejam sniegto barību7 .

Bet es, arvien treknu baribu saēdies un bagātīgi mielojies ar cilvēku ēdieniem, sāku krietni uzkrāt taukus; mana āda drīz biezās tauku kārtas dēļ kļuva mīksta, un mana spalva sāka lieliski spīdēt. Bet šāda mana nobarošanās sagādāja manam godam lielu negodu. Novērojuši manu neparasti plato muguru un redzēdami, ka man noliktais ēdiens katru dienu paliek pavisam neskarts, viņi sāka mani rūpīgi uzmanīt.

Parastā laikā, kā jau arvien, viņi noslēdz durvis un taisās iet uz pirti, bet neaiziet un novēro pa kādu nelielu durvju spraugu, ka cs klūpu virsū noliktajam ēdienam. Nerūpēdamies vairs par saviem zaudējumiem, tie izbrīnā vai plīst aiz smiekliem par nedabisko ēzeļa ne- sātību. Viņi ataicina vienu un otru un pēc tam vēl vairākus citus vergus un rāda viņiem šā stulbā nastu nesēja neredzēto rijību. Visi nu sāka tik skaļi un gardi smieties, ka šos smieklus dzirdēja vergu saimnieks, kas gāja tur garām.

16. Painteresējies, par ko īsti saimes ļaudis smejas, un izzinājis, ka:s te par lietu, arī viņš ieskatās pa to pašu spraugu un nevar nopriecāties vien, un tik sirsnīgi smejas, ka tam sāk sāpēt vēders. Attaisījis istabiņas durvis, viņš pienāk man klāt un apskata. Nu galu galā es redzu, ka liktenis man laipnāk uzsmaida. Priecīgās klātesošo sejas man iedvesa paļāvību. Saimnieka klātiene mani nemaz neuztrauca, un es turpināju ēst. Beidzot saimnieks, izbrīnā par neparasto skatu, lika mani aizvest uz savu māju, pat vēl vairāk, pats ar savām rokām ieveda ēdamistabā. Kad galds bija klāts, viņš pavēlēja salikt man pilnas bļodas un plates ar dažādiem vēl neskartiem ēdieniem.

Kaut gan jau biju īsti pamatīgi iekodis, tomēr es ar lielu kāri klupu klāt pasniegtiem ēdieniem, jo gribēju iemantot saimnieka uzmanību un labvēlību. Tad sāka jau gudrot, kādi ēdieni ēzelim būtu sevišķi pretīgi, un piedāvāja man tos; lai mani pārbaudītu, deva ar ārzemju garšvielām sagatavotu gaļu, labi sapiparotus, barotus putnus, zivis, pārlietas ar sevišķi izmeklētu mērci. Visa ēdamistaba manu dzīru laikā skanēja vienos smieklos. Beidzot kāds jokupēteris, kas tobrīd tur gadījās, teica:

«Dodiet taču mūsu draugam arī kādu malku tīrvīna!»

«Tavs joks,» izsaucās saimnieks, «nemaz nav tik muļķīgs, bendesmaiss tu tāds! Ir ļoti iespējams, ka musu viesis labprāt iebauda arī kādu kausu medusvīna! Klau, zēn, izskalo labi rūpīgi šo zelta kausu, piepildi to pilnu līdz malām ar medusvīnu un pasniedz manam viesim! Atgādini viņam arī, ka es pirmais dzeru uz viņa veselību!»

Dzīru viesi ar lielu sasprindzinājumu gaidīja, kas notiks, bet es nemaz ncapjuku, gluži mierīgi un pat diezgan jautri, izstiepis lūpas, iztempu lielo vīna kausu vienā pašā paņēmienā. Sacēlās liels troksnis, un visi klātesošie novēlēja man labu veselību.

17. Saimnieks bija ļoti apmierināts ar mani. Viņš ataicināja pie sevis abus savus vergus, kas bija mani nopirkuši, un lika tiem par mani samaksāt četrreiz va; - rāk. Pēc tam saimnieks nodeva mani kādam brīvlaistajam, kas bija ļoti turīgs un viņam labs draugs, un pavēlēja tam par mani rūpīgi gādāt. Tas izturējās pret mani diezgan laipni un arī labi baroja. Lai jo vairāk iztaptu savam patronam, tas pūlējās man iemācīt daždažādus asprātīgus jokus, kas saimnieku ļoti uzjautrināja.

Vispirms man vajadzēja atgulties pie galda un atspiesties ar elkoņiem pret to, pēc tam mani mācīja cīkstēties un pat ar paceltām priekškājām dejot, turklāt vēl — un tas bija pats lielākais brīnums — atbildēt uz.

jautājumiem ar galvas mājieniem, noliecot galvu uz priekšu, ja es to vēlos, atliecot galvu atpakaļ, ja nevēlos. Ja es biju izslāpis, tad acis vērsu pret dzērienu devēju un, mirkšķinādams gan vienu, gan otru aci, liku noprast, ka gribu dzert.

Tas, protams, nebija grūti, un to es prastu, Ja ari neviens mani nebūtu mācījis. Bet es baidījos, — ja es bez skolotāja būtu piesavinājies cilvēka uzvedību, tad daudzi to varētu uzskatīt par draudīgu zīmi; tādā gadījumā tie mani vispirms sacirstu gabalos kā nedabisku briesmoni un brīnumainu riebekli un tad izmestu lijām par treknu barību.

Drīz vien visā apkārtnē izplatījās valodas, ka cs ar savām apbrīnojamam spējām savam kungam esmu sagādājis lielu slavu un godu.

Ļaudis sacīja:

«Redziet, viņam ir ēzelis, kas ar viņu mielojas pie viena galda, ēzelis, kas prot cīkstēties, ēzelis, kas prot dejot, ēzelis, kas saprot cilvēku valodu un savas domas izteic ar zīmēm.»

18. Bet vispirms man vajag pastāstīt jums to, ko es jau gribēju teikt pašā sākumā, — kas ir mans saimnieks un no kurienes viņš cēlies. Viņa vārds ir Tiass, dzimis viņš Korintā, visas Ahajas provinces galvaspilsētā. Ievērojot augstos radus un lielo ietekmi, viņš soli pa solim kāpa arvien uz augšu pa amatu pakāpēm, līdz beidzot bija nozīmēts cenzora amatam uz pieciem gadiem.8 Lai savus fascijus9 saņemtu ar amatam piemērotu svinīgumu, tas apsolīja sarīkot gladiatoru sacīkstes, kas turpinātos trīs dienas, lai viņa devība izpaustos jo plaši.

Rūpēdamies par savas popularitātes vairošanu, Tiass devās uz Tesaliju, lai tur iepirktu labākos zvērus un sakomplektētu slavenākos gladiatorus. Kad, pēc viņa domām, viЈs jau bija nokārtots un samaksāts, tas gatavojās doties atpakaļ.

Ceļā viņš neizlietoja savus skaistos pajūgus, savus greznos un vieglos divričus, gan vaļējos, gan segtos, kas brauca tukšā pašās vezumu rindas beigās, neizlietoja arī Tesalijas jājamos zirgus un savus Galli- jas rikšotājus, kas tīrasiņu sugas dēļ tik augstu tiek vērtēti, bet, greznojis mani ar zelta falerām, krāšņām muguras segām, purpura paklājiem, sudraba iemauktiem, izrakstītām jostām un skanīgiem zvārgulīšiem, pats sēdās man mugurā, bieži ar mani mīļi un laipni runāja, apgalvodams, ka viņam visvairāk prieku sagādā tas, ka es varu viņu nest un kopā sēdēt ar viņu pie viena galda.

19.  Tiklīdz mēs pa daļai pa sauszemi, pa daļai pa jūru nonācām Korintā, lieli ļaužu pulki nāca mums pretī, — man likās, viņi vairāk gribēja redzēt mani nekā godināt Tiasu. Par mani jau tur tik daudz tika runāts un stāstīts, ka es savam kopējam kļuvu par labu ienākumu avotu. Kad tas ievēroja, ka daudzi tik ļoti grib redzēt manus jokus, viņš tūliņ aiztaisīja durvis un ielaida par maksu tikai pa vienam, tā ik dienas ieņemdams krietnas naudas summiņas.

Ziņkārīgo pulkā bija arī kāda ievērojama un bagāta matrona. Samaksājusi kopējam kā pārējie, lai mani apskatītu, un pēc tam nopriecājusies par dažāda veida rotaļīgiem jokiem, viņa, ilgi mani apbrīnojusi, pamazām dīvainā kārtā mani Iekāroja. Neatradusi nekādu līdzekli pret savu neprātīgo kaisli, viņa neatlaidīgi ilgojās manu apkampienu kā Pasifaja vērsi.10 Beidzot par lielāku maksu viņa ar manu kopēju vienojās, ka man ar šo matronu jāpavada kopā viena nakts. Nemaz nerūpēdamies par to, kāda bauda viņai varētu būt no manis, bet, domādams tikai par savu peļņu, kopējs to arī apsolīja.

20.      Paēduši pusdienas, mēs atstājām saimnieka ēdamistabu un pārcēlāmies uz man ierādīto telpu, kur jau kādu brīdi gaidīja šī matrona. Labie dievi, cik bri- nišķi un cik jauki tur viss bija sarīkots! Četri kastrāti steidzīgi sagatavo mūsu guļas vietai uz grīdas vairākus labi uzbužiinātus, smalkus dūnu spilventiņus, rūpīgi izklāj ar zeltu izaustu un ar Tiras purpuru krāsotu segu," bet uz tās sakrauj citus mazākus spilventiņus daudz lielākā skaitā un sevišķi sasmaržotus, uz kuriem izsmalcinātas sievietes mēdz atbalstīt maigo vaigu vai pakausi.. Negribēdami kundzes baudu ar savu klātieni ilgāk novilcināt, tie aiztaisa guļamistabas durvis un pazūd. Bet istabā vasku sveces, spoži mirdzēdamas, kliedēja nakts tumsu.

21.  Nometusi savu tērpu, arī krūšturi, kas saturēja tās daiļās krūtis, un pienākusi tuvāk pie gaismas, viņa no alvas kārbiņas ņem smaržīgu ziedi, ieziež bagātīgi vispirms sevi, pēc tam mani, bet ar sevišķu rūpību vēl apziež manas nāsis. Tad viņa mani sirsnīgi noskūpsta. Taču tie nebija tādi skūpsti kā publiskā namā, kad mantkārīgā netikle skūpsta skopulīgo apmeklētāju, jo viņa apveltīja mani ar neliekuļotiem un sirsnīgiem skūpstiem, vēl laipni piebilzdama: «Es tevi mīlu, es tevi gribu, tu esi mans vienīgais, bez tevis vairs nevaru dzīvot!» Un viņa teica daudz mīļu vārdu. Ar šādiem vārdiem sievietes mēdz modināt citos mīlu un apliecināt savējo.

Pēc tam viņa mani satver aiz iemauktiem un bez sevišķām pūlēm liek nogulties, kā es Jau biju Iemācīts. Es tobrīd nemaz nedomāju, ka man vajadzēs d^rīt šeit kaut ko jaunu vai grūtu, vēl vairāk tāpēc, ka es tik ilgu laiku nebiju apkampis tik daiļu un mīlas tvīkstošu sievieti. Jāpiebilst vēl, ka brīnišķais un lielā daudzumā izdzertais vīns man sakāpa galvā un arī smaržīgā ziede radīja kaislu tieksmi.

22.  Bet mani tiešām pārņēma bailes, iedomājoties, kā es ar savām lielām, raupjām kājām un cietiem nagiem apkampšu tik baltu un tik maigu ķermeni, kas it kā radīts no piena un medus, kā es ar savu lielo, riebīgo purnu, ar saviem akmens zobiem skūpstīšu daiļās un valgās purpura lūpas iun kā visbeidzot sieviete, kaut ari tā no galvas līdz kājām degtu kaislē, varētu ieņemt sevī tik milzīgu locekli.

«Vai tev,» es sevī nodomāju, «ja tu sakropļosi tik dižciltīgu matronu! Tad tevi atdos saplosīt nikniem zvēriem, un tu varēsi piedalīties sava saimnieka izrādēs!»

Bet viņa atkal atkārto savus mīļos vārdiņus, apber ar skūpstiem, maigi dūdo, kāri skatās man acīs un beidzot izsaucas: «Tu esi mans, tu esi mans, manu balodīti, manu zvirbulīti!»12

Un tad viņa pierāda, cik tukšas ir bijušas manas iedomas un cik nepamatotas manas bažas. Cieši piespiedusies man, viņa ieņēma mani galīgi visu, tik tiešām visu. Un, ja es, saudzēdams viņu, mazliet atvirzījos atpakaļ, viņa jo ciešāk kļāvās pie manis un apkampa mani jo dedzīgāk, tā ka es, Iierkuls man liecinieks, sāku jau domāt, ka es neesmu īsti spējīgs apmierināt viņas kaislību. Tagad nu man bija skaidri saprotams, ka ne gluži bez pamata Mīnotaura māte iegādājās sev par uz- jautrinātāju vērsi.

Kad mēs tik rosīgi, nemaz nedomādami par miegu, bijām pavadījuši visu nakti, šī matrona, vairīdamās no dienas gaismas, atstāja mani rītā agri, piedāvādama manam kopējam tādu īpašu cenu par nākošo nakti.

23. Mans kopējs bez vilcināšanās atļāva viņai vēlreiz uzjautrināties ar mani, cik vien tai tīkas, pa daļai lielās peļņas dēļ, pa daļai vēlēdamies sagādāt savam saimniekam jaunu uzjautrinājumu. Nekavējoties viņš atklāj šim mūsu intīmos sakarus. Tiass bagātīgi apbalvo brīvlaisto un izrauga mani publiskai izrādei.

Tā kā mana dižciltīgā draudzene sava sabiedriskā stāvokļa dēļ nevarēja šādā izrādē atklāti piedalīties, bet citu ne par kādu atalgojumu nevarēja nekur atrast, tad galu galā sameklē kādu noziedznieci, ko provinces pārvaldnieks bija notiesājis uz nāvi, metot par barību plēsīgiem zvēriem. .Viņai tad nu ar mani bija jāuzstājas uz skatuves publikas priekšā. Vēlāk es dabūju zināt, ka viņas noziegums ir bijis šāds.

Sai sievietei bija vīrs; tā tēvs, kādreiz dodamies svešumā un atstādams sievu, šā jaunekļa māti, grūtnieces stāvoklī, pavēlēja viņai, ja tā būtu dzemdējusi sieviešu kārtas bērnu, nekavējoties jaunpiedzimušo nogalināt. Bet, kad vira prombūtnē viņai piedzima meitene, tā aiz dabiskās mātes mīlestības neizpildīja vīra pavēli,13 bet meiteni atdeva kaimiņiem audzināšanai. Kad atgriezās virs, viņa paziņoja, ka meitene nogalināta. Pēc pilngadības sasniegšanas meiteni vajadzēja izprecināt. Tā kā, vīram nezinot, māte nevarēja dot meitai stāvoklim atbilstošu pūru, tad viņai nebija citas izejas kā atklāt noslēpumu savam dēlam. Vēl jāpiebilst, ka viņa bija arī ļoti norūpējusies, ka viņas dēls brāzmainās jaunības straujumā kāda gadījuma dēļ varētu, neko nezinādams, sastapties ar savu māsu, kas arī nezinātu, ka tas ir viņas brālis.

Sis krietnais jauneklis apzinīgi ievēroja mātes aizrādījumus un izpildīja savu pienākumu pret māsu. Bez tam viņš godbijīgi sarga ģimenes noslēpumu un, aizbildinādamies ar vienkāršu cilvēkmīlestību, uzņemas izpildīt vispār atzīto asinsradinieka pienākumu. Pieņēmis šo vientuļo meiteni, savu kaimiņieni, kurai nav vecāku, savā aizbildniecībā, viņš drīz vien to izprecina kādam ļoti tuvam un mīļam draugam, dodams tai no saviem līdzekļiem bagātu pūru.

24. Taču šis tik labi un teicami, tik piesardzīgi realizētais plāns nepagāja secen ļaunā likteņa skatienam. Jaunā cilvēka nama iezagās nekrietnā Greizsirdība. Drīz pēc tam viņa sieva, tā pati, kas tagad notiesāta uz nāvi par barību nikniem zvēriem, sāka turēt šo jauno sievieti aizdomās it kā savu sāncensi un sava vīra mīļāko, tad sāka ienīst un tad jau domāt, kā viņu slepeni nogalināt. Beidzot tā izdomā šādu neģēlīgu noziegumu.

Viņa nozog sava vira gredzenu, izbrauc uz laukiem un sūta kādu uzticamu vergu, kas, uzticīgs būdams, bija gatavs arī uz visu ļaunu, lai tas jaunajai sievai paziņo, ka kungs izbraucis uz laukiem un aicina to pie sevis, bez tam vēl piemetināja, lai tā dodas ceļā viena bez pavadoņiem un iespējami ātrāk. Lai viņa nevilcinātos, tā dod līdz vīram nozagto gredzenu, kas apstiprinātu aicinājuma patiesīgumu.

Viņa paklausīja brāļa norādījumam, jo tikai viena pati zināja, ka tas ir viņas brālis, un redzēja arī brāļa zīmogu. Nekavējoties, kā bija pavēlēts, viņa dodas bez pavadoņiem ceļā, bet, nekrietni piekrāpta, tā krita viltīgi izliktajos slazdos un cilpās. Sī cienītā sieva neapvaldītā greizsirdībā norauj savai vīramāsai visas drēbes un nežēlīgi to sit ar pātagu. Kad tā vaimanādama sauc, ka esot viņas vlramāsa, un apgalvo, ka svaine ir kļūdījusies, domādama to par sava vīra mīļāko, šī neliete, neticēdama nevienam vārdam un uzskatīdama visus paskaidrojumus par tukšu izdomu, greizsirdības neprātā nogalina nelaimīgo, icgrūzdama degošu pagali tai starp gurniem.

25. Dabūjuši zināt par šo drausmīgo noziegumu, uz notikuma vietu steidzas nogalinātās brālis un vīrs. Apraudājuši to rūgtām asarām, viņi jauno sievu apglabā. Bet jaunais kungs nespēja vienaldzīgi paciest savas māsas briesmīgo un pavisam nepelnīto nāvi. Bezgala noskumis un sarūgtināts, viņš ir arī līdz neprātam sašutis un turklāt saslimst ar niknu drudzi, tā ka arī pašam ārsta palīdzība jau bija nepieciešama.

Tad viņa sieva, kas pēc tāda nozieguma bija zaudējusi tiesības uz šo vārdu, uzmeklē kādu ārstu, kas bija tālu pazīstams kā ļoti negodīgs cilvēks un varēja jau lepoties ar garu savu upuru sarakstu. Tā viņam tūlīt apsola piecdesmit tūkstošus sesterciju, ja tas pārdotu viņai kādu ātri iedarbīgu indi, un, noplrkdama indi, nopērk savam vīram nāvi.

Pēc norunas viņi abi apgalvo, it kā sāpju remdēšanai krūtīs un žults novadīšanai esot vajadzīgs labi pazīstamais dzēriens, ko ārstu aprindās dēvē par «svēto»,14 bet tā vietā iedod kādu citu, kas varbūt tikai Pro- serpinai15 ir svēts. Kad bija sanākuši pie viņa gultas saimes ļaudis, daži draugi un radinieki, pats ārsts, rūpīgi samaisījis dzērienu, gribēja sniegt to ar savu roku.

26. Bet šī nekrietnā sieva, lai tiktu vaļā arī no sava nozieguma liecinieka un apsolīto naudu paturētu sev, saka ārstam, kas jau sniedza slimajam kausu:

«Pagaidi, cienījamo doktor, pirms tu dod manam mīļajam vīram šo dzērienu, izdzer pats labu tiesu no tā! Kā lai es zinu, varbūt šai kausā ir kāda inde! Katrā ziņā tik gudru un mācītu vīru nevar apvainot, ja es, būdama apzinīga sieva un rūpēdamās par vira labklājību, ar nepieciešamo piesardzību gādāju par viņu.»

Par šo nekrietnās sievietes negaidīto rīcību ārsts bija ārkārtīgi pārsteigts. Viņš pilnīgi apjuka un laika trūkuma dēļ nespēja ne mirkli apsvērt, ko darīt. Bailes vai pat vilcināšanās radītu aizdomas un liecinātu par savas vainas apziņu, tāpēc tas no šā dzēriena ieņēma krietnu malku. Uzticēdamies ārstam, arī jaunais kungs, satvēris piedāvāto kausu, iztukšoja to līdz dibenam.

Kad viņa pašreizējais uzdevums bija izpildīts, ārsts gribēja iespējami ātrāk doties mājās, lai ātri ieņemtu kādu pretlīdzekli un novērstu indes iedarbību. Bet nekrietnā sieviete ar savu nolādēto neatlaidību centās iesākto lietu novest līdz galam un neļāva tam atkāpties no sevis ne soļa. «Kamēr šis dzēriens,» viņa teica, «nav iedarbojies un rezultāti nav skaidri redzami.»

Pēc ilgas un neatlaidīgas lūgšanās viņa beidzot atļāva tam iet. Pa to laiku inde, iedarbodamās uz iekšējiem orgāniem, spiedās arvien dziļāk un tuvojās jau sirdij. Jau pavisam gurds un miegains, viņš tikai ar lielām pulerri pārnāk mājās. Vel paspējis par visu pastāstīt savai sievai, viņš uzdod tai vismaz pieprasīt apsolīto maksu par divkāršo slepkavību, un tad šis slavenais ārsts mirst lielās mokās.

27.  Ari jaunais kungs ilgi nepalika dzīvs, bet, liekulīgām un svētulīgām sievas asarām plūstot, tāpat lielās mokās nomira. Pēc viņa nāves, nogaidījusi dažas dienas, kurās jāizpilda nepieciešamās apbedīšanas ceremonijas, ierodas ārsta sieva un pieprasa algu par divkāršu slepkavību. Bet šī sieviete palika savam raksturam uzticīga; mīdama kājām godprātību, bet slēpdamās zem tās maskas, viņa tai atbild laipni, apsola visu jo bagātīgi un pārpārēm, beidzot apgalvo, ka nolīgto algu nekavējoties izmaksās, tikai vēl piemetina, ka viņa no šā dzēriena vēlētos iegūt nelielu daudzumu, lai varētu, novest līdz galam iesākto pasākumu. Ko gan tur vēl var teikt?

Ārsta sieva, ļaudamās sevi ievilināt nekrietnās viltības valgos, piekrita viņas priekšlikumam. Vēlēdamās izpatikt bagātajai sievietei, tā ātri dodas uz savu māju, atnes no turienes kārbiņu ar indi un atdod to visu. Tagad viņas rīcībā bija daudz iespēju citu noziegumu veikšanai, un tā uz visām pusēm stiepj savas asiņainās rokas.

28.   Viņai bija maza meitene no nesen nogalinātā vīra. Tas, ka pēc likuma šī meitene bija tēva mantiniece, ļoti nepatika viņas mātei. Iekārodama visu meitas mantojumu, viņa domāja arī meitu nogalināt. Apzinādamās, ka pēc bērnu nāves mantojumu likums piešķir ar; noziedzīgām mātēm, viņa. būdama tikpat godīga māte, cik godīga sieva, drīz vien sarīko mielastu, ielūdz uz to arī ārsta sievu un iedod tai un savai meitiņai vienu un to pašu indi. Nāvīgā inde drīz vien iedarbojās uz mazās meitenes vārgo un nenobriedušo ķermeni, un tā tūlīt nomira. Turpretī ārsta sieva, sajuzdama, ka drausmīgā dzēriena inde sāk dedzināt viņas iekšas, tūliņ nojauta, kas te par lietu. bet. tiklīdz elpas trūkums apstiprināja viņas aizdomas, tā steidzās uz provinces pārvaldnieka namu un vaimanādama lūdz viņa palīdzību. Satraukts ļaužu pūlis pulcējas ap viņu. Tā apsola atklāt drausmīgus noziegumus un panak to, ka tūdaļ viņas priekšā atveras šā nama durvis un provinces pārvaldnieks viņu uzklausa.

Tikko viņa paspēja no paša sākuma sīki izstāstīt visus šīs sievietes briesmu darbus, tai sāk reibt galva, viņa cieši sakniebj lūpas, šņirkst sakostie zobi, un tā sabrūk bez elpas pie paša provinces pārvaldnieka kājām. Sis daudz pieredzējušais vīrs ne brīdi nevilcinājās, bet tūdaļ sodīja šīs indīgās čūskas daudzkārtīgos kauna darbus, lika atvest tās kalpotājus un ar moku rīku palīdzību izdibināja patiesību. Pēc tam viņš nolēma to mest nikniem zvēriem saplosīšanai. Tas bija gan mazāks sods, nekā viņa pelnījusi, bet cita soda veida, kas būtu viņas cienīgāks, nevarēja izdomāt.

29. Tāda bija šī sieviete, kas publikas acu priekšā kļūs mana sieva. Ar lielām bažām un visai satraukts es gaidīju izrādes dienu. Ne vienu reizi vien es labāk gribēju beigt dzīvi pašnāvībā nekā apgānīt sevi, pieskaroties pie šīs noziedzīgās sievietes, un kļūt lurklāt vēl visiem par apsmieklu. Bet man taču nebija ne cilvēka roku, ne cilvēka pirkstu, un es ar savu apaļo nagu stumbēnu nevarēju izvilkt zobenu no makstīm!

Sajās drausmīgajās ciešanās es tomēr mierināju sevi ar pavisam niecīgu cerības stariņu, ka klāt jau pavasaris, ka visur jau plaukst pumpuri, ka pļavas drīz tērpsies purpura mirdzumā un drīz arī, pārrāvušas savu ar asiem ērkšķiem klāto apvalku, uzziedēs srnaržojošās rozes, kas mani pārvērtīs par agrāko Lūciju.

Beidzot pienāca diena, kas bija noteikta izrāžu atklāšanai, un neskaitāms ļaužu pulks, jūsmīgi aplaudēdams, mani pavada uz teātri.

Izrādi sāka skatuves mākslinieki ar pantomīmiskāin kora dejām, bet mani novietoja pie iežogojuma vārtiem.

un es ar sevišķu labpatiku plūkāju zāli, kas auga pie pašas ieejas. Vārti bija vaļā, un es, pa tiem ziņkārīgi raudzīdamies, nevarēju nopriecāties vien par brīnišķīgi jauko izrādi.

Jaunekļi un jaunavas, daiļi un stalti, mirdzošos tērpos, traucās vieglā gaitā uz priekšu un atpakaļ, drīz vīdamies pilnīgā aplī, drīz atkal saistīdamies garu garās, līkumotās virknēs, drīz veidodami vaļēju četrstūri, drīz atkal sadalīdamies divās daļās, tie izpildīja grieķu ieroču deju.10

Bet, kad atskanēja taures pēdējās skaņas, beidzās arī sarežģītā tuvošanās un attālināšanās, virpuļošana un griešanās. Galveno priekškaru paceļ, bet mazais pašķiras, un skatītāju priekšā ir sakārtota skatuve.17

30. Tur bija kalns, gluži līdzīgs tam slavenajam īdas kalnam,18 ko dziedonis Homērs apdzied savās poēmās, un to bija cēlusi prasmīga celtnieka roka. Tas viss bija apdēstīts ar zaļiem kokiem, bet avotiņš, pašā kalna galotnē celtnieka roku ierīkots, burbuļodams plūda lejup pa kalna nogāzēm kā dzidra ūdens straume. Dažas kaziņas ganījās šā strautiņa krastos. Kāds jauneklis zelta tiārā un košā virstunikā pieskatīja savu ganāmpulku, viņa friģieša apmetnis, kas skaistās krokas krita pār tā pleciem, norādīja, ka tas ir Parids.

Tad parādās kāds cits daiļš jauneklis, citādi pilnīgi kails, tikai pār kreiso plecu tam pārmesta efēbu hla- mīda.19 Viņa gaišajās cirtās mirdzēja divi zelta spār- niņi. Pēc herolda zižļa un rīkstes varēja pazīt Merku- riju.20 Viņš uznāk uz skatuves dejotāja solī, un labajā rokā tam bija zelta ābols. To viņš sniedz jauneklim, kas tēloja Paridu, un ar zīmēm norāda Jupitera uzdevumu, tad vingriem, elastīgiem soļiem pazūd no skatītāju acīm.

Pēc tam uz skatuves parādās cilda jaunava, līdzīga dievei Jūnonai; galvā tai bija mirdzoša diadēma, bet rokā scepteris.

Tai sekoja otra, kurā katrs pazina Minervu. Viņai galvā bija mirdzoša, ar olīvu vaiņagu apvīta bruņu cepure; tā kareivīgi pacēla vairogu un kratīja šķēpu, it kā dotos jau cīņā.

31.  Viņām abām piebiedrojās vēl trešā, viņas daiļums, grācija un dievišķais piemīlīgums norādīja, ka tā ir Venera un turklāt vēl Venera jaunava. Viņas kailais ķermenis bija pati skaistuma pilnība, un tikai viegls zīda plīvurs apēnoja tās sievišķību, un arī šo drēbes gabalu ziņkārīgais vējš, rotaļīgi draiskuļodamies, gan pacēla uz augšu, tā ka kļuva redzams jaunavības zieds, gan, pūzdams pārgalvīgāk, piekļāva to cicši klāt, tomēr ļaudams pilnīgi saskatīt kairīgās miesas formas. Dieves miesa bija žilbinoši balta, jo viņa nāk no debesīm, bet apmetnis zilgans, jo tā atgriežas uz jūru.

Katrai jaunavai, kas tēloja dievi, sekoja savi pavadoņi. Jūnonas pavadītāji bija Kastors un Polluks21 bruņu cepurēs, kuru smailēs mirdzēja pa zvaigznei. Joniešu flautām skanot, ganam tuvojas Jūnona un ar svinīgu, majestātisku rokas mājienu apsola, ka viņa dos tam varu pār visu Āziju, ja viņš tai piespriedīs balvu par skaistumu.

Krāšņajās bruņās tērpto Minervu pavada dejodami divi jaunekļi ar kailiem zobeniem rokā, kara dieves Ieroču nesēji — Šausmas un Bailes. Tai sekoja flautists, atskaņodams kareivīgu doriešu melodiju; gan dobji, gan spalgi skanēja kā trompete viņa flauta, modinādama vēlēšanos doties straujā dejā.

īgni atmezdama atpakaļ galvu un draudīgi raudzīdamās uz ganu, šī dieve ar strauju un bargu mājienu norāda Paridam, ka viņš kļūs par slavenu varoni un gūs daudzas uzvaras, ja šai sacensībā piešķirs viņai balvu.

32.  Bet, lūk. arī Venera, skatītāju jūsmīgu saucienu sveikta, draiskulīgu zēnu bara pavadīta, jautri smaidīdama, parādās pašā skatuves vidu. Varēja iedomāties, ka šie apaļie, it kā pienā mazgātie puisēni ir tiešām paši kupidoni,22 tikko kā nonākuši no debesīm vai iz- niruši no jūras. Ar saviem mazajiem spārniņiem, ar šautriņām un vispār ar visu savu ārējo izskatu tic pilnīgi atbilda kupidonu priekšstatam. Zēnu rokās gaiši dega lāpas, it ka tie savai pavēlniecei apgaismotu ceļu, dodoties uz kāzu mielastu.

Bet tad jau uz skatuves uznāk brīnišķi skaistas jaunavas, nāk piemīlīgās grācijas, nāk daiļās horas, kaisīdamas gan rozes, gan rožu vītnes. Suminādamas savu dievi, tās, jautri rotaļādamās, dejo ap to un iepriecina baudas valdnieci ar pirmajiem pavasara ziediem.

Jau daudzcaurumotās flautas atskaņoto Lidijas maigās melodijas, un to jaukās skaņas valdzina skatītāju sirdis. Bet pati Venera ir vēl valdzinošāka par mūziku, tā pamazām, it kā kavēdamās tuvojas, viegli šūpodamās flautu taktī, viņas acis gan kaisli tvīkst, gan draudīgi liesmo, un brīžiem liekas, ka tikai šīs acis vēl turpina deju.

Bet, kad viņa nonāk pie tiesneša, tās rokas sola, ka Parids, ja tas viņu atzīs par skaistāko, iegūs par sievu visskaistāko sievieti, gluži līdzīgu viņai pašai. Tad frīģiešu jauneklis, it kā balsodams par Veneru, labprāt tai sniedz zelta ābolu, kas tam bija rokā.

33. Ko gan jūs vēl brīnāties, stulbās galvas, jūs foruma auni, advokāti, pareizāk sakot, plēsoņas togās, ka arī tagad visi tiesneši savus lēmumus pārdod par naudu, ja jau pašā sākumā, kad izsprieda strīdu starp dieviem, tiesnesi piekukuļoja? Arī pašu pirmo spriedumu, sapinies baudkāres valgos, pārdeva tiesnesis, pats lauku cilvēks un gans, paša lielā Jupitera gaišā prāta izraudzīts, kaut gan ar šo spriedumu viņš pazudināja visu savu dzimtu.23

Bet arī vēlāk, Herkuls man liecinieks, ir gluži līdzīgi piemēri. Tāds ir slaveno ahaju vadoņu24 spriedums, kad uz ļaunprātīgu apmelojumu pamata sodīja kā nodevēju Palamēdu,25 pašu saprātīgāko un gudrāko vīru, tāds arī šo pašu vadoņu spriedums, kad kareiviskās drošsirdības ziņā tikai viduvējo Odiseju atzina par izcilāku nekā dižo Ajantu.

Bet kāds tad nu ir šis bēdīgi slavenais spriedums, ko iznesuši atēniešu smalkie likumu zinātāji, visās zinātnēs pirmie? Vai gan ar dievišķu gudrību apveltītais sirmgalvis,26 ko Delfu dievs dēvēja par gudrāko no visiem mirstīgajiem, nelietīgas bandas ļaunprātīgo intrigu ua nenovīdības vajāts, nebija apsūdzēts kā jaunatnes samaitātājs, tās jaunatnes, kuru viņš mācīja un aicināja turēties mērenības robežās? Vai gan viņš nemira, izdzerdams indes kausu, bet Atēnu pilsoņi aptraipīja sevi uz mūžīgiem laikiem ar nenomazgājamu kauna traipu? Bet tagad paši izcilākie filozofi ir atzinuši viņa cildeno mācību un, viņam sekodami, cenšas sasniegt augstāko svētlaimi.

Bet, lai neviens man nevarētu pārmest brāzmaino sašutuma izpausmi, teikdams: «Kas gan vēl jāpiedzīvo! Ēzelis sācis filozofēt!» — es turpināšu savu stāstu no tās vietas, kur biju apstājies.

34. Kad Parids jau bija pasludinājis savu slaveno spriedumu, Jūnona ar Minervu, abas apbēdinātas un neapmierinātas, atstāj skatuvi, izrādīdamas savu sašutumu par to, ka noraidītas. Bet Venera, starodama priekā un laimē, sāk gavilēt un diet ar visu savu pavadoņu pulku.

Bet tad pa kādu paslēptu cauruli no paša kalna virsotnes uzšļāc augstu gaisā vīns, sajaukts ar safrānu, un aprasina ar smalku, smaržainu lietu kaziņas, kas ganās kalna pakājē, un sniegbaltās kaziņas dabū safrāndzeltenu, košu tērpu. Kad visa skatītāju telpa pieplūda ar saldo smaržu, kalns iegrima zemē.

Pēc tam kāds kareivis steidzas uz pilsētas cietumu, lai tautas vārdā pieprasītu un atvestu par daudzkārtīgu slepkavību notiesāto sievieti, kura bija lemta nikniem zvēriem un manām slavenām kāzām. Jau rūpīgi sagatavoja gultu — mūsu laulības gultu —- no mirdzošā Indijas ziloņkaula, uz tās vairāki uzbužināti dūnu spilveni, bet pāri tiem spilgta zīda sega.

Man bija kauns izpildīt šādu kopošanās aktu visu skatītāju acu priekšā, es sajutu arī riebumu pieskarties noziedzīgai un zemiskai sievietei, bet visvairāk mani mocīja bailes no nāves. Es spriedu tā: «Ja nu tai brīdī, kad mēs abi cieši sakļausimies mīlas apkampienos, tiks izlaists kāds zvērs, kam vajadzēs saplosit šo sievieti, vai tad tas būs tik gudrs un tik atjautīgs, būs tā apmācīts un tik brīnišķi atturīgs un savaldīgs, lai sievieti, kas gulēs man blakus, saplosītu gabalu gabalos, bet mani pašu atstātu neskartu, jo es neesmu ne noziedzies, ne notiesāts.»

35. Protams, es daudz vairs neraizējos par kaunu, kas mani sagaida, bet vairāk domāju par savas dzīvības glābšanu. Mans vadītājs ar sevišķu uzmanību gādāja, lai man kārtīgi sagatavotu kāzu gultu, un pārējais personāls pa daļai bija aizņemts ar zvēriem, pa daļai ar sevišķu interesi noskatījās krāšņajā izrādē. Man tieši šai brīdī radās iespēja rīkoties pēc saviem ieskatiem, jo nevienam pat prātā neienāca, ka tik rāmu ēzeli vēl vajadzētu pieskatīt.

Es tāpēc pamazām lavījos tuvāk vārtiem. Tiklīdz biju tiem klāt, strauji metos ārā un, noauļojis vismaz savas sešas jūdzes, beidzot sasniedzu Kcnhrejas,27 kas bija slavenās Korintas osta pie Egeja jūras un Saronljas līča.

Kenhrejas ir ļoti droša piestātnes vieta kuģiem, un (ur vienmēr ir daudz ļaužu. Es vairos no ļaužu burzmas un, atradis vientuļu vietu pašā jūras krastā, atlaižos mīkstajās smiltis un mierīgi atpūšos. Arī saules rati jau tuvojās apvāršņa malai, un drīz vien vakara krēslā mani pārņēma salds miegs.

VIENPADSMITĀ GRĀMATA

Ap pirmās nakts sardzes maiņas laiku es pēkšņas izbailēs pamostos un ieraugu brīnišķīgi spožu mēness disku, kas patlaban paceļas no jūras viļņiem. Iegrimis tumšas nakts dziļajos noslēpumos, es nācu pie pārlie-

čības, ka augstās dieves varenība ir neizmērojama un cilvēka likteni noteikti vada viņas gādība, ka ne tika: rāmus dzīvniekus un plēsīgus zvērus, bet arī nedzīvus priekšmetus tā ietekmē ar sava dievišķā mirdzuma un diženuma varu, un vīsi ķermeņi virs zemes, gaisā un jUrā, gan vairojoties tās pieaugumam, atbilstoši pieņemas, gan pakāpeniski dilstot, samērīgi samazinās.

Tā kā acīm redzot liktenim jau pietika ar manām smagajām un šausmīgajām ciešanām un tas man, kaut arī vēlu, rādija cerību uz glābiņu, es nolēmu pielūgt klātesošās dieves majestātisko spožumu.1

Nekavēdamies vairs ne mirkli, cs nokratīju no sevis visas kūtruma atliekas, strauji pietrūkos kājās un, gri bēdams tūliņ tikt vaļā no lāsta, metos jūras dzīlē un septiņreiz iemērcu savu galvu valgmē, jo dievišķais Pitagors- šo skaitli bija atzinis par sevišķi nozīmīgu reliģiskajos rituālos.

Pacēlis ar prieka asarām slacīto vaigu pret vareno dievi, es tā viņu pielūdzu:

2. «Debesu valdniece, — vai nu tu esi laipna Cereru. kas mīti Eleusīnas laukos, visas auglības radītāja, kas, sajuzdama prieku par savas meitas atgūšanu,3 atradi nāji lietot zīles,4 pirmatnējo uzturu, norādīdama ļaudīm derīgāku barību, — vai debesu Venera, kas, dzemdēdama Amoru, no paša pasaules sākuma apvienoji sev: pretējos dzimumus un, nepārtraukti cilvēka dzimumu vairodama, tagad esi godināta jūras apskalotās Pafas svētnīcā, — vai Apollona māsa/' kas, remdēdama grūtniecēm dzemdību sāpes un lielas un varenas tautas uzaudzinājusi, tagad esi pielūdzama Efesas svētnīcā, vai arī trīsveidīgā Proserpina,® kuru nakts tumsā piesauc ar baigu gaudošanu, kas, savaldīdama ļauno rēgu uzbrukumus un ieslēgdama tos pazemes cietumos, klīsti pa dažādām svētbirzīm un tiec godināta ar dažādiem rītiem; tu, dieve,7 kas ar savu sievišķo gaismu apstaro visas mītnes, ar saviem valgajiem stariem briedini ba- gūtās druvas un pēc saules rieta sūti mums savu vājo gaismu, lai kādā vārdā tevi sauktu, lai kādā veidā tevi pielūgtu, lai kādu seju tev piedēvētu, tevi piesaucot, — palīdzi tagad man šais šausmīgajās ciešanās, stiprini mani šai kļūmīgajā likteņa stundā, piešķir man pēc pārciestām nelaimēm mieru un atpūtu! Diezgan bija ciešanu, diezgan bija briesmu!

Norauj no manis riebīgā četrkājainā dzīvnieka veidolu, atdod mani manējiem, atdod mani manam Lūcijam! Bet, ja es būtu noziedzies pret kādu dievību, kas mani neatlaidīgi vajā, tad lai vismaz man būtu ļauts mirt, ja nav man ļauts dzīvot.»

3. Kad es tik sirsnīgi biju raidījis dievei savas lūgšanas un izsūdzējis savas ciešanas, es tūliņ atgriezos atpakaļ uz savu guļas vietu, un saldais miegs mani atkal pārvarēja.

Bet nebiju cs vēl pilnīgi aizvēris savas acis, kad no jūras viļņiem Iznirst dievišķā parādība, kuras vaigu godā arī paši dievi. Viņa pamazām pacēlās no dzīles un kā spoži mirdzošs tēls nostājās manā acu priekšā. Es pūlēšos arī jums attēlot šo brīnumaino parādību, ja tikai cilvēka valodas nabadzība dos man iespēju to aprakstīt un pati parādījusies dievība dāvinās manam stilam cildenās daiļrunas izteiksmes līdzekļus.

Vispirms jau kuplie, garie un tikko manāmi cirtotle mati viegli un maigi rotājās visapkārt ap dievietes kaklu. Dievietes galvu greznoja košu ziedu vainags, bet tieši virs pieres apaļa plāksne gluži kā spogulis vai, pareizāk sakot, kā mēness attēls staroja spilgtā gaismā. Pa labi un kreisi no plāksnes slēja galvas čūskas, bet virs tās vijās labības vārpas.8

Vairākās krāsās vizmoja viņas drānas no vissmalkākā linu audekla, gan mirdzēdamas sniega baltumā, gan vizēdamas gaišdzeltenā safrāna krāsā, gan zaigodamas rožu sārtumā, bet manu skatienu visvairāk saistīja viņas tumšais apmetnis.9 Kraukļa spalvu melnumā tas apvijās ap viņas ķermeni un atgriezās atpakaj zem labās rokas pār muguru uz kreiso plecu, lai tad krāšņā krokojumā plūstu lejup, bet pie apmales vieglā vēsma plandīja samezglotās bārkstis.

4.   Viss apmetnis un visa tā apmale mirgoja izaustās zvaigznēs, bet starp tām pilna mēness disks staroja visā savā spožumā. Kur vien šo brīnišķo apmali saskatīja starp krokām acs. tur vijās skaisti izrakstīta ziedu un augļu vītne.

Dieve savās rokās turēja divus ļoti dažādus priekšmetus. Labajā rokā viņai bija sistrs, veidots no plānas, grcdzcnveidīgi izliektas vara plāksnes, kurā bija iestiprinātas trīs nelielas nūjiņas. Ja tās sakratīja, tad atskanēja spalga skaņa. Dieves kreisajā rokā bija zelta trauks, ap tā osu vijās, augstu pacēlusi galvu, odze ar stipri pietukušu kaklu.

Ar ambrosiju svaidītās kājās bija sandales, darina- tas no uzvaras palmas lapām. Tik dižena bija dieve, kad tā, dvesdama Arābijas spirdzīgos aromātus, pagodināja mani ar savu dievišķo balsi:

5.   «Lūcij, tavā priekšā esmu es, dabas mate, visu elementu valdniece, pirmais gadsimtu radījums, pati augstākā no dievībām, mirušo valdniece, pirmā no debesu iemītniekiem, visu dievu un dieviešu vienveidīgais tēls! Esmu ta, kuras mājieniem klausa visi debesu spīdekļi, jūras dziedīgās vēsmas un pazemes drūmais klusums! Visa pasaule atzīst mani par vienīgo dievību, bet piedēvē man dažādu ārējo veidolu, godina mani ar dažādiem ritiem, dod man dažādus nosaukumus.

Tur friģieši, paši pirmie ļaudis pasaulē,10 dēvē mani par Pesinuntas 11 dievu māti, šeit Atikas pirmiedzīvotāji'2 — par Kckropa Minervu,13 te jūras apskalotie kip- rieši - par Pafas Veneru, Krētas strēlnieki" — par Diktinnas Diānu,15 triju valodu pratēji sikuli10 — par pazemes valstības Proserpinu, Eleusīnas iedzīvotāji — par Cereru. senseno dievi: daži mani dēve par Jūnonu, citi — par Bellonu, šie — par Hekati, tie — par Rarnnusieti,'7 bet abu zemju etiopi, kas pirmie redz austošās saules starus, un ar savu senseno zinātni ievērojamie ēģiptieši, godinādami imani ar īpatnējiem ritiem, sauc īstā vārdā par ķēniņieni Izīdu.

Seit es esmu aiz līdzcietības pret tavu grūto likteni, šeit esmu os, labvēlīga un žēlsirdīga! Rimsties raudat un vaimanāt, rimsties bēdāties un skumt! Ar manu gādību tev aust glābšanās diena. Tātad uzklausi labi vērīgi to, ko tagad pavēlu! Diena, kas ausis pēc šīs nakts, ir veltīta man no mūžīgiem laikiem. Sai dienā, kad ziemas vētras jau rimušās,1 " kad apklususi sabangotā jūra un atkal var sākties kuģošana, mani priesteri nolaiž ūdenī kuģi, kas vēl nav pazinis valgmi, un veltī to man kā kuģniecības pirmo ziedu. Gaidi šo svinīgo brīdi, gaidi to mierīgi un uz mani paļaudamies.

6. Ievērodams manu pavēli, svinīgajā gājienā priesteris labajā, roka turēs ap sistru apvītu rožu vainagu. Tātad nokavējies ne mirkli, bet, pašķīris pūli, droši pievienojies gājienam, paļaudamies uz manu žēlastību! Pienāc priesterim pavisam klāt, tad, it kā gribēdams noskūpstīt viņa roku. noplūc saudzīgi rozes un tai pašā mirklī nokrati no sevis šā riebīgā un man jau sen pretīgā dzīvnieka ādu! Nebaidies no manām pavēlēm! Tās nebūs grūti izpildāmas. Sai pašā mirklī, kad es tev parādos, esmu ari pie sava priestera, lai viņam miegā aizrādītu, kas notiks un kā vajag rīkoties.

Pēc manas pavēles ļaužu drūzma pašķirsies tavā priekša. Neviens svētku ceremoniju un svinīgā gājiena laikā neuztrauksies par tavu tagadējo riebīgo ārieni. Arī tava pēkšņā pārvēršanas neradīs nekādu pārpratumu,211 un tevi neviens ļaunprātīgi neapvainos.

Labi iegaume un visu mūžu paturi prātā, ka atlikušo dzīves daļu līdz pat pēdējam elpas vilcienam tu veltīsi tikai man. Ir taisnīgi, ka visu savu dzīvi tu veltīsi tai. kas tevi padarīja atkal par cilvēku. Tu dzīvosi laimīgi.

tu dzīvosi manā aizsardzībā un kļUsi slavens. Bet, kad tu būsi nostaigājis visu savu dzīves ceļu un nonāksi ēnu valstībā, tad arī pazemes spriešļos atradīsi mani, ko tu tagad redzi, mirdzam Aherontas21 tumsā un valdām Stigas krastos,22 un tu pats, dzīvodams Ēlisija laukos,2 '1 sirsnīgi pielūgsi mani, kas esmu tik labvēlīga pret tevi.

Ja tu ar paklausību, ar apzinīgu mana kulta ievērošanu un ar neatlaidīgu atturību iemantosi manu dievišķo labvēlību, tad zini, ka tikai manā varā ir tavu dzīvības laiku pagarināt tālāk par likteņa nolikto robežu.»

7. Beigusi šo cildeno pravietojumu, neuzvaramā dievība izgaisa. Es tūlīt pamodos, priecīgs un izbijies pie- trūkos kājās, un sviedri man plūda aumaļām. Dziļā izbrīnā par tik ievērojamu varenās dieves parādīšanos es no jauna gremdējos jūras valgmē, neatlaidīgi domāju par viņas svarīgo pavēli un apsvēru pēc kārtas visus aizrādījumus.

Drīz vien izgaisa tumšās nakts migla, un debess malā pacēlās zeltainā saule. Bet tad jau arī visas ielas pildās ar svētku procesijas drūzmu, un visi gavilēdami dodas kā triumfa gājienā. Redzot visapkārt tādu līksmību, nemaz jau nerunājot par manu pacilāto garastāvokli, man šķita, ka ne tikai visa dzīvā radība, bet arī visi nami un pati gaišā diena jautri smaida.

Pēc aukstās nakts pēkšņi bija iestājies saulains un mierīgs laiks, tā ka ari dziedātāju putni, priecādamies par pavasara siltumu, sāka skandināt savas jaukās dziesmas. cildinādami ar savu dziedāšanu zvaigžņu māti. gada laiku radītāju un visas pasaules valdnieci. Ari koki, kā tie, kuri nes augļus, tā arī tic, kas augļus nemaz nenes, bet ļaudīm dod vienīgi ēnu, dienvidu vēsmu glausti un rotāti ar piebriedušiem pumpuriem, viegli iešūpo savus zarus un maigi šalc. Varenās vētru brāzmas jau ir mitējušās, augstu saceltās bangas rimušas, jūras viļņi, mierīgi šalkdami, glaužas pie krasta, no debesu juma padzīti draudīgie mākoņi, un skaidrā debesu zilgme staro visā savā spožumā.

8.   Jau parādās pirmie dižā gājiena dalībnieki, katrs tērpies un izrotājies pēc savas gaumes un līdzekļiem. Kāds ar zobena siksnu pār plecu tēlo karavīru, citu augstu uzjosta hlamida, sandales un šķēps padara par mednieku, un vēl kāds cits, apāvis apzeltītos sokus, tērpies zīda drēbēs, greznojies dārgām rotām un sapinis matus bizēs, ar savu iznesīgo gaitu atdarina sievieti. Par kādu citu, kas bija bruņojies ar stilbsargiem, vairogu, bruņu cepuri un šķēpu, varētu domāt, ka tas tikko ieradies no gladiatoru sacīkstes. Netrūka arī tādu, kas ar purpura tērpu un fascijiem tēloja augstu valsts amatvīru, dažs ar āža bārdeli, platā apmetnī, ar spieķi rokā. no palmu lapām darinātās sandalēs iedomājās sevi par filozofu. Bija šeit arī tādi, kas nāca ar dažādām niedru rīkstēm, kāds, notriepis ar putnu līmi niedri, tēloja putnu ķērāju, cits ar āķi niedres galā makšķernieku. Es redzēju arī kādu pieradinātu un sievietes drēbēs tērptu lāčumāti, to kā cienījamu matronu nesa nestuvēs. Tai sekoja kāds pērtiķis friģiešu gaišdzeltenās drānās ar pītu cepuri galvā. Viņš tēloja ganu Ganimēdu, un rokā tam bija zelta kauss kā Jupitera vīndevim. Pašās procesijas beigās gāja spārnots ēzelis, bet tam blakus soļoja kāds novārdzis sirmgalvis, un visi smējās par šo Bellerofontu un Pēgasu.

9.   Kamēr šīs jautrās maskas, uzjautrinādamas tautu, virzījās uz priekšu, sāka savu gājienu arī manas dievišķās glābējas īstā procesija. Sievietes spoži baltos tērpos, greznojušās ar pavasara ziediem, lepodamās nesa dažādus kulta priekšmetus un kaisīja ziedus ceļā, pa kuru virzījās svētku gājiens; dažas uz muguras pakāra spožus spoguļus, lai tie, kas dievei gāja pa priekšu, liktos tai ejam pretī; citas ar ziloņkaula ķemmēm rokās atdarināja valdnieces matu izgreznošanu un sakārtošanu: bija ari tadas, kas ar smaržīgo balzamu un citiem aromātiem slacīja ielas.

Kāds cits liels abu dzimumu pūlis ar laternām, lāpām, svecēm un citiem gaismekļiem slavināja debesu zvaigžņu spožuma avotu. Tad atskanēja sīringu un flautu brīnišķīgās melodijas, un nāca lielisks jaunatnes koris, tērpts spoži baltās svētku drānās. Tas dziedāja melodisku dziesmu, ko bija sacerējis un komponējis mūzu iedvesmots dzejnieks. Sī dziesma bija domāta svinīgo lūgšanu ievadījumam.

Sim korim sekoja dižā Serāpida24 flautisti, kas ar savām izliektajām flautām spēlēja viņu dievu templi bieži dzirdētu melodiju. Aiz tiem nāca saucēji, kas aicināja atbrīvot ceļu svētku procesijai.

10. Tad plūst ka straume dieves noslēpumos iesvētīto pulks, visu šķiru un visu vecumu sievas un viri, tērpušies žilbinoši baltās linu drānās; sasmaržotie sievu mati bija apklāti ar smalkiem šķidrautiem, bet vīru gludi skūtās galvas spīdēja saules staros. Dižās reliģijas zemes spīdekļi skaļi skandināja vara, sudraba un pat zelta sistrus. Beidzot augstākie priesteri, tērpušies savās baltajās linu drānās, kas bija cieši apjoztas ap krutīim un sniedzas līdz papēžiem, nesa brīnumainus vareno dievu simbolus.

Pirmais no tiem nesa ar gaišu liesmu degošu lampu,25 kas nemaz nebija līdzīga tām lampām, kuras aizdedzina vakaros mielasta laika, tā bija zelta un atgādināja laiviņu ar spraugu pašā vidū, pa kuru šāvās ārā spoža liesma. Otrais bija ģērbies tāpat ka pirmais, bet abās rokās turēja ziedokļus, sauktus par palīgiem augstās dieves palīdzes gādības dēļ. Tiem sekoja trešais, nesdams Merkurija zizli un zelta palmu-'" ar skaisti veidotām lapām. Ceturtais rādīja taisnīguma simbolu — kreisās rokas attēlu ar izplestiem pirkstiem, jo kreisā roka jau no dabas ir gausa, nav apveltīta ne ar veiklumu, ne ar izveicību, tāpēc drīzāk nekā labā varēja noderēt par taisnīguma zilini. Viņš nesa ari kādu zelta trauku sievietes krūts veidā; no tā viņš laistīja pienu. Piektais nesa labības vētījamo zelta sietu,27 pilnu ar iauru lapām, kāds cits gāja ar amforu rokā.28

11.   Tad nāca dievi, kas bija nokāpuši no debesīm, lai cilvēki tos nestu. Seit bija drausmīgais debesu un pazemes dievu vēstnesis Anubiss, pa daļai ar tumšu, pa daļai ar zeltainu seju; augstu viņš slēja savu suņa galvu, kreisajā rokā turēdams herolda zizli, bet labajā palmas zaru. Viņam sekoja govs, visuradītājas dieves auglības simbols. To nesa, svinīgi soļodams ar savu svētlaimīgo nastu, kāds no šis dieves priesteriem uz savas muguras. Cits nesa savās rokās noslēpumaino šķirstiņu ar cildenās reliģijas slepeniem kulta priekšmetiem. Kāds cits turēja savā aplaimotajā klēpī augstās dievības svēto attēlu. Tas nebija līdzīgs ne mājas dzīvniekam, ne putnam. ne meža zvēram, ne arī cilvēkam, bet ar savu dziļ- domību un dīvainumu iedvesa godbijību, izteikdams dziļi izjustas, noslēpumainas reliģijas neizsakāmi svēto būtību. Attēls bija veidots no spožā zelta kā neliela urna ar apaļu dibenu, izrotāta ar brīnumainiem ēģiptiešu dievu tēliem. Urnas īsais kakls, nepaceldamies visai augstu, izveidojās par tālu uz priekšu izvirzītu piemutni, bet pretējā pusē bija tālu atpakaļ izliekta osa. Uz tās bija saritinājusies odze, kas slēja augšup savu svītraino, grumbās saraukto un piepūsto kaklu.

12.  Un tad nāk jau žēlīgās dieves man apsolītā palīdzība, un klāt mana likteņa stunda! Tuvojas priesteris, nesdams man likteņa lemto glābiņu. Labajā rokā viņš turēja, tieši kā dievišķā solījumā bija minēts, krāšņu sistru dievei, bet man — vainagu, Herkuls man liecinieks, pilnīgi pelnītu! Es taču biju pārvarējis tik daudz lielu grūtību, pārcietis tik daudz briesmu brīžu, bet tagad ar dižās dieves gādību palicis uzvarētājs cīņā ar bargo likteni.

Kaut gan mani pēkšņi pārņēma prieks, tomēr es nemetos bez apdoma uz priekšu, jo baidījos, ka negaidīts četrkājaina dzīvnieka iebrukums varētu traucēt kārtību un svētku gājiena svinīgumu, tāpēc es mierīgu prātu, gluži kā cilvēks, lēnām un vilcinādamies sāniski spraucos pūlī un, protams, ne bez dievības ziņas, pamazām aizkļuvu līdz priesterim.

13.  Tad priesteris, kā es tiešām varēju pārliecināties, atcerēdamies dieves uzdevumu iepriekšējā naktī un izbrīnā, ka viss notiek tieši tā, kā dieve viņam norādījusi, nekavējoties apstājās, izstiepa labo roku un pielika rožu vainagu man tieši pie purna.

Bet es, izbailēs drebēdams, vēlēdamies, lai piepildās dievišķais solījums, ar strauji pukstošu sirdi kāri satvēru ar lūpām vainagu, kas, darināts no krāšņām rozēm, viss mirgodams zaigoja.

Un tiešām — nepiekrāpa mani dievišķais solījums! Tūliņ nokrīt no manis riebīgā dzīvnieka veidols; vispirms izzūd netīrā un sagulētā spalva, pēc tam biezā āda kļūst plānāka, resnais vēders sarūk, kāju pēdās nagi sadalās atsevišķos pirkstos, manas rokas nu vairs nav kājas, bet ceļas augšup, lai izpildītu savu pienākumu, garais kakls kļūst daudz īsāks, mans purns un galva kļūst apaļāki, milzīgās ausis pieņem savu dabisko un normālo formu, akmenim līdzīgie zobi atgūst atkal savu cilvēcisko izskatu, un aste, kas mani līdz šim visvairāk bija kaitinājusi, izzuda pavisam.

Tauta izbrīnā mulst. Priesteri noliec savas galvas lielās dieves tik skaidri redzamas varenības priekšā un pielūdz viņas diženo spēku, kas tiem liekas kā brīnumains sapnis. Visi nu, redzēdami tik ātru pārvēršanos, skaļi un vienprātīgi, pacēluši savas rokas pret debesīm, cildina tik lielu un diženu dieves brīnuma darbu.

14.   Es aiz pārmērīga satraukuma stāvēju kā sastindzis un klusēju. Mana sirds nespēja aptvert tik pēkšņu un tik lielu prieku, es nezināju, ko teikt, kā sākt runāt savā jaunajā balsī, ka pateikties lielajai dievei par viņas žēlastību.

Kaut gan priesterim dieve jau bija teikusi par visam manām likstām, tomēr ari viņš bija ļoti satraukts par iielo brīnumu un liek, norādīdams ar mājieniem, sagādāt man kādu linu drānu, lai es ar to varētu apsegt savu kailumu. Bet es, tikko biju nokratījis no sevis nolādēto ēzeļa apvalku, saspiedu cieši kopā savus gurnus un, aizlicis priekšā plaukstas, aizsedzu savu kailumu ar dabisku segu, cik vien labi varēdams.

Tad kāds no dieves godātajiem tūliņ novilka savu virstuniku un ar to apsedza mani. Kad tas bija noticis, priesteris mani uzrunāja ar svinīgiem un tiešām dievišķīgi iedvesmotiem vārdiem, tā sacīdams:

15. «Lūcij, tu esi izcietis daudzas un dažādas grūtības, lieli Likteņa negaisi un viesuļu vētras tevi ir svaidījuši,, līdz beidzot tu esi nonācis Miera ostā un pie Žēlastības ziedokļal Ne tava Izcelsme, ne tavs stāvoklis, ne pat tava Izglītība, kas tevi atšķir no citiem, nav tev nesuši nekāda labuma, bet, akli nodevies straujās jaunības izlaidībai, tu kļuvi par kaislību vergu un saņēmi par savu nelaimīgo ziņkārību liktenīgu algu.

Lai gan aklais Liktenis tev bija sagādājis vislielākās ciešanas, tomēr viņš, savā ļaunprātībā neko neparedzēdams, noveda tevi pie šīs svētlaimības. Lai tas nu Iet, lai tas plosās savā niknajā trakumā, lai tas savai nežēlībai meklē citu upuril Tik tiešām pār tiem, ko mūsu augstā dieve ir izredzējusi, lai tie savu dzīvi veltītu viņas kalpībai, nav varas postīgai nejaušībai. Vai tad bargais liktenis ir guvis kādus panākumus ar laupītājiem, ar nikniem zvēriem, ar grūtu kalpību, ar nebeidzamiem gājieniem pa vissliktākajiem ceļiem, ar pastāvīgām nāves briesmām?

Tagad tevi savā aizgādībā ir ņēmis cits Liktenis, redzīgs Liktenis, kura spožā gaisma apgaismo arī dievus. Lai nu prieks atspīd tavā sejā tā, kā mirdz tavs baltais svētku tērps! Pavadi līksmodams dieves glābējas svinīgo procesiju! Lai redz to bezdievīgie, lai redz un atzīst savu maldīšanos! Lūk, no visām likstām izglābtais Lūcijs, gavilēdams par dižās Izidas gādību, svin uzvaru pār savu Likteni!

Bet, lai tu varētu būt pilnīgi drošs un bez kādām rūpēm, stājies tūliņ šais svētajās karotāju rindās! Nesen vel tu dzirdēji aicinājumu dot šādu zvērestu. Velti no šā brīža sevi musu reliģijas kalpībai un ņem uz saviem pleciem brīvprātīgās paklausības jūgu! No tā brīža, kad sāksi kalpot dievei, tu vēl vairāk baudīsi savas brīvības augļus.»

16. Tā svinīgi runāja cildenais priesteris un, ar pūlēm atvilkdams elpu, apklusa. Pēc tam es, pievienojies dievbijīgo gājēju rindām, soļoju līdzi svinīgajā gājienā.

No šī brīža es kļuvu pazīstams visiem pilsoņiem, un visi man pievērsa uzmanību. Ļaudis norādīja uz mani, māja man ar galvu, un visi sarunājās par manu pārvēršanos:

«Luk. šis ir tas, ko visuvarenās dieves dižā vara pārvērta par cilvēku! Laimīgs, Herkuls man liecinieks, un trīsreiz laimīgs ir viņš! Protams, ar savu nevainojamo dzīvi un savu godīgumu viņš ir izpelnījies tik izcilu debesu aizgādību un tūliņ pēc savas atdzimšanas ir kļuvis par dieves priesteri.»

Tā, ļaudīm runājot un dievi svinīgi piesaucot, mēs, pamazām virzīdamies uz priekšu, tuvojamies jau Jūras krastam un nonākam tieši pie tās vietas, kur vakar vakarā es vēl gulēju kā ēzelis.

Kad tur bija novietoti vajadzīgā kārtībā visi dievu tēli, augstais priesteris teica ar savām šķistām lūpām vissvinīgākās lūgšanas un ar degošu lāpu, olu un sēru svinīgi šķīstīja kuģi. Tad šo skaisto, ar ēģiptiešu gleznojumiem brīnišķi rotāto kuģi iesvētīja un veltīja dievei.

Sā laimīgā kuģa mirdzošajās burās bija ieausti burti, kas izteica laimes novēlējumus, jauno kuģniecības gadu sākot. Augstu pacēlās priedes koka kuģa masts. Jau no tālienes bija redzamas tā mirdzošās buras. Pakajgais bija izliekts zoss kakla formā un, segts ar zelta plāksnēm, spoži mirgoja, bet viss kuģis bija būvēts no gaiša citruskoka.

Tad viss pulks, tiklab iesvētītie, kā neiesvētītie, cits par citu nes traukus, pilnus ar dažādām smaržām un citām veltēm, un lej viļņos no piena pagatavotu maisījumu. Kad kuģis bija pilns ar bagātām veltēm un dāvanām, lai braucējiem būtu laimīgas gaitas, atraisīja enkura virves un, pūšot labam ceļa vējam, to nolaida jūrā.

Tiklīdz tas bija attālinājies no krasta tik tālu, ka to tikko varējām saskatīt pie apvāršņa, nesēji atkal paņēma svētos priekšmetus, ko tie bija šeit atnesuši, un tādā pašā kārtībā, kā svinīgā procesija bija atnākusi, visi priecīgu prātu atgriezās atpakaļ uz dieves templi.

17. Kad mēs bijām nonākuši pie paša tempļa, augstais priesteris, dievu tēlu nesēji un tie, kas jau agrāk bija iesvētīti augsti cildenajos sakrālos noslēpumos, iegāja dieves svētnīcā un novietoja pieņemtā kārtībā šos it kā dzīvos tēlus.

Tad kāds no viņiem, ko visi dēvēja par rakstu zinātāju, iznāca pie durvīm, sasauca pastoforus29 — tā dēvē svēto kolēģiju — it kā uz sanāksmi un, uzkāpis paaugstinājumā, sāka lasīt no kādas grāmatas un citiem rakstiem svētīšanas vārdus par lielā ķeizara, senāta, jātnieku un visas Romas tautas labklājību, minēdams arī jūrniekus, kuģus un visu, kas šeit pakļauts mūsu valsts varai.

Beidzis savus svētīšanas vārdus, viņš pēc grieķu paražas ar grieķu vārdu ploiafesia atklāj kuģniecību. Pēc šīs svētīšanas tauta ar saucieniem izteica vēlēšanos, lai šie vārdi visiem atnestu labus panākumus. Prieka pilnie pilsoņi, nesdami savās rokās ziedus, svēto koku zarus3 " un vainagus, skūpstīja dieves sudraba statujas kājas un devās katrs uz savu māju.

Bet mana sirds neļāva man ne soli aiziet no šīs vietas. Nenovērsdams ne mirkli acis no dieves tēla, es pārdomāju visas savas agrākās nelaimes.

18.  Spārnotā Fāma pa to laiku bija modra un nedeva atpūtas saviem spārniem, bet tūliņ manā dzimtenē it visur sāka runāt par dievišķās gādības lielo labvēlību pret mani un manu ievērības cienīgo likteni. Nekavējoties mani draugi, uzticamie vergi un visi mani tuvākie radi, novilkuši sēru drānas, kuras tie bija valkājuši sakarā ar nepareizām ziņām par manu nāvi, pēkšņā prieka pārsteigti, steidzas pie manis ar dažādām dāvanām, lai redzētu to, kas no pazemes ēnām atgriezies dienas gaismā. Es jau biju zaudējis cerības tos redzēt vaigu vaigā, tāpēc viņu ierašanās un vērtīgo balvu pasniegšana man sagādāja lielu prieku. Visi tuvinieki ar tālredzīgu gādibu bija parūpējušies bagātīgi apgādāt mani ar visu, kas nepieciešams bezrūpīgai dzīvei.

19. Es apsveicu katru no tiem atsevišķi, kā bija mans pienākums, un labprāt izstāstu viņiem par savām agrākajām likstām un tagadējo prieku. Bet tad es atkal savu pateicības pilno skatienu vēršu pret dievi un tempļa teritorijā noīrēju namu, kur ierīkoju sev pagaidu mītni; es cītīgi nododos dieves kalpībai, vēl gan zemākajā pakāpē; esmu arvien priesteru kolēģijas tuvumā, būdams cītīgs lielās dieves godātājs.

Katru nakti un vispār katru reizi, kad es miegā biju aizdarījis acis, es redzēju dievi un no tās saņēmu norādījumus. Atkārtoti tās atgādinājumi mani galu galā pārliecināja iesvētīties viņas noslēpumainajā kultā, jo cs tam jau sen esot nolemts. Kaut gan ar visu sirds degsmi es vēlējos paklausīt viņas norādījumiem, tomēr mani atturēja apziņa, ka pilnīgi izpildīt šīs reliģijas prasībaš nav viegli. Bija gandrīz neiespējami ievērot atturību un atteikties no baudām, jo dzīve ir pilna ar dažādām nejaušībām, un pret tām vajag tālredzīgi nodrošināties. Visu to vairākkārt apsvērdams, kaut arī gribēju iespējami ātrāk iesvētīties, tomēr — nezinu pats, kā tas notika, — arvien atliku savu nodomu.

20.  Kādu nakti cs redzēju sapnī, ka pie manis ierodas augstais priesteris un piedāvā man pilnu klēpi dažādu mantu. Uz manu jautājumu, kas tās par mantām, viņš atbildēja, ka tās man atsūtītas no Tesalljas un no turienes atgriezies arī mans vergs Kandids (Baltais).

Atmodies cs ilgi domāju, ko šis sapnis varētu nozīmēt, jo cs labi atcerējos, ka man nekad tāds vergs nav bijis, bet, lai es tulkotu kā tulkodams sapņa nozīmi, tomēr atsūtītās mantas katrā ziņā norādīja uz kādu ieguvumu.

Ar satraukumu sirdī, cerēdams kaut ko labu, es gaidīju, kad no rīta atvērsies tempļa durvis. Kad pašķirās uz abām pusēm spoži baltie priekškari, mēs ar bijību raidījām savas lūgšanas godājamai dievei. Priesteris apstaigāja visus ziedokļus, upurēja tur, lasīja svinīgas lūgšanas un, iesmēlis ūdeni no svētā avota, lēja to no upura trauka. Kad viņš visu to bija rituālā kārtībā veicis, priesteri, apsveikdami austošo sauli, gavilēdami paziņo pirmo dienas stundu.

Un tieši šai brīdī no Hipatas ierodas mani vergi, ko cs tur biju atstājis, kad Fotida mani ievilināja savos tīklos. Viņi jau bija dzirdējuši par manām nelaimēm un atveda līdz arī manu zirgu, kas pa šo laiku jau vairākas reizes bija pārdots un ko tie bija atraduši un atguvuši pēc zīmes tā mugurā.

Es nevarēju vien nobrīnīties, kā piepildījās mans sapnis; nemaz jau nerunājot par norādījumu uz kādu ieguvumu, es dabūju atpakaļ arī savu balto Tesalijas zirgu, jo sapnī tas bija vergs Kandids.

21.  Pēc šā gadījuma cs vēl cītīgāk nodevos dieves kultam. Pašreizējā dieves labvēlība man bija droša ķīla, ka es varu cerēt uz nākotni. Ar katru dienu manī pieauga vēlēšanās likt iesvētīties, tāpēc es bieži vien uzmācos augstajam priesterim un lūdzu, lai tas beidzot mani iesvētītu svētās nakts noslēpumos.

Bet viņš, būdams vispār nosvērta rakstura cilvēks un tālu pazīstams kā rūpīgs reliģijas paražu ievērotājs, lēnprātīgi un vēlīgi, kā vecāki mēdz apvaldīt savu bērnu pārsteidzīgās iegribas, noraidīja manu neatlaidīgo vēlēšanos un mierināja manu satraukto sirdi ar labām nākotnes izredzēm, jo arī dienu, kad varot notikt zināmas personas Iesvētīšana, norādot pati dieve ar īpašām zīmēm, arī to priesteri, kuram jāizdara iesvētīšana, norādot viņas pašas gadība, un pat visi svinību izdevumi tiekot tāpat noteikti.

Ievērojot visu to, viņš domāja, ka arī man šo brīdi vajadzētu gaidīt ar sevišķu pazemību un it īpaši vairīties no nepacietības un iedomības, tāpēc vajagot, ja kāds ir aicināts, steigties, bet gaidīt, ja kāds nav aicināts. Nebūšot arī neviens no priesteru vidus tik neprātīgs, kas gribētu pats sevi pazudināt un iedrošinātos bez īpašas dieves atļaujas izdarīt tik pārsteidzīgu un noziedzīgu ritu, kas pielīdzināms nāves grēkam. Tā kā dieves rokās atrodoties pazemes atslēgas un katra cilvēka dzīvība, tad iesvētīšana nozīmējot brīvprātīgu došanos nāvē un no dieves atkal izlūgtu dzīvību, jo varenā dieve esot paradusi izraudzīt savējos no to vidus, kas jau beiguši savu dzīves ceļu un stāvot uz nāves sliekšņa, jo tādiem visdrošāk varot uzticēt lielos reliģijas noslēpumus, un tad tiem, it kā ar dieves gādību no jauna dzimušiem, esot dota iespēja atkal sākt savu dzīves ceļu.

Tātad arī man vajagot gaidīt debesu norādījumu, kaut gan cs ar skaidri saskatāmu un nepārprotamu varenās dieves žēlastību jau sen esot izraudzīts un paredzēts svētlaimīgai kalpošanai. Gluži tāpat kā pārējiem svētnīcas kalpotājiem, ari man jau tagad vajagot atteikties no neiesvētītas un nešķistas barības,31 lai Jo taisnākā ceļā sasniegtu visušķīstās reliģijas noslēpumus.

22. Tā aizrādīja man augstais priesteris, un es, tam paklausīdams, apvaldīju savu nepacietību. Iegrimis rāmā mierā un atzinības cienīgā klusēšanā, es cītīgi ik dienas nodevos svētajam kultam. Un tiešām, nepiekrāpa manas cerības varenās dieves gādīgā labvēlība, jo viņa nemocīja mani ar ilgu atlikšanu, bet tumšā naktī pavisam skaidri man atklāja, ka beidzot man ir atnākusi ilgi gaidītā diena, kad piepildīsies manas viskarstākās vēlēšanās; viņa arī norādīja, cik lieli izdevumi man jāsedz par svinību rituālu, un piebilda, ka mani iesvētīs tas pats augstais priesteris Mitra, ar kuru mani saistot, kā viņa teica, kāda dievišķa zvaigžņu kopība.

Iepriecināts un aplaimots par šiem labvēlīgiem augstās dieves norādījumiem, es, tiklīdz atausa gaisma, nokratījis miegu, nekavējoties steidzos uz augstā priestera mītni un, sastapis viņu tieši uz sliekšņa, jo viņš tikko kā gribēja iziet, apsveicu to un sekoju tam. Es jau biju nolēmis neatlaidīgāk kā visas citas reizes pieprasīt savu iesvētīšanu kā svētu pienākumu, bet viņš, mani ieraudzījis, jau pirmais sacīja:

«Ai Lūcij, kāda laime, kāda liela laime! Kādu žēlastību tev ir parādījusi augstā dieve! Kāpēc tu vēl esi tik mierīgs? Kāpēc tu vēl kavējies? Ir jau ataususi tā diena, ko tu savās nemitīgās lūgšanās esi izlūdzies, kad, ievērojot daudzos vārdos dēvētās dieves dievišķo pavēli, es tevi ar šīm rokām iesvētīšu svētajos noslēpumos!»

Tad draudzīgais sirmgalvis uzlika man roku uz pleca un tūliņ aizveda mani pie pašiem dižā tempļa vārtiem. Pēc svinīgā?, vārtu atvēršanas ceremonijas un pēc rita upurēšanas viņš iznes no tempļa vissvētākās telpas dažas grāmatas, rakstītas ar man nesaprotamām zīmēm;32 ar šīm zīmēm, kas bija pa daļai dažādu dzīvnieku attēli, bija saīsināti rakstīti kādas valodas vārdi. Citas zīmes mezglojās dažādos mezglos, locījās dažādos lokos un vijās kā vīnāju vītnes, un tā uzrakstītais palika noslēpums neiesvētītiem. No šīm grāmatām viņš nolasīja man noteikumus par sagatavošanos, kas nepieciešama iesvētīšanai.

23. Es tūliņ centīgi sagādāju visu un pat vēl ar uzviju; pa daļai pērku pats, pa daļai lieku to sapirkt saviem draugiem. Nu priesteris paziņoja, ka ir jau pienācis laiks, un veda mani visu priesteru saimes pavadībā uz tuvējo pirti. Kad es tur, kā jau paradis, biju nomazgājies, viņš, piesaucis dievu žēlastību, šķista mani ar sevišķu rūpību, apslacīdams ar ūdeni, un ved mani atkal atpakaļ uz svētnīcu.

Jau bija pagājušas divas dienas trešdaļas, kad viņš, nostādījis mani pie dieves statujas kājām un devis man dažas pamācības, ko neviens cits nedrīkstēja dzirdēt, visu liecinieku klātienē man aizrāda, lai es desmit dienas atturētos no mīlas baudas, neēstu šai laikā gaļu un nelietotu arī vīnu.

Es svēti ievēroju visus aizrādījumus par atturību. Drīz vien pienāca diena, kas man bija nolikta ar dievišķu lēmumu, un arī saule, slīdēdama uz rietu, bija atvedusi vakaru. Un. rau, no visām pusēm plūst ļaudis un, ievērodami sen iesakņojušos rita paražu, ikviens pagodina mani ar kādu balvu. Bet tad augstais priesteris lika izraidīt visus neiesvētītos, uzmeta man uz pleciem rupjas linu drānas apmetni, saņēma mani aiz rokas un ieveda vissvētākajā svētnīcas vietā.

.Varbūt tu, cītīgo lasītāj, vēlēdamies visu zināt, vaicāsi, ko tur īsti runāja, ko tur darīja? Es teiktu, ja man būtu atļauts teikt, tu zinātu, ja būtu atļauts dzirdēt. Bet tik neprātīgas ziņkārības gadījumā tādu pat sodu būtu pelnījušas kā ausis, tā mēle.

Ja jau nu tevi varbūt mudina īstas patiesības slāpes, tad es tevi tomēr negribu ilgi atstāt neziņā. Tātad uzklausi un tici, ka tā ir patiesība!

Es esmu sasniedzis nāves un dzīvības robežu, pārkāpis Proserpinas slieksni, gājis caur visām stihijām un atgriezies atkal atpakaļ. Pašā pusnaktī es redzēju sauli visā tās spožumā. Es skatīju vaigu vaigā kā pazemes, tā arī debesu dievus un pielūdzu viņus.

Tā nu cs tev izstāstīju to, ko tu tomēr nevarēji saprast, kaut arī dzirdēji, tāpēc es tev stāstīšu vienīgi to, ko es varu atklāt neiesvētītiem, nepārkāpjot klusēšanas noteikumus.

24. Svinīgā iesvētīšana beidzās tikai agri no rīta, un es atstāju templi, tērpts divpadsmit svētītās stolās.33 Kaut gan tas ir ļoti svēts tērps, bet par to es varu brīvi runāt, jo te nekāds pienākums mani nesaista, un visu to jau tad redzēja daudzie klātesošie.

Paklausīdams priestera pavēlei, es uzkāpu pašā tempļa vidū no dēļiem uzceltā paaugstinājumā, kas atradās tieši pretī dieves statujai. Visu klātesošo uzmanību saistīja mans smalka linu audekla tērps, izrakstīts spilgtās krāsās. Dārgā hlamida sniedzas līdz pat papēžiem, visa, kur vien skaties, rotāta ar dažādu dzīvnieku attēliem. Te bija Indijas pūķi, tur hiperborēju greifi,34 pavisam citas pasaules radījumi, spārnotas fantastiskas būtnes. Iesvētītie šo stolu sauc par olimpisko.

Labajā rokā cs turēju spoži degošu lāpu, bet manu galvu sedza krāšņs palmu vainags, tā spožās lapas to iekļāva kā staru oreols. Kad es biju izgreznots kā pati saule un stāvēju kā statuja, pēkšņi atvilka priekškaru, un tauta plūda man tuvāk, lai mani redzētu vaigu vaigā.

Pēc tam es atzīmēju sevišķi svinīgi savu garīgās atdzimšanas dienu, sarīkodams bagātīgu mielastu un jautras dzīres. Arī trešajā dienā atkārtoju tās pašas svini- gās ceremonijas, un ar svētku brokastīm bija galīgi pabeigta mana noteikumiem atbilstošā iesvētīšana.

Es vēl dažas dienas tur paliku un, aplūkodams dieves tēlu, jutu neizsakāmu prieku, zinādams, ka esmu neizteicamu pateicību tai parādā. Tad, dieves mudināts un tai pateicies, protams, ne tā, kā būtu vajadzīgs, bet tikai atbilstoši manām spējām, cs jau sāku domāt par atgriešanos dzimtene, kaut ari ar nokavēšanos. GrUti un sāpīgi man bija šķirties no dieves, pēc kuras cs tā ilgojos. Pacēlis savas acis pret viņu, piespiedis seju pie viņas kājām, es, gauži raudadams, to lūdzu:

25. «Svētā dieve, cilvēku dzimuma mūžīgā uzturētāja, kas arvien esi klāt mirstīgajiem kā glābēja, kā mīļa māte nelaimē un ciešanās! Bez tavas palīdzības nepaiet neviena diena, neviena nakts, pat neviens mirklis. Tu sargi ļaudis uz juras un uz sauszemes, dzīves vētrās svaidītiem tu sniedz savu palīdzīgo roku. Tu ari neatrisināmi sarežģītos likteņa pavedienus atkal atrisini,35 tu remdini bargās likteņa vētras un apvaldi zvaigznāju postīgos ceļus. Tevi godina debesu dievi, tev paklausa pazemes dievi. Tu liec griezties debesu jumam, tu dod gaismu saulei, tu valdi pasaulē, un Tartars ir zem tavām kājām. Tavam aicinājumam paklausa debesu spīdekļi, un atgriežas pēc kārtas gada laiki, gavilē debesu dievi, un kalpo stihijas. Pēc tava mājienā pūš vēji, līst lietus, dīgst sējumi un briest vārpas. No tava diženuma bīstas putni, kas lido pa gaisu, zvēri, kas klaiņo pa kalnu mežiem, čūskas, kas slēpjas zemes alās, briesmoņi, kas mīt dzelmēs. Mans gars ir pārāk vājš, lai tevi pietiekami cildinātu, mana manta pārāk maza, lai tev pietiekami upurētu! Trūkst man vārdu, lai izteiktu, ko es sajūtu, redzot tavu godību, nav man tūkstoš mutes, nav man tūkstoš mēles, nav man neizsīkstošas daiļrunības! Tomēr cs centīšos sasniegt vismaz to, kas iespējams katram godbijīgam cilvēkam, kaut arī garā un mantā nabagam. Tavu dievišķo seju, tavu svēto diženumu es cieši ieslēgšu savas sirds dziļumos un saglabāšu uz mūžu mūžiem.»

Raidījis augstai dievei savas lūgšanas, cs apkampu augsto priesteri Mitru, kas man šai laikā bija kļuvis par otru tēvu, skūpstīju to atkal un atkal un ludzu piedot, ka es nespēju cienīgā kārtā pateikties par visu, ko viņš man laba darījis.

26.  Es ilgi kavējos, lai viņam jo sirsnīgāk izteiktu savu pateicību. Beidzot atvados un dodos ceļā, lai sasniegtu savas dzimtās mājas pēc tik ilgas prombūtnes. Bet es tur palieku tikai dažas dienas. Klausīdams lielās dieves pamudinājumam, es sakravāju atkal savas mantas, sēžos kuģī un dodos uz Romu.

Ar labu ceļa vēju es drīz vien sasniedzu Augusta30 ostu; no šejienes cs vieglos ratos dodos tālāk un, saulei rietot, decembra īdu priekšvakarā37 nonāku šajā svētajā pilsētā.38

Tieši no šā brīža par savu galveno uzdevumu cs uzskatīju pielūgt ik dienas augsto dievi, ķēniņieni īzidu, kas pēc tempļa atrašanās vietas ir dabūjusi savu vārdu39 un kā Marsa laukuma īzida ir godināma tur ar sevišķu bijību. Es biju tās centīgs godātājs, svešinieks gan šai templī, bet reliģijā jau sen dieves kalps.

Jau Lielā Saule, nogājusi visu zodiaka apli, bija nobeigusi savu gada ceļu, kad atkal dižās dieves modra gādība pārtrauc manu mieru un atkal man atgādina iesvētīšanu, atkal svētās mistērijas. Es brīnījos. Ko tas nozīmē? Ko no jauna vēlas dieve? Kā lai es nebrīnītos! Man šķita, ka cs jau sen esmu iesvētīts.

27.  Kamēr apsveru savas ticības rūpes pa daļai pats, pa daļai pārrunāju tās iesvētīto apspriedē, atklāju kādu pavisam apbrīnojamu, jaunu apstākli, — es esot iesvētīts vienīgi dieves mistērijās, bet lielā dieva, augstā dievu tēva — neuzvaramā Ozīrisa noslēpumos nekad vēl neesot Ievadīts. Kaut gan abas šīs dievības un viņu reliģijas būtiski ir cieši saistītas un pat gandrīz idents/ tiskas, tomēr iesvētīšanas rituālā ir liela starpība; tāpēc man vajagot saprast, ka es esot aicināts kļūt ari par šā lielā dieva kalpu.

Sis jautājums drīz vien tika atrisināts. Otrā naktī jau es sapnī redzēju kādu linu drānās tērpušos priesteri. Viņa rokās bija tirsi, efejas40 un vēl daži priekšmeti, ko es šeit nevaru minēt. Tos viņš nolika tieši pie maniem lariem, bet pats, nosēdies manā krēslā, paziņoja, lai es sarīkojot svinīgas dzīres saskaņā ar šīs reliģijas paražām. Lai es varētu viņu pēc drošas pazīmes tūlīt pamanīt, tas soļoja gausāk par citiem, jo kreisās kājas papēdis bija savainots.

Pēc tik skaidras dievu gribas izpausmes man izgaisa visas šaubu ēnas. Tiklīdz bija beigušies rīta apsveikumi dievei, es ar vislielāko uzmanību vēroju, vai kādam no priesteriem ir tāda kāja, kā redzēju sapnī. Es nebiju savā cerībā vīlies. Drīz vien ievēroju kādu pastoforu, kam bija ne tikai tieši tāda kāja, bet arī tāds pats augums, un viss viņa izskats labi saskanēja ar naktī redzēto sapņu tēlu. Viņa vārds, kā es vēlāk dabūju zināt, bija Asinijs Marcells (Kalsnējais ēzelis) — sakarā ar manām pārvērtībām labi pazīstams vārds.41

Es nekavējos ne mirkli un tūliņ steidzos pie viņa, bet tas jau arī pats zināja, ko es gribu teikt, jo viņam bija tāpat dots norādījums par paredzamo iesvētīšanu mistērijās. Arī viņš pagājušā naktī bija redzējis sapni, ka uzlicis lielā dieva statujai vainagu galvā, un dzirdējis no dieva mutes, kas noteic katra atsevišķa cilvēka likteni, ka viņš tam atsūtīšot kādu Madauras12 pilsoni, bet diezgan nabadzīgu, ko nekavējoties vajagot iesvētīt, jo, ievērojot dievišķo gādību, šis virs zinātnēs sasniegšot slavu un iesvētītājs saņemšot lielu atalgojumu.

28. Šādā kārtā nozīmēts iesvētīšanai Ozīrisa mistērijās, cs pats pret savu gribu kavējos līdzekļu trūkuma dēļ. Nelielais tēva atstātais mantojums bija iztērēts ceļojumos, un izdevumi galvaspilsētā tālu pārsniedza agrākās dzīves vajadzības provincē. Tātad nepielūdzamais trūkums man aizšķērsoja ceļu, un man bija, kā saka sena paruna, nazis jau pie rīkles.

Tomēr arvien biežāk un biežāk dievība atkārtoja savus atgādinājumus. Pēc vairākkārtīgiem atgādinājumiem cs zaudēju savu sirds mieru; beidzot tie kļuva par tiešu pavēli. Tāpēc cs pārdevu savus apģērba gabalus, arī jau diezgan apnēsātus, un sagrabināju šīm vajadzībām pietiekamu summiņu. Arī tas notika ar īpašu pamudinājumu.

«Vai tad tu tiešām,» tā tika man aizrādīts, «būtu žēlojis šīs lupatas, ja būtu nodomājis sev sagādāt kādu baudu? Bet tagad, kad tev tik svinīgas ceremonijas ir jau durvju priekšā, tu neiedrošinies mesties trūkumā, kas tev nebūs jānožēlo!»

Tātad nu viss bija bagātīgi sagādāts. Es atkal desmit dienas iztieku bez gaļas ēdieniem, arī gludi noskuju galvu.43 Pēc tam, nakts svinībās iesvētīts galvenā dieva mistērijās, es ar pilnu paļāvību nodevos šīs radnieciskās reliģijas kultam. Tas sagādāja man ne tikai lielu gandarījumu, jo es šeit biju svešzemnieks, bet arī pietiekami daudz līdzekļu dzīves uzturam. Kas gan cits, ja ne Panākums, sekmēdams manus pasākumus, sagādāja man nelielu ienākumu no klientiem, kad es kā advokāts vedu prāvas latīņu valodā?

29. Tikko bija pagājis kāds laiks, te gluži pēkšņi un atkal pavisam brīnumainā kārtā mani pārsteidz dievu aicinājums un spiež arī trešo reizi iesvētīties.

Ne bez pamata krietni norūpējies un ar visai satrauktu sirdi es nomocījos ar grūtām domām. Kāds nolūks varētu būt šai jaunai un nedzirdētai debesu dievu prasībai? Kas tad vēl būtu palicis nedarīts, ja jau divas reizes notikusi iesvētīšana? Abi priesteri katrā ziņā ir nepareizi rīkojušies vai acīm redzot kaut ko nepilnīgi izdarījuši! Herkuls man liecinieks, es sāku jau zaudēt uzticību!

Kad es tā, satraukts līdz ārprātam, svārstījos domās kā sabangotā jūrā, labvēlīgais sapņu tēls mani pamācīja, sacīdams:

«Tev nav nekāda pamata bažīties par vairākkārtēju iesvētīšanu un domāt, ka iepriekšējās būtu notikusi kāda pārskatīšanās. Tev drīzāk jāpriecājas par debesu dievu vairākkārtēju žēlastības parādīšanu un jāgavilē, ka tev tais notiek trīsreiz, ko citi izpelnās tik tikko vienreiz. Ar šo trīskārtējo iesvētīšanu tu būsi svētlaimīgs uz mūžīgiem laikiem. Turklāt pati pēdējā iesvētīšana svētās mistērijās tev ir pavisam nepieciešama. Atceries tagad, ka dieves tērps, kurā tevi ietērpa provincē, ir palicis tai pašā templī un tur uzglabājams un tu Romā svētku dienās nevari ne piedalīties svinīgos dievkalpojumos, ja būs tāda pavēle, ne parādīties visā šā tērpa spožumā. Tātad lai šī iesvētīšana tev atnes laimi, svētību un labklājību! Tāpēc ar priecīgu prātu ļaujies vēlreiz iesvētīties, jo varenie dievi tā vēlas.»

30. Pēc tam dievišķais sapņu tēls, mans pārliecinātājs, norādīja visu, kas bija vajadzīgs. Tad cs vairs nekavējos .ne mirkli un neatlieku šo lietu uz vēlāku laiku, bet tūliņ ziņoju savam priesterim, ko esmu redzējis sapnī, uzskatu par pienākumu atturēties no gaļas ēdieniem, pats labprātīgi pagarinu desmit dienu atturības laiku, ko ieteic mūžam nepārkāpjamie likumi, bagātīgi sagādāju visu vajadzīgo un gatavojos uz iesvētīšanu, rēķinādamies gan vairāk ar pienākumu nekā ar saviem materiāliem līdzekļiem. Herkuls man liecinieks, cs tomēr nežēloju ne pūļu, ne līdzekļu! Uņ kāpēc gan es to būtu darījis? Devīgās dievu gādības dēļ mani ienākumi Romas tiesās brīnišķi vairojās. Beidzot pēc dažām dienām parādījās man sapnī pats dievu dievs, no varenajiem visvarenākais, no augstākajiem pats augstākais, no lielajiem vislielākais un par visiem visdižākais valdnieks Ozīriss, nepieņēmis vis kādu citu izskatu, bet pats savā dievišķīgumā, un pagodināja mani ar savu uzrunu.

Viņš man sacīja, lai cs joprojām drosmīgi turpinot savu panākumiem vainagoto darbu Romas tiesās, nemaz nebaidīdamies nelabvēļu tenku, ko izraisījusi mana erudīcija, kas iegūta ar studijām un darba mīlestību. Lai es nepazustu pārējo iesvētīto pulkā, bet varētu viņam kalpot, tas iecēla mani par vienu no pastoforu dekurioniem, kas paliek piecus gadus amatā.

No jauna noskuvis gludi galvu, es iestājos šai senatnīgajā kolēģijā, kas bija jau dibināta Sullas laikā,1- '0 un staigāju tagad, ne no viena neslēpdams un ne ar ko neapsegdams savu kailo galvu, un katram, kas nāk man pretī, cs ar jautru smaidu skatos sejā.

PASKAIDROJUMI

PIRMĀ GRĀMATA

1 nodala

' Milētas stils — noveles stils.. Pēdējos gadsimtos pirms m. ē. Milētā dzīvoja grieķu rakstnieks Aristids. Viņš publicēja neliela apjoma noveles un anekdotes, tēlodams tajās Milētas jaunatnes romantiskos piedzīvojumus pikantā drapējumā. Sie septiņos krājumos publicētie sacerējumi ir moderna romāna, stāsta un noveles priekšteči. Ar spilgto izteiksmi un atjautīgo tēlojumu tie ieguva nedalītas lasītāju simpātijās, un «Milētas stils» kļuva p;ir žanra apzīmējumu. Sie krājumi drīz vien parādījās ari latiņu valodā rakstnieka Sisenna* tulkojumā.

Ēģiptiešu papirusi. - Papirusa lapas senajiem ēģiptiešiem atvietoja rakstāmpapīru. Grieķi uz papirusa lapām sāka rakstīt Hērodota laikos (5. gs. p. iii. ē.). Papirusu jau* a,p mūsu <>ras sākumu sāka atvietot ar pergamentu. Vecākais rakstāmpapirusa paraugs ir ap 5600 g vecs.

5 Niedres smaile. Neliels niedres kātiņš ar smaili noasinātu galu senajiem rakslniekiem atvietoja moderno spalvu.

1 Alikas Himēts — neliela kalnu grēda Atikas austrumos.

■'' f.īiras 1 siisi;. Korintas zemes šaurums. Korintu senatnē dēvēja par Efiru.

*   Spartas Tainars — zemes rags pašos Grieķijas dienvidos Ai Himetu, Istmu un Tainaru autors apzīmē vispār Grieķiju

' Atiskā iz'oksne — grieķu valoda.

a I.atijas galvaspilsēta — Roma.

*   Kviriti pilntiesīgie Romas pilsoņi; kviritu valoda - • latiņu valoda

19 - 30'0 2H9

Bez skolotāja palīdzības iemācījos kvirīlu dzimto valodu. — Ievadījuma nodaļa paskaidrotājam rada grūtības tai ziņā, ka te romāna varonis un autors īpatnēji samainīti. Ir pilnīgi neiespējami, ka Apulējs, kas dzimis Madaurā, līkai Romā būtu iemācījies latiņu valodu. Tāpēc te minētais ir tikai joks.

Romiešu sabiedrībā nelietojami un neatzīti izteicieni. — leverojot to, ka Apulēja valoda ir nevainojama, ka viņš to pārvalda visos reģistros un ar saviem citātiem pierāda jaunās un vecās literatūras pazīšanu, atvainošanās par rupjo stilu un nelietojamiem izteicieniem ir iepriekšējam līdzīgs joks, kas varētu zīmēties uz romāna varoni Lūciju, nevis uz autoru, kanl gan Lūcijs romānu beigās iegūst autora pazīmes (sk. II. gr. '27. nod.).

2. n o d a | a

Tesalija — novads Grieķijas ziemeļaustrumos, ieguvis nelāgu

slavu ar savām zintīm, raganām un indētājām.

Plūinrhs — filozofs un vēsturnieks ap m. ē. 100. g. Izcelsmē

no Grieķijas un radniecība ar Plūtarhu nekādi nav savienojama

ar Madaurā dzimušo autoru. Tāpēc an tas ir iepriekšējiem līdzīgs

joks.

Filozofs Seksts — Antonina Pija skolotājs (2. gs.).

4. nodaļa

Krāšņais porliks — kolonu halle Atēnās. Sis celtnes sienas krāšņi izgleznoja 0. gs. pirms m. ē. grieķu slavenais mākslinieks Polig- nols, tāpēc to ari nosauca par krāšņo.

Ārstu dieva červeļainaīs zizlis. — Zizlis, kuram apkārt apvijusies čūska, bija ārstu dieva Asklēpija emblēma.

5. n o cl a ļ a

Aigijietis Aigijas pilsētas iedzīvotājs; Aigija — pils. Pelopo nēsās ziemeļos.

Hipala — pilsēta Tesalijas dienvidos, tagad Ipati.

6. nodala

Sokrāts šeit minētais Sokrāts ir kāds tirgotājs, nevis pazīstamais filozofs.

Tevi mājā jau apraudāja un skaļi sauca tavu vārdu. — Viena no seno tautu īpatnējām apbedīšanas paražām bija apraudāšana. Radi un pazīstami, sastājušies ap mirušā līķi, pirms iznešanas no dzīvokļa skali raudāja, pēc lam trīs reizes sauca tā vārdu.

7.   nodaļa

Lārisa — lielākā Tesalijas pilsēta, saglabājusi vēl tagad savu senatnīgo vārdu.

8.   n o d a ļ a

Tartars — pazemes un mūžīgas tumsas valsts, kur mita mirušo ēnas. Seit noziedznieki pec nāves saņēma pelnīto sodu. Abas Etiopijas. — F.tiopija seno taulu iztēle bija leģendāra zeme uz rietumiem un austrumiem līdz pat pasaules malai. Divās daļās to sadalīja Nīlas upe.

Antihtoni — antipodi, kas dzīvo zemeslodes pretēja pusē.

10. nodaļa

Nomētāt ar akmeņiem. — Stihiski izpaužoties tautas dusmām, notika noziedznieka nomētāšana ar akmeņiem. Romiešu soda likumi šadu soda veidu nepazīst.

Mēdeja — senatnē izslavēta burve, vairāku teiku varone, sekoja aiz mīlestības argonautam Jāsonarti no Kolhidas (tag. Gruzijas) uz Grieķiju. Ar viņas palīdzību Jāsons pārvarēja visas grūtības, kas bija saistītas ar zeltvilnas iegūšanu. Bet, kad Jasons viņu Grieķijā noraidīja un gribēja otrreiz apprecet Korintas ķēniņa Kreonta meitu, jaunais sievastēvs nolēma Mēdeju izraidīt no savas zemes. Bet (a izlūdzās vienu dienu vēl palikt, lai varētu sagatavoties aizceļošanai. Pa to laiku burve ķēniņa meitai aizsūtīja kā dāvanu saindētas drebes un zelta vainagu, no kura izšāvās liesmas, kas iznicināja ķēniņu un viņa meitu.

Atnesusi ziedu pazemes dieviem kādas bedres priekšā. — Senajām taulam bija pārliecība, ka burvji, izdarot zināmas burvestības, spēj no pazemes izsaukt mirušo dvēseles un pai pazemes dievus, kas pēc latvi pakļaujas burvju gribai.

11. nodala

Ap Irešās nakts sardzes laiku. Romieši nakti iedalīja četrās daļās. N'o saules rieta līdz pusnaktij kareivju sardze postenī mai riījas divas reizes, no pusnakls līdz saules lēktam arī divas rekes. Laiku noteica pēc klepsidras - ūdens pulksteņa. Trešā nakls sardze

sākās iieši pusnaktī

12.  n o ii a 1 a

F.ndiinions ir dieves Setenes (mēness) iemīļotais, daiļš jauneklis, kas arvien gulējis saldā miega. Seit autors ironizē par mitoloģiju Kalipso — nimfa, kas Odiseju pēc viņa kuģa bojā ejas aizturēja septiņus gadus savā salā, gribēdama to iegūt par savu vīru (sk «Odiscjas» 5 dz). Kad dievi nimfai pavēlēja Odiseju atlaist, tā velti lūdza viņu labprātīgi pie tas palikt

13. n o d a | a

Baklianles vina dieva Dionisa pavadones uu kalpotājas. Būdamas vīna skurbuma, viņas krita ekstāze, uzbruka meža zvēriem un cilvēkiem un saplosīja tos gabalos. Seit autors norāda uz mīlu par Tēbu ķēniņu Penteju, ko saplosīja bakhanl.es. noturēdamas to savā ekstāzē par lauvu.

Lai ievērotu visas upurēšanas ceremonijas. — Tiklīdz upurējamais dzīvnieks bija nogalinals, priesteris nekavējoties apskatīja nogalinātā sirdi, aknas un plaušas, lai pārliecinātos, vai upuri dievi pieņemuši

Sūkli, jūrā dzimušais, tev upe jānoslīkst! Su burvestības vārdu jēga noskaidrojas I. grāmatas-19. noda|ā.

14. n oda| a

Jau krustam nolemtais kandidāts. - Ar krustā sišanu galvenam kārtām sodīja vergus un vienkāršus ļaudis.

15. nodala

Cerbers ■ trijgalvainais pazemes suns, kas sargāja ieeju euu valstī un ar savu riešanu baidīja mirušo ēnas.

17 nodaļa

Larnijas - briesmones, bērnu rijējas un asiņu sūcējas 19. 11 odai a

Fūrijas atriebējas un sodītājas dieves, karu, ķildu un nesaskaņu cēlājas.

Niecīgais ee|a gājēju skaits. — Aristomcns baidas, ka Sokrātā nāves gadījumā viņam nebūs liecinieku, kas varētu apliecināt viņa nevainīgumu.

Ailolija novads Vidusgrieķi jas rietumos.

22. n o d a | a

Redzu viņu atlaidušos neizskatīgā, maz;- atgultne un taisāmies pašlaik ieturēt pusdienas maltīti. Vīrieši pie galda atgulstas, bet sievietes sēž.

>:y ii o il a I ,i

iu sacentīsies ar Teseju, kas nenopēla vecas 1 Iekalt- mazo

■m

namiņu. — Leģendāro Tēsēju pirms cīņas ar Maratonas vērsi uzņēma savā būdiņā nabadzīgā Hekale un to viesmīligi pacienāja. So Hekales viesmīlību apdziedāja Kallimahs kādā slavenā dzeja

24. nodaļa

Prasīja 100 sesterciju . nopirku . . . par 20 denārijiem. • 100 ses terciju = 25 denārijiem.

,:t Herkuls man liecinieks. Apgalvojuma vardi. Herkuls bija grieķu varonis, Zeva un Alkmēnes dēls, Euristeja uzdevumā veica 12 varoņdarbus, dzīvs uzņemts Olimpa.

14 Liktori — goda sardze, kas pavadīja augstākas amatpersonas - diktatoru, konsulu, pretoru u. c. un nesa uz pleciem fascijus jeb rikšķu saišķus.

<k Edils — gādāja par pilsētas labierīcībām, kartību, parlikas piegādi, uzraudzīja ari kārtību un tīrību pārtikas tirgū

OTRA GRAMA! A

1. noda|a

Izslavēta par maģijas mākslas dzimteni. Tesalijai senatne nebija laba slava, jo ta bija izdaudzināta par burvju, raganu un indētāju zēnu.

Orākuls pareģojums, ari pareģojuma vieta. Senie grieķi un romieši ticēja, ka dievi cilvēkiem var atklāt nākotni. Sevišķi iz slavēts bija Apollona orākuls Deltos, ko agrak dēvēja par Pilu

4. nodala

Atrijs — galvena telpa romiešu maja.

Uzvaras dieve. — Seit aprakstītā uzvaras dieves statuja atbilsi lai statujai, kas bija veltīta Oktāviāna uzvarai pie Aktija raga. Diana - mežu un medību dieve, dzīvnieku sargātāja, Apollona

māsa.

Paras marmors. Parās sala Egejas jura pazīstama ar savu labo tēlnieku marmoru.

Pavīd Aktaiona seja. — Aktaions ir mednieks, kas pārsteidzis Dianu peldoties un novērojis tās skaistumu. Sadusmota par šādu ziņkārību, dieve, to pārvērtusi par briedi, un viņa paša >uņi to saplosījuši.

S'i dieve Birrēna norada uz Dianas tēlu

ft n odaļa

Grācijas • ■ Veneras pavadones, daiļuma, jautrības un prieka dieves.

Amoreti mazi amori, mīlas dievi, viņus tēloja ka spārnotus bērnus.

Burvību josla. - Venerai piedēvēja burvību joslu, kura paslēpts mīlas spēks un pievilcīgums.

Vulkāns klibais Veneras virs, uguns un kalēju dievs.

11.      n o d a | a

Bakhus vīna dievs un vinkopības veicinātājs.

Averna ezers izdzisuša vulkāna krāteri izveidojies ezers Kam

panijā. No tā izgaroja indīgi tvaiki. Romieši liceja, ka šā ezera

apkārtnē ir ieeja pazemes valsti, un vairījās 110 šis vietas.

Lampa to viņai pareģojot - senatnē nākotni zilēja, vērojot lampas

degšanu, sprakšķēšanu u. trnl.

Sibilla. — Par sibillām senajā Grieķija un Roma dēvēja apkārt klīstošas pareģes, par kuram ir daudz dažādu leģendu. Slavenāka no viņām bija Kūmu Sibilla Kampānijā. Senalnē ir bijuši vairāki sibillu pareģojumu krājumi jeb «sibillu grāmatas». Vienu no ša uiem krājumiem Kumu sibilla pārdevusi ķēniņam Tarkvinijam Kmnā Šīs sibillu grāmatas izskaidroja sevišķa priesteru kolēģija, un kritiskos brīžos ļ>at valsta griezās pie šīs kolēģijas pēc padoma

12.     11 o daļa

Si uguntiņa . . . atceras visu to lielo debesu uguni. Lūcijs te atceras sioiķu mācību par debess uguni, kas esot visas būtības pamatā.

(laidējs. Haldeji bija semītu tauta, kas dzīvoja Tigras un Eii ratas lejastecē Viņi .senalnē bija pazīstami ka pareģi.

14. 110 d a 1 ;

Pazaudēja abas stūres Senatnē kuģi vadīja ar divām stūrēm katra kuģa malā bija pa vienai «tūrei

15 nodaļa

Gaidīdami tikai tidens pieliešanu. — Senie grieķi un romieši ne' dzēra tīrvinu, bet arvien to sajauca ar ūdeni šādās attiecībās: viena daļa vīna, divas daļas ūdens jeb viena daļa vīna trīs daļas ūdens Dzert iirvniu, 1. i, neatšķaidīt vīnu ar ūdeni, senie grieķi uz skatīja par negausa un nekulturāla cilvēka pazīmi. Māla krūka ar nodauzītu kaklu. — Vīnu senatnē glabaja mala krūkās ar šauru kaklu, ko aiztaisīja ar ģipsi Sādu krūzi atverot, tiī> kaklu īodalJZ'ja ar cirvi

16. no d a 1 a

Feciā!i priesteru kolēģijas locekļi, kas gādaja par likumīgu formu ievērošanu kara pieteikšanā, kara vešanā utt

19.  ii o daļa

Atgultnes tagadējai kušelei līdzīga mēbele; dzīrēs uz las atgulās viesi pie galda.

Ēdienu sadalītāji bija vergi; to uzdevums bija sagriezi un sadali! gaļu gabalos un pienest viesiem

20.  ii o d a ļ a

No kapiem uri beru sārtiem tiekot savāktas dažadas atliekas. — Senos laikos ļaudis ticēja, ka burvis, iegūstot kāda līķa daļu, spēj izsaukt mirušā garu no pazemes un piespiest to sev kalpot

21. n o cl a ļ a

Ar oratora žestu. — Senie oratori dzīvi žestikuleja, pie kam svariga loma te piekrita pirkstu kustībām.

Sis slavenās provinces ievērojamās vietas — Ahajas Uzvarēto Grieķiju romieši dēvēja par Ahajas provinci

Saules uti Taisnības acis. Senie grieķi uri romieši domāja, ka Saule un Taisnības dieve vienmēr ir nomodā un novēro visu, kas notiek.

23.  n o d a 1 a

" Tūkstoš sesterciju. Seslercijs bija sīknauda; viens sestercijs bija līdzīgs 2Va asu. Ass bija vissikaka romiešu naudas vienība. Dena rijs — sudraba sīknauda 10 asu vērtībā.

50 Harpijas — leģendāri laupītāju putni ar sievietes galvu, kas Trāķi- jas ķēniņam Finejarn aprija un apgānīja pasniegto barību. Te autors domājis Tesalijas burves.

" Linkejs — grieķu leģendu varonis, kam bijusi tik laba redze, ka redzējis cauri visiem priekšmetiem.

*2 Arguss — simtacainais sargs, kam Hēra (Jlinona) uzticēja apsargāt Argas ķēniņa Inaha meitu To

24. nodaļa

J * Kāds rūpīgi pierakstīja viņas vārdus plāksnēs. Romieši rakstīja ar irbuli, ko sauca par stilu, uz koka plāksnēm, kas bija klātas ar vasku.

*4 Godātie kvirīti. — Kviritī — pilntiesīgie Romas pilsoņi. Seit un vēlāk vairākas vielās autors lieto šo vardu, gribēdams piešķirt romānam romisku kolorītu un komisku nokrāsu

25. nodala

34 Helfu dievs — Apollons, viņa orākuls atradās Dclfos

26. ti o d a | a

56 Kad vien tev būs vajadzīgi mani pakalpojumi, pavēli man 298

Senie grieķi un romieši ticēja, ka katrs vārds var k|ūt par liktenīgu pareģojumu. Seit līķa sargātājs solās vēl tālāk pakalpot saimniecei, I. i., sargāt līķus. Saime to uzskata par |aunu pareģojumu un viņu piekauj.

Aonijas jauneklis ir Pentejs, Tebu ķēniņš, kas izturējās naidīgi pret Dioriīsu (Bakhu) un viņa kullu, tāpēc bakhantes to saplosīja. Piplēja kalna dziedonis. — Piplēja kalns • mūzu kalns Traķijā. Pipleja kalna dziedonis ir leģendaiais Orfejs, ko saplosījušas Trā ķijas bakhantes.

28. noda|a

(iludi skota galva. fīģiples priesteri gludi skuva galvas. Skardams pat tā ceļus. — Skart ceļus nozīmēja sevišķi sirsnīgi lugt.

Memfidas noslēpumi — ēģiptiešu mistērijas.

Ēģiptes sistri — skārda sitamais instruments ar pulkstenišiem, se vīšķi raksturīgs Izidas kultam

29. n o d a | a

Esmu jau dzēris Letes upes valgmi un pārpeldējis Stigas udeņus. — Lete — leģendārā upe pazemes valsti. Kas bija dzēris šīs upes valgmi, tas aizmirsa visu bijušo. Ari Stiga ir pazemes upe. Pie tās pulcējas mirušo ēnas, kuras pārcel laivinieks Ilarons

V2. nodaļa

Gerions briesmonis ar trim cilvēka ķermeņiem un trim galvām, dzīvoja Eritejas salā, Spānijas piekrastē. Herakls viņu uzvarēja un ieguva tā ganampulku

I'RESA GRAMATA

t ii o (I a ļ «

Kaleras - nietala plāksnes, kas grezno zirga pieri un krūtis

2 (i o il a | .1

Kā upurējamais lops, kas nolemts salīdzināšanas upurim. — Senās tautas ticēja, ka upurim lemtajam dzīvniekam jāuzņem visas likstas, kas draud katram pilsētas kvartālam un namam, tāpēc ari šo dziv nieku vadāja pa visām ielām un visiem kaktiem. Proscēnijs — vieta grieķu teātri starp scēnas fasādi un orhēstru. kur aktieri tēloja savas lomas. Modernā teātra iekārtā tas būtu laukums starp priekškaru un orķestri

Orhesfra (tulkojumā dejotava) - grieķu teātra <la|a scēnas priekšā kur pa izrādes laiku slavēja vai dejoja koris. Tā atradās starp prosceniju un pirmajām amfiteātra rindām.

■i. n o d a | .i

Nolika kadu trauciņu ar caurumotu dibenu. — Autors te apraksta klepsidru jeb ildens pulksteni, kas bija vajadzīgs tiesa, jo ^artiem bija ierobežots runāšanas laiks

I rešas nakts sardzes laika - I i., apmēram no pusnakts līdz pīkst Iri iii rītā.

ri o dala

Abām latn lokās bija olīvas zari. — Olīvas zari bija ne tikai miera, bel ari lūdzēja simbols.

Moku rīki tiesa bija līdzeklis piespiest apsūdzēto atzīties; lie bija: rnoku sols, kāiu spīles, moku kāpnes, lapots veltnis, moku rats, pletnes, uguns. krusU 11 c.

9 nodala

Proserpina Jupitera un Ccreras meita, pazemes valdnieka Plu tona sieva.

Orks. Ta romieši sauca pazemes un ēnu valsts valdnieku Plu f onu

II. ii o d a | a

levi ieceļam par savu patronu •- Patrons — aizstāvis. Provinču pilsētas bieži vien izraudzīja sev par aizstāvi kadu 110 Romas aris tokraliom; tas tika uzskatīts par -evišķu pagodinājumu

15. nodaļa

Mistērijas noslēpumaini reliģiski kulti Mistērijas varēja pieda lities tikai iesvētītie (misti), kas nedrīkstēja citiem izpaust mistēriju noslēpumus. 5ā iemesla dēļ mes esam \aji informēti par grieķu mistērijām

1 ti. n o d a | a

Lika man paklusām sadabūt viņa nogrieztos matus. Burvji 1111 raganas iegūstot varu pār tiem, kuru mati, nagi vai kāda cita mie sas da|a atrodoties viņu rokās.

F.s tevi nekavējoties nodošu valdības ricibā — Bārddzinis saprot, ka šā jaunekļa mali vajadzīgi burvestībām. Nodarboties ar burvestībām bija stingri aizliegts

■J(')l

Bruņojies kā neprātīgais Ajants. — Ahajiešu vadoņi pec Ahilleja nāves viņa ieročus piešķīra Odisejam. Par to sevišķi sašuta Ajants, Telamona dēls, kas arī bija varonīgi cīnījies pie Trojas. Ārprātā viņš uzbruka ganāmpulkam, domādams, ka tie ir viņa ienīstie nelabvēļi.

23. nodaļa

Būdams augstā Jupitera uzticamais vēstnesis. — Ērgli grieķi un romieši uzskatīja par svētu putnu un par paša Jupitera sūtītu vest- nesi.

26. nodaļa

Ai Uzticība, vientuļā dievei — Senie grieķi un romieši domāja, Ka Uzticība un Taisnība neuul uzturēties cilvēku vidū.

27. n o d a ļ a

Epona — dieve, zirgu, mūļu un ēzeļu sargātāja. Tās attēli bija staļļos.

29. nodaļa

Piesaucot svēto ķeizara vārdu. - Lūcijs ir Romas pilsonis un var protestēt pret varmācību, piesaucot ķeizara vārdu. Es mēģināju . . . saukt dzimtajā grieķu valodā dievišķa ķeizara vārdu. Lūcijs grib kliegt grieķiski: O Kaisar!

CETURTA GRĀMATA

2. noda|a

Si birzs ir veltīta Venerai un grācijām. Senie grieķi un romieši dažas birzes uzskatīja par svētām un kādai dievībai veltītām. Ļaudis te ieradās ziedot un noklausīties dievu balsi. Panākums (Eventus) — kada no zemākām romiešu dievībām. Lauru rozes — oleandrs; šis augs patiesi visai indīgs.

8.      n o tl a | a

Ka mežonīgo lapitu un kentauru dzīrēs. — Lapiti — kareiviska, mežonīga cilts Tesalijā. Tā ka lapitu ķēniņš Peiritojs nebija ielūdzis kara dievu Marsu savās kāzās, tad Marss dusmās starp lāpītiem un ielūgtajiem kentauriem, puscilvēkiem un puszirgietn, kazu dzīrēs izraisīja asiņainu kautiņu.

Lamahs. — Par Lamahu sauca kādu Atēnu karavadoni 5. gs. Aris- tofans savās komēdijās dažkārt to izzobo, bet vēlāk cildina kā varoni. Par kareivisku drošsirdību liecina arī citu laupītāju vārdi,

kas sastopami šai epizodē: Alkims «drošsirdīgais», Trasileonts «drosmīgs kā lauva».

9.      nodaļa

Septiņvārtu Tēbas. — Tēbas bieži dēvē par «r.eptiņvārtu» pilsētu, pat vārtu nosaukumi ir minēti.

Hrisers — tulkojuma «zelta rausējs», pats vārds norāda uz «i vira raksturu.

Sabiedriskie pienākumi. — Turīgākiem pilsoņiem bija jārūpējas par pilsētas labierīcībām, tās izdaiļošanu, tautas izpriecām u. tml

11. n o d a | a

Piesaukdams Marsa roku. • Marss bija ne tikai karavīru, bel ari laupītāju sargātājs

12. n odai a

Lari • durvju sargi, majas dievi, senču gari, majas pavarda sargā laji. So vārdu lietoja arī «mājas» un «majas pavarda» nozīmē

13. nodaja

Dēmohars — tulkojumā «tautas uzjaulrinatājs», pāls vārds jau no rāda uz šā bagatā pilsoņa devību

11. n oda| a

Skaudība — dieve, skaudības personifikācijā. Iā ka romieši labprāt abstraktas īpašības personificē, tad skaudība kļūst par dievi. Ovidijs savās «Metamorfožas» (2,760) dod uzskatāmu tās tēlojumu.

15. n o d a | a

Irasileonts iebāza savu galvu. - L.iupitaja galva atradās /.eiri lāča galvas, jo tā nebija skarta.

18. n o d a ļ a

Kohorta - romiešu kājnieku vienība, .'m leģiona; te — pūlis, bars

Saliju dzīres. — Saliji — dieva Marsa priesteru koljģljint locekļ Par salijiem (tulkojumā «lēkātāji», «dejotāji») viņus dfivfijii Upē ka Marsa svētkos, kas turpinājās marta mēnesī vairākas dlcnnn, Iii ar svētiem vairogiem dejodami, devās pa visām Romas lellm. Knlr svētku diena noslēdzās ar dzīrēm, kas savas pārpilnības un urci numa dēļ k|uva par parunu.

Lemuri — mirušo dvēseles, kas naktī klīst apkārt. Senie vnlrljfi ar tiem sastapties un ticēja, ka tie atgriežas zināmā laikā shvJI agrākajās dzīves vietās. Lai tie nenodarītu kādu nelaimi, tiem m rīkoja mielastu.

26. nodaļa

Ko visi pilsoņi vienprātīgi izraudzījuši par pilsētas dēlu. — Nolai pītās jaunavas līgavaini pilsoņi ir pagodinājuši ar titulu «pilsēta dēls»; tāpat izcilu vecāku jaunavai nereti piešķīra goda titulu <pi

sētas meita».

Laulības līgumā nosaukts par manu viru. — Te runa ir par lai libas līgumu, ko slēguši jaunavas vecāki ar līgavaini, nemaz nene gaidot kāzu.

Gluži kā kādreiz Atidam un Protesilājam. — Ķibele — friģieš «Lielā dievu māte», — iemīlējusi Atidu, vēlējās, lai tas viņai mūžai būtu uzticams. Atids tomēr mīlēja kādu nimfu, un sadusmotā diev šo nimfu nogalināja. — Protesilājs — leģendārs tesaliešu vadoni; crņās pie Trojas krita pats pirmais no grieķiem. Dodamies kar, viņš atstāja mājā jauno sievu, ar ko bija pavadījis kopā tikai vien dienu.

28. nodaļa

Tie pielika labo roku pie lūpām. — Lai izteiktu kādam savu bijībi apbrīnu vai to pielūgtu, senie pielika labo roku pie lūpām u skūpstīja to.

30

Dieve, kurai dzīvību dāvājusi zilgā jūras dzīle. — Venera (g Afrodite) pēc vienas versijas piedzimusi no jūras putām, pēc otras - tā ir Jupitera un Diones meita. (Dione — Okeāna un Tētijas meita.

- 3010

Hrisers - tulkojuma «zelta rausējs», pats vārds norāda uz »ā vira raksturu.

Sabiedriskie pienākumi. — Turīgākiem pilsoņiem bija jārūpējas par pilsētas labierīcībām, tās izdaiļošanu, tautas izpriecām u. tml

11.          noda|a

Piesaukdams Marsa roku — Marss bija ne tikai karavīru, bet ari laupītaju sargātājs

12.          ri odai a

Lari durvju sargi, majas dievi, senču gari, mājas pavarda sargā- laji. So vārdu lietoja ari «mājas» uu «mājas pavarda» nozīmē

13.          n o d a 1 a

Dēmohars — tulkojumā «tautas uzjaulrinatajs», pats vārds jau norada ij7 ša bagata pilsoņa devību

14.          nodaja

Skaudība — dieve, skaudības personifikācijā. Tā ka romieši labprāt abstraktas īpašības personifice, tad skaudība k|ūst par dievi. Ovidijs savā4 «Met amor ložas» (2,760) dod uzskatāmu tas tēlojumu.

15. 11 oda) a

Trasileonts iebāza savu galvu. — Laupītāja galva atradās /.em lāča galvas, jo tā nebija skarta.

18. nodaļa

Kohorla - romiešu kājnieku vienība, '/i® leģiona; le pūlis, bars

Saliju dzīres. — Sālīji — dieva Marsa priesteru kolēģijas locekļi. Par salijiem (tulkojumā «lēkātāji», «dejotāji») viņus dēvēja tāpēc, ka Marsa svētkos, kas turpinājās marta mēnesī vairākas dienas, tie, ar svētiem vairogiem dejodami, devās pa visām Romas ielām. Kaira svētku diena noslēdzās ar dzīrēm, kas savas pārpilnības un greznuma dēļ kļuva par parunu.

Lemuri — mirušo dvēseles, kas nakti klīst apkārt. Senie vairijās ar tiem sastapties un ticēja, ka tie atgriežas zināmā laikā savās agrākajās dzīves vietās. Lai tie nenodarītu kādu nelaimi, tiem sarīkoja mielastu.

26. nodaļa

Ko visi pilsoņi vienprātīgi izraudzījuši par pilsētas dēlu. — Nolaupītās jaunavas līgavaini pilsoņi ir pagodinājuši ar titulu «pilsētas dēls»; tāpat izcilu vecāku jaunavai nereti piešķīra goda titulu «pilsētas meita».

Laulības līgumā nosaukts par manu vīru. — Te runa ir par laulības līgumu, ko slēguši jaunavas vecāki ar līgavaini, nemaz nenogaidot kāzu.

Gluži kā kādreiz Atidam un Prolesilājam. — Ķibele — frīģiešu «Lielā dievu māte», — iemīlējusi Atidu, vēlējās, lai tas viņai mūžam btitu uzticams. Atids tomēr mīlēja kādu nimfu, un sadusmotā dieve šo nimfu nogalināja. — Prolesilajs — leģendārs lesaliešu vadonis; cīņās pie Trojas krita pats pirmais no grieķiem. Dodamies karā, viņš atstāja mājā jauno sievu, ar ko bija pavadījis kopā tikai vienu dienu.

28. nodaļa

Tie pielika labo roku pie lūpām. — Lai izteiktu kādam savu bijību, apbrīnu vai to pielugtu, senie pielika labo roku pie lūpām un skūpstīja to.

305

Dieve, kurai dzīvību dāvājusi zilgā jūras dzīle. — Venera (gr. Afrodīte) pēc vienas versijas piedzimusi no jūras putām, pēc otras — tā ir Jupitera un Diones meita. (Dione — Okeāna un Tētijas meita.)

- 3010

28 Paia — pilsēta Kip-ras salas rietumos, kur atradās slavena Veneras kulta vieta.

23 Knida — Kārijas pilsēta Mazāzijas piekrastē ar ievērojamu Veneras templi.

Kitēra — sala Peloponēsas dienvidos, iepretī Malējas ragam. Tieši pie šīs salas krastiem Venera piedzimusi no juras putām.

25 Svētie spilveni — mīksts sēdeklis, klāts ar dārgiem paklājiem, kur novietoja dievu tēlus pacienāšanai.

30. noda|a

86 Sis izdaudzinātais gans — Parids, Trojas ķēniņa Priama dēls. Slavenajā skaistuma sacensībā starp Jūnonu (Hēru), Minervu (Atēnu) un Veneru (Alroditi) Parids bija šķīrējtiesnesis un atzina Veneru par skaistāko.

" Pēc tam viņa tūliņ aicina savu dēlu — Amoru jeb Kupidonu, mīlas dievu; viņu tēlo kā nerātnu zēnu ar loku un šautrām vai ar degošu lāpu. Ko viņš ievaino ar savārn šautrām, tas pakļauts viņa varai.

2 " Psīhe — grieķiski «dvēsele».

31. nodaļa

2 * Nēreja meitu koris. — Nērejs — jūras dievs, teiksmas viņam piedēvē 50 meitas, «nēreidas». Viena no tām — Tetida ir Ahilleja māte.

30   Portūns - romiešu dievs, ostu un piestātņu sargātājs.

31   Salacija — vētrainās jūras dieve, Neptuna sieva gr. Amfitrite).

J2 Palaimons — kāda jūras dievība.

n3 Tritoni - jūras dievības, pa pusei cilvēki, pa pusei zivis.

M Okeāns. — Okeāns ir liela straume, kas plūst visapkārt zemei, Crana (Debess) un Gaijas (Zemes) dēls.

32. nodaļa

,l5 Milētas senais orākuls. — Didimu ciemā Milētas tuvumā bija ievērojams Apollona templis un slavens orākuls.

•,6 Jonietis — Jonijas iedzīvotājs, t. i., tās Mazāzijas piekrastes iedzīvotājs, kur apmetušies jonieši.

37 Atbildēja latīniski. — Tā kā romiešiem nepatika iespraudumi svešvalodās, tad Apulējs Apollonarn liek «aiz cieņas pret Milētas stāstu sacerētāju» atbildi dot nevis grieķu, bet latiņu valodā.

33. nodaļa

** Stigiskā nakts. Stiga — pazemes upe. Stigisks ir viss tas, kad

atgādina Stigu un pazemi, kas riebigs, briesmīgs un baismīgs. " Gaudigā Lidijas melodija. — Lidija — novads Mazāzijas rietumos Lidiešu melodijas bija sevišķi gaudigas.

35. n o d a ] a

10 Zefirs — maigs rietama vējš. Seniem grieķiem un romiešiem vēji bija dievības.

PIEKTĀ GRAMATA

I nodaļa

Kasētu griesti. — Bagātnieku pilis un tempļos griesti bij? dekoratīvi sadalīti kvadrātos. Sos kvadrātus izgreznoja ar apšuvumiem, kas bija darināti no retu koku šķirnēm, ziloņkaula u. tml. Tie bija kaselu griesti

3. nodaļa

Pusapaļa a'.gultue ar galdu te atvieto senatnīgo trikliniju, kas ir ēdamistabas galds ar trijām trīsvietīgām pakava veidā novietotām algultr.ēm.

Kitara - sengrieķu stigu instruments. Kitara bija virtuozu instruments, turpretī liru vairāk lietoja ikdienas dzīvē. No grieķu kitaras vārda radušies moderno laiku instrumentu nosaukumi cītara un ģitāra

12. nodaļa

Fūrijas atriebības dieves, lāstu izpildītājās, karu, ķildu un nesaskaņu cēlājas.

Sirēnas sirēnas ir teiksmaini putni ar jaunavas galvu. Tās dzīvojušas kādās salās tālu rietumos, ar savu skaisto dziedāšanu ievilinājušas jūrniekus pie sevis un tos nogalinājušas.

Kupidons — mīlas ilgu personifikācija, tas pats, kas Amors 16. nodaļa

Ja jau viņa nav redzējusi sava vīra seju, tad tā ir apprecējusies ar kādu dievu. — Stādamies sakaros ar mirstigām sievietēm, grieķu dievi mēdz slēpt savu īsto izskatu.

25. nodaļa

Pāns — ganibu un mežu dievs, ganāmpulku sargātājs. Pānu uzskatīja par mūzikas mīlētāju, kas klusa dienvidus vai vakara stundā spēlē sīringu. Viņu uzskatīja arī par jokotāju, un viņam piedēvēja tieksmi baidīt cilvēkus un iedvest tiem pēkšņas bailes (pānlskas bailes). Plastiskā mākslā Pānu tēloja spalvainu, ar āža bārdu, āža ragiem, kājām un asti (vēlākā velna prototips). Eho — personificēta atbalss, kalnu dieve.

28. nodaļa

Nimfas — zemākas dievības, kas personificē dažādus dabas spēkus. Nimfas mājo gan upju un avotu ūdeņos, gan mežos, gan arī kalnu aizās un alas. Jiir;;s nimfas sauca par nēreīdām, avotu un upju nimfas par najadām, kalnu nimfas par oreādām, koku nimfas par driādām.

Horas — personificēti gadalaiki. Horas bija trīs, jo Grieķijā senatne izšķīra trīs gadalaikus — pavasari, vasaru un ziemu. Viņas tēloja kā maigas, ziediem rotātas jaunavas.

30. nodaļa

Vai lad tu cienīji arī savu patēvu. — Venera ir Vulkāna sieva. Homērs stāsta, ka Marsam ar Veneru ir mitas sakari. Bet Hēsiods Veneru dēvē par Marsa, sievu. Tā nu iznāk, ka Marss ir Amora patēvs. Cerera — sk. paskaidr. 6. gr. 2. nod. Jūnona — sk. paskaidr. 6. gr. 4. nod.

SESTĀ G RAM ATA

I. n o d a | a

' Te viņa redz miežu vai kviešu vārpas. — Psihe patlaban atrodas Cereras tempļa priekšā.

2. nodaļa

' Cerera — Jupitera un Plūtona māsa, Proserpinas māte, auglības un zemkopības dieve. Proserpinu Sicīlijā nolaupīja pazemes dievs Plū- tons. Cerera to atrada, bet viņas meitai tomēr pusgads japavada pazemē. Pati ievērojamākā Cereras kulta vieta bija Atikas Eleusinā, kur māti un meitu godāja mistērijās. Šķīstīšanās jūrmalā, svinīgs gājiens uz Eleusinu, kas atrodas 15 km no Atēnām, un pec tam piedalīšanas noslēpumainos nakts dievkalpojumos Eleusmas templi bija šo mistēriju galvenais saturs. Piedalīšanos mistērijas uzskatīja par dvēseles sagatavošanu dzīvei aiz kapa. Pēc nāves mistiem, t. i, iesvētītiem mistērijās, solīja svētlaimību un gaišu mitekli tumšajās pazemes mītnēs. Eleusīnas templi bija kāds šķirsts ar dieves simboliem. Skardami los, misti ieguva pārliecību, ka viņi atdzims no jauna un kļus dieves bērni.

3. nodaļa

1 Man netīkas ķildoties ar savu radinieci.. — Venera ir Jupitera meita, bet Cerera — viņa māsa.

Varenā Jupitera māsa un sieva ir Jūnona, laulību sargātāja, palīdzētāja dzemdībās. Ievērojama Jūnonas kulta vieta bija Samas sala Mazāzijas piekrastē. Kartāgā viņu identificēja ar pūniešu dievi Tanitu. Jūnonu kopā ar Jupiteru (Zevu) pielūdza ari Argā, Argo- lidas galvaspilsētā, kas bija galvenā viņas kulta vieta. Viņai svēts bija pāvs.

Pie Inahas upes krastiem. — Arga ar Jūnonas svētvietu atradās pie Inahas.

Dardinātājs. — Jupiters ir pērkona dievs, tāpēc viņu dēvē par Dār dinātāju.

Rīkoties pret manas vedeklas Veneras gribu. — Veneras vīrs ir Vulkāns, Jūnonas dels, tātad Venera ir Jūnonas vedekla. Likumi, kas rrian liedz atbalstīt svešus… vergus. — Koni iešu likumi aizliedza pieņemt aizbēgušu vergu — Jūnona uzskata Psihi par Veneras verdzeni. Ja kāds bija pieņēmis aizbēgušu vergu, tad šis vergs bija jāatdod saimniekam līdz ar savu vergu tādā pašā vērtībā un turklāt vel jāpiemaksā krietna soda nauda.

7.       nodaļa

Merkurijs — Jupitera un Maijas dēls, dzimis Arkādijā, tāpēc saukts ari par Arkadieti. Viņš ir dievu vēstnesis un ceļinieku dievs, kas ari mirušo dvēseles aizved uz pazemes valstību. Merkurijarn ir spārnotas sandales, kas viņu acumirkli nones tur, kurp to sūta Jupiters. Viņš ir ari daiļrunas, tirgotāju, visu atradumu un viltību dievs. Nenoraidīja Jupitera tumšās uzacis viņas lūgumu. — Jupiters noraida, saraucot uzacis, izteic piekrišanu ar galvas mājienu. Brāli Arkadietil — Merkurijs ir Jupitera dēls.

8.       nodaļa

Aiz Murcijas metām. — Murcija — seno romiešu dieve, minēta bieži kopā ar Veneru. Mēta — stabs cirkā. Romā starp Aventina un Palātija pakalnu bija Murcijas ieleja, kur atradās Lielais cirks. Aiz tā bija Veneras templis.

" Laulība nav likumīga — jo notikusi bez vecāku ziņas, otrkārt, Veneras verdzene ir apprecējusies ar brīvu pilsoni Amoru.

12. nodaļa

u Zaļā niedre, saldās mūzikas lolotāja. — No niedres pagatavoja si- ringas un stabules.

16 Nesagāni manu svēto ūdeni. — Upes ūdens ir svēts, jo te dzīvo nimfa, šīs upes dieve.

13. nodaļa Kokīta — viena no mirušo valstības upēm.

15. nodaļa

" Friģiešu dzērienu devējs Ganimēds. — Friģieši — tauta Mazāzijas ziemeļrietumos. Ganimēds ir ķēniņa Troja skaistais dēls. Zevs skaisto jaunekli lika savam ērglim aiznest uz Olimpu, kur viņš kļuva par dzērienu devēju dieviem.

18. nodaļa

Ahaja. — No uzvarētajām Grieķijas valstīm romieši izveidoja Ahajas provinci.

" Tainara klintis — atrodas pašos Peloponēsas dienvidos, te bijusi ieeja mirušo valstība.

20   Dīts (tulkojumā «bagātais») — cits Orka jeb Plūtona vārds. Ari Plutons nozīmē «bagātais», jo viņš sarga visas zemē paslēptās bagātības (plūtos gr. bagātība).

21   Harons — Dita uzdevumā ved mirušo ēnas pāri Stigas upei uz pazemes valstību. Par to viņam jāmaksā. Tāpēc mirušajam mutē lika naudas gabalu, lai tam butu ko samaksāt Haronam.

Milzīgais pazemes suns — Cerbers.

20. nodala

Apmierina izsalkumu ar gabaliņu rupjas maizes. — Tie, kas nokļuvuši dzīvi ēnu valstībā, tur paliek uz visiem laikiem, ja ir tur bau dijuši pasniegto ēdienu vai dzērienu. Psīhe var atgriezties virszemē, jo viņa ir noraidījusi Proserpinas mielastu un apmierinājusies tikai ar gabaliņu rupjas maizes.

22. nodaļa

Pamudinādams mani pārkāpt likumus, pat Jūlija likumus. — Ar ķeizara Augusta ierosinājumu Romas senāts bija izdevis tā saucamos Jūlija likumus (Leges Juliae), kas paredzēja bargus sodus par laulības parkāpšanu un citiem noziegumiem pret tikumību.

Pārvērtos par čūsku, liesmu, gulbi un vērsi. — Grieķi un romieši domāja, ka dievi, sastopoties ar mirstīgajiem, neparadās savā dievišķā spožumā, bet pieņem citu izskatu. Tā dara ari Jupiters (Zevs), tuvodamies mirstīgām sievietēm.

23. nodaļa

Jus dievi, kas esat ierakstīti mūzu grāmata! — Te Apulējs atjau tīgi salīdzina dievus ar senatoru sarakstā ierakstītiem senatoriem. Lai šīs laulības nebūtu nevienādas. — Jupiters Psihei dāvās nerriir stibu, un nu viņa kļūs šai ziņā līdzīga Amoram.

24. nodaļa

Vulkāns gatavoja mielastu. — Dievu dzīru apraksts Amora un Psihes kāzās ir īsta bur'eska. Te uguns dievam Vulkānam ir pavāra loma.

Salīrs. -• Safīri ir vīna dieva Bakhus pavadoņi; tos tēlo ar strupiem deguniem, smailām āža ausīm un kājām, viņi ir kaislīgi, kāri uz vīnu, mīl mūziku.

Panisks — mazs Pāns (sk. paskaidr. 5. gr. 25. nod.).

27. noda|a

Veceni Dirkes lomā. — Dirke ir Tēbu ķēniņa Lika sieva. Tā vajā Antiopi, kurai no Jupitera piedzimuši dvīņi Amfions un Zēts; atriebdamies Dirkci par savas mātes vajāšanu, tie piesien to pie nikna vērša ragiem, un Dirke tiek saraustīta gabalos.

28. noda|a Rulla — izrotājums puslodes veidā.

29. nodaļa

l'Tikss. — Ķēniņa bērni Frikss un lielie, glābdamies no ļaunās pamales vajāšanas, bēga uz zeltvilnas auna no Grieķijas uz Kolhidu. Bēgot Helle iekrita jūrā un noslīka, tāpēc senatnē šo juras šaurumu arī saukuši viņas vārdā par Helles juru (Hellesponts, tagad Darda- neļi).

F.iropa — feniķiešu ķēniņa Agēnora meita. Jupiters iemīlējis Eiropu un, lai viņai tuvotos, pieņēmis vērša izskatu. Sis vērsis uz savas muguras pārvedis Eiropu pār jūru no Feniķijas uz Kretu.

Arions izglābies uz delfīna. — Slavenais dziedonis Arions pēc ceļojuma pa Sicīliju atgriezies uz savu dzimteni Korintu. Kuģa ļaudis gribējuši to nogalināt, lai atņemtu tam iegūtās bagātības. Arions izlūdzies vēl nodziedāt pēdējo dziesmu un tad meties jūras dzelmē. Ariona daiļskanīgo dziesmu savaldzinātais delfīns dziedoni uzņēmis sev uz muguras un novedis to uz Korintu.

30. nodala

Spārnotais Pēgass. - Jādams uz šī spārnotā zirga, varonis Bellero- fonts uzveica leģendāro briesmoni Himairu. No Pēgasa kājas spēriena Helikona kalnā radies Hipokrēnes avots; tā ūdens iedvesmojis dzejniekus.

SEPTĪTĀ GRAMATA

6. nodaļa

1 Prokurators — provinces finansu pārvaldnieks ķeizarvalsts laikā. * Zakinta — sala Jonijas jūrā Peloponēsas rietumu piekrastē, ķeizar- valsts laikā izraidāmo nometināšanas vieta.

7. nodaļa

5 Aktijs — zemes rags Balkānu pussalas rietumu piekrastē. ' Veksiliāriju nodaļas •— veci kareivji, kas karaspēkā nokalpojuši vairāk par piecpadsmit gadiem un atbrīvoti no smagiem darbiem. Tie bija saformeti atsevišķās veterānu nodaļās.

9. nodaļa

'• Zelta talanfs naudas un svara vienība, apmēram '26 kg.

10. nodaļa

'■ Saliju dzīres- sk paskaidr. 4. gr. 22. nod 3/6

Upurē Marsam Sargātājam un Vadītājam. — Karavīrus sargāja un vadīja Marss. Arī laupītāji uzskata Marsu par savu sargātāju un vadītāju.

14. nodaļa

Baktrijas kamielis. — Baktrija — senas l'ersijas province Vidusāzijā, ziemeļos no Hindukuša.

16. nodaļa

Tas man atgādināja.. . nostāstu par Trāķijas ķēniņu, kas… viesus metis priekšā saviem niknajiem zirgiem. — Trāķijas ķēniņš Diomēds viesus, kas pie viņa iegriezušies, metis savām ķēvēm priekšā par barību. Beidzot pie viņa ieradies Herkuls, to uzvarējis, sagūstījis tā mežonīgās ķēves un pašu pametis ķēvēm par barību.

28. n o d a ļ a

Citādi gan nabaga ēzelis būtu, kā kādreiz Meleagrs, gājis bojā. — Kad mazajam Meleagram bija tikai septiņas dienas, viņa tēva mājā ieradās likteņa dieves un pasludināja, ka Meleagrs mirs. tiklīdz sadegs pagale, kas pašlaik dega pavarda. To dzirdējusi, Meleagra māte Altaja paķēra degošo pagali, nodzēsa to un paslēpa. Daudzus gadus vēlāk pēc Kalidonas medībām Meleagrs saķildojās ar saviem mātes brāļiem un tos nogalināja. Tad Altaja ātrās dusmās paķēra paslēpto pagali, iemeta pavardā, un Meleagrs tūlīt nomira.

ASTOTĀ GRĀMATA

7. nodaļa

1    Patiesība — Jupitera meita. Tikumības māte, saules un gaismas dieva Apollona audzinātāja.

2    Lībers — vīna dieva Bakhus latiņu vārds.

9.  nodaļa

® Kamēr aizrit atlikušie mēneši. — Atraitnes sēru laiks bija desmit mēneši, kas atbilst seno laiku gadam.

10. nodaļa

4    Pirmās nakts sardzes maiņas laikā — t. i., no pīkst. 13 līdz 21 (sk. paskaidr. 1. gr. 11. nod.).

23. n o d a ļ a

5    Tirgus pārdevējs — kas tirgū ievestas mantas uzņemas pārdot vairāksolīšanā.

24. nodaļa

■ Kimbalas un krotalas klabinādami. — Kimbalas — mūzikas instru ments, divi vara šķīvji, kurus sit vienu pret otru. — Krotalas — grabuļi, kastaņetes, lietotas strauja rakstura deju pavadījumos.

Sirijas dieve — Atargate, tās ievērojamākā kulta vieta bija Hiero- pole. Senatnē viņas kults izplatījās ari rietumu zemēs; viņas svētki bija trokšņaini, tās pielūdzēji sevi šaustīja, ievainoja un pat kastrēja. Dieves priesteri bija kastrāti.

Ka es cēlies no Kapadokijas. — Kapadokija — novads Mazāzijas dienvidos, pazīstams ar saviem izturīgajiem sugas zirgiem. Zobodamies par priesteri, tirgus pārdevējs vada izsoli tā, it kā pārdotu vergu. Humors te saskatāms tai ziņā, ka ne visai izskatīgo ēzeli tas apzīmē par sugas zirgu.

Horoskops — zvaigžņu stāvoklis kāda cilvēka piedzimšanas dienā. Astrologi pec horoskopa pareģoja cilvēka likteni. Astroloģijai ķci- zarvalsts laikmetā bija liela nozīme. Ķeizari algoja pat savus astro legus.

Pārkāpt Kornēlija likumu. — Nav skaidri nosakāms, kādu likumu te autors domājis. Pārdevējs ironizē, dēvēdams ēzeli par Romas pilsoni.

25. nodaļa

Sabadijs — friģiešu dievs, identificēts ar grieķu Dionīsu vai ar Atidu, Ķibeles mīluli un priesteri.

Bellona — šeit nav romiešu kara dieve, bet kāda Kapadokijas dieve.

klkalna māte — Reja vai Ķibele, Krona sieva, saukta arī par Lielo dievu māti. Viņas galvena kulta vieta bija Pesinūntas apgabals Friģijā. Viņai bija ari svētnīca Idas kalnā, kas atradās Troadā. Adonids. — Adonids ir Veneras un Persefones jtb Proserpinas mīlulis; tas simbolizē dabas pamiršar.u un atmošanos. Viņa kulta centrs airadiīs Sīrijas pilsēta Biblā.

26. nodaļa

Meitenītes, redzietl — Sirijas dieves Atargates priesteri bija kastrāti, tie valkāja sieviešu drēbes.

Ka nevis jaunava aizstāta ar briežumāti, bet vīrietis ar ēzeli. — Ironisks norādījums uz mītu par Ifiģenijas upurēšanu. Kad grieķu karaspēks, nelabvēlīgu vēju kavēts, nevarēja izbraukt no Aulidas ostas un uzbrukt Trojai, sadusmotā Artemida (Diāna) pieprasīja,

lai Agamemnons, grieķu virspavēlnieks, upurē savu meitu Ifiģeniju, citādi vēji nerimšoties. Kad Ifiģeniju upurēja dievei, Artemida viņu aizstāja ar briežumāti, bet jaunavu aiznesa uz Tauridu (tagadējo Krimu) par savu priesterieni.

DEVĪTĀ GRĀMATA

1. nodala

Mājas saimnieks ar dieves priesterieni ieturēja upura maltīti. — Upura maltīti rikoja par godu tam dievam, kam bija notikusi upurēšana, un ēdienus sagatavoja 110 upurēta dzīvnieka gaļas.

5. nodaļa

Šeit dzīvojis kāds nabadzīgs amatnieks. Seko novele, ko gandrīz pilnīgi nepārgrozītu no Apulēja aizguvis Bokačo, ievietodams to «Dekamcronā» (sk. 7. dienas 2. noveli).

9. n o d a | a Liela dievu matē — Idkalna matē, Ķibele.

12. no d a ļ a

Cik nožēlojami ļautiņi tur bija visapkārt! - Darbs dzirnās bija ļoti smags, un vergi to uzskatīja par smagāko soda veidu. Tie bija iekalti važās, un par mazāko nepaklausību uzraugi tos nežēlīgi pēra.

Plakstiņi krāsns svelmē apsviluši. Dzirnavnieks senajā Grieķija bija arī ceptuves īpašnieks, tāpēc strādnieku plakstiņi krāsns svelmē varēja ari apsvilt.

- 3ci0

6   Senās grieķu dzejas dievišķais radītājs . . , apdzied tādu cilvēku. — Te Apulējs domājis Homēru.

14. nodaļa

7   Maldīgas iedomas par vienu vienīgu dievu. — Sie autora vārdi rada, ka dzirnavnieka sieva ir kādas monoteistiskas reliģijas piekritēja, varbūt kristiete.

17. nodaļa

R Dekurions — provinces pilsētas padomes (dekurijas) loceklis. De- kurionu rokās atradās pilsētas pašvaldība.

22. nodaļa

6 Filtrē dārgu vīnu. — Romieši neprata glabāt vīnu ta, lai traukā nenostātos padibenes, tāpēc pirms lietošanas vīnu filtrēja.

23. nodaļa

10   Lieciniece man ši svētā dieve Cerera. — Dzirnavnieks norāda uz dieves Cereras statuju, kas atrodas viņa namā.

24. nodaļa

11  Mana drauga vadmalas vēlēja sieva. — An šī novele iekļuvusi Bokačo «Dekaineronā» (sk. 5. dienas 10. noveli).

31. nod a ļ a

ls Devītā dienā pēc nāves. — Deviņas dienas ģimenes locekļi pavada dziļas sērās.

Gads . . . virzījās jau tālāk pret Mežāža ziemas sarmām. — Saule ziemas sākumā tuvojas Mežāža zvaigznājam.

33. n o d a 1 a

Dodas sešdesmit stadiju garā ceļā — apmēram 10 kni. 36. noda|a

Kas fūrijai pātaga. — Fūrijas jau tā ir niknas, un sitiens ar palagu tās padara gluži neprātīgas.

39. noda|a

Kareivis sita tam ar savu vinkoka spieķi. — Vīnkoka spieķis bija eenturiona amata pazime un soda rīks.

DESMITA G RAM ATA

2. noria|a

1   Tāpēc atiTiel sokus un kāp kolurnos! — Šoki — zemas un vieglas grieķu kurpes, ko lietoja sievietes un arī komēdiju aktieri. — Ko- lurni — grieķu zābaki ar biezām zolēm, ko lietoja mednieki un traģēdiju aktieri. Vārds «soki» te ir komiskā, bet «kolttrni» — traģiskā stila sinonīms.

7. nodala

2   Ievērojot Atēnu areopaga tiesas likumus. — Areopagam Atēnās vajadzēja iztiesāt lietas par slepkavību.

8. nodala

3   Atlika tikai vairs izlemt un iešūt viņu maisā. — Tuvu radinieku slepkavībā pienāktos sita līdz nesamaņai, pēc tam iešuva maisā hdz ar suni, gaili, pērtiķi un čūsku un noslīcināja jūrā.

II. nodala

4   Mandragora. — Sā auga saknei senatnē un viduslaikos bija liela nozīme tautas ticējumos. Teikās lasām, ka tā augot soda vietās no nāvē nosodīto sviedriem. Mandragoru izrokot, tā kliedzot, un tas

nesot racējam nāvi. Tāpēc tā esot jāpiesien melnam sunim pie astes, lai las velk, bet pašam jāaizbāž ausis ar vasku, lai nedzirdētu mandragoras balsi. Nostāstus par šā auga brīnumainām īpašībām var sastapt seno un viduslaiku darbos par ārstniecības vielām. No šā auga saknēm izspieda sulu, piemaisīja trīs daļas viņa un lietoja ka iemidzināšanas lidzekli.

13. nodaļa Tribūns — augstāks romiešu armijas virsnieks.

14. nodaļa

Eteokla un Polineika ciņa. — Eteokls un Polineiks ir Tēbu ķēniņa Oidipa dēli, tipisks naidīgu brāļu pāris. Viņi ķildojās par varu dzimtajā pilsētā, un abi krita divcīņā.

15. nodaļa

Harpijas, kas nolaupīja Fīnejam sniegto barību. — Harpijas — leģendāri laupītāju putni ar sievietes galvu. Tā kā Trāķijas ķēniņš Pīnejs bija licis izdurt acis savas pirmās sievas bērniem, tad dievi, par šādu darbu to sodīdami, sūtīja harpijas, kas nolaupīja un apgānīja tam pasniegto barību.

18. nodaļa

Viņš .. . bija nozīmēts cenzora amatam uz pieciem gadiem. — Cenzora uzdevums bija noteikt pilsoņu mantas stāvokli un pārzināt valsts īpašumus.

Fasciji — rikšu saiņi ar cirvi vidu, augstāko amatvīru varas simbols, ko nesa liktori.

Pasifaja. — Jūras dievs Poseidons bija sadusmojies uz Kretas ķēniņu Mīnoju. Sodīdams Mīnoju, dievs lika viņa sievai PasiFajai iemīlēties vērsī. No šiem nedabiskiem sakariem piedzima Mīnotaurs, pa pusei cilvēks, pa pusei vērsis. Knosās Labirintā viņu nogalināja

Tēsējs.

'20. nodala

Ar l iras purpuru krāsota sega. — Tira — ievērojama feniķiešu pilsēta. Tirieši pirmie 110 gliemežiem pagatavoja purpura krāsu.

22. 11 0 d a | a

Manu zvirbuliti! — Pieradināti zvirbuļi senatnē bija izsmalcinātu

sieviešu laika kavēklis.

23. nodaļa

Ta . . . neizpildīja vira pavēli. — Ir zināms, ka grieķu un romiešu ģimenes galva varēja brīvi lemt, vai tas grib atstāt jaunpiedzimušo dzīvu vai ne.

25. nodaļa

Dzēriens, ko . . . dēvē par «svēto». — Par «svēto» te, kā liekas, nosaukts ziemciešu novārījums, kas senatnē bija iecienīts līdzeklis pret ārprātu un epilepsiju, tika lietots ari kā caurejas un vemšanas līdzeklis.

Proserpina — nāves dieve, pazemes valdnieka Plutona sieva. 29. n 0 d a | a

Tic izpildīja grieķu ieroču deju — kara deju, kas acīm redzot ir seno spartiešu deja flautas pavadījumā.

Skatītāju priekšā ir sakārtota skatuve. — Apulējs apraksta pantomīmu, kas ķeizarvalsts laikmetā bija viena no visiecienītākajām teatra izrādēm. Dejotājus un aktieru spēli ar savām dziesmām pavadīja koris, paskaidrodams skatītājiem, kas notiek uz skatuves.

30. nodaja Idas kalns. — Kalns netālu no Trojas.

Hfebu hlamida. - - Efēbi — Atēnu jaunekli 16—20 gadu vecumā; tie valkāja īpatnēju apmetni, ko sauca par hlamidu. Merkurijs — dievu vēstnesis, viņa atribūti ir nelieli spārni pie galvas vai pie kaju potītēm un herolda zizlis jeb kadūcejs, ap kuru vijas divas čūskas.

31.  noda|a

Kastors un Polluks (pēdējo dēvē ari par Polideuku) — dvīņu brā|i. Teikā lasam, ka Kastors ir Spartas ķēniņa Tindarcja un viņa sievas Ledes, bet Polluks — Ledes un Zeva dēls. Tāpēc Kastors bijis mirstīgs, bet Polluks — nemirstīgs.

32.  nodala

Kupidoni jeb amorcti — mīlas dievi Veneras svītā, tēloti spārnotu bērnu veidā.

33.   nodaļa

Ar šo spriedumu viņš pazudināja visu savu dzimtu. — Norādījums uz Trojas karu, kas sagrāva Troju un pazudināja ķēniņa Priama dzimtu.

Slavenie ahaju vadoņi — grieķu vadoņi, kas cīnījās pie Trojas. Palamēds — viens no grieķu vadoņiem pie Trojas. Apskauzdams Palamēdu, ļaunprātīgais Odisejs, paslēpis Palameda telti zeltu un viltotu Trojas ķēniņa vēstuli, apvaino viņu nodevība, un kareivji Palamēdu nomētā ar akmeņiem.

Ar sevišķu gudrību apveltītais sirmgalvis — filozofs Sokrāts, kam atēnieši piesprieda nāves sodu, likdami izdzert indes kausu it kā par jaunatnes samaitāšanu un valsts reliģijas neatzišanu.

35. n o d a | a

Kenhrejas — Korintas osta, zemes šauruma austrumos pie Saroni- jas līča.

VIENPADSMITĀ GRĀMATA

1. nodala

Es nolēmu pielūgt klātesošās dieves majestātisko spožumu t. i., mēnesi, ko Apulēja laikā identificēja ar Ēģiptes dievi Izidu. Pitagors — matemātiķis un filozofs, nodibināja kādu reliģisku sēkti. Viņa raksti nav uzglabājušies.

2. 11 o d a | a

Sajuzdama prieku par savas meitas atgūšanu. — Zemkopības dieves Cereras meitu Proserpinu nolaupīja pazemes dievs Plutons, bet, ievērojot Zeva pavēli, to vajadzēja atdot mātei atpakaļ, kaut gan pusgadu viņai bija jāpaliek pie Plūtona pazemē. Atradināji lietot zīles. — Pirmatnējā cilvēku barība esot bijusi zīles. Cerera pieradinājusi tos kopt zemi, iemācījusi audzēt labību un cept maizi.

Apollona māsa — Diāna (Artemida), mežu un medību dieve, bija ari dzemdību atvieglinātājā. Viņas galvenā kulta vieta bija Efesā, Mazāzijas priekrastē.

Trisveidīgā Proserpina (gr. Persefone) — bieži identificēta ar Hekati, ceļu un burvestību dievi, kurai dzejnieki piedēvēja trīs ķermeņus vai trīs galvas. Varbūt tas ir norādījums uz to, ka Hekntē apvienojušās trīs dievības: debess — Lūna (mēness), zemes — Artemida un pazemes — Persefone. Hekale bija rēgu un ļaunu garu valdniece.

Tu dievei — Pēdējā lūgšanas daļa domāta tieši pašai Izidai, kas bija mēness dieve.

Cuskas . . . vārpas — Ccrcras atribūti.

Tumšais apmetnis — Mēness sitnbols, jo da|a no tā bieži ir tumsā; an pazemes dieves Proserpinas vai Cereras simbols.

5. nodaja

Frīģieši, paši pirmie ļaudis pasaulē. — Frīģiešus mēdz dēvēt par pašiem pirmiem ļaudīm pasaulē, pamatojoties uz Herodota nostāstu. Ēģiptes faraons Psammetihs gribējis izdibināt, kura 110 tautām ir visvecākā. Ar šādu nolūku valdnieks licis divus jaunpiedzimušus bērnus uzaudzināt ganam, kas nedrīkstējis ar tiem nevienu vārdu runāt. Pec diviem gadiem faraons ieradies pie bērniem. Tikko viņš atvēris durvis, pirmais bērnu vārds bijis «bekos», kas frīģiešu valodā nozīmējot «maize». Tas pārliecinājis faraonu, ka pirmie ļaudis virs zemes ir bijuši friģieši.

Pesinūnta — sena Mazāzijas pilsēta, kur bija slavenākā Lielās dievu matēs (Ķibeles) kulta vieta.

Afikas pirmiedzīvotāji. — Atēnieši domāja, ka tie ir Alikas vissenākie iedzīvotāji.

Kekropa Minerva — dieve Atena, kas sargāja Atēnu pilsētu. Kekrops ir leģendarais Atēnu dibinātājs un pirmais šās pilsētas valdnieks.

Krētas strēlnieki — kretieši, kas bija pazīstami kā labi strēlnieki. Diktinnas Diāna. Vārds «Diktinnas» Apulējam ir arijektīvs, tas laikam atvasināts 110 Diktēs kalna Krētas salā. Triju valodu pratēji sikuli — tie runā grieķiski, latīniski un pūniski. Ratnnusiete — taisnīgās atmaksas dieves Nemesidas pavards. Viņas galvenā kulta vieta atradās Alikas ciema Ramnūntā. Izida - ēģiptiešu dieve, Nīlas ielejas auglības personifikācijā, vēlāk ari mēness dieve. Kad Izidas kults izplatījās ārpus Ēģiptes robežām, viņu saka identificet ar visdažādākajam dievībām. Kad ziemas vētras jau rimušas. — Tzida ir ari jūras dieve, viņa marta sākuma atklāj navigāciju.

6. nodaļa

Tava pēkšņā pārvēršanās neradīs nekādu parpralumu. Pēkšņa pārvēršanās varētu klātesošos radīt aizdomas par noziedzīgām burvestībām.

Aheronta — upe mirušo valstībā. Te šis vārds lietots pazemes valstības nozīmē.

Stigas krastos. - Ari Sliga ir pazemes upe; un šis vārds šeit lietots tajā pašā nozīmē.

Elisija lauki - laimīgo salas, kur mita to mirušo dvēseles, kuri savu mužu virs zemes bija taisnīgi dzīvojuši.

9.  nodala

Serapids — ēģiptiešu dievs, identificēts ar Ozīrisu, Zevu, Plutonu un Asklepiju. Serapids bija Izidas virs un tiesnesis pazemē.

10. n o d a | a

Pirmais no tiem nesa . . . degošu lampu. — Lampa — Izidas simbols, ta varēja simbolizēt ari patiesības gaismu. Nesdams Merkurija zizli un zelta palmu. — Palmas zars un Mer- kurija zizlis, kā redzams no II. nod., ir ēģiptiešu dieva Anubisa atribūti. Anubisu vēlāk identificēja ar Merkuriju, viņš pavadīja mirušo dvēseles uz pazemes valstību. Mākslinieki viņu tēloja ar spārnoto Merkurija zizli rokā.

Labības vētījamais siets — auglības un šķīstības simbols. Kads cits gāja ar amforu rokā. — Amfora ar ūdeni simbolizēja Nīlu un Ozīrisu, kas ar īzidu dalīja augstāko varu.

17. nodaļa

Pastofori zemākās kategorijas priesleri, kas reliģisku procesiju laikā nesa dievu attēlus.

Nesdami . . . ziedus, svēto koku zarus. — Svētie koki bija laurs, mirte un olīva.

Man . . . vajagot atturēties 110 neiesvētītas un nešķīstas barības. -

Izidas mistērijās iesvētītie nelietoja dažu dzīvnieku gaļu.

22. 11 o d a ļ a

Grāmatas, rakstītas ar man nesaprotamām zīmēm — šīs zīmes bija ēģiptiešu hieroglifi.

24. nodala

Tērpts divpadsmit svētītās stolās. — Stola — plats un garš, kro- kots apmetnis. Romā stola bija sievietes apģērbs, kad viņa izgāja uz ielas. Skaitlis divpadsmit norāda laikam uz divpadsmit zodiaka zīmēm. Te jāpiebilst, ka Izida ir mēness, bet Ozīriss — saule. Hiperboreju greifi. — Hiperborēji — leģendāra tauta, kas dzīvojusi galējos ziemeļos, pašā Okeāna malā. — Greifs - leģendārs spārnots lauva ar ērgļa galvu.

25. nodaļa

Tu arī neatrisināmi sarežģītos likteņa pavedienus atkal atrisini. — Norādījums uz trim grieķu likteņa dievēm, kas vērpj, risina un, cilvēkam niirstot, nogriež viņa dzīves pavedienu.

26. n oda] a

Augusta osta — Ostija pie Tibras grīvas. Tā ir Romas osta. Decembra īdu priekšvakars. — Laiku senajā Romā aprēķināja citādi un daudz sarežģitak neka mēs. Idas ir mēneša vidus; piecpadsmitā diena martā, maijā, jūlijā un oktobrī, bet trīspadsmitā — pārējos mēnešos. Tātad decembra īdu priekšvakars šeit ir 12. decembris. Sasniedzu šo svēto' pilsētu. — Apulēja laikos Romā bija daudz dažādu reliģiju tempļu.

Kas pēc viņas tempļa atrašanās vietas ir dabūjusi savu vārdu. — Izidas templis Romā atradās Marsa laukuma tuvumā, un Izidu tauta dēvēja par Marsa laukuma dievi.

27. nodaļa

Viņa rokās bija tirsi, efejas. — Tirss — vīnogulāja zars, ar vīnāju stigām vai efejām apvīts, tas senatnē bija Bakhus atribūts. Ar tirsu Baklius orģijās bruņojās bakhantes. Tāpat ari efeja bija viņa atri- būts. Te jāpiebilst, ka Bakbu jeb DionTsu identificēja ar Ozirisu. Sakarā ar manām pārvērtībām labi pazīstams vārds. — Ēzelis latīniski ir «asinus».

Madaura - Apuleja dzimtene Ziemcļāfrikā. Ievērojot to, ka tālāk romana varonis no korintiešu grieķa pārvēršas par Madauras pilsoni, varam secināt, ka Apulējs tagad runā pats par sevi. Tādā karta šis grāmatas 28. nod. sākumā autors acīm redzot runā par savu ceļojumu uz Atēnām, kur viņš iepazinies ar grieķu filozofiju, lai pēc tam dotos uz Romu.

28. nodaļa

Gludi noskuju galvu. — Izidas mistērijās iesvētītie parasti gludi skuva galvu.

30. nodaļa

Kas bija jau dibināta Sullas laikā. — Sulla — diktators, ievērojams romiešu karavadonis, dzīvoja un darbojās 1. gs. pirms m. ē. Jāpiebilst, ka Izidas kults pēdējos republikas laikmeta un ķeizar- valsts pirmajos gadsimtos bija plaši izplatīts. To pierāda atraktais Izidas templis Pompējos, ko mūsu ēras 79. g. apbēra drausmīgais Vezuva izvirdums ar 15 pēdu biezu pelnu kārtu.

SATURS

Ievadam ………………………………………………………… 6

Pirmā grāmata……………………………………………………… 15

Otrā grāmata………………………………………………………… 27

Trešā grāmata………………………………………………………. 61

Ceturtā grāmata……………………………………………………. 81

Piekitā grāmata…………………………………………………… 107

Sestā grāmata…………………………………………………….. 131

Septītā grāmata…………………………………………………… 153

Astotā grāmata…………………………………………………… 175

Devītā grāmata…………………………………………………… 199

Desmitā grāmata…………………………………………………. 231

Vienpadsmitā grāmata…………………………………………. 261

Paskaidrojumi …………………………………………………… 287

Apulējs. Zelta ēzelis jeb pārvērtības vienpadsmit grāmatās

Redaktors G. Lakstiņš. Māksi, rcilaklors A. Jēgers. Tchn. redaktors V. Šiliņš. Korektore G. Līvensone. Nodota salikšanai 1959. g. 5. septembri. Parakstīta iespiešanai 1959. g. 17. novembrī. Papīra formāls «1X86/16". 21.51 iespiedi. 21,51 uzsk. iespiedi. 14.42 izdevu. 1. Metiens COOOO eks. Maksā 5,30 rbļ.

Latvijas Valsis izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu, pašūt. 12375-DM81. Iespiesta Latvijas ' PSR Kultūras ministrijas poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. lipografija «Ciņa» Rigā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. 3010. An

• l'iir solistiem dēvēja dailrunas skolotājus, kas mācīja ari dažadas cīla^ zlnalnrs. il sevišķi lās, kas noderīgas politiskiem darbiniekiem. Viņu princip> bija: cilvēks ir visu lietu mērs. Soflsti ar savu dailrunas mākslu centās pierādi! ar vlrnadu pārliecības spēku jebkuru tezi, pat tādas, kas viena otrai diametrāli pretēja*. Pirmais sofistikas uzplaukums bija 5. gs. pirms m ē.. kad dzīvoja sokrals. olrals ru ē. •». gs.. Apulēla laikā.

[1] par atliku senatne romieši dēvēja iekarotās numidijas. Kartāgas uu Trlpoli- tānijas teritorijas.

Content

Apulējs Lūcijs Zelta Ēzelis jeb parvērtības vienpadsmit grāmatās

IEVADAM

PIRMĀ GRĀMATA

OTRA GRAMATA

TREŠA grāmata

CETURTA GRAMATA

PIEKTĀ gramata

SESTĀ gramata

SEPTĪTĀ gramata

ASTOTA grĀmata

DEVĪTĀ grāmata

DESMITA GRĀMATA

VIENPADSMITĀ GRĀMATA

PASKAIDROJUMI

SATURS