Dreizers Teodors

Vulfs Tomass

Goldbergs Rubs

Malcs Alberts

Steinbeks Džons

Folkners Viljams

Koldvels Ernsts

Hemingvejs Ernests

Zelta mirāža

Zelta mirāža

Amerikāņu autoru stāstu krājums

.

TEODORS DREIZERS

Zelta miraža

Jums vajadzētu visu to iepriekš redzēt, lai gūtu pareizu priekšstatu, — skarbo, mežonīgo novadu, klintis, neauglīgo zemi, nabadzīgās mājas, šķūņus, darba rīkus, zirgus un govis un cilvēciskās būtnes — it sevišķi cilvēciskās būtnes, jo kādēļ gan lai tās zeltu un plauktu tur, kur pārējie zemes augļi tik nabadzīgi?

Tas bija vecais tiesnesis Blovs, kas pirmais atrada, ka «Džeks» vai cinks ir īstā Tanejas bagātība, ja vispār varēja runāt par bagātību pirms «Džeka» atrašanas. Dažus mēnešus pirms būma [1] sākšanās viņš kādā vēlā ziemas pēcpusdienā stāvēja pie cepļa tālajā K … un vērīgi aplūkoja rūdu, ko vīri kausēja, brīnīdamies, ka tā atgādina akmeņus, kurus viņa dzimtajā pusē mēdza saukt par «šlagas gabaliem».

—   Kas tas tāds ir? — viņš jautāja vienam no kausētājiem, kuri kailām rokām laiku pa laikam iznāca no svelmainā cepļa, lai noraustu sviedrus no sejas.

—   Cinks, — tas atbildēja, novilkdams ar milzīgo, notriepto plaukstu pār pieri.

—  Mūsu novadā sastopams kaut kas līdzīgs, — tiesnesis, grozīdams pelēcīgo rūdas gabalu rokās, brīdi padomājis, sacīja. — Turklāt stipri daudz, es par to esmu pārliecināts. — Tad viņš pēkšņi apklusa, jo viņam iešāvās prātā kāda doma.

—    Nu, ja tas tiešām «Džeks», — strādnieks noteica,

lietodams tirdzniecībā un kalnrūpniecībā pazīstamo nosaukumu, — tad katrā ziņā tur slēpjas nauda. Sī rūda nāk no Sent-Frensisas.

Vecais tiesnesis padomāja kādu bridi un tad mierīgi aizgāja. Viņš zināja, kur atrodas Sent-Frensisa. Ja šī rūda bija tik vērtīga, ka to atmaksājās vest šurp no tālās B …, kas atrodas dienvidaustrumos, kāpēc tad ne no Tanejas? Vai viņam nepiederēja lieli īpašumi Tanejā?

Un pēc neilga laika Tanejā un apkārtējos apgabalos bija vērojamas zīmīgas, kaut ari slepenas pārmaiņas. Parādījās daži izveicīgi aģenti, kas, sekodami tiesneša noslēpumainajiem darījumiem un gaitām, pārstaigāja novadu, un drīz vien visa zeme mudžēja no šiem uzņēmīgajiem ļaudīm. Taču vēl pirms lielajiem aģentu plūdiem ne viens vien fermeris, kas nezināja zemes īsto vērtību, pazaudēja savu īpašumu.

Vecais Bersijs Kvīders, kuru apkārtnē pazina kā mūžīgo neveiksminieku lauksaimniecībā, tai laikā, kad tiesnesis Blovs slepeni nāca un gāja, klejodams šurp un turp pa novadu, bija jau nodzīvojis savā fermā četrdesmit gadu, nenojauzdams, ka akmeņos, pret kuriem viņš vienmēr tik sāpīgi nodauzīja savas milzīgās kājas, slēpjas tā bagātība, par ko viņš klusībā bija sapņojis visu savu mūžu. Zeme Bersijam bija un palika neizprotama lieta. Piemēram, šie septiņdesmit akri, kuru dēļ viņš bija lējis tik daudz sviedru un tik neganti lādējies, slēpa sevī, viņam nezinot, visu viņa sapņu piepildījumu. Bet tagad viņš bija jau vecs un ar zināmām dīvainībām, viņam br ja savi uzskati par bībeli, par to, kad pienāks pasaules gals, un par līdzīgiem jautājumiem, tomēr vēl arvien viņš bija spējīgs cīnīties ar dabu, ja ne ar cilvēkiem. Katru dienu pavasari, vasarā un rudenī viņš nekoptu bārdu un retiem, izpūrušiem matiem bija redzams kādā savas neauglīgās zemes stūrī, kur, līkiem pirkstiem kā putna nagiem aptvēris arkla rokturi, dzina seklas vagas akmeņainajā zemē, kas jau sen vairs nedeva ne vismazākās peļņas. Tā bija tikai kaila eksistence, ko viņš tagad varēja sagaidīt, un tik vien ari saņēma. Māja vai būda, kurā viņš dzīvoja ar sievu, dēlu un meitu, bija pussabrukusi, g.indrīz nelietojama. Visi žogi bija satrunējuši, izņemot tos, kas bija celti no rūdas gabaliem, kurus viņš uzskatīja par savādiem akmeņiem, kas nederēja ne cilvēkam, ne lopam — viņš tos mēdza saukt par «kavēkļiem». Šķūnis bija tikai saslietu dēļu kaudze, kas aizsargāja vecus ratus un nederīgas mašīnu daļas. Labības klēts bija tik veca un sašķiebusies, ka draudēja sagāzties kuru katru brīdi. Nezāles un postaža, kaulaini kleperi un izģinduši bērni, akmeņaini tīrumi un vārgi kociņi, turklāt vientulība un trūkums — tāda bija pasaule, kur viņš saimniekoja un valdīja.

Misis Kvīdere bija viņam piemērota otrā puse šai nolādētajā vietā. Viņa tā bija notrulinājusies, ka bez kurnēšanas spēja paciest vientulību un trūkumu. Tuvumā nebija ne skolas, ne kluba, ne kādas citas sapulcēšanās vietas, nemaz nerunājot par kaimiņiem, un tā viņa un viņas piederīgie bija spiesti dzīvot pilnīgā vientulībā. Viņa ātri skaitās, bija īgna un nesavaldīga; viņas balss bija asa un izskats nolaidīgs. Kvīders, kuru tā pilnīgi saprata vai pārprata, bija tai savā ziņā mierinājuma avots — tā varēja viņu «urdīt», kā viņš teica, un, ja viņi bieži ķildojās, tas norisinājās piemērotā un saskaņotā veidā. Dzīvojot starp šādiem akmeņainiem laukiem un akmens žogiem, sadursmes bija neizbēgamas.

—   Kālab tu nepaņem tur tos šlagas gabalus un neuzcel žogu? — viņa jautāja Kvīderam vai tūkstošo reizi desmit gadu laikā, norādīdama uz trīsdesmit piecām vislabākā un gandrīz tīra cinka kaudzēm, ko Kvīders bija sakrāvis gar tīruma malām, — šoreiz tāpēc, ka divas izkāmējušas govis bija ielavījušās kādā labības lauciņā. «Slagas gabalu» vērtība, uz kuriem viņa norādīja, nebija mazāka par divtūkstoš dolāriem.

Un vai tūkstošo reizi viņš atbildēja: — Nu, it kā man nekā cita nebūtu ko darīt? Tie nolādētie akmeņi nav tā vērts! Vai nepietiek, ka es tos sametu kaudzēs? Taisi pati savu žogu!

—   Ak, tā tu saki — tu slinkais, vecais, nekam nederīgais tabakas gremotājs, — plūda vesela lamu vārdu straume, tad, viena vai otra sviests, gaisā lidoja vai nu plīts riņķis, vai krāsns urķis, vai arī pamatīga nūja, no kuras pretinieks veikli izvairījās. Kā redzat, īsta mīlestība un ģimenes saskaņa, radusies nepārtraukta un nesalaužama tuvuma dēļ.

Taču turpināsim. Karstas un lietainas vasaras nāca un gāja vienmuļi cita pēc citas, un akmeņi gulēja kā gulējuši Kvīdera tīrumos. Dods, vecākais bērns un vienīgais dēls — milzīgs, stūrains, rupjš un kaulains, tomēr vēl nejēga, kurš nebija mantojis no saviem izmocītajiem vecākiem sevišķi maigu raksturu, — būtu varējis akmeņus novākt, ja vien nebūtu «slinks maita», kā tēvs mēdza teikt, vai «atsities tēvā», kā māte domāja, un meita Džeina būtu varējusi palīdzēt, bet viņi abi bija mantojuši no tēva tā bezcerīgo vienaldzību. Un kādēļ gan ne. sakiet! Viņi bija daudz strādājuši, maz saņēmuši, vēl mazāk redzējuši un necerēja nekā sevišķa sagaidīt nākotnē, jo viņi bija pietiekami saprātīgi, lai zinātu, ka viss varēja būt citādāk, ja liktenis būtu bijis labvēlīgāks. Veltīgā cīņa ar neauglīgo zemi bija nocietinājusi viņu raksturus.

—   Kāda gan jēga apart to dienvidu pleķi? — Dods teica jau trešo reizi šinī pavasarī. — Tai draņķa gabalā tikpat nekas neaug!

—  Ja tu to labāk apstrādātu, nevis gulšņātu zem kadiķu krūmiem, zobus bakstīdams un nezin ko gudrodams, var būt, ka augtu, — spiedza misis Kvīdere, vienmēr īgna, dusmīga vai dzēlīga — raksturs, ko sabojājušas nepārtrauktas un neauglīgas ķildas.

—   Nav nozīmes art augšā visus tos daudzos akmeņus, — Dods atbildēja, slinki tvarstīdams mušas. — Visa šī vieta nav ne plika graša vērta, — un savā ziņā viņam bija taisnība.

—   Kāpēc tad tu neej projām? — Kvīders kaitinādams ieteicās, ne jau lai aizstāvētu fermu, bet tikai vēlēdamies šai vienmuļībā ienest kādu pārmaiņu. — Vaidzi, ja zeme tevi uztur, tev to vajag arī kārtīgi apstrādāt.

—   Uztur! — iecirtīgais Dods garlaikoti, tomēr ar dusmām un izsmieklu iesaucās. — Neesmu redzējis lāga uztura, cik varu atcerēties. Varbūt tu domā tās «augstās» skolas, kur esmu mācījies, vai tās vietas, ko esmu redzējis. — Viņš ar plaukstu nosita mušu.

Vecais Kvīders saprata izsmieklu, bet noklausījās dēla pārmetumos bez vainas apziņas. Viņš bija strādājis. Tajā pašā laikā viņš arī zināja, ka velti ķildoties ar Dodu, kas bija jaunāks un stiprāks un daudzo ģimenes ķildu dēļ nejuta nekādu cieņu pret tēvu. Gluži otrādi. Saņēmis daudz dunku un belzienu jaunībā, Dods bija tagad fiziski •tiprākais un katrā cīniņā varēja viegli pieveikt tēvu; un Kvīderam, kurš agrāk bija kungs un valdnieks un kura vārds bija likums, tagad vajadzēja samierināties ar otro, pat trešo un ceturto vietu, un ģimenes ķildās viņa ņurdēšana nemaz netika ņemta vērā.

Bet par spīti visam viņi dzīvoja kopā. Un dienu pēc dienas — kad tiesnesis Blovs bija ieradies Tanejā — arvien tuvāk un tuvāk nāca kalnrūpniecības uzplaukums un kopā ar to pārsteidzošais būms. Patiešām, jutīgie to manīja savelkamies ar katru dienu ciešāk un ciešāk kā negaisa mākoni, tikai šie neapķērīgie zemes īpašnieki nebija jutīgi. Viņiem nebija ne mazākās jausmas par to, kam jānotiek. Un kā gan to zināt šai nomalē, kur nebija ne ceļu, ne pilsētu? Aģenti pārstaigāja zemi dienvidos un ziemeļos no viņu fermas, bet līdz šim vēl neviens nebija iegriezies šai brīnišķīgajā zemes stūrītī, kur dzīvoja Kvīders ar savu ģimeni. Tā bija pārāk nomaļa vieta — ērkšķains, mežains, klinšains kakts.

Tad kādā saulainā jūnija rītā …

—   Hei, tu tur! — Kals Arnolds, viņu tuvākais kaimiņš, kas dzīvoja kādas trīs jūdzes tālāk, sauca, apturēdams savus vecos ratos iejūgtos kleperus uz ceļa iepretim laukam, kur Kvīders strādāja. — Vai zini ko no jauna? — Viņš runāja ātri, pārbīdīdams mutē tabakas vīkšķi un žirgti uzlūkodams Kvīderu, apzinādamies, ka nes patīkamas vēstis.

—   Nē, — ko tad? — Kvīders atsaucās. Pārtraucis «kultivēšanu» ar nolietoto vienlemeša arklu, viņš devās pāri tīrumam un, atspiedies uz sava cinka žoga, ar roku izbrauca caur retajiem matiem.

—   Vecais Danks Porters, tas tur lejā pie Ņūtaunas, esot pārdevis savu fermu, — Kals atbildēja viltīgi un līksmi, it kā stāstītu par kādu slavenu kauju vai sengaidītā pasaules gala tuvošanos. — Un saņēmis par to veselus trīsus tūkstošus. — Ar baudu viņš vēla šo summu pār lūpām.

—   Ko tu neteiksi! — Kvīders mierīgi sacīja, bet viņa balsī skanēja dziļš un patiess pārsteigums. — Trīsus tūkstošus! — Viņš sakustējās kā cilvēks, kas dzird, ka noticis neiespējamais, bet negrib tam ticēt. — Par ko tad?

—   Viņi tagad uzgājuši, ka zemē ir minerāls, — fermeris gudri turpināja. — Viņi tagad zin, ka šī zeme vai plīst no minerālu bagātības. Tā ir tīra patiesība. Viņi stāstīja man, ka šie te šlagas gabali, — un viņš pieskārās lielajai, līdz šim par nevērtīgu uzskatītajai cinka kaudzei, pret kuru Kvīders bija atspiedies, — ir tas minerāls — jeb «Džeks», kā viņi to sauc, — tas maksājot divus centus mārciņā, kad izkausēts, un pat vairāk. Kā redzu, tev šīs mantas netrūkst. Tāpat ari rnan. Laba daļa mētājas apkārt pa maniem laukiem. Es vienmēr domāju, ka tie nekam neder, bet viņi saka, ka derot gan. Es to dzirdēju no zēniem, kas bijuši K…, kad tas esot izkausēts, tas noderot daudz un dažādām lietām.

Viņš labi nezināja, kādām, tādēļ nekā tuvāk nepaskaidroja, bet, sapņaini piemiedzis acis un savilcis muti spļāvienam, lūkojās uz Kvīderu. Tas, nespēdams aptvert nule dzirdēto, pacēla līdz šim noniecināto «šlagu» un aplūkoja to. Visus šos pārmērīga darba un trūkuma pilnos gadus viņš bija uzskatījis to par nekam nederīgu «kavēkli», un tagad tas piepeši maksā divi centi mārciņā, kad izkausēts, un kaimiņi jau sākuši pārdot savas fermas par pasakainām summām! — Un visa viņa zeme bija pārklāta ar šo minerālu, gandrīz vai zeltu! Lūk, tur vesela rinda šo zilganpelēko pauguru gozējās saulē, citā vietā tas izauga tieši no zemes kā akmens siena. Padomā tikai! Padomā tikai! Viņš domāja daudz, taču neteica nekā, jo viņa izsalkušajās un izslāpušajās smadzenēs sāka dīgt un zaļot kāda liela un brīnišķīga ideja. Viņam piederēs nauda, bagātība — atpūta! Padomā tikai! Nebūs vairs jāmocās un jāsvīst karstajā vasaras saulē, varēs klaiņot apkārt un sapņot, košļāt tabaku, cik patīk, dzīvot pilsētā, apmeklēt tālo, noslēpumaino K.. ., redzēt visu, kas tur būtu redzēšanas vērts!

—   Nu, es domāju, būs jābrauc — Arnolds, ievērojis Kvīdera izklaidību, pēc brīža ieteicās. — Man vēl šovakar jātiek līdz Braderam un atpakaļ. Jāatved kāds vežmelis siena, es pirms dažām dienām iedevu viņam par to cūku, — viņš uzšāva abiem kleperiem un devās augšup pa akmeņaino, putekļaino ceļu.

Kādu laiku Kvīders nemaz nespēja tam visam ticēt. Vai tas patiešām bija taisnība? Vai Porters patiesi pārdevis savu zemi? Vairākas dienas pēc tam, kad viņš pats bija devies uz sešpadsmit jūdžu attālo Arno uzzināt īsto patiesību, viņš pie sevis prātoja, lolodams brīnišķīgus sapņus. Šis īpašums bija viņa, tas nebija ne sievas, ne bērnu. Jau vairākus gadus pirms apprecēšanās viņš bija šo zemi apstrādājis un maksājis par to noteiktos termiņos vai nu dažus dolārus naudā, vai arī atlīdzinājis to vērtību ar kukurūzu, cūkām un kviešiem. Un tagad nu viens no šiem savādajiem radījumiem — «aģents», kā Arnolds viņu sauca, — kurš staigāja apkārt ar naudu kabatā, var atnākt un nopirkt viņa īpašumu. Brīnišķīgi! Brīnišķīgi! Cik viņš par to dabūs? — Droši vien piecus tūkstošus dolāru, ja jau Porters saņēmis trīs par četrdesmit akriem, bet viņam piederēja septiņdesmit. Varbūt četrus tūkstošus, lai nu kā, mazliet vairāk par Danku. Viņš nevarēja īsti labi aprēķināt, bet katrā ziņā vairāk par Danku, cik tas ari nebūtu — iespējams, piecus tūkstošus!

Vienīgais kavēklis visā šajā lietā — pie tam nepārvarams kavēklis — bija viņa negantā, ļaunā ģimene: stūrgalvīgais Dods, neaptēstā Džeina un viņa kašķīgā otrā puse Emma — viņi visi gribēs iegūt daļu no šīs brīnišķīgās bagātības, varbūt pat atņems to viņam pavisam un pašu atkal nostums malā, kā tas jau tik ilgi bija noticis. Tie bija neatlaidīgāki un daudz spēcīgāki par viņu. Smagajos darba gados viņš bija novecojis un kļuvis gluži nevarīgs. Bet viņa sieva, kā viņam tagad labpatika atcerēties, visā šai laikā nebija darījusi nekā cita, kā tikai ņirgājusies un izsmējusi viņu; tāpat arī viņa negantais dēls. Arī vienaldzīgā Džeina, kas uzskatīja viņu par mūžīgu neveiksminieku, nebija viņam palīdzējusi, bet gan ieteikusi vairāk strādāt. Mīlestība, ģimenes maigums, ģimenes vienotība — ja šīs jūtas kādreiz bija eksistējušas — sen jau novītušas šai posta un nabadzības pasaulē. Ko gan viņš bija tiem parādā? Nekā! Un tagad viņi, protams, pieprasīs savu daļu. Nodzīvojis kopā ar viņiem tik ilgi un tik naidīgās attiecībās, viņš tagad nodomāja, kā gan viņi iedrošināsies ieminēties par to, un tomēr zināja, ka viņi to darīs. Tie vienmēr bija viņam uzklupuši, kaitinājuši viņu, un tas ir viss, ko viņi darījuši. Bet tagad, kad bagātība bija pie durvīm, tie skries viņam pakaļ, glaimos viņam — varbūt pat pavēlēs atdot! Ko lai viņš iesāk? Kā lai sagatavojas? Bagātība taču bija viņam tikpat kā rokā. Tai jābūt. Viņš glūnēja un snaikstījās kā manīga žurka. Viņa izturēšanās tik stipri pārmainījās, ka pat ģimenes locekļi sāka to ievērot un brīnīties, kaut gan (vēl nekā nezinādami par notikumiem) viņi šīs pārmaiņas izskaidroja ar vecuma plānprātību.

—   Vai jūs neesat ievērojušas, cik dīvaini tēvs izturas pēdējā laikā? — Dods pēc pusdienas jautāja Džeinai un mātei, kad vecais Kvīders bija jau paēdis un aizgājis uz lauku. — Augas dienas viņš kvern tur ārā pie žoga un visu laiku raugās apkārt, it kā gaidītu kādu vai arī domātu par kaut ko. Vai tik viņš jau nesāk jukt? Kā jums liekas?

Dods ļoti interesējās par visu, kas attiecās uz viņa tēvu, — patiesību sakot, viņu interesēja tēva fiziskais un garīgais stāvoklis, — kad tēvs mirs, īpašums tiks vai nu sadalīts, vai arī viņš viens pats te saimniekos, un tad viņš būs piemērota «partija» ikkurai apkārtnes fermera meitai un varēs piepildīt savu ilgi loloto sapni un apprecēties, kas tagad trūkuma un nabadzības dēļ nebija iespējams.

—   Jā, es arī esmu šo to manījusi, — misis Kvīdere atbildēja. — Viņš vairs nav tāds, kāds bija neilgi atpakaļ. Es domāju, viņš būs atkal kaut ko ieņēmis galvā, ko gribētu izdarīt, bet nevar, varbūt par to pašu bībeli. Ej nu sazin, kas viņam kuroreiz prātā!

Džeina zināja tikpat daudz, un ar to saruna beidzās. Bet Kvīders vēl arvien gudroja, mēģinādams atrisināt sarežģīto problēmu, vai pārdot zemi slepeni vai atklāti. «Slepeni, ja vien iespējams,» viņš beidzot nolēma, sarūgtināts par ģimenes locekļu naidīgo izturēšanos. «Viņi nekā labāka nebija pelnījuši. Zeme piederēja viņam — un kāpēc ne?»

īstā laikā parādījās aģents, ģērbies ceļa drānās, viņš jāja pa novadu, uzmanīgi aplūkodams apkārtējos laukus, un, pamanījis platu rūdas dzīslu izlaužamies zemes virspusē, tūlīt novērtēja tās milzīgo bagātību. Kvīders pats nebija nekur redzams, jo bija aizgājis uz kādu attālāku zemes stūri, bet misis Kvīdere, nekā nezinādama par zemes bagātību, neizprata savādo, it kā apspiesto mirdzumu svešinieka acīs un apsveica viņu diezgan laipni.

—  Vai jūs neatļautu man nodzerties? — jautāja svešinieks, kad viņa parādījās durvīs.

—   Nu, protams, — viņa godbijīgi atbildēja. Kaut cik labāk ģērbti svešinieki iegriezās šeit visai reti.

Vecais Kvīders, pamanījis viņu pie akas, devās uz mājas pusi.

—   Kas tas ir par materiālu, no kā jūs ceļat savus žogus? — svešinieks laipni jautāja, minēdams, vai viņi ko zina.

—   Es labi nezinu, — misis Kvīdere atbildēja. — Tie ir kaut kādi akmeņi, es domāju — mēs tos saucam par šlagas gabaliem.

Pienācējs apspieda smaidu un pieliecās, lai paceltu vienu no cinka gabaliem, kas bija izkaisīti pa visu zemi. Tas izskatījās tāds pats, kādus viņš bija novērojis vairākas jūdzes iepriekš, tikai šeit tas bija tīrāks un lielākā vairumā. Nekad agrāk viņš nebija redzējis tik daudz laba cinka pašā zemes virskārtā. Rūdas gabali brīvi mētājās visapkārt, jo zemes kultivēšana, sals un lietus bija tos atseguši, kamēr kaimiņu apgabalā ļaudīm to nācās izrakt. Sabrukušā īpašuma izskats, noskrandušais apģērK s, vecā Kvīdera smagais darbs karstajā saulē uz lauka un visa šī lauksaimniecībai nederīgā zeme neredzētās un neiedomājamās minerālu bagātības dēļ — tas pat viņam bija par daudz.

—   Vai jums pieder visa šī zeme? — viņš jautāja.

—   Kādi septiņdesmit akri, — misis Kvīdere atbildēja.

—   Vai jūs nezināt, cik maksā viens akrs?

—   Nē. Bet es domāju, ka zeme nav nekā vērts. Es neesmu dzirdējusi, ka te kāds būtu pārdevis, jau labu laiku ne.

Dzirdot vārdus «nav nekā vērts», aģents negribot sarāvās. Ko gan teiktu viņa draugi un sāncenši, ja uzzinātu par šo brīnišķīgo stūrīti. Ko darīt, ja kāds pastāstītu šiem ļaudīm? Vai viņš varēja to nopirkt par smiekla naudu, kā viņš to droši vien iespētu! Citi aģenti jau atradās kaimiņu apgabalos. Vai viņš Arno pilsētā nebija ēdis pie viena galda ar trim vīriem, kurus uzskatīja par aģentiem? Viņam jādabū šī zeme un jādabū tūlīt!

—   Es labāk iešu un aprunāšos ar jūsu vīru, — viņš sacīja un devās projām, kamēr misis Kvīdere un Džeina, abas tērpušās saulē un vējā izbalējušos zilrūtainos katūna brunčos, stāvēja sašķiebušajās durvīs un noskatījās viņam pakaļ.

—  Jocīgs, vai ne? — teica meita. — Nez, ko gan viņam vajag no tēva?

Vecais Kvīders ziņkārīgi pacēla galvu no darba, jo bija atkal uzsācis art, kad redzēja svešinieku tuvojamies, un neuzticīgi nolūkojās viņā, kad tas jautri padeva labrītu.

—   Vai jūs gadījumā nezinātu, kur šeit būtu pārdodama laba aramzeme? — aģents apjautājās, iepriekš pateicis dažas parastās piezīmes par laiku.

—   Vai jūs vēlaties to lauksaimniecībai? — Kvīders, uzmezdams pienācējam pētošu skatu, izaicinoši noprasīja. Tas uzreiz noprata, ka Kvīders zina vairāk nekā viņa sieva.

—  Viņi to tagad pērk galvenokārt minerāla dēļ, kas tajā atrodams, kā es dzirdu. — To teikdams, viņš izslēja galvu kā putns, lai redzētu, kā viņa vārdi tiks uzņemti.

Aģents viltīgi pasmīnēja. — Es saprotu, — viņš teica, — jūs domājat, ka tā labi noder kalnrūpniecībai, vai ne? Cik tad jūs prasāt par savu zemi kā minerālu zemi, ja jums būtu izdevība pārdot?

Kvīders domāja labu brīdi. Divi meža baloži skumji sasaucās tālumā un melnais strazds aizsmacis iesvilpās, pirms viņš atbildēja.

—  Es nezinu, vai es to maz gribēšu pārdot. — Pēdējā laikā viņš bija izdomājis, ka, ļaujot aģentiem pārsolīt vienam otru, varētu dabūt augstāku cenu, bet baidījās zemi pārdot, jo domas par sievu un bērniem, kuri nekautrēsies pieprasīt savu daļu, viņu neatlaidīgi vajāja. Sapņi izkļūt pasaulē un redzēt kaut ko, aiziet no ģimenes un kļūt brīvam un laimīgam nedeva viņam mieru ne dienu, ne nakti.

—   Nu, kam tad pieder tas gabals lejpus jūsējā? — svešinieks, atmetis cerības iegūt zemi lēti vai gluži par velti, jautāja. To dzirdēdams, Kvīders saviebās. Viņš labi zināja, ka arī kaimiņa zemē šī rūda atrodama lielā daudzumā.

—   Ļaujiet tak padomāt, — viņš dzēlīgi atcirta, sajuzdams reizē nepatiku un vienaldzību. — Meredjūsam, — viņš beidzot nenovīdīgi noteica. Nebija šaubu, ka šis svešinieks vai arī kāds cits varēja nopirkt zemi no citiem fermeriem, ja viņš atteiktos pārdot. Un zeme šai apvidū, tiklab viņējā kā kaimiņu, bija ko vērts. Ja Danks Porters bija dabūjis trīs tūkstoši dolāru …

— Ja nu jūs nevēlaties pārdot, varbūt viņš to darīs, — aģents laipni turpināja. Viņš runāja lēni, vilcinādamies, gandrīz vienaldzīgi.

Iestājās klusums. Kvīders, atspiedies pret arklu, mierīgi pārdomāja. Viņš baidījās zaudēt sengaidīto izdevību. Bet, neskatoties uz visu viņa izsalkumu un alkatību, viņš vēl nebija izšķīries. Arnolds bija teicis, ka metāls vien, šie akmeņi, maksājot divus centus mārciņā, un viņš vēl nespēja atbrīvoties no domas, ka arī pati zeme ir ko vērts. Kā gan citādi tas varēja būt? Raža, kaut neliela, tomēr Šeit izauga.

—  Es nezinu, — viņš izaicinoši, kaut gan savā sirdī baiļodamies, atbildēja. — Labāk pajautājiet viņam pašam. Es neesmu dzirdējis, ka viņš taisītos pārdot. — Kvīders bija nolēmis riskēt, kaut arī vēlāk vajadzētu skriet svešiniekam pakaļ un lūgties, bet viņš cerēja, ka viņam tas nebūs jādara. Aģentu jau netrūka.

—   Es vēl nezinu, vai pirkšu šo gabalu, — turpināja aģents, izlikdamies pilnīgi vienaldzīgs, — bet es vēlētos iegūt optāciju*, ja jūs gribētu pārdot. Cik jūs prasāt par optāciju uz sešdesmit dienām par visiem septiņdesmit akriem?

Izmocītajam fermerim nebija nekādas jēgas, ko optācija nozīmē, bet viņš nolēma to neizrādīt. — Cik tad jūs solāt? — viņš, nezinādams, ko sacīt, beidzot jautāja.

—   Nu, ko jūs teiktu par divsimt dolāriem tūlīt un pieciem tūkstošiem pēc sešdesmit dienām, ja mēs vienosimies? — Viņš minēja pašu mazāko summu, kādu, pēc viņa domām, Kvīders būtu ar mieru saņemt, ja vispār

* Dokuments, kas nodrošina tā īpašniekam pirkšanas pirmtiesības. (Tulk.)

piekristu pārdošanai, jo viņš vēl šodien bija dzirdējis par citiem pirkumiem šai apkārtnē.

Kvīders, nesaprazdams, ko nozīmē optācija, nezināja, ko atbildēt. Pieci tūkstoši bija tieši tā summa, par kādu viņš bija cerējis pārdot, bet sešdesmit dienas! Ko aģents ar tām domā? Kāpēc ne tūlīt, ja viņš vēlas šo vietu, — skaidrā naudā — kā Danks Porters, ja var ticēt Arnoldam, bija saņēmis? Nervozi darbodamies gar arkla rokturiem, viņš drudžaini vēroja svešinieku un beidzot kā negribēdams noteica: — Es varu dabūt septiņus tūkstošus kurā katrā laikā, ja vien vēlos nogaidīt. Fermeris, tas tur tālāk uz leju, dabūja trīs tūkstošus, un viņam ir par trīsdesmit akriem mazāk nekā man. Te jau bija atnācis viens zellis un piedāvāja man sešus tūkstošus.

—  Nu, es arī varu maksāt sešus tūkstošus, ja izrādīsies, ka zeme ir pietiekami laba, — aģents solīja.

—  Skaidrā naudā? — Kvīders pārsteigts jautāja, pasperdams ar kāju zemes piku.

—   Sešdesmit dienu laikā, — atbildēja aģents.

—  Ak! — Kvīders neapmierināts iesaucās. — Es domāju, jūs gribat pirkt šodien.

—   Ak, ne jau, — atbildēja otrs. — Es runāju par optāciju. Ja mēs vienosimies, es būšu klāt ar naudu pēc sešdesmit dienām vai ari agrāk, un mēs tad noslēgsim līgumu — seši tūkstoši bez optācijas naudas. Protams, ar to es pilnīgi nesaistos pirkt — tikai iegūstu pirkšanas pirmtiesības uz sešdesmit dienām, un, ja es šai laikā neierodos, saņemtā rokas nauda paliek jums, saprotiet, un jums tiesības zemi pārdot citam.

—   Hm! — norūca Kvīders. Viņš bija cerējis saņemt naudu tūlīt un tad nekavējoties doties prom, bet te nu runāja par kādām tur sešdesmit dienām, kas varēja nozīmēt daudz vai arī neko.

—  Nu labi, — aģents, ievērojis Kvīdera neapmierinātību un nolēmis kaut ko darīt, lai piedāvājums kļūtu pievilcīgāks, sacīja, — teiksim, septiņus tūkstošus un tūlīt skaidrā naudā piecus simtus. Nu kā? Septiņus tūkstošus pēc sešdesmit dienām un piecus simtus uz vietas. Ko jūs par to sakāt?

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka biezu kabatas portfeli, pilnu ar naudas zīmēm, kas ļoti uzbudināja Kvīderu.

Nekad agrāk viņš nebija redzējis tik daudz naudas, kuru viņš, ja tikai vēlētos, varētu saukt par savu. Jau pieci simti vien nozīmēja veselu bagātību. Ko viņš visu ar to varētu iesākt? Un tad pārējie septiņi tūkstoši sešdesmit dienu laikā! Bet viņam bija sieva un divi bērni, to nedrīkstēja aizmirst! Lai varētu piepildīt savu sapni un iziet no viņiem, vajadzēja ievērot vislielāko slepenību. Ja viņi uzzinās kaut vai par šiem pieciem simtiem skaidrā naudā, kas gan viss nevarēja atgadīties? Vai nu Dods, vai viņa paša sieva, vai Džeina, vai arī visi trīs kopā varēja tos viņam atņemt — nozagt, kamēr viņš gulēja. Tā varēja gan notikt. Kvīders bija tik kluss un apmulsis, ka svešinieks nodomāja, ka viņš atraidīs piedāvājumu.

—  Nu paklausieties, ko es teikšu, — aģents, it kā parādīdams lielu laipnību, iesāka. — Es maksāšu astoņus tūkstošus un došu astoņus simtus tūlīt. Nu kā? Ja par šo summu mēs nevaram vienoties, tad izbeigsim šo lietu, jo vairāk maksāt es nevaru, — to teikdams, viņš iebāza naudu atpakaļ kabatā.

Bet Kvīders vēl arvien blenza sev priekšā, gluži mēms aiz lielās laimes un grūtībām, kādas tā sagādāja. Astoņi tūkstoši! Astoņi simti skaidrā naudā uz rokas! Viņš nespēja to aptvert.

—   Šodien? — viņš jautāja.

—   Jā, šodien, tikai jums jānāk man līdz uz Arno. Es gribētu ieskatīties jūsu dokumentos. Jums taču ir kontrakts — vai ne?

Kvīders piekrītoši pamāja.

—   Nu, ja tas kārtībā, es izmaksāšu naudu tūlīt. Man ir līdzi līguma formulārs, un es ceru, ka atradīsim arī kādu liecinieku. Mums tikai jādabū jūsu sievas paraksts.

Kvīdera seja apmācās. Te nu bija tas šķērslis — viņa sieva un divi bērni! — Ko, viņai arī jāparakstās? — viņš izmisis iesaucās, nespēdams valdīt dusmas un riebumu. Tā strādāts un vergots visus šos gadus! Un, kad nu vienreiz uzsmaida laime, zūd katra cerība to saņemt!

—  Jā gan, — aģents atbildēja, no fermera izturēšanās un toņa noprazdams, ka tas sievai nevēlas neko sacīt. — Mums jādabū ari viņas paraksts. Man žēl, ka tas jums nepatīk, bet likums to prasa. Varbūt jūs abi varat kaut kā vienoties. Kāpēc gan neaiziet pie viņas un neaprunāties?

!9

Kvīders vilcinājās. Kā viņš ienīda šo dalīšanos ar sievu un dēlu! Par Džeinu viņš tik daudz neuztraucās. Padzirdējuši par naudu, viņi tam uzmāksies un gribēs atņemt lielāko daļu. Viņam vajadzēs cīnīties — aizstāvēt savas tiesības. Un, ja viņam būs nauda — ja kādreiz būs — viņam vajadzēs to sargāt, paslēpt rio viņiem.

—   Nu, kas ir? — aģents, ievērojis fermera apmulsumu, jautāja. — Vai tad viņa negrib pārdot?

—  Tas nav tas. Viņa labprāt pārdos, tiklīdz padzirdēs. Bet es nezinu, vai viņai maz iepriekš teikt. Viņa gribēs lielāko daļu — viņa un Dods — un tā nav viņu, tā ir mana zeme. Es dzīvoju šeit agrāk. Man piederēja šī vieta, pirms vēl biju viņu redzējis. Un viņa nedara neko, tikai vienmēr ceļ brēku un kaujas, tā tas ir.

—  Labāk aiziesim uz mājām un aprunāsimies. Varbūt viņa nemaz nav tik nesaprātīga. Sievai, kā jūs jau zināt, pienākas tikai trešā daļa, ja nevēlaties dot vairāk. Tas ir pēc likuma. Jums paliks gandrīz pilni pieci tūkstoši. Un, ja vēlaties, es varu izdarīt tā, ka jūs saņemsiet savus piecus tūkstošus, vienalga, cik viņa dabū. — Aģents kaut kādā veidā bija nopratis, ka pieci tūkstoši Kvīderam nozīmēja ļoti daudz.

Un patiešām, to dzirdot, vecā fermera seja mazliet noskaidrojās. Par pieciem tūkstošiem? Tas — bija pat vairāk, nekā viņš vēl pirms stundas bija cerējis saņemt par visu zemi! Un ja nu viņa sieva tiešām dabū trīs tūkstošus? Kas par to? Vai tādēļ viņa paša sapnis nepiepildīsies? Viņš tūlīt piekrita un nolēma aģentu pavadīt uz mājām. Bet ceļā fermeris apstājās un raudzījās visapkārt. Likās, it kā viņš nesaprastu, ko dara. Šī nauda — šie jaunie apstākļi — ja vien izdosies! Viņš jutās neparasti apmulsis. Daudzo gadu ciešanas un tagad šī lielā bagātība ar visiem iespējamiem sarežģījumiem nospieda viņu pārāk smagi. Svešinieks ievēroja savādu metālisku mirdzumu vecā fermera acīs, kad tas, lēni griezdamies no rietumiem uz austrumiem, lūkojās apkārt.

—  Nu, kas ir? — aģents, kuram modās aizdomas, ka vecais nav pie pilna prāta, jautāja.

Vecais vīrs piepeši atjēdzās. — Nekas, — viņš sacīja. — Es tikai tāpat aizdomājos.

Aģents apsvēra, vai kontraktu ar vājprātīgu atzīs par likumīgu, bet šī zeme bija pārāk vērtīga, lai uztrauktos l»ar šādiem sīkumiem. Ja reiz līgums būs noslēgts, kaut vai ar pustraku, katrs mēģinājums to lauzt sagādās ārkārtīgas grūtības.

Vecajā būdā Džeina un māte nevarēja vien nobrīnīties, Ko gan lai nozīmē šī pāra tuvošanās, bet vecais Kvīders aiztrenca Džeinu, it kā tā būtu cālēns. Ienācis vienīgajā istabā, kas noderēja gan par priekštelpu, gan par viesistabu, gan guļamistabu, gan ari visām citām vajadzībām, Kvīders nervozi aizvēra virtuves durvis, kur Džeina bija patvērusies.

—  Ej projām, kad es tev saku, — viņš rūca, ieraudzījis meitu tur slaistāmies. — Mums jāparunā kāds vārds ar tavu māti.

Džeina negribot atkāpās, bet vēlāk, piespiedusi savu neglīti veidoto ausi pie durvīm, klausījās, kamēr aizdomīgais tēvs viņu aizdzina. Tad fermeris sāka izskaidrot .ievai, kādēļ viņi ieradušies.

—   Šis te svešinieks — es vēl nezinu jūsu vārda …

—   Krofords! Krofords! — aģents iesaucās.

—   Krofords — misters Krofords — ir ieradies un grib pirkt zemi. Un tā kā tev arī pienākas neliela daļa — trešā, — viņš uzmanīgi piebilda, — mēs labāk atnācām aprunāties ar tevi!

—   Pienākas! — uzkliedza misis Kvīdere asi un neuzticīgi, svešinieka klātbūtne viņu nebūt netraucēja izteikt savas domas. — Es domāju gan, ka pienākas — strādāju un vergoju šeit jau divdesmit četrus gadus! Nu, cik tad jūs domājat maksāt? — viņa asi noprasīja.

Kvīders, kura mantkārība bija gandrīz vai sadzirdama, nervozi māja Krofordam, lai nesaka.

—   Nu, cik pēc jūsu domām zeme būtu vērts?

—   Nez, vai es to tā uzreiz varēšu pateikt, — sieva, cerēdama, ka Kvīders savu gadu un garīgā truluma dēļ varbūt uzticēs sarunu vešanu viņai, viltīgi un alkatīgi atbildēja. — Te fermas tik lielas kā mūsējā pārdotas turpat par diviem tūkstošiem, — viņa minēja vislielāko skaitli, kādu jebkad bija dzirdējusi.

—    Nu, tas nu gan izklausās pārspīlēti, vai ne? — aģents nopietni jautāja, bet izvairījās uzlūkot Kvīderu. — Parasti zeme šai apkārtnē nemaksā vairāk par divdesmit dolāriem akrā, un, cik es zinu, jums ir tikai septiņdesmit.

—   Jā, bet šī te zeme nav tik nabadzīga kā citas, — misis Kvīdere, aizmirsusi iepriekš izteikto spriedumu un cenzdamās atrast labāku pierādījumu saviem vārdiem, atbildēja. — Te, uz šīs zemes, atrodas avots, tieši aiz mājas.

—   Jā, — Krofords piekrita, — es to jau ienākdams redzēju. Tam, protams, ir sava vērtība. Pēc jūsu domām, zeme tātad maksā divus tūkstošus, vai ne? — Viņš viltīgi paraudzījās uz Kvideru, it kā sacīdams: — Joki, vai ne, Kvīder!

Misis Kvīdere, |oti apmierināta, ka viņa būs noteicēja šai darījumā, tagad griezās pie vīra. — Nu, kā tu domā, Bersij? — viņa jautāja.

Kvīders, mantkāres un uztraucošo sapņu mocīts un baiļodamies, ka viņa divkosību varētu atklāt, nervozi uzmeta sievai skatienu: — Es domāju gan, ka tā ir tik daudz vērts.

Tagad Krofords sāka izskaidrot, ka viņš pagaidām vēloties tikai optāciju, pirkšanas tiesības uz noteiktu laiku, kad šis dokuments būšot parakstīts, viņš došot dažus dolārus rokas naudas — te viņš viltīgi paskatījās uz Kvideru un piemiedza vienu aci, un vecais fermeris saprata, ka saņems visu iepriekš norunāto summu.

—   Nu, ja jūs tā sakāt, tad mēs tūlīt varam nokārtot šo lietu, — aģents pieglaimodamies runāja, izņēma no kabatas līguma formulāru un atlocīja to. — Es tikai izpildīšu, un tad jūs abi varēsiet parakstīties. — Viņš piegāja pie nodeldētā koka galda un izklāja uz tā savu papīru, kamēr Kvīders un viņa sieva ar lielu interesi vēroja notiekošo. Neviens no viņiem neprata ne lasīt, ne rakstīt, un fermerim, kurš nevarēja ne iedomāties, kā viņš dabūs savus astoņus tūkstošus, atlika tikai pajauties uz aģenta izveicību šīs problēmas atrisināšanā. Bez tam abi bija kā hipnotizēti, ka varēs pārdot šo nevērtīgo, veco zemes gabalu tik ātri un tik dārgi, ka vienreiz arī viņiem piederēs skaidra nauda, un tāpēc domāja un darbojās kā sapnī. Misis Kvīderes acis mantkārē savilkās.

—  Un cik lielu rokas naudu jūs mums domājat dot? — viņa, acīm drudžaini mirdzot, saspringti jautāja.

—  Nu, — svešinieks, atkal zīmīgi pavēries Kvīderā, leica, — apmēram simt dolāru. Vai ar to pietiks?

Simt dolāru! Pat šī summa viņu nabadzīgajā pasaulē nozīmēja veselu bagātību. Misis Kvīderei, kura nekā nezināja par zemē atrodamā minerāla vērtību, tas šķita neticams un neizskaidrojams laimes gadījums, labāku laiku sākums. Un tad tie divi tūkstoši, ko saņems vēlāk! Bet nu vajadzēja parakstīt dokumentu un sameklēt liecinieku. Aģents, uzrakstījis (ar zīmuli) līgumā paredzēto izmaksājamo summu — simt dolāru, sacīja: — Nu, mister Kvīder, jūs parakstieties šeit. — Bet tas atbildēja: — Mēs neprotam rakstīt, ne es, ne mana sieva.

—   Te nebija daudz izdevības skoloties, kad es biju jauna, — misis Kvīdere muļķīgi smaidīja.

—  Nu, nekas, tad tikai uzvelciet krustu un sadabūjiet kādu liecinieku. Vai jūsu dēls vai meita prot rakstīt?

Te nu radās jauns un abiem ļoti nepatīkams šķērslis: ja atsauks stūrgalvīgo un naidīgo Dodu, tas katrā ziņā uztieps savu gribu. Viņš gan prata parakstīt savu vārdu, arī mazliet lasīt — bet vai viņi gribēja tam teikt? Ar šaubām un neuzticību vīrs un sieva raudzījās viens otrā. Ko nu? Par laimi atskanēja ratu rīboņa uz tuvējā ceļa.

—   Varbūt tur brauc kāds, kas varēs apliecināt, — ieteicās Krofords.

Kvīders palūkojās. — Jā, es domāju, viņš prot rakstīt, — viņš piezīmēja. — Ei, Lester! — viņš sauca.

—  Ienāc uz brīdi pie mums. Tu mums esi vajadzīgs kādā lietā.

Rīboņa apklusa, un pēc brīža durvīs parādījās fermeris Lesters Bots, kas nebija daudz labākā izskatā kā Kvīders. Aģents izskaidroja, ko viņi no tā vēlas, un beidzot līgums tika noslēgts, tikai Botš, nekā nezinādams par rūdas bagātību Kvīdera laukos, gribēja aģentam ieteikt kādu citu lauksaimniecībai noderīgāku zemes gabalu, ko varēja iegūt par daudz mazāku summu, bet nezināja, kā iesākt. Pirms parakstīšanās misis Kvīdere vēl noprasīja:

—  Es dabūšu tūlīt savu daļu no šīs naudas, vai ne? Man to izmaksās šepat uz vietas?

Krofords, nezinādams Kvīdera domas šai jautājumā, paskatījās uz viņu, bet tas, pazīdams sievas raksturu, mantkārības dzīts, iesaucās: — Tu nedabūsi nekā, kamēr es nebūšu miris. Tev nav nekādu tiesību ne uz kādu daļu, kamēr mēs neesam šķīrušies, un mēs taču neesam.

—  Tad es neparakstīšu neko! — misis Kvīdere dusmās atcirta.

—   Protams, es negribu iejaukties, — aģents mierinoši iebilda, — bet es domāju, labāk dodiet sievai tās dalu — trīsdesmit trīs dolārus, — viņš uzmundrinoši paskatījās Kvīderā, — un vēlāk varbūt trešo da|u no diviem tūkstošiem — pavisam seši simti sešdesmit dolāru, nekā atsakāties no pārdošanas, vai ne tā? Labāk piekrītiet sievas prasībām, tas būs izdevīgi jums abiem. Naudas pietiks.

Fermeris uzmanīgi noklausījās viltīgajā runā. Beigu beigās seši simti sešdesmit no astoņiem tūkstošiem nemaz nebija tik daudz. Labāk piekāpties un piekrist nekā vilcināties un baiļoties, ka sieva uzzinās patiesību. Krusti tika uzvilkti, un Bots tos ar savu parakstu apliecināja; simt dolāru, ievērojot misis Kvīderes vēlēšanos, sadalīja divās kaudzītēs un līgumu noglabāja. Tad aģents un misters Bots izgāja — Kvīders viņiem sekoja un, aizkavējis aģentu, beidzot slepeni saņēma atlikumu no summas, par kādu viņi iepriekš bija vienojušies. Daudzās naudas zīmes pievilka vecā fermera acis kā magnets. Mantkārē trīcēdams, viņš nogaidīja, tad raupjiem, mezglainiem pirkstiem kā vanags satvēra laupījumu.

—   Paldies, — viņš skaļi sacīja. — Paldies jums, — un viņš sakustējās uz durvju pusi. — Uzmeklējiet mani vienu pašu, kad jūs atkal nāksiet. Mums jābūt ļoti uzmanīgiem, citādi viņa uzzinās un, ja viņa uzzinās, viņa neko neparakstīs, bet sacels kājās pašu nelabo.

—   Pats par sevi saprotams, — aģents blēdīgi atbildēja. Viņš domāja, cik viegli būtu, ievērojot līdzšinējo krāpšanu un nelikumību, apklusināt veco Kvīderu, piedraudot atklāt viņa divkosību, un panākt, ka ar zīmuli uzrakstītie divi tūkstoši kļūst par īsto pārdošanas cenu. Lai nu kā, sešdesmit dienās derēja par to padomāt.

—   Pēc sešdesmit dienām es atkal atnākšu, varbūt arī agrāk. — Un viņš aizgāja, atstādams veco zemes urķi dziļās domās nogrimušu.

Taču viss nebūt nebeidzās ar šīs summas samaksu, kā viens otrs varētu pareģot. Dods un Džeina, uzzinājuši no mātes par izdevīgo zemes pārdošanu, kļuva ļoti satraukti.

Nauda — skaidra nauda, lai ari cik maza summa — uzbūra ainas par izpriecām un atpūtu, un kas to saņēma pēc visa šī smagā darba? Kur palika viņu daļa? Vai viņi nebija strādājuši? Neatlaidīgi viņi uzmācās vecākiem ar savām prasībām, bet velti. Tēvs un māte palika nelokāmi un atteicās apspriest šo jautājumu, pirms īpašums nebūs galīgi pārdots.

Kamēr viņi ķildojās, nevarēdami vienoties pat par tik niecīgu summu kā simt dolāri, radās jauni sarežģījumi, jo Dods drīz vien uzzināja, ka zeme visā apkārtnē bagāta ar rūdu, ka fermas jau pārdotas Adairā — kaimiņu apgabalā — un pat šeit. Klīda baumas, ka Kvīders pārdevis savu īpašumu par pieciem tūkstošiem un, ja viņš to patiešām darījis, viņš esot nežēlīgi apkrāpts, jo zemes vērtība esot daudz lielāka — pat divsimt dolāru akrā — tātad pavisam četrpadsmit tūkstoš dolāru. Tūlīt Dodam modās aizdomas par krāpšanu — ka notikusi īsta pārdošana, nevis izsniegta tikai optācija, ka Kvīders vai māte, vai arī abi divi kopā noslēpuši milzīgas naudas summas no viņa un Džeinas. Uzreiz radās ārkārtīgi saspīlētas un naidīgas attiecības.

—  Viņi pārdevuši fermu nevis par diviem tūkstošiem, bet gan par pieciem tūkstošiem, to viņi darījuši un to viņi arī saņēmuši, — kādu dienu Dods tēva un mātes klātbūtnē centās pārliecināt Džeinu.

—   Katrs muļķis tagad zin, cik šī zeme vērta, un tik daudz viņi arī dabūjuši, es varu derēt.

—  Tu melo! — Kvīders spiedza, tūlīt aptvēris, ka viņš, ja Dods runā patiesību, ne vien finansiāli, bet ari morāli sapinies tādos tīklos, no kuriem būs grūti atbrīvoties.

—  Es neesmu nekā pārdevis, — viņš dusmīgi turpināja.

—  Lesters Bots bija klāt un redzēja visu, kas te tika darīts. Viņš parakstījās par to.

—   Ja arī zemes vērtība ir lielāka, tad tas zellis, kas bija šeit ieradies, negribēja par to maksāt vairāk par diviem tūkstošiem, — misis Kvīdere paskaidroja, kaut gan viņa jau sāka šaubīties, vai tik vīrs nebūs slepeni vienojies ar svešinieku. — Ja viņam bijusi iepriekš kāda cita noruna ar tavu tēvu, — te viņa, atcerēdamās aģenta iztapīgo un laipno izturēšanos, aizdomīgi paskatījās uz Kvīderu, — tad vismaz man par to nekas nav zināms. Bet nupat man iekrita prātā, ka viņi nostāvēja pie žoga turpat vai veselu stundu, pirms nāca šurp. Es vēl brīnījos, par ko gan viņi tur tik ilgi var runāt. — Misis Kvīdere, sapratusi, ka līgumā minētā summa acīm redzot nav galīgā, sāka lauzīt galvu, kā dabūt sev iespējami lielāku daļu.

Un Dods? Viņš izaicinoši un neuzticīgi vēroja tēvu.

—   Es domāju, viņš dabūjis par zemi vairāk, nekā mums stāsta, — viņš neatlaidās. — Viņi tagad pie Arno maksā divsimt dolārus par akru, nevar būt, ka viņš to nezinātu — un pie tam tur zeme nav tik laba kā mūsējā. Jūs esat paslēpuši naudu, ko par to dabūjāt, tā tas ir!

Misis Kvīdere, ļoti uztraukusies par iespējamo vīra divkosību, nekavējās piesaukt debesis par liecinieku, ka vismaz no viņas puses nekāda divkosība nav pieļauta. Ja kas vairāk piedāvāts vai saņemts, tad viņa par to itin neko nezinot. Un Kvīderā savukārt virda bailes, dusmas un riebums pret viņiem visiem un viņu iejaukšanos šai lietā.

— Tu nolādētais mūdzi! — viņš spiedza, vērsdamies pie Doda, un, uzlēcis kājās, skrēja pēc malkas pagales.

—  Es tev rādīšu, cik mēs dabūjām! Vai tu redzēji, ka es zagu, ko? — Bet Dods, būdams stiprākais, saturēja un atgrūda tēvu. To bija vienmēr tik viegli izdarīt, — Kvīderam par lielu lielām dusmām. Viņš neieredzēja dēlu jau viņa milzīgā spēka dēļ vien, nemaz nerunājot par viņa rupjo izturēšanos pret tēvu. Ķilda beidzās ar to, ka tēvu izdzina ārā, bet māte veikli aizstāvējās: cik viņa zinot, viss esot tieši tā, kā viņa teikusi; slepus kopā ar vīru parakstīdama līgumu, viņa neesot domājusi nekā ļauna, tikai gribējusi aizsargāt savu bērnu un savas intereses.

Bet tagad, perinādama aizdomas par varbūtējo krāpšanu, viņa sāka kalt plānus, kā sagādāt Kvīderam pēc iespējas vairāk nepatikšanu — viņa un Dods, un Džeina. Kvīders, slepenībā pārlikdams, kādas gan sekas varētu būt dēla atklājumam, reizē baidījās un ienīda viņu. Kā panākt, lai Dods nebūtu klāt pie galīgās līguma noslēgšanas, un, ja būs, kā saņemt slepeni nolīgto summu? Un kas var zināt, ka, saņemot līgumā minēto summu, viņš netiek piekrāpts? Gandrīz vai katru dienu dzirdēja par jauniem pirkumiem un augstākām cenām, nekā viņš bija nolīdzis. Turklāt misis Kvīdere, kaut gan viņš šai radījumā daudz neklausījās, nevarēja vien beigt kladzināt par viņa divkosību. Dienas lielāko daļu viņš pavadīja ārpus mājas un sarāvās kā dzelts, tiklīdz izdzirda kādu troksni vai pamanīja svešu garāmgājēju; viņš klusēja un nepaskaidroja nekā vai arī meloja, ja viņam pārāk uzmācās. Slepeni saņemtos septiņus simtus viņš bija ietinis papīrā un ielicis skārda kārbā, bet kārbu līdz ar visu jauniegūto bagātību paslēpis šķūnī aiz sijas. Vairākas reizes dienā viņš apmeklēja šo vietu, klausījās un glūnēja, pirms iedrošinājās paskatīties, vai nauda vēl drošībā.

Patiešām, kopš šīs dienas kaut kas drausmīgs bija jūtams Kvīderu mājas dzīvē, kaut kas ārprātam līdzīgs, jo tagad māte un bērni nemitīgi plānoja, kā nogādāt veco pie malas, kamēr viņš, palikdams cauru nakti nomodā, tumsā klausījās un sarāvās, tiklīdz izdzirda kaut vismazāko troksnīti nākam no šķūņa puses. Viņš vairākkārt mainīja naudas paslēptuvi, kādu laiku pat nēsāja naudu sev klāt. Reiz viņš atrada sarūsējušu miesnieka dunci un, paslēpis to uz krūtīm zem krekla, gulēja un sapņoja par briesmām.

Tad kādu rītu, tieši pašā notikumu karstumā parādījās cits aģents, kas, tāpat kā pirmais, līksmoja par savu atradumu. Kā labs veikalnieks viņš gribēja runāt tikai ar īpašnieku un uzstājās, lai pasauc Kvīderu.

—  Uū, tēt! — Džeina sauca, nostājusies izļodzītajās durvīs. — Tur atnācis kāds, kas grib ar tevi runāt!

Vecais Kvīders pārtrauca ravēšanu un piesardzīgi pacēla galvu no sakarsušā tīruma, kur viņš gaidīdams bija pavadījis visas šīs dienas. Ieraudzījis svešinieku, viņš nāca uz mājas pusi. Arī Dods atdrāzās nez no kurienes.

—  Tad nu gan cepina, vai ne? — svešinieks laipni uzrunāja fermeri, satikdams viņu pusceļā.

—  Jā, — Kvīders mehāniski atbildēja, jo pēdējās dienās viņš bija neiedomājami novārdzis, fiziski un garīgi. — Cepina gan! Cepina! — Viņš ar roku noslaucīja nodegušo pieri.

—   Vai jūs nezināt kādu, kas gribētu pārdot zemi?

—  Jūs laikam ari esat viens no tiem minerālu izlūkotajiem, vai ne? — Kvīders gluži atklāti noprasīja. Nebija vairs nekādas vajadzības slēpt šo faktu.

Atnācējs bija ārkārtīgi pārsteigts, viņš nebija gaidījis, ka šinī apvidū tas jau tik drīz būs zināms.

—   Jā, jūs uzminējāt, — viņš vaļsirdīgi atzinās.

—   Es jau tā domāju, — Kvīders noteica.

—   Varbūt jūs pats gribat pārdot? — viņš apjautājās.

—   Es labi nezinu, — fermeris viltīgi iesāka. — Te jau pirms jums bijuši vairāki zeļļi aplūkot šo vietu. Nu, cik tad pēc jūsu domām tā būtu vērts? — Viņš asi uzlūkoja svešinieku un attālinājās no mājas, kur Dods, Džeina un māte, durvīs stāvēdami, varēja sarunu noklausīties.

Aģents pastaigājās pa lauku un aplūkoja virspusē guļošos gabalu?, kas lielā daudzumā mētājās visapkārt.

—   Man liekas, ka šī ir gluži laba zeme, — viņš pēc kāda laika mierīgi noteica. — Jūs droši vien nezināt, cik maksā viens akrs, vai ne?

—  Runā, ka tagad varot dabūt trīs simtus par akru, — Kvīders, briesmīgi pārspīlēdams, atbildēja. Tagad, kad bija ieradies otrs pircējs, viņš gribēja uzzināt, cik tas solīs vairāk par iepriekšējo.

—  Jā, — tas nu gan izklausās mazliet padārgi, ievērojot attālumu līdz dzelzceļam, kurp metāls jānogādā. Tas krietni vien maksās, vai ne?

—  Ne jau tik daudz, lai tāpēc zeme kļūtu daudz lētāka par trim simtiem, — Kvīders gudri atteica.

—  Nu, par to es nemāku spriest. Vai jūs būtu ar mieru pārdot četrdesmit akrus par diviem simtiem akrā?

Vecais Kvīders ausījās, tas jau skanēja kā piedāvājums. Kā nu prazdams viņš aprēķināja, ka, pārdodot četrdesmit akru par diviem simtiem akrā, viņš saņems tikpat, cik tagad viņam apsolīts par visiem septiņdesmit, un trīsdesmit akru vēl paliks viņa rīcībā. Noteiktais priekšlikums satrauca viņu un solīja lieliskas izredzes nākotnē — astoņi tūkstoši par četrdesmit — kad viss, ko viņš varēja izspiest no pirmā atnācēja, bija astoņi tūkstoši par septiņdesmit!

—  Pū! — viņš atviegloti nopūtās un uzsāka kaulēšanos. — Man jau piedāvāta optācija par divpadsmit tūkstošiem par visu šo platību.

Ko! — svešinieks, negribēdams ticēt savām ausim, iesaucās. — Vai jūs jau esat parakstījuši kādus dokumentus?

Kādu brīdi Kvīders nolūkojās viņā, it kā baidītos no nodevības, tad pamanījis, ka visa ģimene, durvīs sastājusies, viņu novēro, noslēpumaini pamāja svešiniekam.

— Nāciet šeit, — viņš teica un devās pa priekšu kāda attāla žoga virzienā. Drošā atstatumā viņi apstājās. — Nu, es teikšu jums, kā tās lietas īsti sastāv, — viņš ļoti noslēpumaini iesāka. — Te bija atnācis kāds zellis trīsas vai četras nedējas atpakaļ, un tai laikā es vēl nezināju, ka šis te ir minerāls, jūs saprotat? Un viņš man jautāja, neko iepriekš nepateicis, ko pats zināja, cik es prasot par akru. Nu, bet mans kaimiņš bija šeit pirms viņa un stāstīja, ka zemes gabals tieši aiz manējā, apmēram četrdesmit akru, esot pārdots par pieciem tūkstošiem. Zinādams, ka mana zeme tāda pati, tikai labāka, un tā kā man pieder septiņdesmit akru, nevis tikai četrdesmit, es domāju, ka man jādabū gandrīz divtik, un to arī pateicu. Sākumā viņš to nevarēja saprast, bet vēlāk mēs vienojāmies, jo es biju pirmais, kam piederēja šī zeme — es jau saimniekoju šeit, pirms apprecēju savu sievu — ja pārdošana notiks, es dabūšu lielāko daļu. Tā mēs savā starpā nolēmām, mierīgi un nevienam nezinot, kad pēc sešdesmit dienām notiks papīru parakstīšana, viņš man iepriekš atdos lielāko naudas daļu. Protams, es nebūtu nekā tāda darījis, ja zeme nepiederētu man pirmām, ja es un mana sieva, un mani bērni satiktu tikpat labi kā sākumā, bet viņa vienmēr tikai dauza un lamā mani. Ja viņš atkal atnāks, kā viņš to apsolīja, es viens pats dabūšu astoņus tūkstošus, un atlikumu es un mana sieva sadalīsim, cik labi nu varēsim, viņa dabūs trešo daļu, kā tas pēc likuma noteikts.

Svešinieks pārsteigts un uzjautrināts klausījās Kvīdera paskaidrojumos un ar labpatiku nodomāja: ja arī līgums nebija gluži nelikumīgs, tad vismaz varēs viegli iestāstīt, ka tas tā ir.

Jau sievas pārsūdzība vien varēja to lauzt, bez tam vecā vīra mantkārības dēj viņš būtu viegli pierunājams anulēt iepriekšējo līgumu. Bija skaidri redzams, ka fermeris pat vēl tagad nezina īsto vērtību zemei, kuru tik vieglprātīgi bija iztirgojis. Visapkārt viņam pletās lauki, kas vārda tiešā nozīmē sastāvēja gandrīz no tīra cinka. Salīdzinot ar austrumu apgabaliem, sešdesmit tūkstoši bija tīrais nieks par šo zemi. Miljons dolāru būtu smieklīgi maza summa par raktuvi, kas balstītos uz šī īpašuma. Un viņš pats droši vien saņemtu simt tūkstošus par starpniecību. Augstā debess, tas otrs nopircis veselu bagātību par smieklu! Tas būtu tikai taisnīgi, ja viņš mēģinātu to tam atņemt.

—   Es teikšu jums, kā tas ir, mister Kvīder, — viņš pēc kāda brīža iesāka. — Man liekas, ka tas cilvēks, lai viņš bija kas būdams, jūs ir smalki piekrāpis. Jūsu zeme daudz vairāk vērts, tas skaidri redzams. Bet līgumu var viegli lauzt, pamatojoties uz to, ka tai laikā, kad to slēdzāt, jūs nezinājāt, ko pārdodat. Tāds ir likums, man tā liekas. Jums nav jāpilda līgums, ja tas noslēgts tad, kad jūs nezinājāt, ko darāt. Patiesību sakot, es varu jūs no tā atbrīvot, ja vien vēlaties. Jums tikai jāatsakās parakstīt citi dokumenti un jāatdod saņemtā rokas nauda. Un, kad noteiktais laiks būs pagājis, es labprāt pārņemšu visu jūsu fermu par trīssimt dolāriem akrā un samaksāšu par to skaidrā naudā. Tas padarīs jūs par bagātu vīru. Es noskaitīšu trīs tūkstošus tieši uz rokas tai dienā, kad jūs dosiet parakstu, ka esat ar mieru pārdot. Jūs patiešām esat piekrāpts. Ne jūs, ne jūsu sieva patiesībā nezinājāt, ko jūs darāt.

—  Tas taisnība, — Kvīders spiedza, — mēs nezinājām. Mēs nezinājām, ka zemē atrodams minerāls, kad mēs parakstījām to kontraktu.

«Trīssimt dolāru par akru,» viņš klusībā aplēsa, «kopā tas būtu divdesmit viens tūkstotis dolāru — divdesmit viens nožēlojamo astoņu tūkstošu vietā!» Viņš stāvēja trīcošs un nevarīgs, nezinādams, ko teikt, ko darīt. Viņa salīkušais un sarukušais stāvs, neveiksmju izmocīts, drebēja, apzinoties, ka bagātība tiešām varētu piederēt viņam, bet agrāko kļūdu un neziņas dēļ viņš vairs nevarēs to saņemt. Viņa izkaltušās, vientulībā pa pusei sajukušās smadzenes nespēja aptvert šo brīnišķīgo iespēju. Tā traucēja viņa nervu centrus, un viņš sāka šķielēt.

Aģents, nenojauzdams, ko šī klusēšana nozīmē, piebilda: — Es varētu vēl mazliet pielikt, mister Kvīder, — teiksim, divdesmit pieci tūkstoši. Par šo naudu jūs varētu nopirkt māju pilsētā. Jūsu sieva staigātu zīda drānās, un jums pašam nekad vairs nevajadzētu strādāt. Jūsu dēls un meita apmeklētu koledžu, ja vien viņi to vēlētos. Jums tikai jāatsakās parakstīt kontraktu, kad viņš atnāks — jāatdod viņam nauda, vai, vēl labāk, uzziniet viņa adresi un atļaujiet man to viņam aizsūtīt.

—  Viņš piekrāpa mani, jā, to viņš izdarīja! — Kvīders tagad gandrīz kliedza, un lielas sviedru lāses izspiedās viņam uz pieres. — Viņš mēģināja mani aplaupīt! Bet viņš nedabūs ne akra, dieva vārds — neviena paša akra!

—  Tas pareizi, — atnācējs sacīja, un pirms aiziešanas viņš vēlreiz fermerim atgādināja milzīgo un netaisno starpību starp divpadsmit (cik, pēc viņa domām, Kvīders saņems) un divdesmit pieciem tūkstošiem. Viņš ļoti gleznaini parādīja šo starpību, uzburdams nākamās bezrūpīgās dzīves ainas pilsētā.

Par nelaimi fermerim nebija iespējas izvairīties no savas nesenās divkosības. Ja viņš bija piekrāpis sievu un bērnus par tādu samērā mazu summu kā astoņi tūkstoši, tad šīs nesalīdzināmi lielākās summas dēļ radīsies daudz vairāk grūtību — sadursmes, ķildas, varbūt pat atklāts kautiņš, tik mežonīga bija viņa sieva un Dods. Un vai viņš varēja ar tiem spēkoties? Kaut gan viņam nekad nekas nebija piederējis, Viņš jutās tā, it kā būtu pazaudējis ļoti daudz, it kā viņam censtos atņemt kaut ko neizmērojami lielu, kaut ko tādu, kas viņam vienmēr piederējis!

Pēc šīs sarunas Kvīders staigāja apkārt kā apmāts, izvairīdamies no ģimenes, cik vien iespējams, kamēr viņi, cenzdamies uzzināt, kad atgriezīsies pirmais aģents un par ko Kvīders runājis un vienojies ar otro, uzmanīgi vēroja katru tēva soli. Un pamazām vecā fermera prāts aptumšojās, visu laiku viņu vajāja viena doma, proti, ka viņa sieva, viņa bērni, visa pasaule grib viņu aplaupīt — ka vienīgais glābiņš meklējams bēgšanā, protams, ar visu savu bagātību, ja tik viņš spētu to iegūt. Bet kā? Kā? Viens bija skaidrs. Viņi to nedabūs. Vispirms viņš cīnīsies, viņš gatavs pat mirt. Un, kavēdamies savos klusajos tīrumos, fiziski un garīgi novārdzis, viņš sapņoja par bagātību un jutās tā, it kā tā viņam jau piederētu.

Pa to laiku pirmais aģents pārdomāja, kā, izmantojot Kvīdera vēlēšanos saņemt pārējo naudu slepenībā, vieglāk iegūt zemi par līgumā minēto summu, diviem tūkstošiem. Kad dokuments, sievas un advokāta klātbūtnē būs parakstīts — par tiem pašiem diviem tūkstošiem — cik viegli aiziet un, stingri paliekot pie līguma teksta, nemaksāt vairāk nekā!

Pēdējā diena tuvojās un briesmīgais saspīlējums lika sevi manīt. Kvīders bija tuvu sabrukumam. Viņa tukšais skatiens rādīja, ka visas viņa pārdomas beigušās bez jebkāda rezultāta. Viņa nervozā klaiņošana šurp un turp vairs nelīdzinājās saprātīgai rīcībai. Tad pēdējā, sešdesmitajā dienā ieradās viņa ļaunais gars, pirmais aģents, Arno advokāta Džailza, īsta nelieša un blēža, pavadībā.

Ieraugot viņus, Kvīders vispirms gribēja bēgt, bet, brīdi padomājis, baidījās to darīt. Zeme piederēja viņam. Ja viņš nepaliktu, Dods un misis Kvīdere varēja noslēgt līgumu bez viņa piekrišanas — atstāt viņu bez zemes, bez naudas — vai arī uzzināt kaut ko par pārējo naudu, ko viņš bija slepeni saņēmis un vēl cerēja saņemt. Vajadzēja palikt, bet viņam nebija ne jausmas, kā visu to atrisināt.

Džeina, kas stāvēja durvīs, kad viņi iejāja pagalmā, bija tā, kas viņus sagaidīja, kaut gan Dods, ar gudru ziņu strādādams mājas tuvumā, sveicināja viņus pirmais. Tad misis Kvīdere nekautrīgi nopētīja viņus no galvas līdz kājām, atklāti izrādīdama savu nepatiku. Šie tad nu bija tie abi, kas cerēja viņu piekrāpt!

—  Kur ir tavs tēvs, Dod? — advokāts Džailzs familiāri jautāja, jo viņš tos visus labi pazina.

—  Tur pāri otrā tīrumā, — Dods skābi atbildēja. Brīdi vēlāk viņš izaicinoši piebilda: — Ja jūs esat ieradušies zemes lietā, jūs nekā nepanāksiet. Māte un tēvs nolēmuši nepārdot. Šī vieta daudz vairāk vērts, nekā jūs piedāvājat. Tagad pie Arno pārdod zemi par trim simtiem akrā, un tajā ne tuvu nav tik daudz minerāla, bet jūs, kā es dzirdu, solāt tikai divus tūkstošus par visu šo īpašumu. Māte un tēvs būtu muļķi, ja viņi tam piekristu.

—   Lai nu paliek, — Džailzs mierinoši, tomēr īgni iesaucās, — viņš bija īsta lapsene, kas šādās nepatīkamās situācijās vienmēr centās nomierināt uztrauktos ļaužu prātus. — Misteram Krofordam ir optācija uz šo

īpašumu, ko parakstījuši tavs tēvs un māte un apliecinājis misters, — viņš palūkojās lapā, — misters Bots — ak jā, Lesters Bots. Jūs to nevarat nelikumīgi lauzt. Misteram Krofordam tikai jāpiedāvā jums nauda — patiesību sakot, tikai jāatstāj tā šeit — un īpašums piederēs viņam. Tas ir pēc likuma. Optācija paliek optācija, un šai ir pat liecinieks. Es patiešām nesaprotu, kas jums ienācis prātā.

—   Tur nekas nebija teikts par minerālu, kad es to parakstīju, — misis Kvīdere neatlaidās. — Un papīrs, no kura es nekā nesaprotu, nekur neder. Vismaz es vairs neparakstīšos ne uz viena paša.

—   Nu, nu! — Misters Džailzs nervozi sacīja. — Labāk pasauksim misteru Kvīderu un paklausīsimies, ko viņš saka. Es esmu pārliecināts, ka viņš neatbalstīs šos nepārdomātos un pretlikumīgos uzskatus.

Tai brīdī vecais Kvīders, Džeinas aicināts, līda gar mājas stūri kā vajāts zvērs — drūms, bailīgs, neuzticīgs; ieraudzījuši viņu, aģents un advokāts, kuri bija jau apsēdušies, atkal piecēlās.

—  Nu, mēs esam klāt, mister Kvīder, — aģents iesāka, bet pārsteigts apklusa, redzēdams, cik dīvaini vecais fermeris pārvelk ar nedrošu roku pār pieri un kā jucis raugās sev priekšā. Viņš izskatījās dzeltens un noliesējis un drīzāk atgādināja izsalkušu putnu nekā cilvēcisku būtni.

—  Paskaties uz tēvu! — Džeina čukstēja Dodam, kaut arī bija pieradusi pie visām vecā vīra dīvainībām.

—   Jā, mister Kvīder, — advokāts sacīja, nepiegriezdams vērību Džeinas čukstēšanai un vēlēdamies ātrāk izbeigt ārkārtīgi nepatīkamo situāciju, — te nu mēs esam. Mēs esam ieradušies nokārtot ar jums šo pārdošanas lietu pēc visiem optācijas noteikumiem. Ceru, ka jūs esat sagatavojušies.

—   Ko? — vecais Kvīders nesapratnē jautāja, tad, mazliet atjēdzies,, iesāka: — Neko es neparakstīšu! Itin neko! Es to nedarīšu! Neparakstīšu! — Viņš izplēta un atkal savilka pirkstus dūrēs, grozīja un staipīja kaklu, it kā cenzdamies pārspēt smagu fizisku defektu.

33

—   Ko tas nozīmē? — advokāts asi noprasīja, mēģinādams ar balss toni viņu iebiedēt vai vismaz vest pie prāta, — neparakstīsiet? Ko jūs ar to domājat, sacīdami, ka neparakstīsiet? Jūs devāt optāciju par simt dolāriem

8 Zelta mirāža

skaidrā naudā, jūs un jusu sieva to parakstījāt un Lesters Bots apliecināja, bet nu jūs sakāt, ka neparakstīsiet! Es negribu būt skarbs, bet jūs esat saistīti ar noteiktu kontraktu, ari nauda saņemta, un ar šādām lietām nemēdz jokot. Kontrakts ir ļoti nopietna lieta tiesas priekšā, mister Kvīder, ļoti nopietna. Un likumā paredzētas labas zāles šādiem gadījumiem. Vai nu jūs parakstāt, vai ne, šīs optācijas īpašnieks var samaksāt naudu liecinieku klātbūtnē un iesniegt tiesā sūdzību un prāvu vinnēt.

—   Nē, nevar vis, ja cilvēks nekad nav zinājis, ko viņš dara, kad parakstīja, — protestēja Dods, kas tagad sava paša interesēs un domādams, ka tēvs piekrāpts, kļuva laipnāks vai vismaz izturējās draudzīgāk.

—   Neko es neparakstīšu, — Kvīders drūmi palika pie sava. — Es neļaušos ar visādām blēdībām atņemt man manu īpašumu. Es nezināju, ka uz tā ir minerāls — vismaz to ne, cik tas ir vērts — un es nedomāju neko parakstīt, un jūs mani nepiespiedīsiet. Jūs tikai gribat man to atņemt par velti, to jūs gribat darīt. Bet es neparakstīšu!

—   Man nebija ne jausmas, ka te atrodas minerāls, kad es parakstījos, — misis Kvīdere vaimanāja.

—   Ak tad tāl — Krofords viņus stingri pārtrauca, nolēmis tikt galā ar šo savādnieku un cerēdams viņu sabaidīt, atgādinot slepeno vienošanos. — Neaizmirstiet, mister Kvīder, mūsu īpašo norunu visā šai lietā. — Viņš vēl tagad īsti nezināja, cik maksāt — divi vai astoņi. — Vai jūs domājat turēt savu solījumu, vai ne? Jums tagad jāizšķiras. Jā vai nē?

—   Arā! — iekliedzās Kvīders, mežonīgā uztraukumā vicinādams rokas un palēkdamies. — Jūs apkrāpāt mani, to jūs darījāt! Jūs domājāt dabūt zemi par velti. Bet jūs to nedabūsiet — jūs to nevarat. Es neko neparakstīšu! Neparko neparakstīšu! — Viņa acis bija kļuvušas sarkanas un neprāta pilnas no pārāk sasprindzinātas domāšanas.

Tagad Krofords, kas līdz šim bija cerējis visu iegūt par diviem tūkstošiem, nolēma maksāt, kā norunāts, astoņus un nevis slepeni Kvīderam vienam pašam, bet izmantot šo summu, lai piekukuļotu ģimeni, parādot viņiem, cik Kvīders patiesībā saņems un cik netaisni viņš to no

domājis sadalīt. Viņi visi acīm redzot bija pārliecināti, ka dabūs tikai divus. Ja viņš tiem izskaidros, kā viss īstenībā izskatās, varbūt viņš noskaņos tos sev labvēlīgi.

—   Astoņus tūkstošus par šo īpašumu, to jūs saucat par krāpšanu, un vēl pēc tam, kad esat saņēmuši no manis astoņsimt dolāru un paturējuši tos veselas sešdesmit dienas!

—   Ko-o? — Dods jautāja, virzīdamies tuvāk, tad pagriezies stīvi uzlūkoja tēvu un izbrīnā vēroja māti. Dzirdētais tālu pārsniedza to summu, kādu, pēc viņa domām, vecāki būtu varējuši saņemt, un viņam likās, ka melo abi. — Astoņi tūkstoši! Es domāju, tu teici — divi! — Viņš, gaidīdams apstiprinājumu, lūkojās uz māti.

Tā bija neviltota pārsteiguma paraugs. — Šī ir pirmā reize, kad es kaut ko dzirdu par astoņiem tūkstošiem. Nudien, pirmā dzirdēšana! — viņa dievojās, sapratusi, ka tiek apšaubīts viņas godīgums šajā darījumā.

Un Kvīders? Satriekts par negaidīto atklājumu, no kura tomēr visu laiku bija baidījies, viņš pilnīgi zaudēja galvu dusmās un bailēs par neatrisināmo pretrunu mudžekli, kurā viņš tagad bija sapinies. Kā gan šis vīrs, ar kuru viņš bija vienojies, varēja būt tik negodīgs un atklāt visiem viņa noslēpumu? Tas, ka sieva un dēls nu zināja, kāds viņš mantkārīgs egoists, noveda viņu līdz ārprātam,

—   Nu, tik es viņam piedāvāju, — Krofords turpināja uzbrukumu un, ievērojis savu vārdu milzīgo iespaidu, sacīja, — un tik viņš,bija ar mieru saņemt, tagad esmu ieradies, lai samaksātu šo summu. Es viņam jau iedevu astoņus simtus, tos viņš droši vien kaut kur paslēpis. Apgalvojums, ka es esot mēģinājis viņu apkrāpt, izklausās tiešām smieklīgi. Viņš lūdza man nevienam par to nekā neteikt, jo visa zeme piederot viņam vienam un viņš pats norēķināšoties ar jums trijiem.

3*

—  Arā no šejienes, — Kvīders mežonīgi kliedza, — kamēr es neesmu jūs nositis! Es neko neesmu parakstījis! Mēs nekad neesam runājuši par astoņiem tūkstošiem. Runa bija tikai par diviem tūkstošiem — tā tas bija! Jūs tikai gribat mani piekrāpt, jūs elles mūdži, jūs! Bet es neparakstīšu, neparko neparakstīšu! — un viņš pieliecās un mēģināja pakampt ķebli, kas stāvēja pie sienas.

35

Visi atkāpās, izņemot Dodu, kas, jau vairākkārt uzveicis tēvu līdzīgos kautiņos, tagad uzklupa viņam un ar vienu grūdienu notrieca viņu gar zemi, tik vājš vecais fermeris bija kļuvis. Advokāts un aģents, redzēdami viņu uz grīdas, mēģināja tam palīdzēt. Bet Dods domāja, ka nu reiz pienākusi sengaidītā izdevība. Tēvs bija viņam melojis. Viņš baidījās no dēla. Kāpēc gan nepiespiest viņu ar varu atzīt līgumu un nesaņemt naudu? Nauda tiks izmaksāta šeit uz vietas, ja vien varēs piedabūt tēvu parakstīties, un tad viņš bez kavēšanās saņems savu daļu. Kādus gan sapņus ar to nevarēja piepildīt? «Viņš tam piekrita un tagad viņam tas jādara,» Dods domāja, «tas ir viss.»

—  Bez kaušanās! — sauca Džailzs. — Mēs negribam kautiņu — mēs gribam mierīgi nokārtot šo lietu, tas ir viss.

Jādabū tikai otrs Kvīdera paraksts un pēc iespējas mierīgi, viņi neatzina fizisku iespaidošanu, viņi bija veikalnieki, nevis karavīri.

—  Jūs teicāt, viņš piekritis saņemt astoņus tūkstošus dolāru, vai ne? — Dods pārjautāja, nespēdams ticēt, ka kāds varētu samaksāt tik milzīgu summu skaidrā naudā.

—   Jā, tas tiesa, — aģents atbildēja.

—   Tad viņam solījums jāpilda, lai tur vai kas, — Dods, rokas sānos iespiedis un apaļo galvu pašķiebis, sacīja, degdams nepacietībā iegūt naudu, cik iespējams drīzāk. — Klausies, — viņš griezās pie zemē nogāztā tēva, kas krītot bija ievainojis galvu un vēl arvien gulēja uz grīdas; atbalstījies uz elkoņa, viņš, nekā nesaprazdams, vēroja grupu, pārāk samulsis un sajucis, lai aptvertu notiekošo un pretotos tam. — Kas tev nāk prātā, vecais līkkāji? Celies augšā! — Dods piegāja pie tēva, piecēla viņu kājās un, pastūmis uz priekšu, nosēdināja krēslā pie galda. — Tā, nu paraksties, kā esi solījis. Kur ir tas papīrs? — viņš jautāja advokātam. — Jūs tikai parādiet, kur viņam rakstīt, un, es domāju, viņš to darīs. Bet iepriekš apskatīsim naudu, kuru jūs gribat maksāt, — viņš piebilda, — pirms viņš parakstās. Es gribu redzēt, vai tā īsta.

Aģents izņēma apsolīto summu no kabatas portfeļa, jo jau iepriekš bija paredzējis, ka čeku šeit nekādā gadīgi?

jumā nepieņems, un advokāts pasniedza dokumentu parakstīšanai. Dods nekavējoties paņēma naudu un sāka to skaitīt.

Kamēr viņš skaitīja, Džailzs teica pārējiem: — Viņam nekas cits nav jādara, kā tikai jāparakstās uz šī līguma, viņam un viņa sievai. Ja tu proti lasīt, — viņš, redzēdams, cik gludi viss norit, teica Dodam, kad tas bija beidzis skaitīt, — tu vari pārliecināties, kas tur rakstīts. — Dods pagriezās un, paņēmis lapu, aplūkoja to ar tādu izteiksmi, it kā viņam viss būtu skaidrs kā diena. — Kā jūs redzat, — advokāts turpināja, — mēs ar viņu vienojāmies pirkt šo zemi par astoņtūkstoš dolāriem. Mēs viņam jau esam samaksājuši astoņus simtus. Tātad vēl jāmaksā septiņi tūkstoši un divi simti, tie ir šeit, — un viņš pieskārās naudai, ko Dods turēja rokā. Tas nevarēja ne parunāt aiz lielas laimes. Padomā tikai — septiņi tūkstoši divi simti dolāru — un tas viss par šo nožēlojamo, neauglīgo zemi!

—  Kur tas dzirdēts! — misis Kvīdere un Džeina reizē iesaucās. — Kas to būtu domājis! Astoņi tūkstoši!

Vecais Kvīders, kaut gan vēl apdullis un apmulsis, jau bija tiktāl atžirdzis, ka spēja piecelties no krēsla, kad Dods spieda viņu parakstīties, bet mīlošais dēls viņu atkal bez žēlastības nosēdināja.

—   Netrako, vecais līkkāji, — viņš rupji atkārtoja.

—  Liecies mierā un paraksties, kur liek! Tu pats tam piekriti un pie tā tev jāpaliek. Tu jau dabūji tik daudz, ka vairāk negribēsi, — viņš zobojās, sapratis, ka tēvs tagad pilnīgi viņa varā. Tas sēdēja bezpalīdzīgs un mēms. — Tu tam esot piekritis, tā viņš saka. Piekriti, jā?

—   Ak tu kungs! — iemeta uztrauktā misis Kvīdere.

—  Astoņi tūkstoši! Un viņš visu laiku dievojas, ka tikai divi! Kas to būtu domājis! Un viņš visu to būtu ievilcis un neteiktu nevienam ne pušplēsta vārda!

—   Jā, — piebilda Džeina, uzlūkodama tēvu skaudīgi un atriebīgi, — viens pats būtu paņēmis visu! Un mēs lai te plēšamies melnās miesās gadu no gada, ka tik viņam būtu labi? — Viņas skats nebija mazāk skarbs par brāļa skatu. Tēvs nebija nekas vairāk kā zaglis, kas mēģinājis nolaupīt viņu pūliņu augļus.

Kad advokāts, paņēmis papiru no Doda, izklāja to uz vecā dēju galda un pasniedza Kvīderam spalvu, viņš satvēra to mehāniski kā bērns un uzvilka krustu, kur viņam lika, kamēr misters Džailzs ar gudru ziņu sacija: — To jūs darāt no brīvas gribas, mister Kvīder, vai ne? — Vecais vīrs nekā neatbildēja. Uz laiku, varbūt kritienā saņemtā sitiena dēļ, viņš bija pazaudējis galveno domu pavedienu, ka nedrīkst nekā parakstīt. Parakstījies viņš nedroši raudzījās apkārt, it kā jautādams, ko vēl no viņa vajag, kamēr misis Kvīdere uzvilka savu zīmi, noteikti atbildēdama «jā» uz to pašu viltīgo jautājumu. Kad Dods, vecākais lasīt un rakstīt pratējs ģimenē, bija apliecinājis sava tēva un mātes parakstus, parakstījās ari Džeina, jo divi liecinieki bija nepieciešami. Tad Dods, kurš, izmantodams stiprākā tiesības, bija kļuvis ģimenē par noteicēju, paņēma naudu un savu piederīgo sasprindzināto acu priekšā turpināja to pārskaitīt. Bet vecais Kvīders, vēl arvien neapjēgdams naudas nozīmi, sēdēja mierīgi, tikai stiepa pēc tās rokas, it kā viņam'to vajadzētu iegūt, bet viņš vēl nebūtu gluži skaidrībā par to.

—  Es ceru, ka viss kārtībā, — advokāts sacīja un pagriezās, lai ietu. Dods apliecināja, ka viss esot gluži pareizi.

Tad abi apmeklētāji, ieguvuši kāroto dokumentu, aizgāja. Visa ģimene, izņemot tēvu, kas vēl arvien sēdēja kā nemaņā, sāka pārspriest, kā šī ievērojamā summa būtu sadalāma.

—   Nu, paklausies, Dod, ko es tev teikšu, —. māte, mantkāres pārņemta, uzplijās dēlam, — man pieder trešā daļa no visas tās naudas, tas ir pēc likuma.

—  Un es jau neiešu palikt bešā pēc visas tās lielās strādāšanas, — Džeina, pieliekusies brālim, neatlaidās.

—   Kur jūs bāžat savus nagus? Vai nevarat likties mierā, kamēr izskaitu? — Dods atgaiņājās, sākdams skaitīt trešo reizi. Jau sajust vien naudu savās rokās bija neizsakāms baudījums! Tagad viņam visas durvis vaļā! Viņš varēja apprecēties, aiziet dzīvot uz pilsētu, darīt simtiem citu lietu, kuras viņš vienmēr bija vēlējies darīt. Dodam pat prātā neienāca, ka tēvam, kurš, pēc viņa domām, bija zaudējis saprašanu, ari pienāktos saņemt daļu no šīs naudas; vecais, nevarīgais vīrs, kuram kopš šīs dieiias nekas cits neatliks, kā iet ubagot vai ari klausīt viņa pavēlēm, nemodināja Dodā ne vismazāko līdzjūtību. Ar nekaunību un rupju spēku viņš tagad bija šeit noteicējs, vismaz jutās kā noteicējs. Pieskardamies ar pirkstiem naudai, viņš starodams runāja, domādams par brīnišķīgam lietām, tad piepeši, atcerēdamies paslēptos astoņus simtus vai tēva daļu no šiem astoņiem simtiem, viņš piebilda: — Jā, bet kur gan atrodas pārējie astoņi simti, es gribētu zināt? Viņš droši vien nēsā tos sev līdz, varbūt arī paslēpis kaut kur! — Tad, aizdomīgi vērodams sagumušo stāvu, viņš sāka pārmeklēt vecā vīra drēbes, bet, nekā neatradis, noteica, ka gan jau dabūšot tos vēlāk. Beidzot nauda, kas bija viņam rokās, tika sadalīta: trešā da|a misis Kvīderei, ceturtā daļa Džeinai, pārējais viņam pašam, īstajam mantiniekam un tēva palīgam, taču visu laiku viņš prātoja, kur gan varētu atrasties pārējie astoņi simti.

Tieši tad vecais Kvīders, kuram līdz pat šim laikam bija laupīta katra saprašana, tiktāl atžirga, ka sāka nojaust, kas šeit nesen norisinājies. Viņš pielēca kājās un, mežonīgi apkārt skatīdamies, spiedza smalkā balstiņā. — Viņi nozaguši manu īpašumu! Viņi nozaguši manu īpašumu! Es esmu aplaupīts, galīgi aplaupīts! Es esmu aplaupīts! Vai! Vai! Vai! Šī zeme nav vērts tikai astoņus tūkstošus — bet gan divdesmit piecus, tik daudz es varēju dabūt, bet nu viņi ir aizgājuši un likuši man parakstīties par velti! Vai! Vai! Vai! — Tā viņš skraidīja un vaimanāja un griezās kā ratiņš pa istabu, līdz, ieraugot Dodu, kas vēl arvien turēja rokā savu naudas da|u, viņa ārprāts sāka izpausties citādā veidā; paķēris naudu, viņš skrēja uz vaļējām durvīm un sāka kaisīt dārgās zīmes vējā, visu laiku saukdams: — Viņi nozaguši manu īpašumu! Viņi nozaguši manu īpašumu! Es negribu šo nolādēto naudu — es to negribu! Es gribu savu īpašumu! Vai! Vai! Vai!

Šai kritiskajā situācijā Dods redzēja tikai vienu — naudu. Nekā nezinot par otrā aģenta piedāvājumu, viņš nevarēja saprast, kas gan tā varēja saniknot veco vīru, ka tas pilnīgi zaudējis prātu. Kad tēvs tā ālējās, spiedza un kaisīja naudu visapkārt, dēls uzklupa vecajam ar mežakaķa veiklību, nogāza viņu gar zemi un, izrāvis atlikušo naudu, neļāva viņam piecelties, bet uzsauca māte! un māsai: — Ko stāv? Savāc naudu! Savāc naudu un dod šurp virvi! Atnes virvi! Vai ta neredz, ka viņš jucis? Viņš ir traks, es jums saku! Viņš ir ārprātīgs, noteikti ārprātīgs! Kur virve? — Un, vērodams, kā viņas pakalpīgi uzlasa izkaisītās naudas zīmes, viņš spieda pretojošos stāvu pie zemes. Kad tēvs bija droši sasiets un nauda atdabūta, mīlošais dēls piecēlās un, pārliecinājies, ka nekas netrūkst, tiktāl nomierinājās, ka spēja uzlūkot šo viltīgo pasauli mazliet laipnākām acīm. Tad, ieraudzījis veco vīru sasietu kā putnu, ko ved uz tirgu, viņš gandrīz vai līdzjūtīgi piebilda:

—  Nu, kas to būtu domājis! Nabaga vecais! Man liekas, šoreiz viņš zaudējis prātu uz visiem laikiem. Viņš ir gluži jucis — pavisam traks!

—  Jā, es arī tā domāju, — misis Kvīdere bez kādas intereses piekrita, jo šai brīdī viņu vairāk par visu saistīja domas par naudu.

Tad Dods, viņa māte un māsa sāka pilnīgi brīvi apspriesties, ko darīt ar veco fermeri, kamēr tas izvalbītām acīm noraudzījās ainā, kuru vairs nespēja saprast.

TOMASS VULFS

Kompānijā

Apmeties mazajā istabiņā virs Sepertona garāžas, Džordžs jutās laimīgs. Viņš priecājās, ka viņa apciemojums notiek vienā laikā ar mistera Davida Merita apciemojumu un ka misters Merits var netraucēti baudīt Šepertona viesistabas ērtības, jo misters Merits bija Džordžam ļoti iepaticies kopš viņu pirmās sastapšanās. Misters Merits bija sārts, tukls, gadus četrdesmit piecus vecs, labi saglabājies vīrietis, vienmēr gatavs uz jokiem un ārkārtīgi patīkams, viņa kabatas allaž bija piebāztas smaržīgiem cigāriem, kurus viņš izdalīja ar devīgu roku. Rendijs sauca viņu par «Kompānijas vīru», un, kaut gan Džordžs nezināja «Kompānijas vīra» pienākumus, spriežot pēc mistera Merita, tie šķita loti patīkami.

Džordžs zināja, ka misters Merits ir Rendija priekšnieks un ka viņš mēdz apmeklēt pilsētu pēc katriem diviem vai trim mēnešiem. Viņš ieradās kā laipnais sārtvaidzis ziemsvētku vecītis, bārstīdams savus mazos, omulīgos jociņus, izdalīdams savus stipros cigārus, apņemdams cilvēkus ap pleciem un, galvenais, likdams ikvienam justies labi. Viņš pats sacīja: — Man šad un tad jāparādās, lai redzētu, vai zēni labi uzvedas un neieņem viltotu naudu.

To teikdams, viņš tik jocīgi mirkšķināja Džordžam ar acīm, ka visiem bija jāsmejas. Tad viņš iedeva Džordžam resnu cigāru.

Šķita, ka viņš izpilda sūtņa pienākumus. Viņš vienmēr izmaksāja pusdienas vai lenču Rendijam un Kompā-

nfjas pārdevējiem, un likās, ka, izņemot dažus īsus kantora apmeklējumus, viņš lielāko daļu laika pavada, veicinādams miera un pārpilnības ēras iestāšanos. Viņš mēdza pastaigāties pa pilsētu un satikties ar dažādiem ļaudīm, uzsist tiem uz pleca un saukt tos vārdā, un vēl veselu nedēļu pēc viņa aizbraukšanas Libija Hila veikalnieki smēķēja viņa izdalītos cigārus. Kad misters Merits ieradās, viņš parasti apmetās «ārpilsētas mājā», un Margarita tad vienmēr gatavoja ļoti garšīgas pusdienas, kurās nekad netrūka labu dzērienu. Tos sagādāja misters Merits pats, jo viņš visur vadāja sev līdz bagātīgu dārgu dzērienu krājumu. Pirmoreiz satiekoties, Džordžs redzēja, ka misters Merits pieder pie tiem cilvēkiem, kurus apstaro laba biedra oreols, un tāpēc bija tik patīkami, ka misters Merits apmeties šai mājā.

Misters Merits nebija tikai patīkams biedrs vien. Viņš piederēja «pie Kompānijas», un drīz Džordžs saprata, kāds ievērojams un noslēpumains spēks bija «Kompānijai» viņu dzīvē. Rendijs strādāja tajā kopš koledžas beigšanas. Vispirms viņu nosūtīja uz galveno kantori kaut kur augšā ziemeļos, lai apmācītu darbam. Tad viņš atgriezās dienvidos un uzkalpojās no pārdevēja par apgabala aģentu — svarīgs postenis pārdošanas organizācijā.

«Kompānija», «apgabala aģents», «pārdošanas organizācija» — visi noslēpumaini, taču ļoti patīkami tituļi. Tai nedēļā, kad Džordžs ciemojās Libija Hilā pie Rendija un Margaritas, misters Merits parasti ieradās ēdienu reizēs; vakaros viņš labprāt sēdēja kopā ar viņiem mājas priekšā uz lieveņa un, bez mitas jokodamies un smiedamies, uzjautrināja visus. Dažreiz viņš runāja ar Rendiju par veikala lietām, stāstīja par «Kompāniju» un par savu pieredzi organizācijas darbā, un pēc neilga laika Džordžs ieguva diezgan pareizu priekšstatu, kas tā bija par savienību.

* *

*

«Apvienotā mēru, svaru un rēķināmo mašīnu kompānija» bija plaši izpletusies impērija, kuras pārvalde, pavirši vērojot, likās ļoti sarežģīta, taču būtībā bija patiesfim vienkārša. Tās sirds un dvēsele — pati tās dzīvība —

bija pārdošanas organizācija.

Visa zeme bija sadalīta apgabalos, un katrā apgabalā bija iecelts aģents. Šis aģents savukārt nodarbināja pārdevējus sava apgabala iecirkņos. Katrā apgabalā bija savs «kantora vīrs», kas kārtoja veikalus aģenta un pārdevēju prombūtnes laikā, un «remonta vīrs», kura pienākums bija izlabot bojātās vai salauztās mašīnas. Visi šie darbinieki izveidoja aģentūru, un zeme bija tā sadalīta, ka caurmērā uz katru pusmiljonu iedzīvotāju iznāca viena aģentūra. Visā zeniē šādu aģentūru bija divi simti sešdesmit vai septiņdesmit un aģentu un pārdevēju — divpadsmit līdz piecpadsmit simti.

Darbinieki, pieminēdami šo industriālo impēriju, nekad nenosauca īpašnieka vārdu — jo kas gan runā par dievību tieši — bet vienmēr tikko manāmi pazeminātā, it kā aizsmakušā balsī sauca to par «Kompāniju». Šīs industriālās kompānijas augstākie mērķi arī bija patiešām vienkārši. Tos katru gadu atgādināja pats Lielais Vīrs misters Pauls S. Apltons III, nobeidzot savu slaveno, stundu garo uzrunu pārdošanas organizācijas nacionālajā konventā. Gadskārtējās sesijas noslēgumā, stāvēdams sapulcējušos priekšā, viņš ar lielisku, pavēlošu žestu norādīja uz milzīgu Amerikas Savienoto Valstu karti, kas aizņēma visu sienu aiz viņa, un sacīja:

— Tur ir jūsu tirgus! Ejiet un pārdodiet!

Kas varēja būt vienkāršāk un skaistāk? Kas spēja daiļrunīgāk parādīt vareno fantāzijas lidojumu, kuru modernās kapitāla hronikās cildina ar «vīzijas» vārdu? Šiem vārdiem piemita plašs vēriens un skarba atklātība, kas raksturīga lielu vadoņu izteicieniem visos cilvēces attīstības laikmetos. Tas ir Napoleons, kas uzrunā savus pulkus Ēģiptē: — Karavīri tur, no piramīdu virsotnēm, četrdesmit gadsimtu raugās lejup uz jums! — Tas ir kapteinis Perijs: — Mēs esam sastapuši ienaidnieku, un tas ir mūsu! — Tas ir Djujss Manilas līcī: — Jūs varat šaut, ja esat sagatavojušies, Gridlij! — Tas ir Grants Spotsilvānijas tiesas priekšā: — Es ierosinu to izcīnīt, kaut ari paietu visa vasara!

Kad misters Pauls S. Apltons III pamāja ar roku pret sienu, teikdams: — Tur ir jūsu tirgus! Ejiet un pārdodiet, — viņa pārdošanas organizācijas kapteiņi, leitnanti un kareivji saprata, ka milži vēl dzīvo uz zemes un ka romantisma laikmets vēl nav miris.

Tiesa, bija laiks, kad Kompānijas mērķi bija ierobežotāki. Tas bija tad, kad sabiedrības dibinātājs mistera Paula S. Apltona III vectēvs pauda savas pieticīgās cerības: — Es gribu redzēt kādu no savām mašīnām katrā noliktavā, veikalā un darba vietā, kur tā nepieciešama un kur par to spēj samaksāt. — Dibinātāja paziņojumā minētie ierobežojumi jau sen bija kļuvuši tik vecmodīgi, ka likās piederam vidējam Viktorijas laimētam. Misters Dāvids Merits arī to atzina. Kaut gan viņš nemēdza runāt ļaunu par cilvēkiem un jo sevišķi par Kompānijas dibinātāju, viņam bija jāatzīst, ka, piemērojot 1929. gada standartu, vecajam džentlmenim trūcis tālredzības.

— Tās tagad vecas lietas, — misters Merits sacīja, purinādams galvu un pamezdams Džordžam ar acīm, tā pārvēršot savu nodevību pret dibinātāju par joku. — Mēs jau esam to pārauguši! — viņš iesaucās ne bez lepnuma. — Nu, ja mūsu dienās gaidītu un pārdotu mašīnas tikai tiem, kam tās nepieciešamas, mēs nekur tālu netiktu. — Tagad viņš māja Rendijam, runādams nopietni un ar dziļu pārliecību. — Mēs negaidām, kamēr viņam nepieciešama mašīna. Ja viņš saka, ka gluži labi varot iztikt bez mašīnas, mēs tomēr neatlaižamies, kamēr viņš to nopērk. Mēs liekam viņam saskatīt nepieciešamību, vai ne, Rendij? Citiem vārdiem, mēs radām nepieciešamību.

Šo pārdošanas paņēmienu, kā misters Merits turpināja izskaidrot, apzīmējot ar tehnisku frāzi «radošā pārdošana» jeb «tirgus radīšana». Un šī poētiskā uztvere bija viena vīra, proti, tagadējā Kompānijas vadītāja, paša mistera Paula S. Apltona III radošais darbs. Šī ideja uzliesmoja vienā vienīgā apžilbinošā acumirklī, piedzima pilnīgi uzplaukusi kā Palādas Atēna no Zeva galvas, un misters Merits vēl atcerējās šo gadījumu tik dzīvi, it kā tas būtu norisinājies tikai vakar. Tas notika kādā Kompānijas parlamenta sanāksmē. Misters Apltons, uzlidojis savas daiļrunības kalngalos, tā apskurba no sava paša vīzijas lieliskuma, ka piepeši apklusa teikuma vidū un stāvēja kā transā, sapņaini raudzīdamies Kanānas nepazistamajos plašumos; un, kad viņš beidzot atkal turpināja runu, viņa balss trīcēja jūtu pārpilnībā.

— Mani draugi, — viņš sacīja, — tirgus iespējas tagad, kad mēs zinām, kā tās radīt, ir praktiski neierobežotas. — Te viņš uz brīdi apklusa, un misters Merits stāstīja, ka Lielais Vīrs patiesi nobālējis un it kā sagrīļojies, kad mēģinājis runāt, un viņa balss trīcējusi un pazeminājusies līdz gandrīz nesadzirdamiem čukstiem, it kā viņš pats tik tikko spētu aptvert savas idejas lieliskumu. — Mani draugi, — viņš aizsmacis murmināja, un bija redzams, ka viņš satver pulti, lai atbalstītos, — mani draugi, pareizi izprotot, — viņš čukstēja un aplaizīja sausās lūpas, — pareizi izprotot — mēs radīsim tirgu, — viņa balss kļuva stiprāka un skanēja kā bazūne, — nav iemesla, kādēļ mūsu mašīnas nevarētu piederēt katram vīrietim, sievietei un bērnam Savienotajās Valstīs! — Tad sekoja pazīstamais lieliskais žests uz kartes pusi: — Tur ir jūsu tirgus, zēni! Ejiet un pārdodiet!

Kopš tā laika šī vīzija kļuva par pamatakmeni, uz kura misters Pauls S. Apltons III cēla savas īstenās baznīcas un dzīvās ticības lielisko celtni, ko sauca par «Kompāniju». Un, kalpodams šai vīzijai, misters Apltons izveidoja organizāciju, kas darbojās ar lokomotīves virzuļa lielisko precizitāti. Virs pārdevēja bija aģents, un virs aģenta bija apgabala inspektors, un virs apgabala inspektora bija apgabala direktors, un virs apgabala direktora bija ģenerāldirektors, un virs ģenerāldirektora bija — ja ne pats dievs, tad nākošais aiz viņa, jo aģenti un pārdevēji pieminēja «P. S. A.» [2] ar dziļu godbijību.

Misters Apltons izgudroja arī speciālas Kompānijas Debesis, kas pazīstamas ar nosaukumu Simta klubs. Tā priekšgalā atradās pats P. S. A., un tajā uzņēma pārdošanas organizācijas visu pakāpju darbiniekus līdz pat vienkāršajam pārdevējam. Simta klubs bija ne vien sabiedriska organizācija, bet arī kaut kas vairāk. Katram aģentam un pārdevējam bija jāmaksā dalības nauda, ko noteica, ievērojot viņa apgabala normālos caurmēra ienākumus un iespējas. Kluba dalībnieku iemaksas atšķīrās viena no otras atkarībā no teritorijas lieluma un bagātības un no darbinieka pieredzes un izveicības. Tā viena biedra iemaksa bija sešdesmit, otra — astoņdesmit, vēl kāda cita — deviņdesmit vai simts, un, ja tas bija apgabala aģents, viņa iemaksa bija augstāka par vienkārša pārdevēja iemaksu. Tomēr katru vīru, cik maza vai liela viņa iemaksa arī būtu, varēja uzņemt par biedru Simta klubā, vienīgais ierobežojums bija tas, ka katram jāiegūst sava dalības nauda simt procentu apmērā. Ja kāds ieguva vairāk — teiksim, simt divdesmit procentu — to sagaidīja ne vien attiecīgi sabiedriski pagodinājumi, bet arī materiāls atalgojums. Simta klubā ikviens varēja atrasties augstu vai zemu, jo tajā bija gandrīz tikpat daudz pakāpju pēc nopelniem kā masonu ordenī.

Bet kas būtu debesis bez elles? Tāpēc misters Apltons, ievērodams situācijas loģiku, bija spiests izgudrot arī elli. Ja kāda dalības nauda bija reiz noteikta, Kompānija to nekad nesamazināja. Gluži otrādi, ja kāda pārdevēja iemaksa bija noteikta astoņdesmit un viņš sasniedza to gada laikā, tad varēja būt drošs, ka jaunā gada sākumā viņš atradīs to paaugstinātu līdz deviņdesmit. Nepārtraukti vajadzēja iet uz priekšu un uz augšu, un sacīkstei vajadzēja būt ātrai.

Taisnība, kļūt par Simta kluba biedru nevienu nespieda, bet arī tas bija taisnība, ka misters Pauls S. Apltons III bija teologs, kas līdzīgi Kalvinam zināja, kā apvienot brīvo gribu ar iepriekšnolemšanu. Ja kāds nepiederēja pie Simta kluba, tad pēc neilga laika tas parasti nepiederēja ari vairs misteram Apltonam. Aģentam vai pārdevējam nekas cits neatlika, kā pārcelties uz dzīvi otrpus dzelzceļa līnijas. Ja kādu neuzņēma Kompānijas Debesīs vai arī izraidīja no tām, viņa biedri sāka piesardzīgi apjautāties: — Nez kur palicis Džo Klucs šajās dienās? — Atbildes mēdza būt izvairīgas, un ar laiku par Džo Kluču neviens vairs nerunāja. Viņš nogrima aizmirstībā. Viņš «vairs nepiederēja pie Kompānijas».

Misteram Paulam S. Apltonam III bija tikai viena vienīga atklāsme — tā pati, kuru misters Merits tik aizkustinoši aprakstīja, bet viņš nekad neļāva tās godībai un slavai nobālēt. Četras reizes gadā, katra ceturkšņa sākumā, viņš aicināja ģenerāldirektoru pie sevis un sacīja: — Kas par lietu, Elmer? Jums neveicas ar veikaliem! Tir-

P.tis ir tur! Jūs zināt, kas jums šai lietā jādara — jo citādi!… — Nekavējoties ģenerāldirektors uzaicināja apgabalu direktorus vienu pēc otra pie sevis un atkārtoja viņiem P. S. A. vārdus, apgabala direktori atkārtoja tos inspektoriem, inspektori — aģentiem, aģenti savukārt iepazīstināja pārdevējus, un pārdevēji, tā kā nebija neviena zemāka par viņiem, «devās ceļā un darbojās — jo citādi!». To sauca par «organizācijas morāles pacelšanu».

Kad misters Merits, sēdēdams mājas priekšā uz lieveņa, stāstīja par saviem daudzajiem piedzīvojumiem Kompānijā, viņa vārdi atklāja Džordžam Veberam vairāk, nekā viņš patiesībā teica. Jo misters Dāvids Merits, kavēdamies patīkamās atmiņās, runāja un runāja un bārstīja savus sīkos jociņus, apmierināti kūpinādams vienu no dārgajiem cigāriem, un viss, ko viņš teica, nesa sev līdz zemtekstu: — Cik jauka un brīnišķīga lieta būt saistītam ar Kompāniju!

Piemēram, viņš stāstīja par lielisko, tā saucamo «izpriecu nedēļu», kas notika katru gadu un kurā satikās visi Simta kluba biedri. Tas bija krāšņs gadskārtējs izbraukums «uz Kompānijas rēķina». Satikšanās notika vai nu Filadelfijā, vai Vašingtonā, vai arī Losandželosas vai Maiami tropiskajā pārpilnībā, dažreiz visi sapulcējās uz īrēta kuģa — uz viena no tiem mazajiem, bet greznajiem divdesmit tūkstošu tonnu tvaikoņiem, kas uztur transatlantisko satiksmi — un devās uz Bermudu vai Havannu. Itin visur Simta kluba biedriem tika dota pilnīga brīvība. Ja ceļojums notika pa jūru, kuģis bija viņu rīcībā — vienu nedēļu. Viss pasaules liķieris piederēja viņiem, ja vien viņi to varēja izdzert — kā arī Bermudas koraļļu salas un jautrās Havannas neierobežotās privilēģijas. Šai vienā nedēļā viss, ko vien par naudu varēja nopirkt, bija Simta kluba biedru rīcībā, viss tika darīts ar plašu vērienu, un Kompānija — nemirstīgā, tēvišķīgā, augstsirdīgā Kompānija «maksāja par visu».

Kad misters Merits mirdzošās krāsās aprakstīja izpriecas, kādas viņi baudīja šajos gadījumos, Džordžs Vebers redzēja gluži citādu ainu. Divpadsmit vai piecpadsmit simti vīriešu — jo sievietes (patiesību sakot, sievas) šais svētceļojumos nepiedalījās — divpadsmit vai piecpadsmit simti vīriešu, amerikāņi, pa lielākai daļai vidējos gados, noguruši, pārstrādājušies, pārpūlētiem nerviem, satikās no visām kontinenta malām, lai vienu īsu nedēļu mežonīgi un nejēdzīgi iztrakotos «uz Kompānijas rēķina». Un Džordžs sadrūmis domāja, ko šī traģiskā veikalnieku «izpriecu nedēļa» finansu plānā nozīmēja tiem, kas to bija radījuši. Viņš sāka arī labāk izprast pārmaiņas, kas pēdējā laikā notika ar Rendiju.

* *

*

Savas viesošanās nedēļas pēdējā dienā Džordžs bija aizgājis uz staciju nopirkt sev biļeti atpakaļceļam un īsi pirms vieniem iegriezās Rendija kantorī, lai kopīgi dotos mājās pusdienās. Pārdotavas priekšējā telpa ar mirdzošajiem svariem un rēķināšanas mašīnām, kas bija iespaidīgi sakārtotas uz valrieksta koka pjedestāliem, bija tukša, tādēļ viņš apsēdās pagaidīt. Pie vienas sienas karājās milzīgs, krāsains plakāts. — Augusts bija vislabakais mēnesis federācijas vēsturē, — viņš lasīja. — Lai septembris būtu vēl labāks! Tirgus ir tur, mister aģent! Parējais atkarīgs no jums!

No pārdotavas bija atdalīta neliela telpa, kur atradās Rendija kantoris. Džordžs, gaidīdams Rendiju, sāka pamazām ieklausīties noslēpumainajos trokšņos aiz starpsienas. Vispirms bija dzirdama bieza papīra čaukstēšana, it kā šķirstītu galvenās grāmatas lapas, brīžam atskanēja ātra, klusa murmināšana, ko pārtrauca dusmīga ņurdēšana un apspiesti izsaucieni. Piepeši noskanēja divi spēcīgi blīkšķi, it kā, ar visu spēku aizcērtot lielo galveno grāmatu, kāds nosviestu to uz pults vai galda, un pēc īsa klusuma brīža balsis kļuva stiprākas, saprotamākas, skaidri sadzirdamas. Uzreiz viņš pazina Rendija balsi — zemu, nopietnu, stostīgu un ļoti norūpējušos. Otra balss viņam likās nepazīstama.

Klausoties šai balsī, Džordžs sāka drebēt un viņa lūpas nobālēja. Jau balss tonis vien bija rupjš apvainojums, neglīta ņirgāšanās par godīgu cilvēku, un, kad Džordžs saprata, ka šī balss, šie vārdi vērsti pret viņa draugu, viņu sagraba akla nogalinašanas kāre. Viņu uztrauca un mulsināja šīs velnišķīgās balss savādi pazīstamais tembrs, it kā viņš būtu to jau agrāk dzirdējis.

Piepeši viņš atskārta — runāja Meritsl Balss īpašnieks, cik neticami tas arī liktos, nebija neviens cits kā tuklais, labi saglabājies, patīkamā izskata vīrietis, kas vienmēr bija sirsnīgas jautrības pārpilns, vienmēr labā garastāvoklī, kad Džordžs viņu redzēja.

Tagad aiz plānās matēta stikla un lakota koka šķērssienas šī vīrieša balss bija piepeši kļuvusi ļauna. Šo pārvērtību Džordžs nespēja aptvert, un, klausoties tajā, viņam kļuva nelabi kā šausmīgos murgos, redzot, ka pazīstams cilvēks izturas pretdabiski un riebīgi. Bet visbriesmīgākā bija Rendija balss, pazemīga, padevīga, kautrīgi lūdzoša. Merita balss šķēla gaisu kā atkraukāta krēpu pika, un laiku pa laikam tai atbildēja Rendija balss, laipna, stostīga, ļoti norūpējusies.

—   Nu, kas par lietu? Vai tu nevēlies strādāt šo darbu?

—   Kā nu ne, jā, tu taču, Dāvid, zini, ka vēlos — kha-a, — un Rendijs protestējot mazliet pacēla balsi, neskanīgi iesmiedamies.

—   Kas par lietu, kāpēc tev neveicas ar veikaliem?

—   Vai — kha-al — atkal neskanīgie smiekli, mulsi un uztraukti. — Es domāju, man veicas.

—   Nē, tev neveicasl — ķērcošā balss nogrieza kā ar nazi. — Šim apgabalam jādod par trīsdesmit procentiem vairāk ienākumu, nekā tu iegūsti, un Kompānija arī dabūs šos trīsdesmit procentus — jo citādi! Tu pārdosi vai aiziesi! Saproti! Kompānijai tu neesi ne plika graša vērts! Viss atkarīgs no veikala! Tu strādā jau ilgu laiku, bet neesi Kompānijai vairāk vērts kā kurš katrs cits! Un tu zini, kas noticis ar vienu otru zelli, kas uzskatīja sevi par pārāk labu šim darbam — vai ne?

—   Kā nu ne, Dāvid — bet — kha-a! — atkal neskanīgie smiekli, — bet — goda vārds, es nekad nedomāju …

—   Mēs nedodam ne graša par to, ko tu neesi domājis! — brutālā balss atkal nogrieza. — Esmu tevi brīdinājis. Pielūko! Vai nu tiec galā, vai izlidosi!

Matētā stikla durvis ar troksni atsprāga vajā, un misters Merits platiem soļiem iznāca no mazā, ar šķērssienu atdalītā kantora. Ieraugot Džordžu, viņš stipri samulsa. Tomēr drīz vien atguvās. Savilkdams sārto un tuklo seju smaidā, viņš sirsnīgā balsī iesaucās: — Jauki, jauki, jauki! Skat, kas šeit! Tas taču pats vecais zēns!

Tagad Merits pagriezās pret Rendiju, kas arī bija iznācis no kantora, un jocīgi mirkšķināja viņam ar acīm, it kā turpinātu mazu, humoristisku starpspēli:

—   Rendij, — viņš sacīja, — mūsu Džordžs kļūst ar katru dienu skaistāks. Vai daudz siržu viņš jau salauzis?

Rendijs mēģināja smaidīt, pelēku seju, iekritušām acīm.

—  Deru, ka tu tās lauz Lielajā Pilsētā, — Merits atkal pievērsās Džordžam.

—  Zini, es avīzē izlasīju to rakstu par tavu grāmatu. Lielas lietas, dēls! Mēs visi lepojamies ar tevi!

Viņš sirsnīgi uzsita Džordžam uz pleca, mundri pagriezās, paņēma savu platmali un jautri iesaucās:

—   Nu, zēni, ko jūs sakāt? Kā būtu ar vienu no Margaritas slavenajām maltītēm tur ārā, vecajā lauku sētā! Jūs taču negribēsiet mani apvainot. Esmu gatavs, ja jūs nāktu. Iesim!

Un smaidošs, sārts, tukls, ļaužu acīs pašas mīļās labsirdības iemiesojums, viņš lēni izgāja pa durvīm. Tsu brīdi abi vecie draugi stāvēja, skatīdamies viens otrā mulsām acīm, bāli un izmocīti. Rendijam bija kauns. Bet, tā kā padevība piederēja pie viņa rakstura pamatīpašībām, viņš sacīja:

—   Dāvids ir krietns zēns … Tu — tu saproti, viņam tas jādara … Viņš — viņš kalpo Kompānijai.

Džordžs neteica nekā. Kamēr Rendijs runāja, viņš atcerējās visu, ko Merits bija stāstījis par Kompāniju, un baismīga aina uzliesmoja viņa apziņā. Tā bija kādā galerijā redzēta glezna, kurā attēlota nepārtraukta ļaužu rinda, kas sniedzas no Lielās Piramīdas līdz pašiem Lielā Faraona pils vārtiem, un Lielais Faraons stāv ar pletni rokā un bez žēlastības sit pa kailo muguru un pleciem viņa priekšā stāvošajam vīram, kurš ir Lielā Faraona virsuzraugs, un virsuzraugs tur rokā pātagu ar daudz astēm un neskopodamies šausta trīcošo muguru priekšā stāvošajam nelaimīgajam radījumam — savam virsleitnantam, uņ leitnants tur rokā savītu ādas pātagu un cītīgi apstrādā ar to sava virsseržanta drebošo ķermeni, un seržants tur rokā nejauku spriguli, ar kuru slānī veselu rotu stenošu kaprāļu, un katram kaprālim rokā mezglaina aukla, ar ko tas pātago veselu pulku vergu, kas velk un stiepj un nes smagas nastas, un mocās, un svīst, un ceļ vareno piramīdu.

Tāpēc Džordžs neteica nekā. Viņš nespēja. Viņš tikko bija uzzinājis kaut ko par dzīvi, ko agrāk nebija zinājis.

RUBS GOLDBERGS

Māksla dziedinātājā

'Jums taču jāiedzer ananasu sula, — kopējs Kopels laipni mudināja slimnieku.

—  N-nē! — Koliss P. Elsvers noņurdēja.

—   Bet tā nāk jums par labu, ser!

—   N-nē!

—   Tas ir ārsta rīkojums.

—   N-nē! ,

Kopels izdzirda durvju zvanu un bija priecīgs, ka var atstāt istabu. Lejā hallē viņš sastapa ārstu Kazvelu.

— Fs neko nevaru ar viņu iesākt, — viņš stāstīia ārstam.

—  Viņš negrib dzert ananasu sulu. Viņš nevēlas, lai es viņam lasu priekšā. Viņš necieš radio. Viņam itin nekas nepatīk!

Ārsts Kazvels klausījās ar parasto profesionālo mieru. Kopš pēdējās vizītes viņš bija izdarījis dažus lopiskus secinājumus. Šis nebija parasts gadījums. Septiņdesmit sešus gadus vecajam džentlmenim bija vēl gluži laba veselība. Viņu tikai vajadzēja atturēt no veikalnieciskiem darījumiem. Pēdējā sirds lēkme viņam uzbruka pēc neizdevīgā dzelzceļa līniias pirkuma Aijovā. Bet iepriekšējo radīja uztraukums, kad sabruka uzņēmums, kuru viņš bija ieguvis par pasakainu cenu. Visi viņa pēdējos gados uzsāktie veikali bija jālikvidē, un šajos gadījumos cieta ne vien viņa veselība, bet arī naudas maks.

Koliss P. Elsvers sēdēja milzīgā, mīkstā krēslā pie loga. Viņš lūkojās apkārt, kad ārsts Kazvels apjautājās: — Nu, kā jaunais cilvēks šodien iūtas?

— Hm! — krēslā sēdošais noņurdēja, un viņa balsī, kas atgādināja asu klepu, bija dzirdams izsmiekls.

—   Es dzirdēju, ka jūs neklausot maniem rīkojumiem! — ārsts bārās.

—   Kas var man pavēlēt manos gados!

Ārsts pievilka krēslu un nosēdās vecajam vīram cieši blakus. — Man būtu jums kāds priekšlikums, — viņš mierīgi sacīja.

Vecais Elsvers aizdomīgi paskatījās pār brillēm.

—   Kāds tad? Vairāk zāļu, vairāk izbraukumu ar auto, vairāk tukšu nieku, lai tikai atturētu mani no kantora.

—   Vai jums nepatiktu nodarboties ar mākslu? — Ārsts, baidīdamies, ka piepešais priekšlikums izrādīsies pārāk liels pārbaudījums pacienta sirdij, turēja savu stetoskopu gatavībā. Bet vecais vīrs enerģiski atbildēja: — Muļķības!

—   Nu, es jau nedomāju nopietni, — ārsts, redzēdams, ka nekas ļauns nav noticis, atviegloti noteica. — Tikai tāpat paniekoties ar krītu un krāsainiem zīmuļiem. Vai tas nebūtu jauks joks?

—   Blēņas!

—   Nu, labi! — Ārsts piecēlās. — Es tikai ierosināju, un tas ir viss!

Koliss P. Elsvers čāpstināja muti, un viņa krunkainais zods cilājās augšup un lejup. — Kur jūs ķērāt šo trako ideju?

—   Nu, tas ir tikai ierosinājums.

—   Bet, Kazvel, kā lai es iesāku šo rotaļu ar krītu — gadījumā, ja būtu tāds muļķis un sāktu.

—   Esmu padomājis arī par to. Dabūsim kādu mākslas skolas audzēkni, kas reiz nedēļā atnāks un pamācīs jūs. Ja jums nepatiks, jūs pēc kāda laika varēsiet viņam parādīt durvis.

Ārsts Kazvels devās pie sava drauga Džadsona Livingstona, Atlantijas Mākslas institūta direktora, un visu izstāstīja. Livingstonam bija padomā tieši tāds jauns cilvēks — Frenks Sveins, astoņpadsmit gadu vecs apdāvināts students. Tam vajadzēja naudas. Viņš pa naktīm strādāja par lifta zēnu, lai sapelnītu skolas naudu. Cik daudz viņš saņems? Piecus dolārus par stundu. Jaukil

Nākošo pēcpusdienu jauno Sveinu ieveda lielajā istabā. Koliss P. Elsvers vērtējoši aplūkoja viņu.

—   Ser, es vēl neesmu mākslinieks, — sacīja jaunais cilvēks.

—   Hm!

Sveins sakārtoja uz galda papīrus un krāsainus krītus. — Nu, pamēģināsim uzzīmēt vāzi, kas atrodas uz kamīna malas, — viņš sacīja.

—   Lūdzu, mister Elsver, pamēģiniet!

—   Hm! — Vecais vīrs paņēma krīta gabalu trīcošā rokā un uzvilka drebelīgu svītru. Tad viņš uzvilka vēl otru svītru un savienoja abas ar pāris nemākulīgām taisnēm.

—   Tur tā ir, jaunais cilvēk, — viņš, apmierināti ņurdēdams, sita knipi. — Tādas' muļķības! Tīrās blēņas! — Frenks Sveins bija pacietīgs. Viņam bija nepieciešami šie pieci dolāri. — Ja jūs vēlaties zīmēt, jums jāskatās uz priekšmetu, kuru jūs zīmējat, ser.

Vecais Elsvers pašķielēja un skatījās.

—   Pie joda, tā ir pat glīta! Es to nekad agrāk nebiju ievērojis.

Tenāca Kopels un paziņoja, ka pirmajai stundai pietiekot.

—   Ak, atkal tā ananasu sula! — Elsvers murmināja. Sveins aizgāja.

Kad mākslas institūta students ieradās nākošajā nedēlā, viņš ieraudzīja uz galda zīmējumu, kas mazliet atgādināja vāzi. Grumbas vecā džentlmeņa acu kaktiņos padziļinājās, kad viņš viltīgi jautāja:

—   Nu, ko jūs par to sakāt?

—   Nav slikti, ser, — Sveins atbildēja. — Bet tā sagāzusies mazliet uz vienu pusi.

—   Pie velna! — Vecais Elsvers klukstoši iesmējās. — Es saprotu. Abas puses nav vienādas. — Ar stīvu roku viņš uzvilka vēl dažas līnijas un kā bērns, spēlēdamies ar bilžu grāmatu, sāka izkrāsot brīvos laukumus zilus. Tad viņš paskatījās uz durvīm. — Klausieties, jaunais cilvēk, — viņš čukstēja. — Es gribu jums kaut ko jautāt, iekams vecā ananasu sula atgriežas.

—   Jā, ser, — Sveins godbijīgi atbildēja.

—   Es domāju, vai jūs nevarētu atlicināt laiku un nākt pie manis divreiz nedēļā vai varbūt trīs reizes.

—   Protams, mister Elsver.

— Labi! Norunāsim pirmdien, trešdien un piektdien. Pulksten četros.

Ienāca Kopels un galīgi apmulsa, kad pacients bez tielēšanās izdzēra ananasu sulu.

Ar katru nedē|u Sveina apmeklējumi kļuva biežāki. Viņš atnesa vecajam vīram kasti ar ūdenskrāsām un dažas eļļas krāsu tūbiņas.

Ārsta Kazvela vizītes laikā Elsvers mēdza runāt par graciozajām kamīna trijkāja formām. Viņš apbrīnoja augļu vāzes lielo krāsu bagātību. Viņš lepni izrādīja dažādos krāsu traipus uz saviem smagā zīda rīta svārkiem. Viņš neļāva sulainim tos sūtīt uz tīrītavu. Viņš gribēja parādīt ārstam, cik nopietni strādā.

Jaunā ārstēšanas metode lieliski iedarbojās. Vecais džentlmenis vairs negāja uz pilsētu, kur agrāk viņu bieži vien pierunāja pirkt uzņēmumus ar apšaubāmu maksātspēju. Nebija vairs trakās komerciālās riņķošanas, kas pārbaudītu vecās, izčākstējušās sirds spēku. Māksla izrādījās pilnvērtīgs ārstēšanas līdzeklis pret akūtu finansiālu deģenerāciju.

Ārsts domāja, ka tagad droši var atļaut Elsveram kopā ar Sveinu apmeklēt Metropolitēnu, Modernās mākslas muzeju un citas izstādes. Pilnīgi jauna pasaule atklāja savus brīnišķīgos noslēpumus. Vecais vīrs izrādīja ārkārtīgu interesi par galerijām un par māksliniekiem, kam izstādē bija darbi. Kā šīs galerijas tiek vadītas? Kas izvēlas darbus izstādei? Viņa galvā veidojās kāda ideja.

Kad vēlīnā pavasara saule sāka ietērpt laukus un dārzus krāsās, Elsvers uzzieda briesmīgu smērējumu, kuru nosauca «Balti tērptie koki». Tad viņš paziņoja uztraucošu vēsti. Viņš izstādīšot savu gleznu Latropa galerijas vasaras skatē!

Vasaras izstāde Latropa galerijā bija, ja ne pati plašākā, tad katrā ziņā labākā mākslas skate visā gadā. Savienotajās Valstīs katra nobrieduša mākslinieka dzīves sapnis bija iegūt Latropa godalgu. Šai izcilajā skatē Elsvers nu gribēja iešmugulēt savus «Balti tērptos kokus», kas atgādināja salātu mērces traipus uz mājas sienas.

—  Ja laikraksti to uzzinās, misters Elsvers kļūs visiem par apsmieklu. Mums viņš jāatrunā, — Kopels vaimanāja.

—   Nē! — ārsts brīdināja. — Mēs nedrīkstam tagad iejaukties un varbūt sabojāt visu lielo darbu, ko esam veikuši.

Visiem — un it sevišķi Sveinam — par lielu pārsteigumu «Balti tērptos kokus» pieņēma Latropa skatei. «Jucis ne vien misters Elsvers,» domāja Kopels, «bet traka palikusi arī Latropa galerija.»

Par laimi glezna bija novietota nomajā stūrī, kur tā nevarēja saistīt apmeklētāju uzmanību. Kādu pēcpusdienu jaunais Sveins iezagās galerijā un nosarka līdz ausu galiem, kad ieraudzīja pie sienas «Balti tērptos kokus», kliedzošu, rupju triepumu. Kad divi studenti ņirgādamies apstājās pie savādā smērējuma, Sveins šausmās bēga. Viņš nespēja noklausīties studentu piezīmēs.

Pa izstādes laiku vecais vīrs turpināja stundas un tikai retumis pieminēja savu piedalīšanos skatē. Viņš bija neparasti jautrs. Katru reizi, kad Sveins ienāca istabā, viņš atrada Elsveru klukstoši smejamies. Varbūt Kopelam bija taisnība. Vecais vīrs sajucis prātā. Bet tikpat savāda šķita Latropa komitejas rīcība, kas, pieņemdama gleznu, atbalstīja šo ārprātu.

Divas dienas pirms izstādes slēgšanas īpašs sūtnis atnesa misteram Elsveram iegarenu, oficiāla izskata aploksni tieši tad, kad istabā atradās Sveins, Kopels un ārsts.

—   Izlasiet to man priekšā, — vecais vīrs lūdza.

—  Manas acis nogurušas zīmējot.

Latropa galerija pagodinās paziņot, ka pirmā Dabas ainavu godalga tūkstoš dolāru apmērā piešķirta KOLIS/4M P. ELSVERAM par gleznu «Balti tērptie koki».

Sveins un Kopels izgrūda veselu virkni nesaprotamu skaņu. Ārsts Kazvels, ar vislielākām pūlēm paturēdams aukstasinību, sacīja: — Apsveicu, mister Elsver. Jauki, jauki… Redziet, redziet… Protams, es negaidīju tik lieliskas ziņas. Bet, bet — nu, tagad jums jāatzīst, ka māksla daudz ienesīgāka par veikaliem.

—   Māksla — bleķis! — Vecais vīrs uzsita knipi.

—  Pagājušo mēnesi es nopirku Latropa galeriju.

ALBERTS MALCS

Tāda ir dzīve

Bija pats vasaras vidus, un dūmakainās debesīs kā sarkans plankums kvēloja Luiziānas saule. Trim vīriem vaļējā ceļojuma automobīlī šķita, ka pēdu virs viņu galvām pakārta lodējamā lampa. Divi no tiem zvilnēja pakaļējā sēdeklī, izmetušies kreklos, aptinuši ap kaklu mutautiņus, kas mirka sviedros, un viņu mu'.es bija atvāztas kā nosmakušām zivīm. Trešais sēdēja, pārliecies pār stūres ratu, apsējis ap pieri raibu lakatiņu, lai sāļie sviedri netecētu acīs. Šie trīs vīri bija šerifs ar saviem pilnvarotajiem. Visi trīs bija izbraukuši, lai noķertu kādu bēgli — vismaz tā viņi domāja. īstenībā tie bija nobraukuši divdesmit sešas jūdzes pa smilšaino ceļu tikai tādēļ, ka Eiverijs Smolvuds bija piezvanījis un teicis: — Lūdzu, paņemiet līdzi divus savus pilnvarotos, mister Takehjū. — Un misters Takehjū bija paņēmis līdzi divus pilnvarotos. Vairāk nekas nebija zināms.

Aiztraukuši garām plašiem, līdzeniem laukiem, kur, cik tālu vien skatiens sniedzās, bija kokvilnas stādi līdz ceļgaliem, un, atstājuši aiz muguras pēdējo puduri pussagruvušu būdiņu, kurās mitinājās nēģeru pusgraudnieki, braucēji uzreiz nokļuva lieliskā parkā, kas iekļāva Smolvuda mājokli.

Māja, zaļā zāle, garie koki, kas apēnoja ceļu, — cipreses, platānas un milzīgie sēru vītoli ar blīvi saaugušām jūras aļģēm līdzīgu lapotni — tas viss iztvīkušajiem vīriem ceļojuma automobilī pēc ilgā brauciena pa saules sakarsētām smiltīm šķita kā oāze svelmainā tuksnesī. Šoferis — kalsns, viedīga izskata mūsains jauneklis ar sarkanraibo lakatiņu un acenēm vienkāršos metala ietvaros — dziļi ieelpoja valgo gaisu, kas piepeši uzvilnīja spirgts un smaržīgs. Jauneklis ar vērša kaklu — otrs pilnvarotais — ieņurdēdamies uzrausās taisni pakaļējā sēdeklī un mirkšķināja skaistās acis, melnas kā ahāts, līdzīgi bērnam, kad tas mostas no miega. Zēniskajā, apaļajā, pastulbajā sejā atspoguļojās izbrīns, it kā pilnvarotais tik jauku vietu redzētu pirmo reizi. Un trešais — šerifs Takehjū — kurš līdz šim laikam bija sēdējis sakucies, izstaipīja savu milzīgo, stūraino ķermeni un lēni pacēla uz krūtīm noslīgušo galvu, izskatīdamies pēc dīvaina, šķautnaina zemūdens dzīvnieka, kas uzpeld no jūras dziļumiem.

Automobilis vēl nebija uzbraucis uz betonētā ceļa, kas slaidā lokā pieveda pie Smolvuda mājas. Šerifs noliecās uz priekšu un ar kaulainu rādītājpirkstu pabikstīja jaunajam šoferim plecā. — Pieturi uz vienu brīdi, Carlij! — Takehjū pavēlēja.

Automobilis apstājās kāda vītola nokareno zaru ēnā. — Te mēs mirkli pasēdēsim, — šerifs sacīja. Viņš runāja sausā, aizsmakušā dzērāja balsī un savādā veidā — sakniebis plānās lūpas, tā ka vārdi šķitās izsprūkam no viena mutes kaktiņa; liekas, viņam bija žēl enerģijas, kas runājot tiek iztērēta.

Herisenam Tauni, druknajam pilnvarotajam ar vērša kaklu, bija divdesmit astoņi gadi, un viņš atgādināja vecāka gadagājuma vidusskolnieku — futbolistu skolas komandā. Patlaban Tauni cītīgi slaucīja trekno, nosvīdušo seju un klusi lādējās, izmeklēdams sevišķi sulīgus vārdus, kādus lieto puikas, kad tie ar sakrustotām kājām notupušies aplī, smēķē un spļauj, un cenšas cits citu pārspēt bramanībā.

— Ak dievs! — Tauni iesaucās. — Vai esmu apgrauzdēts? Vai būšu iztaukšēts? Sem, — viņš pievērsās šerifam, — jūs varētu uzcept uz manis olu, nemaz nepārsitot tās čaumalu. Pašreiz es visvairāk līdzinos izvārītai zivij. — Viņš pagriezās un uzsita ar gaļīgu delnu Carlijam Rentlam — šoferim uz pleca. — Kā ir ar tevi, Carlij?

Nemāžojies, — Rentls teica žēlabainā balsi. — Pie liek jau ar šo karstumu.

—   Carlijam ir karsti, — Herisens sacīja. — Carlijs ii pagalam nomocījies. — Tauni sajauca Rentla plānos, gaišos matus; Herisena strupie rādītājpirksti sāpīgi Iespiedās jaunekļa pakausī.

—   Beidz jel, — Rentls sadusmojās. Viņš parāva galvu sānis. Tauni smējās. — Mana masāža naudu nemaksā, Carlij. Tu taču negribi, lai tev izkrīt visi mati? — Tauni joprojām smējās mākslotā jautrībā. Viņa smiekli bija ņirdzīgi, ar bezkaunīgu, neķītru pieskaņu, it kā visā, par ko viņam labpatikās smieties, slēptos kaut kas piedauzīgs. Pievērsis skatienu šerifam, Tauni vēroja, vai viņa ākstīšanos, kā nākas, novērtē. Šerifs Takehjū bija nevaļīgs. Viņš taisīja vaļā pudeli rudzu viskija — savu rīta devu.

Atmetis ar roku kokvilnas audzēšanai un tiekdamies pēc drošiem ienākumiem, kādi ir valdības amatpersonām, Sems Takehjū jau desmit gadus izpildīja Klerebellas apgabala šerifa pienākumus un visā šai laikā katru mēnesi pusi algas par uzturu un dzīvokli atdeva savai māsai, kas bija kļuvusi atraitne, un otru pusi iztērēja rudzu viskijā. Neviens vēl nebija redzējis šerifu pavisam skaidrā, bet viņš nebija ari redzēts galīgi pilnā. Viņš šķita noturamies vienā noteiktā, labi aprēķinātā piesātinājuma pakāpē.

Ar ierastu mēles kustību šerifs izurķēja no aizžokles tabakas kumšķi un, rūpīgi nomērķējis, iespļāva to grāvī. Vienā malkā ielējis rīklē kādu ceturtdaļpintu — šerifs dzēra viskiju kā zelteri — viņš lēnām atņēma pudeli no lūpām un apmierināts gari nosēcās. Virslūpa sakrunkojās kā zirgam, kad tas zviedz, un brīdi pavīdēja šerifa dzeltenie, uz āru izrieztie zobi. Tad viņš atkal saknieba lūpas.

Šerifs bija krietnas sešas pēdas garš, un tā rokas un kājas līdzinājās riekstkoka vabām. Viņš izskatījās gadus piecdesmit vecs, bet tam bija četrdesmit pieci. Šerifam bija apaļš vēderiņš, kas karājās pie viņa plakanā ķermeņa un atgādināja mazu alus vērpelīti. Tādam klienam cilvēkam nepiederējās šāds vēders, bet, kad vien Takehjū ieminējās par to, viņa zirga ģīmis aiz patikas sačervelējās, un šerits uzmanīgi paskaidroja, ka šai katlā esot saliets labs rudzu viskijs seštūkstoš dolāru vērtībā, un viņš nemaz nejokojot; tad viņš mēdza uzsist pa vēderu, ka nobūkšķēja vien.

Aiztaisījis pudeli, šerifs nokoda jaunu zelējamās tabakas gabalu un pieliecās tuvāk puisim šofera sēdeklī. — Carlij, — šerifs maigi un laipni ierunājās ar sakniebtām lūpārn. — Carlij, tu esi pats trakākais braucējs, kādu jebkad esmu redzējis. Automobilis raustās kā mūlis vīvelēs.

—   Jūs jau man likāt pasteigties, vai ne? — Carlijs taisnojās gurdā un žēlā balsī. Viņš jau zināja, kas būs turpmāk, ja Takehjū sāk šādu valodu.

—   Bet es tev neteicu braukt pa visām dangām, — šerifs atbildēja, arvien vairāk iekarsdams. — Velns lai tevi parauj, puis, tu jau tā krati, ka, šķiet, tepat pēdējā stundiņa klāt!

—   Piedodiet, tēvoci Sem, — Carlijs atvainojās. Viņš šai darbā nebija ilgi un negribēja iekulties nekādās nepatikšanās.

—   Tēvocis? Mīļais dievs, tēvocis? — Takehjū aprāvās un izbrīnā dziļi ievilka svelpjošu elpu. — Vai es tev neesmu teicis, lai tu nekad nesauc mani par tēvoci? Vai es nejūtos neērti mana galvenā palīga priekšā, kad tu tā runā? Mister Renti, — šerifs turpināja, saltā patikā sniegdams savu novērtējumu, — es pateikšu, kas tu esi: tu esi kantoriste. Mana labā māsa — kaut viņa atmestu ķedeles, — pilnvarotais Tauni ierēcās smieklos, — mana labā māsa būs ieņēmusi tevi bez vīra. Goda vārds, citādi jau viņai tāds skuķis nebūtu pierādies! — Takehjū uzsita ar plaukstu pa popēto sēdekli. — Skaidrs kā diena, nav vārdam vietas.

—   Nekad nebiju domājis, — šerifs prātoja, — nekad nebiju domājis, ka viens no maniem algotajiem pilnvarotajiem ir sievišķis. Ja es nejustu pienākumu pret saviem radiniekiem … — viņš aprāvās, nespēdams tālāk parunāt, un ar teatrāliem žestiem centās izteikt savu nelaimi.

—   Es domāju, labāk brauksim pie mistera Smolvuda, — Rentls gurdi sacīja. — Viņš sacels traci, ja būsim vēlu.

Takehjū skābi saviebās. — Lai ceļ, — šerifs noteic^. Vina virslūpa sakrumpojās. — Misters Smolvuds, misters Kiverijs Dž. Smolvuds, visbriesmīgākais pazīstamās Smolvudu sugas izdzimums. — Takehjū nicīgi iespļāva grāvī.

—Velna milti, paliksim šeit, — Herisens fauni ierosināja. — Paliksim šai vietā līdz nākamajai ziemai. īsts

elles karstums.

—   Karsti gan, — Rentls nomurmināja. — Ja drīzumā nelīs, kokvilnas stādi izdegs, ka nekas nepaliks pāri.

—   Karsti! Tev ir karsti, ē? — šerifs sacīja. — Klausieties tikai viņā, — Takehjū zobgalīgi uzrunāja tukšu gaisu, — viņam esot karsti! … Mister Renti, es domāju, man tev būs jādod vilka pase. Iedošu tev vilka pasi, un tu strādāsi nēģera darbu, cauru dienu novākdams kokvilnu. Tad tu zināsi, ko nozīmē «karsti», mister Renti.

Iestājās īss starpbrīdis, un Rentla novājējusī seja aiz dusmām kjuva plankumaina. Piepeši, kā izlēmis ko svarīgu, viņš saslējās. Viņš noņēma acenes. — Tēvoci Sem, man apnikušas jūsu runas, — Rentls stingri teica. — Jūs neatlaidīsiet mani. To jūs nedarīsiet! — Viņš dziļi ievilka elpu. Vairīdamies no spilgtās saules gaismas, bālie plakstiņi raustījās. — Jūs palīdzot radiniekiem? Nestāstiet niekus! Es runāju ar māti… — Rentla balss aizrāvās nicināšanā. — Kopš pieņēmāt mani darbā, jūs dabūjat brīvu uzturu. Un šis ir vienīgais iemesls, kādēļ mani pieņēmāt. Jūs vienkārši gribat katru mēnesi iedzert lieku mēru nāliķa … Šis darbs man nepatīk un jūs pats nepavisam, tēvoci Sem, — viņa balss priecīgi iedrebējās. — Līdzko dabūšu darbu savā specialitātē, es aiziešu no jums. Droši vien mans tēvocis Sems pierāpos pie manis uz ceļiem un lūgsies, lai palieku — viņš taču negribēs zaudēt savu lieko mēru viskija. Bet, man šķiet, nepalikšu vis. — Rentla plānās lūpas savilkās apmierinātā smaidā. — Nē! Šķiet, es jūs tad pasūtīšu uz elli. Tādēļ nedzisiniet muti, tēvoci Sem, — jūsu vārdi teikti vējā … — Rentls ņēmās spodrināt acenes.

Takehjū blenza jauneklī. Brīdi šerifa raupjais zirga ģīmis bija truls. Tad tas sāka lēnām vilkties jautrā grimasē. Skadrās zaļās ačeles, dziji iedubušas kaulainajos dobumos, iemirdzējās kā spoži, mazi dārgakmeņi. Virslūpa sakrunkojās, un pavīdēja dzeltenie zobi. — Pareizi,

Carlij, — Takehjū pielaidīgi noteica savādā, tīksmes pilnā balsī, — mani vārdi teikti vējā. — Viņa acis dzirkstīja. — Un es tev pateikšu vēl ko: var pienākt laiks, Carlij, kad es patiešām rāpoju pie tevis uz ceļiem. Jā, ser! Vai zini, kādēļ? — Šerifs mežonīgi izgrūda aprautu kliedzienu — reizē līksmu un ļaunu. — Tādēļ ka es esmu lunkans. Ja es ko gribu, es daru visu, lai to sasniegtu, — pat lienu uz vēdera. Jā, ser! — Viņa balss iedārdējās.

—   Kam nauda, tam tiesa, Carlij! Un lunkanais lien uz vēdera to priekšā, kam ir nauda! — Šerifs sniedzās pēc viskija pudeles. Viņš kāri dzēra. Pēc brīža viņš saknieba lūpas stingā, nīgrā smīnā. — Es esmu paturējis savu amatu, dodams naudu īstā vietā. Jā, ser! Un esmu izlietojis savu stāvokli, lai ņemtu naudu īstā vietā. Jā, ser! Esmu laizījis īstos zābakus, un manējos laiza tie, kas no manis atkarīgi. Jā gan, ser! Vai es nerunāju pareizi, mister Tauni?

—   Pilnīgi pareizi, — Tauni iesmiedamies sacīja.

—   Es tikai pakustinu mazo pirkstiņu, un jūs man laizāt zābakus, vai ne, mister Tauni?

—   Skaidrs, — pilnvarotais smējās.

—   Un tā jābūt, — šerifs lepni secināja. — Tāda ir dzīve! Bet tikai lunkanais zina šo gudrību. Es to zinu! — Takehjū noteica, kā uzvarētājs paskatīdamies uz saviem palīgiem, — es to zinu! — Viskija līmenis pudelē pazeminājās vēl par divu pirkstu platumu. — Paskatieties, — viņš pavēlēja, norādīdams uz mauriņu Smolvuda mājas priekšā; pusducis treknu aitu pa zālienu ietipināja pavēnī. — Smolvudi var tā darīt! Smolvudi var turēt aitas tikai tādēļ, lai tās apcērp šos sasodītos mauriņus. Bet mēs nevaram! — Viņš pameta gaisā pudeles dibenu, un dzēriens vēl guldzēja rīklē, kad viņš jau sāka runāt.

—   «Paņemiet līdzi divus savus pilnvarotos, mister Takehjū,» viņš man saka. «Kas noticis, mister Smolvud?» es jautāju. «Ap pulksten divpadsmitiem,» viņš noteic. — Takehjū nikni uzlūkoja abus pilnvarotos. — Vai tā ir atbilde?

Pilnvarotie klusēja.

—   Es esmu izbraucis svētdienā, ievērojiet — svētdienā, un turklāt visu ceļu pie stūres mans māsasdēls Carlijs Aitasgalva; un misters Smolvuds man pateiks: «Mister Takehjū, es gribu, lai jūs man pakasītu muguru!» Un ko es darīšu? — Šerifs apklusa, un viņa ačeles zalgoja kā spoži dārgakmeņi. — Nu, es pakasīšu viņam muguru, — šerifs sacīja rūgtā tīksmē. — Es pakasīšu jebkuru viņa sasodīto miesas daļu, ko vien viņš gribēs, — Takehjū pacilāti nobeidza. — Jo viņš ir misters Eiverijs Smolvuds, kam pieder desmittūkstoš akru zemes un tūkstotis melno, un es darīšu visu, ko viņš liks, it kā es pats būtu tikai melnais, jo citādi eš varu pazaudēt savu labo vietu. Jā gan, ser! Takehjū trieca ar plaukstu pa savu kaulaino celi, ka noplīkšķēja vien.

—  Es pieiešu pie mistera Smolvuda un nometīšos ceļos, un nogulšos uz vēdera, un misters Smolvuds sacīs: «Lūk, derīgs cilvēks. Viņš labi zina savu vietu. Tāda šerifa man vajag kā ēst.» — Takehjū apmierināts nosprauslojās. Viņš dauzīja popēto sēdekli. — Lai velns mani parauj, ja es mistera Smolvuda priekšā nelienu uz vēdera kā nēģeru laukstrādnieks.

Šerifs pielēca kājās. Viņš uzvilka savus garos, melnos priestera svārkus. — Nu, Carlij, — viņš iebļāvās,

—  laid uz velna paraušanu! Vēders niez — jālien!

II

Smolvuda modernā stilā celtā māja krāšņi iekļāvās zaļos košuma krūmos, lapotos kokos un gaumīgi izkārtotās puķu dobēs. Šāda māja bija vienīgā visā apvidū, kur vairums plantatoru pēdējos piecos gados nevarēja pat atļauties pārkrāsot savas vecās mājas, nemaz ir nedomājot celt jaunas. Smolvuda māja bija reizē paraugs un negantas skaudības iegansts. Sava apvidus mantīgās šķiras vidū Eiverijs Smolvuds bija gandrīz vienīgais, kas turpināja zelt arī tais gados, kad kokvilnas tirgū nebija noieta. Ļaunas mēles gvelza, ka tam laimējoties, taču tā panākumi bija veikalnieciskas uzņēmības rezultāts. Pirmkārt, Smolvuda plantācija bija neparasti liela; otrkārt, viņam pašam piederēja mašīna, kas atdala no kokvilnas sēklas; un vissvarīgākais bija tas, ka viņam piederēja vairums akciju audumu fabrikā Betenrūžā un šī fabrika pirka kokvilnu, ko viņš pats pārdeva; šo apstākļu dēļ

Smolvuds bija ticis uz priekšu, kamēr daudzi jo daudzi citi bija izputējuši.

Smolvuda māja un labi koptais parks, jūdzi garais augļu dārzs, aiz kura atkal sākās kokvilnas lauki, jaunā, no ķieģeļiem celtā garāža ar kalpotāju istabām augšstāvā, zālainās ganības, puķes, koki — tas viss bija kaut kas sevišķs apkārtējās pussagruvušo būdiņu un vientulīgo kokvilnas lauku jūras vidū.

Šai karstajā svētdienas rītā, kad vaļējais ceļojuma auto ar trim amatpersonām iegriezās garajā piebraucamajā cejā, Eiverijs Smolvuds verandā novērsās no sava darba, lai paskatītos, kas īsti brauc. Kopš pulksten deviņiem viņš bija cītīgi gleznojis. Ieraudzījis pakaļējā sēdeklī zvalstāmies Takehjū drūmo, šķautnaino apveidu, Smolvuds riebumā saviebās un atkal pievērsās audeklam. Viņam nepatika Takehjū. Nekad nebija paticis. Ar lielu uzmanību Smolvuds uztriepa uz audekla vienu punktu. Viņš atkāpās. Sarauca pieri. Nebija labi — nepavisam ne. Viņš nepacietīgi nopūtās, šorīt viņš bija veltīgi izšķiedis laiku. Tad jau labāk būtu rotaļājies ar bērniem. Un pašreiz pie viņa brauc Takehjū.

Smolvuds atkal nopūtās. Viņš bija maza auguma — tikai nedaudz pāri piecām pēdām — ar smalkiem, skaistiem vaibstiem un pabargu izteiksmi melnīgsnējā sejā. Smolvuda dzīvi allaž sarūgtināja viņa pundura augums. Viņš nekad nevarēja pilnīgi samierināties ar šo fizisko trūkumu — tāpat kā ar daudz ko citu savā dzīvē. «Jā, tāda vienmēr bijusi dzīve,» Smolvuds domāja, «liekas, tā nekad nav devusi pilnīgu, dziļu apmierinājumu; līdzi panākumiem allaž nāk arī rūgta vilšanās.» Bērnībā viņu mocīja sīkais augums. Tagad — viņa darbs. Un vēl kaut kas.

Viņa darbs! Kas tad bija viņa darbs? Smolvuds pats sev uzdeva šo jautājumu un bija tā jautājis ne vienu reizi vien agrāk. Vai viņš bija komersants vai gleznotājs? Pabeidzis koledžu, viņš bija dažus gadus Eiropā mācījies glezniecību. īsi pirms tēva nāves atgriezies mājās un sācis saimniekot plantācijā. Un ar panākumiem. Saimniekojis labāk nekā tēvs; izgatavojis mašīnu, kas tīra kokvilnu; nopircis lielum lielo vairumu fabrikas akciju. Viņam veicās. Daiļa sieva, ko viņš mīl, un bērni — «J<aisti, apdāvināti, brīnišķīgi mazuļi. Bet vai viņš bija laimīgs? Nē! Vai kādreiz bijis īsti laimīgs, apmierināts ar dzīvi? Nē. Nekad. Un kā trūka? Viņš nezināja. Viņš nekādi nevarēja rast atbildi. Trīsdesmit astoņu gadu vecumā, kad tam bija tik liela atbildība un vēl lielāki panākumi, viņš atgriezās pie savas gleznošanas. Tagad viņš trīs reizes nedēļā steidzās no Betenrūžas mājās, lai cauru dienu pavadītu ēnainajā verandā kopā ar savām krāsām un audekliem. Viens bija skaidrs: gleznošanai veltītajās stundās viņš varēja aizmirst to, ko daži sauc par komerc1 ietām, bet kas, kā viņš zināja, bija netīrs darbs pēc principa: «Grāb, ko vari!» Gleznodams viņš varēja daudzmaz atpūsties, lai nākamajā nedēļā atkal atgrieztos pie šī netīrā darba. Tagad, kā jau vairākkārt agrāk, Smolvuds sev jautāja, kādēļ gan viņš neatstāj šo darbu. Atbildes vietā viņš tikko manāmi pasmaidīja. Viņš zināja, kādēļ neatstāj. Kas varēja galvot, ka gleznošana neapnīk tāpat kā veikali?

Un tagad nepatikšanas ar Beiliju. Smolvuds dusmu uzplūdumā papurināja galvu. Taisni tad, kad viņš grib būt viens, viņam jādomā par kādu muļķīgu sadursmi, kam vispār nemaz nevajadzēja notikt. Bet Eds Beilijs sten gultā ar pārlauztu žokli, un nēģeru puika Bīčers ieslēgts pagrabā. Nu, jādara viss tā, kā izlemts. Bet jārīkojas, kā nākas. Bez kādām zvērībām. Smolvuda nēģeri neviens nepērs un nelinčos.

Ceļojuma auto ar trim amatpersonām apstājās. Smolvuds uzgrieza ceļam muguru un izlikās nogrimis gleznošanā. Viņš jau iedomājās savā priekšā stāvam Takehjū — liela auguma pērtiķi ar apdrupušiem zobiem, izkārušos mēli un cūkas ačelēm, kas šaudās apkārt, meklēdamas malku degvīna. Lai skatās vien. Lai skatās, kamēr zils metas gar acīm. Pats par sevi saprotams, ka ciemiņam piedāvā iedzert, bet Takehjū jau īsts sūklis. Dod viņam nogaršot kādu labu dzērienu, un viņš ātrāk nevilksies prom, kamēr nebūs iztempis visu. Un Smolvuds gribēja gleznot. Ja vien šis sasodītais stulbenis Beilijs nebūtu palaidis rokas un Bīčers nebūtu gadījies tuvumā, bet kaut kur spēlējis kārtis — jā, tagad visa plantācija būs nemierīga veselām nedēļām, un darbi aizkavēsies taisni tad, kad kokvilnas stādiem vajadzēja visrūpīgākās kopšanas. Melnie jau tādi ir: jātos kas uztrauc, tie sacej lielu brēku — gluži kā bērnu bars… Uz verandas pakāpieniem noklaudzēja Takehjū zābaki. Kaut šerifs nebūtu nācis tik drīz!

Bet, kas jādara, tas jādara. Nēģeris iesitis baltajam cilvēkam — šādu pārkāpumu nevar piedot.

III

Takehjū atstāja savus palīgus automobilī un uzkāpa verandā. Smolvuds bija pagriezis šerifam muguru. Redzot, ka Smolvuds veikli uztriepj punktiņu, tīri vai kniepadatas smailes lielumā, Takehjū nicīgi pavīpsnāja. Kāds gan vējgrābslis ir šis Smolvuds; kāds ēzelis ar šiem biezajiem kurpju papēžiem un visu savu gleznošanu… — Labrīt, mister Smolvud, — Takehjū skali teica ierastā, sirsnīgā balsī. — Kāds prieks jūs atkal redzēt!

—   E? — Smolvuds pagriezās apkārt. Viņš izlikās pārsteigts. — O! — Labrīt. Atvainojiet, es nemaz nedzirdēju jūs piebraucam. Kā klājas? — Smolvuds izstiepa roku. Viņa mazā delna uzmanīgi pieskārās šerifa dzīslainajai, nosvīdušajai ķetnai, aši paspieda to un tūliņ atrāvās atpakaļ.

—   Kā pa tēva kāzām, — šerifs atbildēja. — Es redzu, jūs atkal taisāt savas gleznas, — viņš smaidīdams piezīmēja.

—  Jā gan! — atgāzis galvu, Smolvuds nolūkojās Takehjū un savilka pilnīgās lūpas tikko manāmā, dzēlīgā vaibstā. — Kā jums patīk šī glezna?

Šerifa plakstiņi noraustījās. Viņš zināja šo rotāju. Tagad kādus sojus mudīgi jāatkāpjas, citādi viņš no šī mazā sušķa dabūs tādu sutu, ka nezinās, kur dēties.

—   Es būtu jums Joti pateicīgs, ja jūs pateiktu savas domas, — Smolvuds lēnīgi sacīja. Viņa balss bija nepiespiesta, brīvi plūstoša. Izsmalcinātajā intonācijā nemanīja ne mazākā izsmiekla.

Takehjū pētīja audeklu. Govs zīdīja teju — tāds bija šīs Joti impresionistiskās gleznas sižets. Šerifs blisināja acis. Ej nu sazini, kas te domāts, nevar saprast ne rīta, ne vakara! Viņš nedroši pievērsās Smolvudam, atplaukdams smaidā, kam vajadzēja iemantot plantatora labvēlību. — Deviņi pērkoņi, mister Smolvud, man šī glezna trakoti patīk, taču par šādām lietām man gan laikam nav nekādas jēgas… — šerifs sacīja un nodomāja: «Nu viņam vairs nebūs ko atbildēt.»

—   Un ko jūs sakāt par govs krāsu, mister Takehjū?

—   Par — govs? — Takehjū stomījās.

Smolvuds palocīja galvu.

Takehjū no jauna ņēmās pētīt gleznu. Govs bija citrona zaļumā, zilā fonā. šerifs klusi nolamājās. — Skaista, mister Smolvud, pēc manām domām, skaista.

—  Vai kādreiz esat redzējis tādu govi? — Smolvuds lēnīgi jautāja.

Šerifs vairākas reizes noklepojās. Kaut būtu kāds malks sīvā! — Laikam gan nebūšu redzējis, mister Smolvud. Bet, velna milti, man taču nav jēgas par gleznām, — viņš steidzīgi piebilda. — Šis sušķis, — viņš sevī murmināja. — Šis mazais sušķis.

—   Nē, man gan šķiet, ka šī krāsa nav visai dabiska, — Smolvuds piezīmēja, it kā atklādams ko jaunu. — Vai nejūtat, ka man vajadzētu to mainīt?

—   Goda vārds, mister Smolvud, nezinu.

Smolvuds uzlūkoja šerifa sasprindzināto, apmulsušo

seju. Plantatora lūpas raustījās apspiestos smieklos. Piepeši viņam apnika šī rotaļa. Visviens — vai nu āzē malkas pagali, vai Takehjū. — Sēdieties, mister Takehjū, — Smolvuds sacīja. — Ķersimies pie lietas.

Tikko manāma, nesavaldāma atvieglojuma nopūta izlauzās pār šerifa lūpām. Viņš žigli apsēdās un saņēma klēpī savas ļenganās, dzīslainās rokas. Viņš vēlējās malku viskija. Gan jau Smolvuds piedāvās.

Smolvuds paņēma paleti un sāka spiest uz tās malas no tūbiņām krāsu. Viņš lēnām jauca to ar smalku otiņu. Beidzot viņš ierunājās: — Vakar vakarā mums te bija tāds tracis … Kāds nēģeru puika iezvēla misteram Beilijam pa galvu. Pārsita viņarn žokļa kaulu.

—   Ko jūs sakāt! — Takehjū balss bija pārseigta, taču lūpas joprojām palika sakniebtas. Viņš saliecās krēslā uz priekšu.

—  Misteram Beilijam klājas grūti, — Smolvuds turpināja maigajā, rāmajā, izsmalcinātajā intonācijā. — Es ataicināju ārstu. Misteram Beilijam būs trīs mēnešus jāstrebj tikai piens.

—   Nemaz negribas ticēt… — šerifs prātoja. — Tam jābūt draņķīgam melnajam. Eds Beilijs nav no tiem, kam tik viegli var pārlauzt žokli. Melnais laikam ievilka ar akmeni?

Smolvuds papurināja galvu. — Nē, draņķīgs šis nēģeris nav, nepavisam ne. Un viņš sitis ar dūri, jo es vēlāk redzēju tā roku. Viņu sauc Džordžs Bīčers.

—   Nepazīstu, — šerifs nomurmināja.

—   Taisnību sakot… — Smolvuds bridi apklusa, noliecis pār paleti savu tumšmataino, skaisto galvu. — Es domāju, Bīčeram bija iemesls. — Viņš gurdi nopūtās. — Vakar vakarā misters Beilijs piedzērās … pie augļu dārza uzmācās kādai nēģeru meitenei… pavisam jaunai … un tā tas sākās…

Takehjū atspieda muguru pret krēsla atzveltni. Viltīgs, ņirdzīgs smīns iegūlās viņa mutes kaktiņos. Viņš pazina Edu Beiliju — liela auguma vīru. Kaut varētu tikt Beilija vietā! Galvenais uzraugs Eiverija Smolvuda plantācijā! Četros apkārtējos apgabalos neatradīsi labāka amata! Un pēc šī gadījuma Beilijs no savas vietas droši vien izlidos. — Man liekas, tā nav pirmā reize, — Takehjū lieliskā jūtoņā lēni teica. — Vecākas par četrpadsmit gadiem Edam nemaz nepatīk.

Viltīgais, bezkaunīgais smīns sakrunkoja šerifa mutes kaktiņus. Viņa skadrās ačeles šaudījās. Viņš aizāķēja īkšķi aiz viena bikštura un, gribēdams zināt, kādu iespaidu atstājusi viņa piezīme, cieši vērās Smolvudā.

—   Nē, — šerifs piebilda, it kā nejauši ko atcerēdamies, — man šķiet, tā nebūs arī pēdējā reize. Šī tieksme uz jauniņām skuķēm ir vienkārši Eda Beilija dabā.

Smolvuds novērsās. Viņam riebās Takehjū. Ak dievs — Smolvuds piepeši saprata — Takehjū jau gribēja Beilija vietu! Atradies īstais! Smolvuds savā nodabā smaidīja. Tad jau laikus jāatmet kokvilnas audzēšana, ja līgst par pārvaldnieku tādu sūkli, kāds ir Takehjū!

Smolvuds pievērsa šerifam laipnu seju. Balss bija mīlīga: — Man liekas, Beilijs uzvedas pagalam nelāgi. Bet viņš ir labākais pārvaldnieks, kāds man jebkad bijis.

Viņam uzraugi vienmēr savas vietas, nēģeri neslinko, un viņš rūpējas par visu, kad esmu tik ilgi prom.

Takehjū ar mēles malu aplaizīja lūpas. Viņš saliecās uz priekšu. — Man liekas, es jums nebūtu nekāds labais draugs, mister Smolvud, ja nebrīdinātu jūs, ka nabaga Eds Beilijs vienkārši nespēj laboties. Viņš apsolīsies gan, bet darīs atkal pa vecam … — Takehjū gaidīja.

—   Nu, tad man būs jātiek no viņa vaļā, — Smolvuds ar nožēlu atzina. — Bet viņš ir varen spējīgs cilvēks.

Takehjū vēlreiz pārlaida ar mēli pār lūpām. Tad viņš vairs nevarēja nociesties: — Mister Smolvud, man trakoti gribētos stāties Beilija vietā. Kāds prieks būtu strādāt jūsu labā, mister Smolvud!

—   Nu, nu, — Smolvuds draudzīgi smaidīja. — Labi, ka pateicāt, mister Takehjū. Būs jāpadomā.

—   Lieliski, mister Smolvud, vareni! — Takehjū ačeles iezalgojās. «Ak dievs,» viņš nodomāja, «tādu laimi!»

—   Es gan saprotu, — Smolvuds norūpējies piezīmēja, — ka jūs būsiet ar mieru strādāt pie manis tikai tad, ja es pieņemšu darbā arī jūsu māsasdēlu Carliju Rentlu… Diemžēl, es nevaru atļauties maksāt jums abiem, — viņš atvainojās vēlīgā balsī.

Takehjū seja pietvīka sarkana kā varš. — Nekā tamlīdzīga, mister Smolvud, — viņš dievojās. — Kas jums to teica?

Smolvuds skumji paraustīja plecus,

—  Nekā tamlīdzīga, — Takehjū atkārtoja. — Es pieņēmu šo puiku darbā tikai tādēļ, ka viņš ir attapīgs; nekāda cita iemesla. Labākais pilnvarotais, kāds man jebkad bijis. Vienam otram tikai niez mēle, mister Smolvud.

Smolvuds pasmaidīja. — Nu, es domāju, labāk paturēšu vēl kādu laiku misteru Beiiiju. Viņš man vismaz audzē kokvilnu. Ja jūs kļūtu manas plantācijas pārvaldnieks, mana vienīgā raža būtu kukurūzas degvīns! — Smolvuds vai plīsa aiz smiekliem. Viņš vairs nespēja valdīties. Šerifa ģīmis izstiepās garš kā kukurūzas stublis. «Pēdīgais ēzelis!» Smolvuds nodomāja. «Stāšoties Beilija vietā! Un domā, ka tiks galā ar Beilija darbu!»

Smolvuds nomierinājās. — Paklausieties, kas jums jādara ar šo nēģera puiku, — viņš sacīja.

Pagriezis savu garo zirga galvu sānis, Takehjū klausījās. Viņš juta, ka smok nost. Viņam gribējās pastiept roku un tikai vienu bridi aizžņaugt Smolvudam rīkli. Šerifs būtu varējis aiz dusmām pārplēst Smolvudu pušu.

—   Es gribu, lai Bīčeram kaut cik izdzen lielo dūšu,— Smolvuds teica. — Mēs vienkārši nevaram ļaut viņam palaist rokas un pēc tam iziet cauri sveikā. Bīčera paša labā viņš jāizmāca.

—   Viņš nebūs pirmais melnais, ko esmu izskolojis ar revolvera spalu, — šerifs drūmi noteica. — Viens divi — un viņš būs kā cilvēks.

—   Nē, tā jūs nedarīsiet, — Smolvuda balss bija skarba. — Taisni to es negribu.

Takehjū aizsvilās dusmās pats uz sevi, ka atkal nav izdabājis. Velns parāvis, kas tad viņam ar to puiku jādara? — Jūs gribat, lai viņš kādu laiku kopā ar cietumniekiem labo ceļus? — šerifs jautāja, valdīdams niknumu.

—   Nē, — Smolvuds gari novilka. — Es tā nedomāju. Bīčers ir labs strādnieks. Tieši tagad maniem kokvilnas stādiem vajadzīga pati rūpīgākā kopšana. Saulē nezāles aug ar joni. Nē, es domāju, pilnīgi pietiks, ja Bīčeru drusku pabaidīs. Tādēļ negribēju, lai jūs braucat viens. Redzot jūs kopā ar pilnvarotajiem, viņš nodomās, ka nāksies atbildēt tiesas priekšā.

Tad, lūk, kā! Šerifam ar diviem pilnvarotajiem jābrauc šis gaisa gabals, lai pabaidītu vienu melno. Tādēļ, ka Smolvuds tā grib. Takehjū sirdīgi izšļāca tabakas sulu pār verandas margām.

—   Uzmanīgi, mister Takehjū, tur ir puķes. Dabūsiet brāzienu no manas sievas… Es pateikšu, kas jums jādara, — viņš turpināja. — Iesēdiniet Bīčeru vissliktākajā kamerā, kāda vien jums ir. Gultu nedodiet. Dodiet viņam reizi dienā šķīvi kaut kādas žulgas, kas nāk atpakaļ. Un vienkārši aizmirstiet viņu. Man šķiet, kad viņš izbadējies un izslāpis pāris dienas būs tā nosēdējis, tad, atgriezies atpakaļ, domās, ka te ir paradīze. Otrreiz viņš sargāsies sist baltajam cilvēkam. — Smolvuds apklusa. — Ziniet, man negribētos tā rīkoties, — viņš nopietni piebilda. — Bet tas nāks tikai pašam zēnam par labu. Ja Bīčeru neizmācīs tagad, turpmāk viņu izmācīs daudz rūgtāka pieredze. Vai man nav taisnība?

Takehjū pamāja ar galvu.

Smolvuds izņēma no kabatas atslēgu. — Lai viens no jūsu vīriem atved Bīčeru šurp, — viņš pavēlēja. — Tas ir pagrabā — tepat aiz mājas. Vispirms es gribu parunāt ar viņu.

Takehjū nokāpa no verandas, piegāja pie automobiļa un atdeva pilnvarotajam Tauni atslēgu. Abi brīdi sarunājās. Tauni aizvilkās aiz stūra. Nākot atpakaļ, Takehjū piepeši ar pārspīlēti plašu vēzienu pacēla platmali. Verandā iznāca kāda sieviete. Tā bija misis Smolvuda. Viņa pateica šerifam laipnu, bet neizpratnes pilnu, ātru «sveiki», kas Takehjū uzreiz saniknoja; skābi savaibstījies, viņš vēroja misis Smolvudu rāmā solī tuvojamies vīram. Viņa bija vingra, spēcīga sieviete, gadus trīsdesmit veca, aF skaistu, miera pilnu seju. — Labrīt, Eivij, — viņa nākot sacīja, — ko tu darīsi ar Džordžu? — Viņa pieliecās un noskūpstīja vīram vaigu. Tā bija vairākas collas garāka par Smolvudu. Balss bija burvīga — stipra, skanīga, melodiska. Tā piederējās viņas labi veidotajam augumam.

Smolvuds maigi, kā glāstīdams, aizskāra sievas plecu.

—  Tikko piecēlies?

—  Jā, — viņa brīnum jauki smējās. — Vai es neesmu guļava? Eivij, tu taču negribēsi, lai Džordžs strādā tai briesmīgajā katordznieku grupā, vai ne? — viņa nopietni jautāja.

Smolvuds papurināja galvu. — Misters Takehjū kādas dienas ļaus Džordžam nomierināties.

—  0! — viņa pagriezās pret šerifu. — Sveicināti, mister Takehjū! — šerifs viegli palocījās. Acīm redzot misis Smolvuda pirmīt nebija pazinusi Takehjū; viņš iedegās dusmās. Viņš bija iepazīstināts ar misis Smolvudu jau trīs četras reizes.

—   Vai apsolāt man, ka nesitīsiet Džordžu?

—   Protams, cienītā.

—   Nekad jums nepiedošu, ja būsiet sitis, — viņa laipni uzsmaidīja šerifam, atsegdama savus līdzenos zobus.

—   Varat būt mierīga, cienītā, — Takehjū apgalvoja.

—  Melno puika ir kā putnu suns: pareiza dresūra — un viss kārtībā.

—   Šis notikums ir vienkārši briesmīgs. Eivijs apsolīja dot man Džordžu par šoferi, kad kokvilnas novākšana būs beigusies. Un es arī tā cerēju.

—   Nu, turpmāk viņam jāuzvedas, kā nākas, — Smolvuds teica. — Tad jau redzēsim.

—   Paldies, Eivij. Viņš ir varen apķērīgs zēns. Es ceru, ka viņš būs mans šoferis.

—  Lai notiek, dārgā. — Smolvuds atkal aizskāra viņas plecu — tikpat maigi un glāsaini kā pirmīt. Tā sejā atspoguļojās tīksme — šī sieviete tam patika. — Džordžu tūliņ atvedīs. Man jārunā ar viņu.

— Vai es varu palikt? — Misis Smolvuda mīli uzsmaidīja vīram — kā bērns, kas lūdz, lai tam ko atjauj.

—   Nē, dārgā.

—   O! — Viņa uzmeta lūpu. Tad iesmējās. — Es vēlētos būt vīrietis. Man liekas, briesmīgi būt sievietei, vai ne, šerif?

Takehjū ieņurdējās. Viņš pūlējās pateikt kaut ko galantu, bet vārdi aizķērās rīklē. Viņš vēlreiz ieņurdējās.

Misis Smolvuda uzlūkoja šerifu, cenzdamās rādīt nopietnu seju. Viņa iesmējās; kakls nodrebēja dzidros trilleros. — Tikai nesitiet Džordžu, — viņa noteica. Rāmā, vingrā, skaistā gaitā viņa aizgāja pa verandu.

Abi vīrieši noskatījās viņai nopakaļ. Tie brīdi klusēja.

Viņa iegāja mājā.

IV

Džordžs Bīčers izstaipīja savu stīvo ķermeni, domādams, cik gan patlaban varētu būt pulkstenis. Jau vairākas stundas viņš sajuta izsalkumu. Rīklē bija nogūlusies bieza kārta smalku, brūnu putekļu, ko cauru mēnesi vējš bija no sausajiem laukiem nesis pagrabā. Rijot sāpēja.

Izdzirdis, ka tiek atbultētas smagās durvis, Bīčers piecēlās kājās. «Tagad sāksies,» viņš nodomāja. Iesmeldzās labās rokas uzpampušās pirkstu locītavas. Viņš satraukti gaidīja.

—   Ei tu! — šerifa palīga Tauni balss no augšas iedārdēja pagrabā. — Ei tu, tur apakšā — lien augšā!

Bīčers šļūcošiem soļiem lēnām virzījās pretī gaismas kūlim, kas nošķiebās lejup pa koka kāpnēm.

—   Ei, melnais, vai tu esi kurls vai piedzēries? Velcies augšā!

—   Es nāku, — Bīčers sacīja.

—   Velns lai parauj, tu traki ilgi gories.

—  Te ir tumšs, kungs.

Bīčers sasniedza kāpnes un lēnām rausās augšup. «Tagad sāksies,» viņš atkal teica pats sev.

Bīčeram nākot ārā, Tauni atkāpās no durvīm. Pilnvarotais iesmējās un atlaida roku no revolvera spala.

Velna milti, — viņš iesaucās, — es domāju, nupat izlīdīs tīģeris, kas ēd cilvēkus. Tad tu būsi tas pats puika, kas man vajadzīgs.

—  Man tā liekas, kārtībniek.

—  Tad nāc, misters Smolvuds grib redzēt tevi.

«Tagad sāksies,» Bīčers vēlreiz sacīja pats sev.

Viņi abi plecu pie pleca aizgāja ap mājas stūri.

—   Kāds dundurs tad tev bija iekodis, puis? — Tauni ziņkāri jautāja. — Vakar vakarā laikam biji sametis pa lampu?

—   Nē, kungs.

—   Nu, kāds velns tad tevi dīdīja?

Bīčers neatbildēja. Viņa kājas šļūca pa granti. Viņš uzmanīgi iebāza savu uzpampušo roku plato darba bikšu kabatā.

—   Tu par visu tikai nospļaujies, vai ne? — Tauni sacīja, viegli pavīpsnādams. — Kāds tu samaitāts melnais — vai tiešām tev nav bail, kas notiks ar tevi?

Bīčers redzēja misteru Smolvudu verandā sarunājamies ar šerifu Takehjū. Zēns redzēja, ka piebraucamajā ceļā stāv ceļojuma automobilis, kurā sēž vēl viens baltais pilnvarotais. Bīčers gāja, un viņa ķermenī lēnām cēlās pulsējošs asins vilnis, karsts un negants. Viņā čukstēja kāda balss, runāja ar viņu. Tā līdzīgi gramofona platei atkārtoja vienu un to pašu — atkal un atkal: «Tev taisnība, baltais pilnvarotais, taisnība, taisnība …» Bīčeru bija pārņēmusi dīvaina sajūta. Savādi, ka tevī ir šāda balss un tu ej un klausies tanī. «Tev taisnība, baltais pilnvarotais. Nav bail, kas notiks ar mani. Līdz kaklam apnicis baidīties. Pietiek baidīties. Tev taisnība, baltais pilnvarotais!»

— Kāp augšā, puis, — Tauni sacīja. Viņš pats palika uz grantētā piebraucamā ceļa.

Bīčers kāpa augšup pa verandas pakāpieniem. Viņš gāja mehāniski, mazliet atgādinādams cilvēku, kas nogrimis domās. Dziļi Bīčerā atkārtojās neatlaidīgie čuksti. Tad jauneklis redzēja baltos cilvēkus pagriežamies pret viņu. Tie uzlūkoja viņu. Viņš drusku pacēla galvu. Viņš nemaz nemanīja. Viņš nemaz nemanīja, ka paceļ galvu. Bīčers tiem lēnām tuvojās, droši skatīdamies to sejās. «Tagad sāksies,» viņš mierīgi sevī noteica, «sāksies.» Viņa kājas bija smagas.

V

Izdzirdis Bīčeru kāpjam augšup, šerifs pievērsa tam skatienu. Takehjū bija pārsteigts. Viņš bija gaidījis daudz lielāka auguma vīru. Bīčers bija pakalsns, vidēja auguma. Viņš izskatījās gadus divdesmit divus vecs. Viņa seja, kailie pleci un rokas bija kafijas brūnumā. Šerifam bija skaidrs, kādēļ misis Smolvuda gribēja sev Bīčeru par šoferi. Takehjū nogrima pārdomās. Jā, Bīčeram ir glīta, patīkama, gluda seja, nevis tāda, kāda citiem melnajiem, kas izskatās pēc pērtiķiem. Taču puikas skatienā ir kas nelāgs. Goda vārds, šāds skatiens liecināja, ka Bīčeram ir kaut kas aiz ādas. Takehjū pārvilka sev ar roku pār degunu. Nekas, glīts nēģerēns, tikai nelāgs skatiens. Un šādu skatienu uzreiz var pamanīt. Ar suņiem un zirgiem ir tāpat: tie pamatīgi jāiedīda, citādi no tiem labuma nav. Nu, viņš, Takehjū, Bīčeru iedīdīs, kā nākas. Šis nelāgais skatiens izzudīs mērkaķa ātrumā. Viņam, šerifam, jau tā nebūs pirmā reize.

— Nāc šurp, Džordž, — misters Smolvuds teica.

Bīčers piegāja baltajam cilvēkam tuvāk. Smolvuds apsēdās un kuļāja vienu kāju pār atzveltnes krēsla sānu. Tagad, kad viņa priekšā stāvēja zēns, Smolvuds jutās satraukts. Sodīt Bīčeru bija viegli. Pārāk viegli! Sodīt varēja kurš katrs cietsirdis. Vajadzēja arī, lai zēns saprastu,, cik bīstami sist baltajam cilvēkam. Kā bērnam jāizskaidro, kāda ir īstenība. Tas nebija vienkāršs uzdevums.

Kādu brīdi mierīgi aplūkojis jaunekli, Smolvuds savā plūstošajā, rāmajā balsī nopietni, svarīgi sacīja: — Nu, Džordž, kā tu jūties pēc notikuma vakar vakarā?

Bīčers neatbildēja. Viņa acis bija mazliet nodurtas lejup. Viņš skatījās uz Smolvuda kāju, kas kuļājās pār krēsla malu. Kāja mazā lokā šūpojās uz priekšu un atpakaļ, un Bīčers sekoja tai ar skatienu, paturēdams acīs balto kurpi. Rīklē sakrājušās smiltis smacēja viņu vai nost. «Varbūt varētu palūgt malku ūdens?» viņš domāja.

—   Vai tu mani dzirdi, Džordž?

—   Dzirdu, saimniek, — jauneklis atbildēja zemā, aizsmakušā, gārdzošā balsī.

Takehjū viegli pamāja ar galvu. Arī šādu balsi viņš pazina. Balss un skatiens izteica vienu un to pašu. Tie pauda āža ietiepību, kurš paliek pie sava, lai tur vai kas.

—  Nesauc mani par saimnieku, Džordž, — Smolvuds teica, — sauc mani par misteru Smolvudu. — Viņš brīdi apklusa, ar acīm ieurbdamies zēnā. — Vai tu nožēlo padarīto, Džordž?

Bīčers novērsa acis no Smolvuda pētīgā skatiena. Zēns ierunājās un aprāvās. Tad viņš noklepojās un kaut ko norija. — Ko jūs gribat, lai es daru, mister Smolvud?

Smolvuds mierīgi, stingri atkārtoja savu jautājumu: — Vai tu nožēlo padarīto? Es gribu, lai tu man atbildi, Džordž.

Iestājās klusuma brīdis. Tad Bīčers pacēla galvu. Viņā bija lepnums un bailes, un kvēla apņemšanās. — Nē, ser! Es atkal rīkotos tāpat. Par to, ko darīja Beilijs, nēģeris tiktu nolinčots.

—  Melno linčo par to, ko tu esi izdarījis, — Takehjū skarbā balsī iejaucās sarunā. Viņš izšļāca tabakas sulas strūklu pār verandas treliņiem. — Ko nozīmē šāda runa, puis? Tas, ko dari tu, un tas, ko dara baltais cilvēks — deviņi pērkoņi, tās taču ir divas dažādas lietas! To neaizmirsti!

Bīčers pievērsās šerifam. Jaunekļa seja drūmi kvēloja. Šai vienā mirklī viņā karsti un neganti uzbangoja visu divdesmit divu dzīves gadu versme, trenkdama pa dzīslām asinis kā brāzmainus palus. Bīčerā virda pretestība, un viņu sagrāba neprātīga, droša apņemšanās pateikt visu, kas uz sirds. — Tad man vajadzēja ļaut Beilijam šo mazo meiteni izvarot? — viņš kliedza trakā uzbudinājumā. — Viņai nav vairāk par desmit gadiem!

Takehjū gribēja atbildēt, bet Smolvuds pārtrauca viņu.

—  Mister Takehjū, — Smolvuds dzēlīgi piezīmēja, — man jums jāatgādina jau otro reizi, lai jūs nespļaujat uz manas sievas puķēm.

—   Atvainojiet, — Takehjū stomījās. «Velns un elle,» viņš aizsvilās dusmās pats uz sevi, «es atdotu savu meneša degvīna devu, lai tikai man ļauj izdzīt vienu vepri caur šīm sasodītajām puķēm!»

—  Tev nevajadzēja Beilijam sist, — Smolvuds sacīja Bīčeram.

Bīčers paspēra soli uz priekšu. Uzbudinājums un griba pierādīt savu taisnību izvaibstīja viņa seju. — Ko es varēju darīt, saimniek? Es saku Beilijam, lai viņš iet prom. Viņš neliekas ne zinis. Man taču bija kaut kas jādara, vai ne? Kad es velku viņu prom, viņš man iesit, notriec mani gar zemi. Otrreiz situ viņam pretī. Ko tad mali vajadzēja darīt?

Smolvuds uzlēca kājās. — Tev vajadzēja zināt, ka nedrīkst sist baltajam cilvēkam, — viņš dusmīgi iesaucās.

—  Tev vajadzēja skriet pēc palīgiem vai kliegt, vai darīt ko tamlīdzīgu — bet tev nebija Beilijam jāsit!

Bīčers stāvēja klusēdams, trīcēdams, vaigu vaigā ar Smolvudu. Jaunekļa acis uzbudinājumā mirdzēja, liesmoja. Pārgalvīga, nepārvarama vēlēšanās asi atcirst šim baltajam cilvēkam pulsēja Bīčera kaklā: vienreiz pateikt visu, kas uz sirds, pateikt atklāti, pacelt melnajai zemei pievērsto seju un brīvi uzlūkot zilās debesis, pacelt lepni galvu kā brīvam putnam gaisā — Bīčers smaka nost. Viņš nevarēja parunāt.

Piepeši Smolvuds apsēdās. Viņš noslaucīja ar mutautiņu pieri. Viņš dusmojās pats uz sevi. Viņš bija zaudējis savaldīšanos, un tas nebija labi. Bet, ak dievs, taisni jābrīnās par šo puiku. Viņš neredz neko daudz tālāk par savu degunu. Kur tad viņš domājas esam — uz Marsa vai Luiziānas štatā, Klerebellas apgabalā? Nudien, viņam taču nav ne mazākās jēgas par nēģeru stāvokli dienvidu štatos. Šis puika runā kā nēģeru virsaitis Āfrikā. Taču Bīčers nav virsaitis Āfrikā, bet melnais puika balto cilvoku pasaulē. Un Smolvuds izlēma. Bīčers strādās planlacijā un šai darbā arī paliks. Šofera darbs puiku samailatu uz visiem laikiem.

—   Džordž, — Smolvuds jau mierīgāk sacīja, — par misteru Beiliju tev nav jādomā. Viņš ir manā ziņā, ne lavā. Tev jāskatās, ko tu pats dari. Nēģeri, kas situši baltajiem cilvēkiem, tikuši nolinčoti — un tas tev ir zināms. Misteru Beiliju sodīšu es.

—   Kā? — Bīčers čukstēja. Viņa ķermenis bija saliecies uz priekšu, kā sastindzis. Viņa degošās, asinīm pieplūdušās acis urbās Smolvuda sejā. Bīčers vairs nevarēja valdīties. Visu viņa būtni bija sagrābis akls naids pret šo baltā cilvēka pasauli. Šai vienā mirklī atplaiksnījās visa jaunekļa dzīve. Kas tā bija? Divdesmit divi laukstrādnieka gadi; ūdens, kas ceļas un ceļas, kamēr gāžas pāri aizsprostam; dziļa, varena straume, kas beidzot triecas pret akmens mūri, kuru uzcēluši ieradumi un aizspriedumi, revolveris un pletne. — Kā? Kā? Kā jūs sodīsiet viņu? Ar katorgas darbiem? Liksiet, lai viņu tiesā melnais tiesnesis — tāpat kā mani tiesās baltais cilvēks?

Smolvuds pietvīka. Bija dzirdama viņa elpa. Viņš savādi iesmējās un ierunājās neparastā, apvaldītā balsī. — Es jau teicu, ka par Beiliju tev nav daļas, Džordž! Par Beiliju es parūpēšos!

—  Tā gan, parūpēsieties! — Bīčera ķermenis atsprāga taisni. Viņš histēriski izkliedza savā mūžā piedzīvoto nicināšanu un rūgtumu, ciešanas un netaisnības. — Jūs gan jauki runājat, bet darīsiet kā visi pārējie! Mani aizsūtīs katordznieku grupā, bet Beiliju ne! Jūs zināt, ka viņu neaizsūtīs! Jūs melojat!

Smolvuds iesita Bīčeram pa seju. Zēns aizstreipuļoja atpakaļ, bet atguva līdzsvaru. — Sitiet vēl! — viņš histēriski kliedza, — man nesāp! Kad es tam baltajam cilvēkam iekrāvu pa žokli, es izdarīju vislabāko darbu visā savā mūžā. Man vairs nesāp. Man vienalga, ko jūs darāt!

Smolvuds sastinga. Sažņaugtā dūre bija pacelta gaisā. Melnīgsnējā seja kļuvusi slimīgi bāla. Viņš stāvēja — nekustīgi, trīcēdams, tikko valdīdamies. Bet viņš palika stāvam. Viņš vairāk nesita. Tad piepeši viņš nodrebēja un ar asu, krampjainu kustību pierāva roku pie krūtīm. Svešāds, nevaldāms kauns pavīdēja viņa sejā.

Viņam nebija taisnība! Ak dievs, viņam nebija taisnība! Viņš tiešām bija melojis. Nēģeru puika pierādījis, ka viņš, Smolvuds, melo.

Smolvuds atkrita krēslā. Viņš ar abām rokām satvēra galvu. Viņš juta smeldzam visu savu būtni. Patiesi, cik viņš bija zems, sizdams šim zēnam. Par spīti saviem skaistajiem vārdiem viņš, Smolvuds, bija tāds pats kā citi baltie plantatori, kas tik veicīgi uz sišanu, tik čakli uz kāršanu!

Smolvuds dziļi ievilka elpu. Viņš paskatījās uz Bīčeru. Zēns stāvēja mierīgi, kā sasalis, ar viegli noliektu galvu un trulām, aizmiglotām acīm. Mute bija vaļā, un viņš grūti elpoja …

Šī dīvainā balss, kas runāja viņā, balss, kas šķitās sveša, šie dīvainie, klusie čuksti no kādas citas pasaules, čuksti, ko viņš pirmoreiz izdzirdēja tai brīdī, kad pilnvarotais Tauni, — šerifa pilnvarotais, baltā cilvēka pilnvarotais, — kam pie gurna kuļājās likums revolvera izskatā, pienāca pie pagraba durvīm, lai tās atslēgtu un izlaistu viņu — Bīčeru — saņemt sodu, dzirdēja arī tai mirklī, kad nēģeru laukstrādnieka divdesmit divi dzīves gadi kā brāzmaina straume nevaldāmi uzbangoja zēna nogurušajā, trīcošajā ķermenī — šī nepielūdzamā, bargā balss čukstēja viņā atkal un atkal: «Izlemts; jau tik tālu; beigas!» Un Bīčers gaidīja. Viņš juta, ka trūkst gaisa, un sevī mežonīgi kliedza: «Vienalga! Vienalga! Man vienalga!»

Smolvuds bija apsēdies. Bīčers klusēja.

Smolvuds pacēla galvu. — Džordž, tu nedrīksti arī turpmāk domāt, ka vari iesist baltajam cilvēkam un palikt nesodīts. — Viņa balss kļuva skaļāka. Tanī skanēja stingra apņemšanās.

— Diemžēl, Džordž, tev jāmācās pašam no savas pieredzes. Tev jāzina, kādā pasaulē mēs dzīvojam. Ja nezināsi, beigsi savu dzīvi pie zara. Es negribētu, lai ar tevi tā notiktu.

Smolvuds apklusa. Viņa kāja atkal sāka šūpoties pār atzveltnes krēsla sānu. — Es runāšu ar tiesnesi, — viņš turpināja pielaidīgākā balsī. — Izstāstīšu, kas noticis. Varbūt sods nebūs bargs. Bet tev jāpazīst šī pasaule, iekam tu atgriezies atpakaļ.

Smolvuda pirksti darbojās ap otu. Viņš izklaidīgi plūK.ija kādu sānis atliekušos sariņu. — Labi, mister Tak.-lijū, — viņš sacīja, un viņa balss atkal atguva vienmulīgo, plūstošo intonāciju. — Varat vest viņu prom.

Šerifs Takehjū pameta ar galvu. — Uz automobili! — Bīčers lēnām pagriezās un gāja. Tāpat kā pirmīt: ar nodurtu galvu, mehāniski vilkdams kājas gar zemi, sasisto roku iebāzis plato darba bikšu kabatā. Pilnvarotais Tauni sagaidīja zēnu pie verandas pakāpieniem un ņēma aiz rokas.

Takehjū sāniski pievirzījās pie Smolvuda. — Jūs runāsiet ar tiesnesi? — šerifs jautāja ar mutes kaktiņu.

Smolvuds papurināja galvu. — Nē! Tikai turiet Bīčeru ieslodzījumā. Lai pamokās vien. Ja viņš vaicā, kad būs tiesa, sakiet, ka tiesnesis ir atvaļinājumā. Ar jums es sazināšos. Man liekas, šī lieta vilksies ilgāk, nekā biju domājis.

Takehjū virslūpa sakrunkojās. — Ja atļaujat man brīvi rīkoties, tik ilgi nevilksies, — viņš teica.

Smolvuds pietvīka. — Es negribu, lai jūs Bīčeram pieliktu roku, — viņš atcirta. — Dariet, kā es jums saku!

—  Protams, mister Smolvud, es viņam nepieduršu ne pirksta. — Šerifā virda tāda nicināšana, ka Smolvuds to izjuta. Viņš to izjuta, kaut gan Takehjū plānās lūpas palika sakniebtas un šerifa šķautnainais ģīmis ar lielajiem vaigu kauliem neko neizpauda.

—   E! vienu mirkli, mister Takehjū. — Smolvuds pārlaida šerifam laipnu skatienu. — Par mistera Beilija vietu …

—  Jā? — Takehjū ačeles uz rāviena iedegās.

—   Diemžēl, es jums to nevaru dot!

—   O! — šerifs tīri pret savu gribu ierūcās.

—   Nē, diemžēl, nevaru, — Smolvuds vēlīgi atkārtoja. — Bet, ja jums apnicis būt par šerifu, mister Takehjū, es domāju, mēs varam sarunāt. Varbūt Rentls stāsies jūsu vietā.

—   Nē jel, ser, nē, — Takehjū stomījās.

—   Es domāju, ka jums varbūt apnicis šerifa amats".

—   Nekā tamlīdzīga, nekā tamlīdzīga, mister Smolvud. Kur nu, pajautājiet, kam vien gribat… — Takehjū stomījās. — Vai tad es nedaru savu darbu? Es taču nekad neesmu sagādājis jums nepatikšanas, vai ne? — augstā amatpersona žēlabaini mokstījās.

—   Nu, tad jauki, — Smolvuds sacīja. Viņš pastiepa roku. — Tikai apejieties ar Bīčeru tā, kā teicu.

—   Es viņam nepieduršu ne pirksta, — Takehjū dedzīgi zvērēja. — Kad atvedīšu to puiku atpakaļ, jūs vairs nepazīsiet viņu.

Smolvuds paņēma paleti un novērsās.

—   Nu, uz redzēšanos, — Takehjū sirsnīgi sacīja. Viņš kāpa no verandas lejā.

Smolvuds stāvēja savas gleznas priekšā. Viņš klausījās šerifa smago zābaku klaudzienos. Pēc brīža dzirdēja ieslēdzam starteri. Spēcīgais, vecais motors ierēcās un nošķaudījās, un automobilis, riepām švīkstot, aizripoja pa ceļu.

VI

Vecais motors rēca, un riepas uz cietā ceļa vienmuļīgi dziedāja. Visi klusēja. Carlijs Rentls bija nodarbināts pie stūres. Herisens Tauni zvilnēja, gremodams izdzisuša cigāra driskas. Takehjū bija pateicis Herisenam Smolvuda norādījumus, bet pilnvarotais bija pārāk slīpēts, lai ķertos pie Bīčera pirmais. Ir taču stipri daudz paņēmienu, ko lieto, kad vajag izdzīt no nēģera nelabo, un viņš — Tauni — nav vis no muļķu mājām: viņš vienmēr izvēlējās to pašu paņēmienu, ko šerifs. Pilnvarotais smaidīja, tā domādams. Skolā viņš nemaz tik apdāvināts nebija bijis, bet politika, velns lai parauj, tā bija cita lieta. Politiku viņš sajēdza tīri labi. Tikai jāzina, kur atlēks treknāks kumoss, un jāturas tuvumā … Tauni atzvila sēdeklī, gaidot, ko teiks viņa kungs.

Šerifs Takehjū sēdēja taisns kā miets. Garā, spalvainā roka žņaudza automobiļa malu; žokļi bija cieši sakodušies kopā, un vaigā raustījās viens muskulis. Viņš bija pārbiedēts! Viņam pārskrēja šermuļi pār visiem kauliem, kad Smolvuds piedraudēja izpostīt Takehjū labklājību. «Apnicis būt par šerifu, mister Takehjū?» — Mīļais dievs, viņš — Takehjū — zina, kāds ir Smolvuds! Zina, ar kādiem medainiem vārdiem un cik draudzīgā kārtā tas var pazudināt cilvēku; pazīst šo izmeklēto bendes pieklāļilni — tas cērt tev nost galvu un atvainojas: «Zēl, mister l , žēl,» — it kā šim pašam sirds lūztu vai pušu. Ak dievs, ih'inaz negribas ticēt: šerifa amatā viņš, Takehjū, jau sabijis desmit gadus, un tagad viņu šis utubunga pazudinās ar vienu vārdu. Nav vairs taisnības pasaulē… Mīļā stundiņ! — Šerifs iedomājās, ka viņš atkal vāc kokvilnu. Nē, tas vienkārši nav iespējams. Smolvuds neizspēlēs šādu kārti. Smolvuds nebūs tik zemisks. Protams, nebūs.

Šerifa sasprindzinājums mazliet atslāba. Viņš pamazam nomierinājās. Jo vairāk viņš domāja, jo smieklīgāka viņam šķita visa šī lieta. Smolvuds jau tāds ir vienmēr. Tam patīk lietot savu varu, vienu otru pabaidīt. Bet tomēr — tomēr — Rentls! Lūk, kur suns aprakts! Rentls! Takehjū acis urbās šaurajā mugurā, kas bija sakumpusi pie stūres rata. Lūk, kas jādara! Māsasdēls tūliņ jāizsvītro no algu saraksta. Tad vairs nevienam mēle neniezēs. Pat Smolvuds pajokojās — jā, šis sušķis — it kā tam Rentla alga ko nozīmētu. Un Bīčers! Jā. Vēl kas! Rentlu dabūt prom un Bīčeru atvest atpakaļ tik svaigu un tīru kā izmazgātu un iestīvinātu kreklu; atvest Bīčeru atpakaļ lēnu kā jēriņu — lai visā pasaulē nevarētu atrast otra tik padevīga nēģerēna. Nudien, tad Smolvudam vairs nebūs kur piesieties!

—   Ei! — Takehjū aizsmakušā balsī uzkliedza māsasdēlam. — Pieturi uz bridi.

Auto apstājās. Rentls pameta ašu skatienu pār plecu. — Brauc malā! Tev jau šis ceļš nepieder. Goda vārds, tāds stulbenis nav vēl redzēts!

Rentls nobrauca automobili grāvmalē un apcirtās apkārt. Viņš noņēma acenes. — Tēvoci Sem, beidziet tā runāt ar mani, — viņš izgrūda ātrās dusmās. — Es to necietīšu, nevienu mirkli ilgāk, nē, necietīšu.

Takehjū nosprauslājās.

—   Vai dzirdat? — Rentls sacīja. — Man reizi par visām reizēm apnikusi jūsu mēle. Runājiet ar mani, kā pienākas, citādi es atstāšu šo darbu.

Takehjū vai plīsa aiz smiekliem. — Tad laidies, — viņš teica. — Es lūdzu dievu, lai tu aizej. Tu man tā riebies, ka tīri vemt gribas. Taisni slimam jākļūst tevis dēļ. Laidies, atstāj šo darbu, es gaidu.

—  Jā, gaidāt gan, — Rentls nicīgi noteica.

Takehjū vairs nesmējās. Viņš saliecās uz priekšu.

—  Tu aizej, vai ne? — viņš mīlīgi jautāja. — Ko tu vēl gaidi?

Brīdi jauneklis pārsteigts uzlūkoja savu tēvoci. Rentls uzlika acenes. Viņš noņēma savu pilnvarotā žetonu un attaisīja smagā revolvera maksti. — Labs ir, tēvoci Sem, — viņš teica. — Lai notiek jūsu griba. Es tūliņ atstāju šo darbul Bet es jums teikšu vēl ko: kad iebrauksim pilsētā, jūs būsiet drusku skaidrāks un līdīsiet pie manis uz vēdera. Bet tik viegli mani vairs atpakaļ nedabūsiet. Šoreiz man būs savi noteikumi!

Takehjū mute izplētās platā smaidā, klusā un dzēlīgā.

—   Kad mēs iebrauksim pilsētā, Carlij, manu zēn, tu vēl ļepatāsi pa šo ceļu — ja vien kāds melnais šoferis tevi nepavedīs.

—  Jūs taču man neliksiet iet kājām? — Carlijs neticīgi jautāja.

Takehjū ņirdzīgi smīnēja.

Rentls izkāpa no automobiļa. — Tēvoci Sem, — viņš teica, — jūs esat maitasgabals! — Viņš devās prom.

—    Piesargies, Carlij, — Takehjū nosauca Rentlam nopakaļ. Tas turpināja ceļu.

Takehjū sēdēja sakucies. Viņa milzīgais ķermenis kratījās apspiestos smieklos.

Džordžs Bīčers, kas gulēja uz automobiļa grīdas, piepeši pacēla galvu un palūkojās laukos. Palicis rokas zem galvas un novērsis seju no baltajiem cilvēkiem, viņš nebija izkustējies kopš brauciena sākuma. Mokošais, histēriskais uzbudinājums, kas uzbangoja viņā, kad tas runāja ar Smolvudu, tagad bija norimis. Bija palikusi tikai noguruma un izsalkuma sajūta, un kaut kas šķitās zaudēts — izsūknēts no ķermeņa, un tanī it kā palicis tukšums. Bīčers nedomāja par nākotni, bet sajuta to kā smeldzi savas miesas audos — cietuma kamera, garas dienas tanī, baltais tiesnesis; un ceļu labošanas darbi, un deviņu mārciņu smagais āmurs, un pletne, pletne; vai daudz nēģeru atgriezās no šiem darbiem? Viņš mierīgi gulēja, vēlēdamies malku ūdens. Tad cauri balto cilvēku smiekliem no baznīcas atplūda dziesmas skaņas. Viņš pacēla galvu.

Kad Bīčers uzrausās ceļos, lai paskatītos apkārt, šerifa iniekli norima, un viņš cieši uzlūkoja zēnu. Ieraudzījis Bīčeru, Takehjū atcerējās Smolvudu. Bīčers šerifam bija gandrīz izgājis no prāta. Bija veikts tikai vienkāršākais uzdevums — atlaists Rentls. Bet, ja viņš, Takehjū, grib .1 (kal būt ar Smolvudu labās attiecībās, jāatved Bīčers alpakaļ mīksts kā vasks. Un šis uzdevums nav vieglais — arī jaunu mūli grūti iebraukt. Skatiens tam puikam pagalam nelāgs, tāds skatiens vēl nevienam melnajam nav redzēts … Takehjū ierūcās un nokrekšķinājās.

—   Kur tu domā iet, puis? — viņš mākslotā labsirdībā jautāja.

—   Skatos tāpat vien, kungs.

—   Varbūt tu šeit taisies pirkt zemes gabalu? Uzcelt pats sev māju?

—   Nē, kungs. Tur ir baznīca. Es domāju, varbūt ieraudzīšu kādu cilvēku.

Kādus simt jardus no ceļa čurnēja pussagruvusi nēģeru baznīca. Durvis turējās vienā virā, un pa vaļā palikušo spraugu, augdama spēkā, brīvi plūda dziesmas meldija. Baznīcas priekšā bija atstātas izļodzītas ores un bēdīga izskata fordi, bet cilvēka neredzēja neviena.

—  Apskaties vēl labi, — Takehjū sacīja. Viņš pamirkšķināja ar acīm savam palīgam Tauni.

Tas ņirdzīgi nosmīnēja. — Jā, ser, — viņš teica, sapratis šerifa mājienu. — Liekas, tu vairs nekad neredzēsi šo baznīcu. Ak tu nabaga nēģerēn, kāds tev bēdu liktenis. Man tīri žēl tevis.

Bīčers nogūlās automobilī uz grīdas un aizgrieza seju prom. Baltie cilvēki ņirdzīgi uzsmaidīja viens otram. Takehjū sniedzās pēc degvīna pudeles. — Uz Eiverija Smolvuda veselību, — šerifs teica. Viņš nospļāvās pār automobiļa malu. Pilnvarotais Tauni ieķiķinājās.

Dedzinošais rudzītis skaļi guldzēja pa Takehjū rīkli lejup. Šerifs iztukšoja pudeli un ietrieca to grāvī. Viņš iebāza roku automobiļa sānsomā, izņēma vēl vienu pintu un grābājās pēc kabatas naža.

—   Jūs jau dzerat sīvo kā ūdeni, — pilnvarotais Tauni sajūsmināts sacīja.

Šerifs neatbildēja. Viņš atkal dzēra.

—  Debesu brīnumi! — Tauni iesaucās. — Kur jūs io visu salejat?

Takehjū ieņurdējās. Viņš nokoda zelējamās tabakas gabalu un, žokļus šmakstinādams, to pamatīgi apstrādāja. Tad šerifs sāka neganti lamāties. — Vai šis man piedāvāja kādu malku? Nē, kur nu! Staigā, krūtis izgāzis, ar bieziem kurpju papēžiem. «Es nekad pats nesmērēju rokas ar saviem melnajiem, mister Takehjū. Tādēļ jau es maksāju nodokļus, mister Takehjū. Es dzeru tikai ar džentlmeņiem, mister Takehjū!» nolādētais pundurgailēns!

Šerifs nicīgi nospļāvās pār automobiļa malu. Piepeši viņš nelabi iesmējās. — Tā govs! Ha! Ha! Tā govs! Ha! Ha! Ha! Viņš taisa gleznas, mister Tauni. Ir gan mākslinieks! Stāv savas mājas verandā un glezno govi… «Kā jums patīk, mister Takehjū?» — Šerifs kratījās ļaunos piedzēruša cilvēka smieklos. — Visvarenais dievs, tā govs izskatījās pēc tramvaja vagona, nu, uz mata, mister Tauni! Vēl tikai četrus riteņus apakšā un tas aizripos pa verandu.

Tauni nedroši smējās šerifam līdz. Pilnvarotais bija noraizējies par Bīčera klātieni. Tas varēja pastāstīt visu Smolvudam. Tauni meta šerifam ar acīm un rādīja ar īkšķi uz Bīčera pusi, bet Takehjū noraidoši atmeta ar roku un vēl norija kādus malkus viskija. Viņam reiba. Pudele jau bija pusē. «Traka lieta,» Tauni prātoja, «nu gan vecais ods ir piesūcies. Nekad neesmu redzējis viņu vienā reizē iztempjam tik daudz.»

—  Šie Smolvudi! — Takehjū pēkšņi izgrūda. — O, šie Smolvudi ar zilajām asinīm. «Mēs esam vecie dienvidnieki. Mēs esam aristokrati. Mūsos ir džentlmeņu asinis.» Un arī melno asinis, — viņš ņurdēdams piemetināja.

fauni noķiķināja.

—   Netīro darbu mēs nedarām, — Takehjū turpināja.

—  «O, nē! Mēs turam savas rokas tīras. Mēs esam salaistījušies ar franču smaržām. Nē, nedarām. Tādēļ jau mēs maksājam!»

—   Ei! — Tauni dūra ar īkšķi uz Bīčera pusi.

—  Esiet taču uzmanīgāks, — pilnvarotais čukstēja.

—    A! Viņš neteiks! Viņš neteiks! Tu taču ar Smolvudu \ cl mazāk esi draugos nekā es, vai ne, melno puis? Prolams! — Viņš uzsita ar sažņaugtas dūres kauliņiem Bīčeram pa muguru. — Protams, — šerifs atkārtoja.

Bīčers, paslēpis seju plaukstās, gulēja uz vēdera un tikko manīja Takehjū sitienu — bija tikai neskaidra sajūta, it kā tumsā būtu iesities sejā naktstaurenis. Bīčers neklausījās balto cilvēku sarunā. Karstā saule glāstīja viņa ķermeni, viņš bija iegrimis snaudā. Augums šķitās uzsūcam sauli, aizpildot tukšumu, ko viņš sajuta sevī. Domas bija atgriezušās pie pusdienlaika kokvilnas laukos, kad māte atnesa drusku zirņu un gabalu kukurūzas maizes un viņš uz brīdi pārtrauca darbu, lai iekostu, un sastingušo gaisu saviļņoja viegla vēsma. Balto cilvēku saruna Bīčeram likās tāla dūkoņa, un cauri to murkšķēšanai viņš klausījās jaukajā dziesmā, kas plūda no baznīcas, te pieņemdamās spēkā, te kļūdama klusāka, te izdzisdama pavisam, un ieaijāja viņu dziļā snaudā. Šī dziesma sildīja viņu kā smalku žagaru uguns, kas ziemā kurējās Bīčeru būdiņā, kā mātes dziļā, sirsnīgā gādība, kad viņam bija iespēris mūlis un viņš gulēja karsonī, un māte bija maigi spiedusi viņu pie krūtīm.

Bīčers juta, ka viņu rausta aiz pleca, un dzirdēja šerifu sakām: — Pagriezies, puis. Es gribu paskatīties uz tevi.

Bīčers pievērsa seju baltajiem cilvēkiem.

Takehjū ar sarkanām, asiņu pieplūdušām acīm pētīja zēnu.

—   Hē — tu izskaties diezgan glīts, melno puis, — šerifs teica. — Kādēļ tev ir niķi?

Bīčers neatbildēja.

Takehjū seja kļuva viltīga. Viņš saliecās uz priekšu. — Klausies, puis, — viņš noslēpumaini sacīja. — Smolvuds, šī čūska, man lika tevi ieslodzīt un sist — acs vai galva. Bet es tā nedarīšu, puis. Es esmu tavs draugs … Vai dzirdi?

Bīčers dzirdēja šerifu atkārtojam: «Es esmu tavs draugs, puis.» Un Bīčerā atkal iečukstējās dīvainā, svešādā balss: «Nav draugs; viņš nav draugs; baltais šerifs nav draugs.» Bīčers pacēla galvu. — Dzirdu, kungs, — viņš sacīja vienkāršā, ierastā pazemībā, — paldies, kungs.

—  Tikai bēdīgi, ka tev tāds nelabs skatiens, — šerifs sacīja. — Nēģerēnam, kam šāds skatiens, jauki neklājas.

—   Sem, vai nebrauksim no šejienes prom? — Tauni jautāja. — Karsti.

Takehjū kratīja Bīčeram ar kaulainu pirkstu. — Tev nelabs skatiens, puis.

—   Nav, kārtībniek, — Bīčers bikli teica.

—   Bet es saku, ir! Nerunā man pretī, Džordž.

—   Klausieties, Sem, — Tauni sacīja, — te jau svilina kā peklē. Brauksim taču.

—   Džordž, — Takehjū neatlaidās, — kādēļ tu iesiti baltajam cilvēkam?

Bīčers klusēja.

—   Ei! — Takehjū bikstīja Bīčeru ar kāju. — Atbildi, kad ar tevi runā!

Bīčers lēnām piecēlās sēdus. — Jūs jau zināt, kādēļ es iesitu viņam, kungs.

—   Tā, tā! — šerifs noskatīja Bīčeru no galvas līdz kājām un saniknojās arvien vairāk. — Tu smurguli… īsts Smolvuda melnais. Jā, ser! Smolvuda melno vienmēr var pazīt pēc bezkaunīgās runas.

Pilnvarotais Tauni paraustīja jostu un paliecās uz priekšu. — Kādēļ tu iekrāvi Edam Beilijam? Vai tā melnā skuķe piederēja tev?

—   Nevienam nepiederēja, — Bīčers drūmi atbildēja. — Viņa vēl bērns.

—   Nu, un kas par to? — Takehjū smējās. — Tu gribi, lai skuķes ļaujas? Beilijs negrib tādas. Viņam nepatīk, ka ļaujas!

Tauni noķiķināja mazu smiekliņu.

Piepeši Bīčers atgūlās un novērsa seju no baltajiem cilvēkiem. Takehjū smiekli aprima. Viņš lēnām noliecās, sagrāba Bīčeru aiz bikšturiem un uzvilka sēdus.

Nēģeru jauneklis un baltais cilvēks vērās viens otrā.

—   Bīčer, — Takehjū mīlīgi ierunājās. — Tu man nepatīc. Tu esi Smolvuda melnais. Tev ir niķi. Es domāju, ka būs tev kaut kas jāiemāca. Es iemācīšu tev līst uz vēdera, Bīčer.

Lēnā, kvēlā balss atkal iečukstējās Bīčerā, nevaldāmais vilnis pulsēja un auga, un kāpa viņa kaklā. «Man apnicis līst uz vēdera, baltais kungs,» viņš sacīja. «Es vairs neviena priekšā uz vēdera nelīdīšu.»

Takehjū blenza Bīčerā. Šerifa bargās ačeles spīdēja.

Bīčer, — viņš mīlīgi teica, — es izskološu tevi tā, ka tu zināsi, kāda ir pasaule, kurā tu dzīvo! Es iemācīšu tev dzīves gudrību. Visi lien uz vēdera, Bīčer. Es lienu mistera Smolvuda priekšā, pilnvarotais Tauni lien manā priekšā, un visi melnie lien balto cilvēku priekšā. Un tā jābūt.

Nēģeru jauneklis apslapināja ar mēli lūpas. — Es vairāk nelīdīšu, — viņš sacīja. — Man pietiek.

—   Pilnvarotais Tauni, — Takehjū rāmi teica, nenovērsdams acu no Bīčera sejas. — Sēdieties pie stūres un brauciet.

Tauni nosēdās priekšējā sēdeklī un iedarbināja motoru. Šerifs lēnām atlieca pirkstus, palaizdams Bīčeru vajā. Zēns noslīga uz grīdas. Takehjū iemeta vēl vienu malku un aiztaisīja pudeli. Viņš ar asinīm pieplūdušām acīm joprojām blenza Bīčerā.

Bīčers gulēja, 'palicis rokas zem galvas. Viņa seja bija novērsta no šerifa. Automobilis ar rāvienu devās uz priekšu.

Šerifs Takehjū atgāzās sēdeklī. No izdzertā viskija viņam griezās galva. Viņš zināja, ka iekampis par daudz, bet jutās lieliski. Viņš jutās kā septītajās debesīs. Tagad varētu tikties ar Smolvudu. Saņemt ar vienu roku to aiz spranda un maķenīt pažņaugt. Nudien, varena sajūta! Takehjū roka satvēra automobija malu. Smolvuds grib, lai melnais būtu paklausīgs, vai ne? Smolvuds ir kungs, vai ne? Grib, lai melnais kalps būtu paklausīgs, vai ne? Labs ir! Viņš, Takehjū, vēl nebūs nobraucis galā, kad šis nēģerēns rāpos uz visām četrām. Bučos grīdu kura katra baltā cilvēka priekšā. Tāds draņķīgs smurgulis! Ietiepīgs kā mūlis! Iedomājas nezin ko! Pietiekot līst? He! īsts Smolvuda melnais. Labi, viņš, Takehjū, Bīčeru izdresēs. Un nemaz nepieliks roku. Nepiedurs ne pirksta! Piepeši Takehjū ierēcās smieklos. Viņš nežēlīgi trieca roku pret popēto sēdekli. Mute plati atvērās un plānās lūpas sakrunkojās, atsegdamas lielos zirga zobus. — Herisen, — šerifs bjāva. — Herisen, lai velns tevi parauj, garām braucot, pieturi pie Šenija. Man jānopērk viena pudele!

—   Bet klausieties, jums taču kāda pudele vēl ir, vai ne? — Tauni atsaucās. — Pagaidiet, kamēr pārbrauksim mājās.

Takehjū smējās. — Pieturi pie Šenija. Lai velns tevi parauj, Herisen, — viņš sacīja.

—  Lai notiek! — pilnvarotais pielaidās un sirdīgi nolamājās sevī.

Šerifs atzvēlās sēdeklī. Viņš uzlūkoja nēģeru zēna nekustīgo ķermeni, un šerifa acis aiz patikas zalgoja. Viņš jutās brīnišķīgi. Gribējās tīri vai pielēkt kājās un bļaut pilnā rīklē. Tagad viņš gribētu parunāt ar Smolvudu.

Viņi piebrauca pie krustcelēm, kur atradās degvielas stacija un dažādu preču veikals. Takehjū izmeimuroja no automobiļa, zīmīgi pameta pilnvarotajam Tauni ar acīm un iegāja namā. Tauni sarauca uzacis: velns zina, kas tam sasodītajam dulburim aiz ādas. Pēc brīža Takehjū atgriezās. Viņš teciņus devās lejup pa kāpnēm, uztraukti sarunādamies ar Šeniju, veikala īpašnieku — tuklu, gadus četrdesmit vecu vīreli ar pliku pauri, strupu degunu un mērkaķa ģīmi.

—  Mīļo dieviņ, — Takehjū sauca, mirkšķinādams pilnvarotajam Tauni ar acīm, — mums jāšļūc pa diegu! Džordžam dzenas pakaļ linčotāji! — Bīčers strauji pietrūkās sēdus. Viņš blenza baltajos cilvēkos, un viņa acīs atspoguļojās pēkšņas, negantas bailes.

—  Jā, ser, — šenijs teica, — man nupat piezvanīja. Beilija draugi izbraukuši ķert melno, kas Edu piekāvis. Vai šis ir tas pats? — viņš vaicāja, rādīdams ar pirkstu uz Bīčeru. — Ak tu nabadziņš, es gan negribētu būt tavā ādā! — Šenijs aizšāva mutei priekšā roku, lai apspiestu smieklus. Tauni saprata, kas par lietu, un viņa ģīmis savilkās jautrā smīnā.

Bīčers ievilka elpu, dziļi un smagi. — Jūs ļausiet, lai viņi noķer mani, kungs?

—   Velna milti, nē, — Takehjū bramanīgi noteica. — Ja viņi mūs panāks, es tevi aizstāvēšu.

—  Paslēpiet viņu, — Šenijs sacīja. — Es kaut ko sadabūšu. — Viņš aizskrēja aiz veikala.

—  Vai tavs revolveris pielādēts? — Takehjū uztraukti jautāja pilnvarotajam Tauni. — Turi to uz sēdekļa! Turi pa ķērienam!

Tauni lielīgi paknikšķināja ar revolvera veltni. — Savu dzīvību nežēlošu, aizstāvot tevi, melno puis!

Šenijs atskrēja, vilkdams aiz sevis vecu mūļa segu.

Apsedziet viņu ar šito, — ias sacīja. — Drusku smird, bet toties viņš būs paslēpts.

Takehjū nogrūda Bīčeru uz grīdas un uzmeta viņam virsū segu. Baltie cilvēki raustījās klusos smieklos. Šerifs ielēca pakaļējā sēdeklī. — Tagad uzberiet ogles, mister Tauni, — viņš teatrāli pavēlēja.

—   Pieturiet pie Benija Vilkersena, — šenijs pamācīja. — Kad ķērāji brauks šeit garām, es piezvanīšu viņam.

—  Norunāts! — Automobilis rāvās uz priekšu, šenijs stāvēja ceļa vidū un smējās locīdamies. Tad viņš apvaldījās un ieskrēja veikalā, lai pa tālruni piezvanītu saviem draugiem.

Bīčers gulēja zem smirdošās mūļa segas un ar atvērtu muti izmisīgi cīnījās pēc elpas. Viņš bija sažņaudzis dūres. Automobilis zvalstījās, rēca, lēkāja, un viņa ceļi, elkoņi, gurni nežēlīgi sitās pret grīdu. Galva dega smeldzīgās sāpēs, ausīs bija neciešama dūkoņa, un viņa prāts mala vienu un to pašu — kā radiostacija, kas raida vienu signālu: «Ko viņi darīs? Ko viņi darīs? Ko viņi darīs?» Tad dziļi viņā atkal iečukstējās balss; tā salti, cieti, nesaudzīgi runāja: «Viņi tev nepalīdzēs. Baltais kungs tev nepalīdzēs. Atdos tevi ķērējiem. Beigas ir. Beigas, Džordž.» Bīčers klausījās šai balsī, un visa viņa būtne neprātīgi raudāja. «Bet viņi bēg!» zēns strīdējās šai balsij pretī. «Viņi negaida! Viņi neatdos mani!» Taču klusā balss, salti brīdinādama, atkal iečukstējās, un no jauna viņš to .atvairīja, izmisumā pievērsdamies savam cerības stariņam.

Turpat pie auss Bīčers izdzirda baltā cilvēka balsi, šerifs bija noliecies un pacēlis segu. Viņa balss bija mīlīga, bet seja viltīga, un, pievērsusies zēnam, tā saverkšķējās labpatikā. Bīčers tagad pārbaidīts, kā nākas. Melnais puika aiz bailēm vairs nezinās, cik vecs. Viņš, Takehjū, atvedīs atpakaļ tādu laukstrādnieku, kādu Smolvuds vēl nav redzējis. Atvedīs lēnu kā jēriņu, kas glaužas pie kājām! Un viņš, Takehjū, teiks: «Te viņš ir, mister Smolvud. Vai nav veikli nostrādāts? Jā, rīkojos taisni tā, kā jūs likāt, mister Smolvud.»

—  Nebaidies neko, puis, — Takehjū ierunājās līksmā balsī ar viltīgu pieskaņu. — Mēs aizstāvēsim tevi! Viņi tevi nenolinčos! Nē, ser! Viņi teikuši, ka nocirtīšot roku, ar kuru tu iesiti Edam Beilijam — nocirtīšot un sadedzināšot tavu acu priekšā, tā viņi sacījuši, — bet viņu griba jau nenotiks. Nē, ser! Es aizstāvēšu tevi, puis.

Takehjū uzmeta Bīčeram segu uz galvas. Šerifa virslūpa sakrunkojās klusos smieklos. Viņš izvilka degvīna pudeli un izdzēra visu, kas tur vēl bija palicis. Viņš aizmeta pudeli prom. Automobilis trakā ātrumā trauca garām laukiem.

Bīčers, nevarīgi šņukstēdams, gulēja uz grīdas. Viņš nezināja, ko lai domā. Neko jau arī nevarēja izdomāt. Neko nevarēja darīt. Kaut viņš varētu cīnīties! Kaut viņš varētu kur aizbēgt! Kaut viņš varētu ko darīt!… Viņš atkal izdzirda šerifa balsi. «Nebaidies, puis, tev nav jābaidās.»

—   Es nebaidos, — Bīčers izgrūda mežonīgu kliedzienu, — bet es nevaru gulēt šeit! Es vienkārši nevaru gaidīt šeit!

—  Protams, vari, tev tepat vien jāpaliek, — Takehjū sacīja. — Domā par ko citu, puis! Nedomā par Iinčošanu! Viņi tevi rokā nedabūs! Viņi teikuši, ka piesiešot tevi aiz automobiļa un vazāšot, kamēr tu izlaidīšot dzīvību, bet tas jau nenotiks, puis. Domā par ko citu! Domā par savu māmiņu. Viņa tevi mīl, vai ne? Viņa taču negribētu, lai ar tevi notiktu kas ļauns? Domā par kādu jauku, tumīgu melno skuķi, puis. Vai tev ir sieva?

—  Dieva dēļ, nerunājiet tā! — Bīčers kliedza. — Laidiet mani ārā! Ļaujiet man izlēkt! Ļaujiet man bēgt! — Viņš trūkās augšā no grīdas. — Es izmēģināšu pats savu laimi, baltais kungs! Ļaujiet man bēgt!

—  Tu esi prātu izkūkojis, puis, — Takehjū jautri teica. — Tad jau tevi noķers kā nabagu. — Viņš nogrūda zēnu atkal uz grīdas. Bīčers krita, drebēdams kā drudzī. Atkal šī balss viņā! Tā sita kā ar bungām: «Baltais cilvēks atdos tevi ķērējiem, Džordž — atdos ķērējiem, Džordž,» un viņš notrieca gar zemi šo balsi, mīdīja to kājām, ar visu savu dvēseli cenzdamies sev iegalvot, ka baltais cilvēks runā taisnību.

—  Mēs nepametīsim tevi nelaimē, — Takehjū mīlīgā balsī mierināja zēnu. — Domā tikai par kādu jauku melno meiteni. — Takehjū seja kļuva līksma. — Klausies,

Džordž, — viņš kliedza. — Viņi tevi nenolinčos. Viņi tevi nedurstīs ar nažiem. Arī tevi pašu es neļaušu viņiem sadedzināt, Džordž. O, nē! Ha! Protams, nē, Džordž! Ha! Ha! Ha! Paliec tikai tepat, Džordž.

Un tad Bīčers saprata. Tagad viņš zināja. Viņu neaizstāvēs. Viņu atdos gūstītājiem. Ak dievs! Žēlīgais dievs! Viss zēna ķermenis noraustījās bezgalīgu šausmu kliedzienā. Tas izdūrās cauri sirdij, plaušām un vēderam: «Ak dievs! Žēlīgais dievs!…» Un tad šī sajūta norima. Vienā mirklī viņš bija izdzēris pilnu jo pilnu kausu vēl visā savā mūžā neizjustu šausmu un baiļu, un tad baiļu vairs nebija. Tās bija izzudušas. Viņš bija brīvs no tām. Bet to vietā palika kaut kas cits. Viņš juta sevī to uzliesmojam, kaistam un augam, — tas bija naids, balti kvēlojošs naids — un nicināšana — un pāri visam lepnums — neizsakāma pašcieņa un lepnums kā zīdautā ietina viņa dvēseli. Viņš zināja, ka tagad jāmirst, bet nebaidījās. Viņš bija pateicis Smolvudam visu, kas sakāms, iesitis Beilijam, un tagad lai viņš, Bīčers, vēl baidītos! Jā, mīļais dievs, bija pateikts viss, kas uz sirds! Viens melnais cilvēks atklāti pateicis, kas uz sirds! Nekādu baiļu vairs!

Šerifs Takehjū, izlikdamies nobijies, skaļi iebrēcās:

—   Piespied, Harij, aiz mums ir automobiļi! — Pilnvarotais Tauni iegaudojās un trieca automobili uz priekšu. Viņi drāzās pa ceļu ar ātrumu septiņdesmit jūdzes stundā.

—   Mīļā pasaulīt, seši automobiļi aiz mums! — Takehjū iekliedzās. — Un kas vīru tanīs — un viņiem visiem šaujamie! Dzenas mums pakaļ.

—  Vai tuvojas? — Tauni smiedamies atkliedza.

—   Grūti pateikt… Nē, mēs sitam viņus pušu! Viņi mūs nenoķers! — Takehjū kliedza liekuļotā uzvaras priekā. — Nebāz galvu ārā, Džordž, mēs izglābsim tevi — ē! — šerifs dziļi ievilka elpu. — Mēs esam lamatās. — Viņš rādīja uz tukšo ceļu priekšā. — Vēl seši automobiļi mums priekšā! Nu mēs esam viņu nagos, Harij. Nabaga Džordžs mums būs jāatdod viņiem. Tie nolinčos nabaga Džordžu. Brauc lēnāk, Harij! Viņi aizsprosto ceļu!

Tauni samazināja degvielas padevi. Auto sāka zaudēt ātrumu.

Džordžu Bīčeru satvēra lepnuma un pašcieņas vilnis un pacēla savos augstumos. Viņa sirdī, spītīgi rūkdams, trakoja ugunsgrēks. Viņu vis nepakārs! Viņam cilpu neuzmetis! Nekad, nekad, viņam nekad!

Ar vienu pašu strauju kustību Bīčers uzlēca kājās — un nikni un lepni metās pār automobiļa malu.

VII

Eiverijs Smolvuds, nolicis tālruņa klausuli, palika stāvam kā pārakmeņojies. Šausmās viņam kļuva nelabi. Drausmīga lieta. Vienkārši negribējās ticēt. Un viņš zināmā mērā jutās vainīgs. It kā viņš būtu atbildīgs par šī zēna nāvi. Bet Smolvuds zināja, ka nav atbildīgs.

Kas gan bija pamudinājis zēnu spert šādu soli? Neprātīga iedoma bēgt, vairāk nekas. Bet cik tā muļķīga, ak dievs, cik muļķīga! Vai varēja paredzēt to, kas tagad noticis? To neviens iepriekš nevarēja zināt. Un viņam, Smolvudam, taču vajadzēja ko darīt, lai zēnu mācītu.

— Velns!… — Smolvuds skaļi nosodījās. Viņš apsēdās un satvēra ar abām rokām galvu. Kāda nežēlīga dzīve!

Smolvuds piecēlās. Viņš piegāja pie bufetes un ielēja sev dzērienu. Smolvuds zināja, kas tagad notiks ar viņu: sāksies atkal grūtsirdības periods. Un viņš nespēs gleznot līdz nedēļas vidum, pat vēl ilgāk. Cik to visu grūti panest. Cilvēkam jābūt ar cietu sirdi, lai skatītu dzīvi tādu, kāda tā ir.

Smolvuds piecēlās un izgāja verandā. Viņš nezināja, ko iesākt. Sen viņš nebija juties tik nomākts. Vienkārši briesmīgi… Smolvuds sāka mazgāt otas.

Pecpusdiena džungļos

Trīspadsmit gadus vecais Čarlzs Fellens pašūpoja plaukstā rokas granātu un gaidīja, kad mainīsies gaismas signāli ielu krustojumā. Līdzko Astotās avēnijas autobuss sāka kustēties, viņš pieplaka aizsegā aiz sniega kaudzes.

Kad autobuss atradās no viņa divdesmit jardu, viņš augsti uzlidināja nāvīgo metamo. Tas sprāga taisni uz autobusa jumta. Carlijs apmierināts pasmaidīja un pagrāba sniegu vēl vienai granātai.

īsinādams laiku, viņš aizklimstēja pa Hudzona ielu — šis mazais, stiegrainais zēns ar pabālu seju un cieši sakniebtām lūpām. Perija ielas stūrī Carlijs atrada aploksni ar vienu miljonu divsimt trīsdesmit četriem dolāriem. Viņš nometa granātu un, pārgājis pāri avēnijai, apstājās pie lombarda. Kā jau parasti svētdienā, durvīm bija priekšā tērauda režģis, bet Carlijs pateica burvju vārdus un tika iekšā. Viņš paņēma kabatas lukturīti, vienu pāri slidu, skautu nazi, binokli, gleznu, kurā attēlota dievmāte ar bērnu, un naujumu citu lietu. Par visām šīm mantām viņš atstāja simttūkstoš dolāru banknoti.

Nonācis līdz Divpadsmitajai ielai, viņš atkal šķērsoja avēniju. Viņš aizslāja pa Grīnvičas kvartālu un iegāja kāda kinoteātra priekštelpā apskatīt attēlus. Carlijs izlēma, ka Anita Luize skaistāka nekā uzpūtīgā Norma Šīrere. Viņš noskūpstīja Anitu Luizi. Viņi abi sēdēja pie Anitas peldbaseina, kura ierīkošana bija izmaksājusi miljonu dolāru, un viņš vēlreiz noskūpstīja aktrisi. Tā patlaban gribēja teikt: «Cik jūs esat iznesīgs!» — kad pienāca biļešu kontroliere un sacīja: «Nu, zeņķi, taisies, ka tiec!» Viņš aizmanījās prom.

Vienpadsmitās ielas un Septītās avēnijas stūrī viņš apstājās pie kādas konditorejas skatloga. Citu pēc citas viņš nolocīja šokolādes kūku, «napoleonu», biskvītkūku ar olu krēmu un divas persiku kūkas ar putu krējumu — par divdesmit pieciem centiem gabalā. Viņš jau grasījās nopirkt visu konditoreju, kad iznāca kāda lēdija un sacīja, lai taču reiz beidzot spiesties pie loga un lasoties prom.

Garlaicības mākts, viņš pa Septīto avēniju sāka iet uz māju pusi. Starp Komerciju un Mortenu Carlijs iegāja saldumu veikalā, kur viņš vienu otru reizi iepirkās. Resna sieviete — veikala īpašniece — elsdama pūzdama pienāca pie letes.

—   Cik maksā šīs karameles! — Carlijs jautāja.

—   Par peniju divas.

—   Un šitās?

—   Par peniju četras.

—   Un tās — ar kātiņiem?

—   Peniju gabalā. Kuras tu gribi?

—   Aizšaušu uz mājām pēc naudas. Būšu atpakaļ pēc astoņām minūtēm.

Viņš atkal pārgāja pāri ielai un aizsliepa uz Haustenas pusi, vēlēdamies, kaut varētu nopirkt kādu konfekti. Viņš prata pusstundu noturēt mutē vienu karameli. Tā jāiespiež zem mēles un jāsūkā. Bija vajadzīgs gribas spēks, lai karameli nesagremotu uzreiz, toties saldā garša ilgāk palika mutē. Un, tā sūkājot, nesāpēja zobi. Viņš novilka piemirkušos kulaiņus un uzpūta uz rokām dvašu. Viņš vēlējās, kaut nebūtu svētdiena. Svētdienās visa apkārtne līdzinājās kapsētai, jo fabrikas nestrādāja.

Tuvojās autobuss, kurš gāja dienvidu virzienā. Veco Šīhiju pāris, kas dzīvoja tai pašā mājā, kur Carlijs, pārskrēja pāri Verika ielai, lai tiktu šinī autobusā. Tas apstājās. Vecīši steidzās, un misteram Šīhijam, velkot roku no kabatas, izkrita uz ietves piecdesmit centu gabals. Viņš neprātīgi tvēra pēc tā, bet naudas gabals aizripoja līdz režģim, kas sedz metropolitēna ventilatoru, un iekrita bedrē. Kaut ko murminādams, vecītis trausās autobusā. Viņš pieturēja ar roku durvis un uzsauca Carlijam, kurš bija pieskrējis pie ventilatora režģa: — Ja tu, Carlij, dabūsi šo naudu rokā, es tev došu desmit centus!

—   Protams, dabūšu, — Carlijs teica.

Autobuss sāka kustēties, un Carlijs metās prom. Lai l/makšķerētu naudas gabalu, viņam vajadzīga zelējamā gumija un aukla. Piecdesmit centu! Viņš bija izvilcis no ventilatoru bedrēm penijus, vienreiz pat desmit centu, bet šī nu ir pirmā reize, kad viņam izdevība iegūt tik daudz naudas. Cik vienkārša lieta — vēlāk pateikt vecajam Šīlūjam, ka naudas gabalu nevarēja atrast!

Carlijs aizjoza līdz savām mājām Dauningstrītā.

Tik lielā uztraukumā viņš aizmirsa, ka viens dēlis kāpņu otrajā posmā ielūzis. Labā kāja iestrēga kāpnēs, tā ka viņš klupa uz priekšu, briesmīgi sasizdams stilbu. Asarām acīs viņš uzkliboja augšup pa atlikušajiem trim posmiem.

Māte sēdēja pie loga un lāpīja.

—   Māt, lūdzu, vai tu man dosi trīs penijus? — viņš vaicāja. Šo jautājumu viņš izrunāja kā pavēli. Viņš jau sen zināja, ka māte allaž piekāpjas, ja tai stingri noprasa.

—   Kuš, dieva dēļ! — viņa sacīja. — Tēvs guļ. Nu, un kādēļ tu nāc istabā ar slapjām galošām un pielāčo grīdu?

—   Tūliņ atkal iešu prom. Iedod tikai trīs penijus, māt.

—   Nevaru dot. Vienu peniju bonbongām es tev iedevu otrdien.

—   Māt, man tie vajadzīgi. Klausies, metro ventilatorā iekritis desmit centu gabals. Es to varētu izvilkt, ja man būtu zelējamā gumija.

—  Lūk, kas par lietu! Un tu gribēji to noslēpt no manis, vai ne? — Viņa klusi iesmējās. — Trīs penijus nedošu, bet tikai vienu, un tas pats tev būs jāatdod man atpakaļ.

—   Ar vienu nepietiek. Man vajadzīgi trīs. Ar vienu es neko nevaru iesākt. Par vienu peniju es nevaru nopirkt tik daudz zelējamās gumijas, cik man vajag. Vai tad tu nesaproti, māt?

Misis Fellena izgāja virtuvē un atgriezās ar sīknaudas maciņu. — Man ir tikai divi peniji, — viņa sacīja. — Un vēl viens desmit centu gabals, kas man atlikts baznīcai.

—    Nu, dod man šo desmit centu gabalu. Es … — viņš nošķavājās. — Es to izmainīšu. Tu dabūsi to atpakaļ. Vīrs un vārds!

—   Nē, šo naudu es nevaru likt uz spēli. — Viņa deva Carlijam divus penijus. Viņš tos īgni saņēma. Tagad viņa uzdevums būs grūtāks, bet viņš zināja, ka māte ir cieta kā krams, ja prasa naudu, ko viņa nodomājusi baznīcai.

—   Un es gaidīšu, ka tu man šos divus penijus atdosi, — viņa sacīja.

—  Labi, labi. — Viņš jau rosījās virtuvē, meklēdams auklu.

—   Ak vai, — māte ierunājās ciešanu pilnā, gaudulīgā balsī, ko viņš tik labi pazina, — ja tu agrāk man vai tēvam būtu prasījis vienu peniju, mēs tev dotu piecus centus. Būtu prasījis piecus centus, dabūtu desmit!

Carlijs atrada rupjas auklas kamolu, nogrieza desmit pēdu garu gabalu un to veicīgi iebāza kabatā.

—   Bet tagad tavs nabaga tēvs ir kroplis, — māte turpināja. — Citiem kājas veselas, viņam — tizlas, citi strādā dienā, viņš — naktī, un vēl pateicīgs par to mazumiņu, ko nopelna.

—   Labi, māt, es eju, — Carlijs teica. Nenogaidījis atbildi, viņš izmetās ārā un aizcirta durvis. — Ar mātēm ir gan krusts un bēdas un ar tēviem — tīrais negals! — viņš prātoja. — Gaidi vien, kad vecais atteiksies no glāzes alus, lai nopirktu savam bērnam šokolādes tāfelīti!

Carlijs aizskrēja aiz namu bloka stūra un iedrāzās saldumu veikalā Karmainstrītā. Viņš nopirka divas paciņas zelējamās gumijas un sabēra abu paciņu saturu mutē. Gumijai jābūt mitrai un valkanai, citādi naudas gabals nepielips pie tās. Carlijs mudīgi pārgāja pāri Verika ielai, cītīgi gremodams gumiju. Lai nesāpētu zobi, viņš košļāja to ar labo mutes pusi. Pie autobusa pieturvietas zīmes viņš nogūlās garšļaukus uz apledojušā režģa. Betonēto bedres dibenu klāja gruži un sniegs, un šur tur spogoja ūdens. Viņš sāka vērīgi skatīties pēc naudas gabala, collu pa collai pārvilkdamies pa režģi. Sirds satraukti dauzījās, un konditorejas skatlogs ne mirkli neizgāja no prāta.

Desmit minūtes pagāja bez panākumiem, un viņš pārtrauca meklēšanu, lai uzpūstu uz rokām dvašu. Pēc tam viņš atkal sāka skatīties. Tad Carlijs ieraudzīja naudas gabalu. Tas daļēji gulēja ūdenī. Grūti trāpāms mērķis. Ar stingu, tikko manāmu smaidu viņš vienā auklas galā aizmeta vairākkārtīgu mezglu un aplipināja to ar zelējamo gumiju, izveidodams krietnu, plakanu pamatni. Lai aukla neizslīdētu, viņš tās otru galu sasēja cilpā, ko uzmeta uz plaukstas locītavas. Tad viņš iebāza gumijas piciņu mutē, vēl pēdējo reizi saslapināja un uzmanīgi laida bedrē.

Nogrimis savā darbā, Carlijs nemanīja, ka viņam aiz muguras pienācis gadus četrdesmit piecus vecs, nabadzīgi ģērbies maza auguma vīrietis ar izdilušu seju, kas vējā bija piesarkusi, taču šim sārtumam vīdēja cauri tās slimīgi pelēkā pamatkrāsa.

Carlijs neredzēja šo cilvēku, bet dzirdēja tā elpu; tas tusnīja, it kā mocīdamies ar smagu nešļavu. Zēns uz mirkli pacēla acis un atkal ķērās pie darba. Viņš sasprindzinājās, lai veiktu šī darba visgrūtāko posmu. Aukla nenostiepās taisni — pārāk viegla bija šī gumijas piciņa; tā jāmet ar zināmu spēku, lai naudas gabals pieliptu pie tās. Varbūt vajadzēs mēģināt simt reižu, kamēr izdosies trāpīt.

Brīdi svešais noraudzījās klusēdams. Tad viņš nometās uz ceļiem blakus Carlijam, izsaukdamies aizsmakušā balsī: — Piecdesmit centu, ē? — Vīrietis paglūnēja lejup uz auklu, kas šūpojās pār naudas gabalu. — Grūti ar šādu paņēmienu, vai ne? — viņš vēlīgi jautāja.

Carlijs neatbildēja.

Svešais glūnēja lejup, lai novērotu vēl vienu zēna mēģinājumu. — Nu jā, tādā aukstumā jau gumija uzreiz sacietē, — viņš paskaidroja. — Man liekas, tev nekas neiznāks, puisīt. Un metas tumsa. Te vajadzīgi pirmšķirīgi darba rīki. Ar šādu paņēmienu tu nekad neizvilksi.

Nepaceldams acis, Carlijs atcirta: — Kas tev ko prasa?

Vīrietis piecēlās kājās. Viņš pameta visapkārt ātru skatienu. Neredzēja neviena cilvēka. Viņš dažus soļus atkāpās un atpogāja mēteli. Pie tā iedrēbes bija ar siksniņām piestiprinātas četras apdrāztas nūjas, katra pēdas trīs gara, ar gumijas uzmavu vienā galā, tā ka visus četrus gabalus varēja sastiprināt kopā. Ar ierastām kustībām viņš tos savienoja. Pēdējā posma galā bija mazs gumijas piesūceknis. Viņš panāca uz priekšu, veikli izbāza kārts galu cauri režģim un, nometies ceļos, laida maiksti bedrē. — Es tev parādīšu, kā strādā sava amata pratējs, — viņš jautri sacīja. Viņš izvairījās skatīties zēnam sejā. — Šis ir viens paņēmiens. Vēl cits — lietojot ziedi. Ar ziedi var izvilkt pat rokassprādzi. Bet, ja uziet sīknaudas gabalu, gumijas piesūceknis ir …

—   Ko tu tur muldi? — Carlijs nikni iesaucās. — Ko tu parādīsi?

—   Es tev parādīšu, kā strādā sava amata pratējs, puisīt.

—   Prom no šejienes! — Carlijs ar kreiso roku sirdīgi rāva svešo aiz piedurknes. — Prom!

Tas atvairījās, iesmiedamies aizsmakušā, ledainā balsī. — Vai tev nav vienalga, kas dabū šo naudu? Tu to nedabūsi, — viņš teica. — Kādēļ lai es to atstāju kādam citam?

—   Velns parāvis, es nedabūšot šo naudu! — Carlijs kliedza. — Tā ir mana. Liec to mierā! Esiet tik labs, mister.

—   Es tev došu piecus centus, — svešais sacīja.

Carlijs apņēmīgi uzvilka auklu augšā un sabāza to

kabatā. Piecēlies kājās, viņš aizgāja svešajam aiz muguras un nežēlīgi iespēra tam pa krustiem. Tas sāpēs iekliedzās. Vienā mirklī Carlijs atsprāga pēdas desmit atpakaļ.

—  Tāds neģēlis! — vīrietis iestenējās, saķerdams muguru.

—   Es tev, knauķi, nolauzīšu sprandu. Mana kārts gandrīz vai ieslīdēja bedrē. — Kā sastinguši, nezinādami, ko darīt, viņi brīdi nikni vērās viens otrā. Trīsdesmit gadu bija starp viņiem, taču savā ziņā viņi izskatījās brīnum līdzīgi. Ja ņem vērā viņu vecumu, abi bija pārāk maza auguma; abiem izvaikstītas, raupjas sejas.

Uzmanīgi vērodams Carliju, svešais atkal nolaidās uz ceļiem. Viņš slidināja kārti bedrē, bet turēja galvu paceltu. Carlijs stāvēja neziņā. Tad viņš pieskrēja pie sniega kaudzes ietves malā. Vīrietis pavirzījās tā, lai paturētu zēnu acīs. — Nāc tikai man klāt! Nolauzīšu tev sprandu! — svešais teica. — Joki nebūs. Laidies! Pat tos piecus centus vairs nedošu, tā esmu noskaities!

Carlijs paķēra no sniega kaudzes ledus gabalu. Viņš meta to, cik jaudas. Par pēdas platumu tas aizlidoja garām mērķim, taču svešais izbijās un uzlēca kājās, izraudams kārti no bedres. Carlijs atkāpās aiz sniega kaudzes.

trīcēdams, ar acīm urbdamies savā ienaidniekā, viņš grābājās zem apledojušās sniega garozas.

—   Tu laikam gribi dabūt pa ādu, vai ne? — vīrietis sirdīgi sacīja. Viņš pameta acis uz kluso, krēslaino avēniju. — Vai tu domā, ka man tas patīk? — Viņš piepeši Jautāja. — Vai domā, man patīk plūkties ar tādu kverpli kā tevi piecdesmit centu dēļ?

Sniega pika trāpīja viņu celī — vietā, ko neaizsargāja apdilušais mētelis. Viņš pakratīja dūri un iesaucās dusmās: — Ja jau tev, kverpli, āda niez … — viņš aprāvās, cīnīdamies pēc elpas. Tad viņš nosvieda savu kārti un mēļās uz priekšu. Carlijs aizlaidās kā bulta. Sniega pika, lurpat vai tīrs ledus, trāpīja svešajam taisni pierē. Tas saķēra galvu, iešņukstēdamies niknumā un sāpēs.

—   Nu, vai dabūji, suns tāds? — zēns kliedza.

Vīrietis dzinās Čarlijam pakaļ, bet tas bija veiklāks

un turējās tā, lai starp abiem vienmēr būtu sniega kaudze. Pēc brīža svešais apstājās, atplētis muti un piespiedis roku pie krūtīm, kas augsti cilājās. Neteicis ne vārda, viņš atkal piegāja pie režģa, nometās četrrāpus un laida kārti bedrē.

Satracinātais zēns mainīja uzbrukuma taktiku. Viņš pienāca pie svešā no mugurpuses un, garām skriedams, uzmeta tam virsū izčākstējuša ledus gabalu. Tas ķēra svešo pakausī. Viņš nodrebēja, bet neapgriezās apkārt. Viņš cēla ārā savu kārti, lai to nolaistu lejup pa citu režģa caurumu. Carlijs atkal devās triecienā, šoreiz apņēmies laist darbā kājas. Svešais lamādamies pietrūkās, lai stātos zēnam pretī, satvēra viņa roku un, kaut gan Carlijs bailēs mēģināja izlocīties, pievilka viņu klāt. Vīrietis bija sagrābis abas zēna rokas. Kārts gulēja starp viņiem uz režģa.

—   Man vajadzētu tev nolauzt sprandu! — svešais kliedza, purinādams zēnu. — Man vajadzētu nolauzt tavu žurkulēna sprandu! Bet es tā nedarīšu, saproti? Tu vēl esi mazs. Bet klausies …

Ar asu rāvienu Carlijs atbrīvojās, uzmīdams vīrietim uz kājas. Zēns aizskrēja aiz sniega kaudzes, kur viņš bija drošībā. Truli blenzdams viņā, svešais stāvēja ar sāpēs izvaibstītu seju. — Ak dievs, — vīrietis sacīja, — tādu nešpetnu knisli! Vai es tev iesitu? Es taču tev nenodarīju nekā ļauna, kaut gan varēju. Es tev gribēju pateikt savu priekšlikumu.

Sniega pika trāpīja viņu krūtīs. — Labi, — viņš teica. — Es nevaru dabūt šo naudu, ja tu man neļauj. Arī tu nevari to dabūt, ja es tev neļauju. Mēs abi to zaudēsim. Metas tumsa. Es došu tev pusi. Es atdošu tev divdesmit piecus centus.

—   Nē! — Carlijs kliedza. — šī nauda ir mana! — Viss viņa ķermenis drebēja.

—   Vai tu neapjēdz, ka bez īstiem darba rīkiem nevari to dabūt! — svešais teica lūdzēja balsī. — Šādā aukstumā tava gumija nekur neder.

—   Nauda ir mana!

—   Sūro dieniņ, tu uzgāji to, nav vārdam vietas, — svešais sacīja. — Bet man ir piesūceknis. Es naudu izvilkšu un mēs to sadalīsim.

—   Nē.

—   Žēlīgais dievs, kaut kas taču man no tās jādabū! — svešais kliedza kauna un rūgtuma pilnā balsī. — Šī ir mana nodarbošanās, mazais. Tas ir viss, ko es daru. Vai tu nesaproti? Esmu staigājis cauru dienu. Nekā neesmu atradis. Tev taču man jādod kaut kas no šīs naudas. Jādod!

—   Nē.

Vīrietis noplātīja rokas. —« Ai bērns, bērns! — viņš izmisis izsaucās. — Ja tu būtu desmit gadus vecāks, tu saprastu. Vai tu domā, man patīk šī nodarbošanās? Ja tu būtu desmit gadus vecāks, es varētu parunāt ar tevi. Tu saprastu.

Carlijs saknieba lūpas. Bālā seja, kas aiz aukstuma bija kļuvusi plankumaina, pauda niknumu. — Ja es būtu desmit gadus vecāks, es tev iekrautu pa ģīmi, — viņš noteica.

Cilvēks vārgi pieliecās un pacēla savu kārti. Klibodams, piespiedis roku pie krustiem, viņš gāja prom. Viņš raudāja.

Carlijs stāvēja, trīcēdams uzvaras priekā; viņa seja šķitās pārakmeņojusies.

Bija jau tumsa.

Cilvēks uz ceļa

Ap pulksten četriem dienā es pārbraucu pāri tiltam pie Golijas — Rietumvirdžīnijas pilsētiņas — un krasi iegriezos tuneli zem dzelzceļa. Pa šo ceļu jau vienreiz biju braucis un to pazinu, tādēļ, tuvojoties tunelim, samazināju ātrumu līdz kādām desmit jūdzēm stundā. Un tomēr tik tikko nesabraucu cilvēku. Pastāstīšu kā viss notika.

Cauru dienu lija, un ielāpiem noklātais Mekedema [3] ceļš bija izmircis un kļuvis slidens kā ledus. Un vēl šī tumsa — debesis bija melnas, un nepārtraukti šalca lietus, tā ka man nācās iedegt ugunis. Kad iebraucu tunelī, tā otrā galā strauji iegriezās liels krēmkrāsas smagais auto. Iegriezās tik krasi, ka tā prožektorus nevarēju laikus pamanīt. Tunelis bija īss un šaurs, tanī tikko varēja izmainīties divas automašīnas, un nedabūju ne atjēgties, kad smagais automobilis atradās man pretī un tā lielie priekšējie riteņi manā ceļa pusē.

Laidu darbā bremzes. Kaut gan ātrums bija tikai desmit jūdzes stundā, tomēr mana mašīna vēl slīdēja: vispirms pretī smagajam automobilim, vēlāk — kad sagriezu stūri — uz sienas pusi; tikai tad tā apstājās. Smagais auto pašāvās sānis, nobrāza manas mašīnas dubļu aizsargu un par kādu collas platumu aizlaida man garām.

Pavīdēja jaunā šofera sasprindzinātā seja ar zelējamās tabakas kumšķi aiz vaiga un ceļam pievērstu skatienu. «Kaut tu aizrītos ar šo tabakas vīšķi!» es tobrīd nodomāju.

Iedarbināju motoru un ieslēdzu pirmo ātrumu. Tai brīdī ieraudzīju, ka mana automobiļa priekšā apmēram pēdu no labā riteņa, stāv kāds cilvēks. Man pārskrēja tirpas pār kauliem. «Ka tevi nelabais,» es nodomāju.

Sākumā domāju, ka šis cilvēks būs ienācis tunelī pēc tam kad es savu automobili jau biju nobremzējis. Agrāk viņš tur nekādi nevarēja būt. Tad ievēroju, ka viņš stāv ar sāniem pret mani; roka bija pacelta, tātad viņš lūdza, lai paved. Ja šis cilvēks tikai nupat būtu ienācis tunelī, viņš stāvētu ar seju pret mani, nevis sāniski, pievērsis skatienu pretējai sienai. Acīm redzot es biju gandrīz sabraucis viņu, un acīm redzot viņš to nemaz nezināja. Viņš pat nezināja, ka es te esmu.

Man kļuva tīri nelabi. Šķita, ka redzu guļam zem riteņa sakropļotu ķermeni un es stāvu klāt, zinādams, ka šo cilvēku sabraucis mans automobilis.

— Ei! — es uzsaucu. Cilvēks neatbildēja. Saucu stiprāk. Viņš pat nepagrieza galvu. Viņš stāvēja kā sasalis, pacēlis roku ar izstieptu īkšķi. Es sabijos. Gluži kā Bīrsa* stāstā — tumsā pie lauku ceļa piepeši parādās spoks un nostājas savā vientulīgajā postenī.

Mana taure ir laba, skaļa un griezīga, un es zināju, ka tunelī tā skanēs otrtik stipri. Piešāvu roku pie melnās podziņas un spiedu, cik jaudas. «Ja tu neesi spoks, bet dzīvs cilvēks, tad tev jāsalecas,» es nodomāju.

Nu, spoks tas nebija, tomēr viņš nesalēcās. Arī kurls tas nebija. Viņš ļoti labi dzirdēja tauri.

Viņš likās cieti aizmidzis. Šķita, ka taure atmodina šo cilvēku tikai pamazītiņām, it kā viņa apziņa slēptos pašos viņa būtnes dziļumos. Viņš lēnām pagrieza galvu un uzlūkoja mani. Viņš bija liela auguma, gadus trīsdesmit piecus vecs, ar rupjiem vaibstiem, lielu, gaļīgu degunu un platu muti. Parasta seja. Tā neko daudz neizteica. Tā nebija ne laipna, nedz ļauna, ne gudra, nedz \liilba. Liela auguma vīrietim vienkārši piederējās šāda '.«•ja. Notecējusi lietus lāsēm, tā manī vērās ar aizmiglotam acīm. Ja vien nebūtu šī miglainā skatiena, varētu leikt, ka cilvēki ar šādām sejām nolaižas šahtās pulksten .••šos no rīta vai arī, beiguši savu smago darbu, iznāk no tēraudfabrikām un metāllietuvēm. Nevarēju saprast, ko nozīmē šī migliņa viņa acīs. Tas nebija piedzērušā stiklainais skatiens, tās nebija arī mežonīgās, izvalbītās acis, ko reiz redzēju kādai sievietei ārprāta lēkmē. Atcerējos tikai vienu cilvēku ar šādu miglainu skatienu — kādu paziņu, kas nomira ar vēzi. Dzīves pēdējās dienās viņa acis pārklāja tāda pati blāva migliņa un skatiens kļuva nevērīgs un izklaidīgs, it kā aiz ārējās trulās plēvītes slepeni risinātos pagātnes notikumi, kas aizņēma viņa prātu. Taisni tāds skatiens bija ari šim cilvēkam uz ceļa.

Kad beidzot šis cilvēks izdzirda manu tauri, viņš lēnā garā pienāca pie automobiļa durvīm labajā pusē. Es vismaz domāju, ka viņš būs pārsteigts, ieraudzījis tādā bīstamā tuvumā automobili. Taču viņā nemanīja nekāda satraukuma. Viņš nāca lēni, nesteigdamies, it kā būtu jau gaidījis mani, un, pieliecis galvu, ieskatījās kabīnē. — Vai nevar paķert mani līdzi, draugs? — viņš jautāja.

Es redzēju viņa lielos, apdrupušos zirga zobus, ko tabakas sula bija nokrāsojusi brūnus. Balss bija augsta un vēlās caur degunu, izruna neskaidra, gari stiepta, kādu dzird galējos dienvidu štatos. Liekas, Rietumvirdžīnijā gan atradīsies maz pilsētnieku, kas tā runā. Nospriedu, ka viņš būs uzaudzis kalnos.

Skatījos uz viņa lietū piemirkušo apģērbu — vecu žokejcepuri, jaunu zilu darba kreklu un tumšām biksēm. Apģērbs man nevēstīja neko daudz.

Droši vien biju nogrimis domās par viņu jau labu brīdi, jo viņš no jauna uzrunāja mani. — Man jātiek Vestenā, — viņš sacīja. — Vai jūs brauc uz to pusi?

Šai mirklī ieskatījos viņam acīs. Migliņa bija nozudusi, un tās bija gluži parastas acis — brūnas un valgas.

Nezināju, ko lai atbildu. Nemaz negribējās viņu vest — šis atgadījums bija sabojājis manu garastāvokli, un es gribēju tikt prom no šī tuneļa un arī no šī cilvēka. Bet viņš mani uzlūkoja ar pacietīgu, gandrīz pazemīgu skatienu. Lietus lāses bija izsl iedējušas viņa seju, un viņš stāvēja, lūgdams, lai paņem viņu mašīnā, vientiesīgā sasprindzinātībā gaidot atbildi. Man bija neērti noraidīt viņu. Turklāt — biju ziņkārīgs. — Kāpiet iekšā, — es teicu.

Viņš apsēdās man blakus, nolikdams sev uz ceļiem ietinamā papīrā ievīstītu sainīti. Mēs izbraucām no tuneļa.

No Golijas līdz Vestenai būs kādas simt jūdzes, un jābrauc pa grūtu kalnainu ceļu — piecas jūdzes kalnup, piecas nokalnis, un pēc tam atkal kalns. Ceļš lokās kā čūska, un lielāko tiesu tā vienā pusē robainas klintis, otrā — krauja, kas izbeidzas krietnas tūkstoš pēdas zemāk. Nācās braukt ļoti lēni, jo lija un pa ceļu mētājās akmeņi, kas novēlušies no atkalnēm. Brauciens ilga stundas četras, un visā šai laikā mans ceļa biedrs bija gaužām mazrunīgs.

Vairākkārt mēģināju uzsākt sarunu. Nevarētu teikt, ka viņš negribēja runāt, viņš vienkārši neklausījās manī — atbildējis uz kādu jautājumu, viņš tūliņ ierāvās savas būtnes slepenos dziļumos. Viņš sēdēja kā cilvēks, ko notrulinājis morfijs. Mana runa, vecās mašīnas grabēšana un lietus, kas gāza bez mitas, viņam bija tikai tāla dūkoņa — ārējā pasaule, kas neko nenozīmēja un tā īsti nevarēja tikt cauri čaulai, kurā viņš šķitās dzīvojam.

Tiklīdz sākām braukt, iejautājos, cik ilgi viņš bijis tuneli.

—   Nezinu gan, — viņš atbildēja. — Droši vien ilgi.

—   Kādēļ tur stāvējāt? Lai patvertos no lietus?

Viņš neatbildēja. Jautāju vēlreiz, šoreiz pavisam

skaļi. Viņš pagrieza galvu uz manu pusi. — Piedodiet, draugs, — viņš sacīja. — Vai jūs ko teicāt?

—  Jā, — es atbildēju. — Vai zināt, ka tunelī es gandrīz uzbraucu jums virsū?

—   Nē, — viņš novilka. Viņš izrunāja šo vārdu dvesti, kas raksturīgi kalniešu izrunai.

—   Vai dzirdējāt, ka es jums uzsaucu?

—   Nē. — Viņš brīdi klusēja. — Droši vien biju nogrimis domās.

«Droši vien,» nodomāju. — Kas jums kaiš, vai labi nedzirdat? — es jautāju.

—   Dzirdu. — Viņš novērsās un skatījās uz priekšu — uz ceļu.

Es neatlaidos. Negribēju, lai viņš atkal ieraujas sevī. Gribēju atraisīt viņam mēli.

—   Meklējat darbu?

—   Jā, ser.

Viņš šķitās runājam ar grūtībām. Taču tās nebija pašā izrunā, bet slēpās dziļāk — viņa domās un gribā. Likās, viņš nespēj uzturēt sakarus starp savu pasauli un manējo. Taču viņš atbildēja tieši un sakarīgi. Nezināju, ko lai domā par viņu. Kad viņš iekāpa automobilī, es mazliet baiļojos. Tagad degu ziņkārē, un man bija drusku žēl šī cilvēka.

—   Vai jums ir specialitāte? — Nopriecājos, ka man iešāvies prātā šāds jautājums. Ja kāds cilvēks pastāsta par savu darbu, tu jau zini par viņu daudz, un saruna risinās tālāk.

—   Es parasti strādā raktuvēs, — mans ceļa biedrs atbildēja.

«Lūk,» es nodomāju, «tik tālu jau esam.»

Bet taisni šai brīdī sākās nebruģēts ceļš, un biezajos dubļos grūti nācās noturēties iebrauktās sliedēs. Runāt vairs nevarēju, vajadzēja skatīties, kur braucu. Un, kad atkal tikām uz bruģēta ceļa, šis cilvēks bija no jauna nogrimis sevī.

Mēģināju atsākt sarunu. Veltīgi. Viņš pat nedzirdēja mani. Beidzot man kļuva neērti. Sevī nogrimis, šis cilvēks šķitās lūdzam, lai liek viņu mierā. Jutu, ka nebūtu pareizi, ja es vēl vairāk uzmāktos viņam ar jautājumiem.

Tā mēs klusēdami braucām stundas četras. Man tās bija gandrīz nepanesamas. Nevienā cilvēkā neesmu redzējis šādu sastingumu. Mans ceļa biedrs sēdēja taisni, nenovērsdams skatu no ceļa savā priekšā, taču viņš neko neredzēja. Viņš nezināja, ka es esmu automobilī, nezināja, kur atrodas pats, nejuta lietus lāses, kas nemitīgi sitās viņam virsū caur ieplēsto aizkaru kabīnes sānos. Viņš sēdēja kā akmens tēls, un tikai elpa liecināja, ka viņš dzīvs. Viņa elpa bija smaga.

Tikai vienu reizi šī ilgā brauciena laikā viņš mainīja ķermeņa stāvokli — viņu sagrāba klepus lēkme. Negants, sauss klepus kratīja viņa lielo augumu, un viņš locījās kā bērns, kam piesities garais kāss. Šis cilvēks centās atkāsēt krēpas, kas gurkstēja viņa krūtīs, bet nekas neatlēca. Bija dzirdama nepatīkama ņerkstoņa, it kā viņam gar ribām berzētos metala gabali, un viņš spļāva un skurināja galvu.

Turpat trīs minūtes ilga šī lēkme. Tad viņš pievērsās man un teica: — Neņemiet ļaunā, draugs. — Un vairāk neko. Viņš bija atkal kluss.

Jutos briesmīgi. Brīžiem gribējās apturēt automobili un izsēdināt viņu ārā. Izgudroju bezgala daudz piemērotu ieganstu, ko viņam pateikt, lai izbeigtu mūsu kopīgo braucienu. Taču nevarēju izšķirties. Mani mocīja ziņkārība — vajadzēja izdibināt, kas gan kait šim cilvēkam. Es cerēju, ka pirms šķiršanās, varbūt vēl pēdējā brīdī — kāpjot ārā no automobiļa — viņš pateiks šo noslēpumu vai arī uzvedinās mani uz pareizām domām.

«Tāds klepus,» nodomāju, «varbūt viņam ir tuberkuloze?» Atcerējos miega slimības gadījumus, arī kādu bokseri, kas nekad nebija tā īsti atžilbis no dabūtajiem sitieniem. Bet ar manu ceļa biedru bija citādi. Šķita, ka nav tādas fiziskas kaites, ar ko varētu izskaidrot šo noslēpumaino, baigo klusēšanu, šo stūrgalvīgo, dziļo nogremdēšanos sevī.

Stunda pēc stundas lietū un tumsā!

Braucām garām kādas raktuves terikonam. Vietām tā virspuse bija lietū uzliesmojusi, un zilās un sarkanās mēles, kas šaudījās kā maldugunis melnā pakalnā, šķitās saistām mana ceļa biedra uzmanību. Viņš pagrieza galvu uz izgāztuves pusi, bet neko neteica. Arī es klusēju.

Un atkal klusēšana un lietus. Laiku pa laikam pavīdēja kāda šahtas virsbūve, no izgāztuvēm atplūda nemīlīga, skumīga dūmu smaka, un graustos, kur mitinās kalnrači, paspīdēja petrolejas la.mpu ugunis. Un atkal tumšais ceļš un kalnu masīvu izplūdušie apveidi.

Vestenā iebraucām ap pulksten astoņiem. Biju noguris, nosalis un izsalcis. Apturēju pie kādas kafejnīcas un pievērsos savam ceļa biedram.

—   Liekas, mēs ir galā, — viņš sacīja.

—   Jā, — es atbildēju. Biju pārsteigts. Viņš zina, ka esam ieradušies Vestenā! Jāmēģina vēl — pēdējo reizi.

—   Vai neiedzersim kopā tasi kafijas?

—   Jā, — viņš atbildēja. — Paldies, draugs.

Šis paldies pauda man daudz ko. Varēja noprast, ka viņš gribētu kafiju, bet nespēj samaksāt par to; viņš saprot, ka piedāvāju viņam to aiz tīras viesmīlības, un viņš ir man pateicīgs. Biju priecīgs, ka esmu uzaicinājis viņu.

Iegājām kafejnīcā. Pirmo reizi pēc mūsu sastapšanās lunelī viņš man šķitās pēc cilvēka. Viņš nerunāja, bet arī neierāvās sevī. Viņš apsēdās pie letes, gaidīdams kafiju. Kad to pasniedza, viņš lēnām dzēra, turēdams tasi abās rokās, it kā gribēdams tās sasildīt.

Kad viņš bija izdzēris kafiju, es jautāju, vai viņš negribētu sendviču. Viņš pagriezās pret mani un smaidīja. Tas bija rāms, lēnīgs smaids. Viņa lielā, gabalīgā seja it kā atplauka un kļuva sapratīga, laipna un maiga.

Šis smaids galīgi satrieca mani. Tas nesildīja, bet aptecināja man dūšu. Likās, ka redzu atdzīvojamies mironi. «Nabaga cilvēk!» es tikko neiesaucos.

Tad viņš ierunājās. Sejā joprojām palika šis smaids, un es varēju redzēt viņa lielos, tabakas sulā nobrūnējušos zirga zobus.

—   Jūs ir dikti labs pret mani, es to prot novērtēt, draugs.

—   Ko niekus, — es nomurmināju.

Viņš joprojām skatījās manī. Zināju, ka viņš vēl ko teiks,' un man kļuva baigi.

—   Vai jūs man izdarīs vienu pakalpojumu?

—   Jā, — es atbildēju.

Viņa balss kļuva klusa. — Man šite ir viena vēstule, ko uzrakstīju savam sieviešam, bet ar rakstīšanu man neiet. Vai jūs nebūs tik labs un man šo vēstuli nepārrakstīs tā, lai tur viss ir pareizi?

—   Jā, — atteicu, — labprāt.

—   Es jau zin, ka jūs māk rakstīt, kā nākas, — viņš sacīja un smaidīja.

—   Nu, jā.

Viņš atpogāja zilo kreklu. Biezā vilnas apakškrekla iekšpusē bija ar saspraužamo adatu piestiprināts papīrs. Viņš man to pasniedza. Tas bija mikls un silts, un no tā vēdīja slapju drēbju un skābena sviedru smaka.

Es palūdzu apkalpotājam loksni papīra. Viņš man to atnesa. Te ir šī vēstule — vārdu pa vārdam.

Mīļo siev!

Rakstu šo vēstuli, lai pastāstītu to, ko pirms aiziešanas no mājām Tev nepateicu. Ir iemesls, kādēļ vairs nevaru dabūt darbu raktuvēs. Es Tev sacīju, ka tagad tās bieži stāv dīkā. Bet ne jau tādēļ.

Šahta bija slēgta, un es strādāju tunelī pie Golijas tilta — tai vietā, kur akciju sabiedrība ievada upi kalnā. Uzraugi teic, ka tos, kas tur strādājuši, vairs darbam raktuvēs nelīgšot.

Tunelī mums vajadzēja urbt klinti. Tā bija no kvarca un cieta kā stikls. Visi, kas tur strādājām, esam saelpojušies kvarca putekļus. Un esam saslimuši. Ārsts man uzrakstīja, kā sauc šo slimību. Tā ir silikoze. Plaušas pārklājas ar krevelēm, un beidzot jānosmok.

Tā kā mūsu mājas ir no pilsētas labu gabalu, Tu vēl nebūsi neko dzirdējusi par Tomu Presketu un Hensiju Mekkalo, kas pirms divām dienām miruši. Izdzirdis par viņu nāvi, aizgāju pie ārsta.

Tas saka, man esot tā pati slimība, kas bijusi Tomam Presketam; tādēļ es arī kāsējot. Manas plaušas pārklājas ar krevelēm. Vairāk nekā simt cilvēku dabūjuši tunelī šo nāvīgo slimību. Briesmīga lieta — ārsts saka, mēs nebūtu saslimuši, ja akciju sabiedrība būtu devusi mums maskas un ierīkojusi tunelī pienācīgu ventilāciju.

Tā nu es aizeju, jo ārsts teic, ka es vēl dzīvošot tikai kādus četrus mēnešus.

Domāju atrast darbu citā pusē. Sūtīšu Tev naudu, kamēr vien spēšu strādāt.

Negribu Tev mājās būt par nastu. Tādēļ aizeju.

Kad nesaņemsi vairs nekādu ziņu no manis, aizej pie savas vecmāmiņas kalnos — Kilniranas tuvumā. Tu vari tur dzīvot, un viņa rūpēsies par Tevi un mazo.

Ceru, ka Tev klāsies labi. Sargi dēlēnu no raktuvēm. Neļauj viņam tur strādāt.

Neļaunojies, ka es tā aizeju, un neskumsti. Bet,

kad dēls uzaugs liels, pastāsti viņam, ko akciju sabiedrība man nodarījusi.

Es domāju, pēc kāda laiciņa izej pie cita vīra. Tu vēl esi jauna.

Tevi mīlēdams,

Tavs vīrs Džeks Pitkets.

Kad es šim cilvēkam pasniedzu pārrakstīto vēstuli, viņš to pārlasīja. Viņš lasīja ilgi. Beidzot viņš to salocīja un piesprauda pie apakškrekla. Viņa lielā, gabalīgā seja bija laipna un maiga. — Paldies, draugs, — viņš sacīja. Tad, mazliet nodūris galvu, klusi jo klusi piebilda: — Man tik grūti ap sirdi, ka ar mani tā noticis. Sieva man laba. — Viņš apklusa. Un, it kā sarunādamies pats ar sevi, vēl tikko dzirdami noteica: — Tik grūti ap sirdi…

Sai brīdī es ieskatījos viņam sejā. Viņa dzīvais skatiens pamazām dzisa. Tas šķitās izzūdam kaut kur dzi|i viņa acu dobumos — kā sveces liesma, kas attālinās tumsā. Acu ābolus pārklāja blāvā migliņa. Viņš atkal bija man neaizsniedzams. Viņš sēdēja, dziļi nogrimis skumīgā, neizprotamā noslēgtībā.

Un vairāk nekā. Sēdējām. Manas jūtas palika neizteiktas — līdzcietība un mīlestība pret viņu un auksts, dziļš naids pret tiem, kas iegrūduši viņu nāvē.

Piepeši viņš piecēlās. Viņš nerunāja. Es arī ne. Redzēju pie durvīm viņa smagnējo, plato muguru zilajā darba kreklā. Viņš izgāja ārā — tumsā un lietū.

Rotaļa

Tad es uzlēcu uz ratiem …

—   Tu kaut ko aizmirsi!

—   Ko? Neaizmiršu vis!

— Aizmirsi gan, — vīrietis sacīja. — Kas tev noticis?

Zēns sarauca uzacis. Viņš bija vēl bērns — gadus desmit vecs. Novājējusī, kalsnā sejiņa bija zilgana aiz aukstuma. Viņš mirkšķināja acis, lai aizdzītu miegu.

—   Nu, ko aizmirsi?

—   Nevaru atcerēties.

—   Kāds tu muļķītis, — vai tad gribi, lai tevi pieķer?

—   Nepieķers. Nieki! Man ar citiem bērniem jau bijušas šādas rotaļas. Izdarīšu.

—    Kā tu varēsi to izdarīt? Tu pat nevari man pastāstīt, kā to darīsi.

—   Nu, tu tikai noskaties.

—   Nevajadzēs skatīties. Mēs tūliņ ejam mājās. Vairāk neko.

—   Velns lai parauj!

—    Kādēļ lamājies? Lamāšanās nelīdzēs — tu tāpat neatcerēsies. Esmu tev teicis tūkstoš reižu, negribu dzirdēt, ka tu lamājies. Tu uzaugsi par huligānu, lūk, kas iznāks no tevis.

Abi klusēja.

Vīrietis nopūtās. «Kādreiz es ap šo laiku mēdzu piecelties,» viņš prātoja sevī. «Piecēlos, sēdos pie siltām brokastīm un pēc tam, paņēmis līdzi katliņu ar pusdienām, gāju uz tramvaju.»

Viņš norausa sniegu no biezajām, melnajām ūsām. «Nabaga mazais resgali,» viņš nodomāja, «pārāk agri esi piecēlies. Tev vajadzētu būt vēl gultā.»

—   Nu, — viņš uzrunāja zēnu, — vai vēl neesi atcerējies?

Zēns papurināja galvu. Viņš īdzīgi uzmeta lūpu.

—   Ko tagad darīsi — raudāsi?

—   Neraudāšu vis, — zēns sacīja. — Vai tu domā, ka esmu tik maziņš?

—   Maziņš gan. Viss, ko saku, tev pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā.

—   Velns …

Zēns izgāja no durvju ailes un pagrāba rokā sniegu.

—   Kas tad nu?

—   Ņemu sniegu.

—   Neesmu akls. Pats redzu, ka tas ir sniegs. Kam tev tas vajadzīgs?

—   Gribu sataisīt piku.

—    Un neko labāku nevari izdomāt? Man likās, tu teici, ka gribot palīdzēt savai māsiņai.

—   Kā tad. Gribu.

—   Nē, negribi. Tev prātā cits, nevis tas, kas tev jādara. Nāc šurp!

Vīrietis rupji saņēma zēnu aiz rokas un ievilka durvju ailē. — Tu aizmirsi par turzu! Tu aizmirsi pašu galveno. Kā es varu paļauties uz tevi, ka izdarīsi visu pareizi, ja tu aizmirsi par turzu?

—   Neesmu aizmirsis, tēt, — zēns teica. — Man taču tā ir kabatā, vai ne? Man neienāca prātā, ka tu varētu vaicāt par šo turzu.

—   Tev jāizstāsta viss pēc kārtas. Man jāzina, vai tu atceries visu. Ņem ārā turzu. Turi to gatavībā.

Zēns izvilka no kabatas saņurcītu papīra turzu. Viņš izplēta to, iepūšot tanī elpu.

—   Tātad — ko darīsi tālāk?

—   Gaidīšu, kamēr piena izvadātājs aiziet aiz mājas.

—   Aiz kuras mājas?

—   Nu, aiz tās — pretī.

—   Aiz zaļās?

—   Nē — blakus.

—   Kādēļ aiz zaļās ne?

—   Ko nu — zinu jau, zinu, tēt, — zēns teica. — Viss jau man nav jāatkārto.

—   Ja neteiksi, tūliņ iesim mājās.

—   Tādēļ ka zaļajai mājai viņš pieiet pie durvīm, kas ielas pusē, bet blakus mājai viņš apiet apkārt, lai tiktu pie sētas durvīm. Nieki! Izdarīšu, tēt, nemaz nebaidies.

—    Zinu, ka izdarīsi, — vīrietis atbildēja, — taču mums jānodrošinās pret visām varbūtībām. Rokas salst?

—   Ne visai.

—   Paturi turzu padusē.

Vīrietis saņēma savās tuklajās, sarkanajās plaukstās zēna mazās, baltās rociņas un sāka tās lēnām berzēt.

—   Nu — un tālāk?

—   Kad viņš nozūd aiz mājas stūra, es izskrienu un paņemu vienu pudeli. Es to mudīgi ielieku turzā un aizeju pretējā virzienā.

—  Aizej vai aizskrieni?

—   Aizeju.

—   Bet, ja viņš ierauga tevi un dzenas pakaļ — tu laidies skriešus, vai ne?

—   Nē, es tāpat eju. Es ļauju, lai viņš noķer mani, un sāku raudāt.

—   Pratīsi raudāt?

—   Noteikti. Esmu vingrinājies. Dženija noticēja, ka tiešām raudu. — Zēns nosmējās. — Es izlikos, ka esmu piekauts.

—   Kuš! Tālāk?

—   Man rokas jau sasilušas, tēt.

—   Bāz tās kabatā. Es paturēšu turzu. Tātad — tevi noķer. Kas notiek pēc tam?

—   Es joprojām raudu, un tad pienāc tu un saki, tu pazīstot mani — es esot no trūcīgas ģimenes…

—   Kuš!

Vīrietis aizspieda ar savu plaukstu zēnam muti. — Kāds nāk. Izliecies, ka tev kaut kas iekļuvis acī.

Zēns aizmiedza vienu aci un plati atplēta otru. Vīrietis likās pētījam zēna aci.

Garām aizvilkās kāds klaidonis, akli taustīdams sev reju krītošo pārslu virpulī. Viņš bija ietinis galvu rupjā maisā.

«Mums tomēr klājas labāk nekā šim cilvēkam,» vīrietis nodomāja.

Abi nolūkojās klaidonī, kamēr tas izzuda skatienam.

—   Nupat gan pamatīgi snieg, — zēns čukstēja. — No ielas otras puses piena izvadātājs nepamanīs mani. Es varētu paņemt vairāk.

—   Pietiek ar vienu! Labi, es sākos pazīstam tevi. Un tad?

—   Tu teiksi, es esot no trūcīgas ģimenes, un pudeli gribējis aiznest savai slimajai mātei un, ja piena izvadātājs šoreiz palaidīšot mani vajā, tu skatīšoties, lai es vairs tā nedarītu … Viss, tēt, vai ne?

—   Viss. — Vīrietis nopūtās un nobraucīja ūsas.

—  Est gribas?

—   Mazliet.

Vīrietis saspieda zēna roku. — Nekas. Man arī gribas. Mums tikai jānospļaujas un jāpaplikšķina pa vēderu. — Vīrietis nospļāvās sniegā un paplikšķināja sev pa vēderu. — Tagad tava kārta.

Zēns darīja tāpat. Abi nosmējās.

—   Tas nozīmē, ka esam kārtīgi ieturējušies, — vīrietis sacīja.

—    Kā tad, es jau nupat apēdu divas olas un šķīvi putras, — zēns atbildēja.

Viņi vēlreiz nosmējās.

—   Nu, kad aiziesim mājās, tad kaut ko iekodīsim.

Vīrietis sāka ausīties. Viņa lielais augums saknupa

uz priekšu. — Piena rati. Ņem turzu! Neizej ātrāk, kamēr teikšu.

—   Nē, nē, — zēna seja pietvīka aiz uztraukuma.

—  Tu redzēsi, ka izdarīšu visu pareizi. Esmu jau čiepis ābolus.

—   Atceries vēl kaut ko. Ja notiek kas ļauns, klausies, ko tev kliegšu. Ja es uzsaucu: «Skrien!» — tad laidies prom. Vienalga, ko es daru — tikai laidies. Dzirdi?

—   Labs ir.

—   Apsolies?

—   Apsolos.

—   Iegaumē: vienalga, kas notiek ar mani!

—   Labi.

Piena rati lēnām brauca pa ielu šurp. Vīrietis un zēns ierāvās durvju ailē.

—   Pagaidi, kamēr viņš brauc garām hidrantam. Tagad tikai neuztraucies. Būs jau labi, puišel. Nu ir laiks!

Zēns izgāja uz ielas. Viņš lēnām aizbrida pa mīksto sniegu, augsti cilādams kājas.

«Man vēl vajadzēja pateikt viņam, lai dziļāk uzmauc cepuri uz pieres. Viņam var ieputināt acīs sniegu,» vīrietis nodomāja. Viņš grūti elpoja, plati atvēris muti. Krūtis augsti cilājās, un katrs elpas vilciens savādi smeldza.

Piena izvadātājs nozuda aiz mājas. Zēns metās skriešus. Viņš uzlēca uz ratu priekšas un sniedzās to iekšienē.

«Viņš tūļājas pārāk ilgi,» vīrietis nodomāja sevī. «Ak dievs, cik ilgi!»

Zēns nolēca mīkstajā sniegā. Viņš iegrūda pudeli turzā un veicīgi aizgāja pa ielu. Vīrietis vēroja piena izvadātāju, kas patlaban iznāca šķērsieliņā. Tas nogriezās uz nākamo māju. Darīts. Viss kārtībā. Zēns bija drošībā.

Vīrietis nobraucīja ūsas. Viņš norija siekalas un dziļi nopūtās. Viņš devās zēnam nopakaļ.

Zēns sagaidīja tēvu nākamajā kvartālā. Mazā sejiņa staroja priekā. — Re, ka izdarīju! Izdevās, vai ne? — zēns neatlaidās.

—   Jā, jā, dēls, lieliski, — vīrietis teica. Viņš noglaudīja zēnam galvu. — Dod — es nesīšu.

—   Es varu nest pats, — zēns atbildēja.

—   Labi.

—   Cik tas viss bija vienkārši, tēt. Es viegli varēju paņemt vēl vienu pudeli. — Viņš sekoja tēvam, skraidelēdams un klupdams pa mīksto sniegu. — Vai rītdien drīkstu ņemt divas, tēt? Drīkstu?

Vīrietis neatbildēja.

—   Klau, tēt! — Zēns paraustīja tēvu aiz piedurknes.

—   Kas ir?

—   Vai drīkstu?

—   Ko tad?

—   Es tev nupat teicu.

—   Nedzirdēju.

—   Vai rītdien drīkstu ņemt divas? Nebūs nemaz grūlāk. Nočiepšu divas pudeles.

—   Nē.

—   Bet es taču varētu paņemt divas.

—   Nē.

Viņi gaja klusēdami.

—   Man gribētos pastāstīt citiem puikām, — zēns sacīja.

Vīrietis apstājās. — Ja tu kādam stāstīsi, es nolauzīšu tev sprandu! Nolauzīšu sprandu!

—   Zinu. Neteikšu. Es tikai vēlējos.

—   Tā ir zagšana, — vīrietis teica. — Zagšana.

—   Protams, zinu. Tēt, iesim, man salst!

Viņi gāja tālāk. Sargādami seju no sniega, viņi pielieca galvas.

—   Kājas tev slapjas?

—   Mazliet.

—   Kad dabūšu darbu, nopirkšu tev galošas. Nopirkšu tev zābakus. Ūdenszābakus. Varēsi staigāt pa sniegu, cik uziet, — kājas būs sausas.

—   Varbūt man galošas dabūsi tur, kur dod pabalstus bezdarbniekiem, — zēns prātoja.

—   Varbūt. Esmu jau prasījis. Prasīšu vēl.

—   Man nemaz nav bail no slapjām kājām.

Vīrietis piepeši atkal apstājās. — Tu zini, ka zagt nav labi, vai ne?

—   Protams, zinu, tēt.

—   Tev jāzina, ka mēs tā darām tikai tavas māsiņas dēļ!

—   Es jau zinu.

—    Nekad vēl neesmu zadzis, — vīrietis teica. — Visu mūžu esmu sūri grūti strādājis. Strādnieks esmu labs. Vienmēr biju gādnieks savai ģimenei. Vari pajautāt mātei.

—   Nu, tēt, — zēns sacīja, — nemaz neraizējies. Es neizaugšu par zagli. Zinu, ka zagt nav labi.

—   Tu teici, ka esot čiepis ābolus.

—   Nu, tēt, puikam taču gribas vienotrreiz dabūt kaut ko uz kārā zoba.

—   Es jau zinu, — vīrietis noteica.

—   Bet es nezagšu. Es izaugšu tāds pats stiprs, kāds esi tu, un dabūšu darbu. Vīrs un vārds, tēt.

Vīrietis skatījās lejup dēla sejā. «Vai nu tā būs,» tēvs nodomāja sevī. «Tavā vecumā es biju par galvas tiesu garāks nekā tu. Nabaga mazo draiskuli, tev nemaz neļauj izaugt.»

—   Klau, tēt, man salst, — zēns sacīja.

Viņi lēnām aizgāja pa svaigo, balto sniegu.

Vislaimīgakais cilvēks pasaulē

Gaidīdams Tomu, Džesijs bija sēdējis mazā kantorītī, laimīgs, ka var atpūtināt sadurto kāju, un mierīgi un līksmi jau iepriekš izbaudīdams to mirkli, kad Toms teiks: «Nu, protams, Džesij, varat stāties darbā, kad vien patīk!» Tagad Džesijam gribējās raudāt.

Divas nedēļas Džesijs bija nācis vienā steigā no Ranzassitijas Misuri štatā līdz Talzai Oklahomā, pārlaizdams ceļā lietainas naktis un veselu nedēļu saules svelmē, negulējis un pusbadā; viņu bija uzmundrinājusi tikai doma par šo vienu mirkli. Un tad — Toms bija ienācis. Ienācis ātriem soļiem, turēdams rokā papīru žūksni; uzmetis Džesijam tikai nevērīgu, bet, tiesa, pailgu skatienu. Toms nebija Džesiju pazinis, bija novērsies … Un Toms Brekets ir Džesija svainis.

Vai drēbes būtu vainīgas? Džesijs zināja, ka izskatās briesmīgi. Parkā pie dzeramā ūdens strūklakas viņš bija mēģinājis uzposties, bet nekas labs nebija iznācis; skūdamies bija uztraukumā iegriezis, un vaigā palikusi neglīta svītra. Un viņš nekādi nevarēja dabūt ārā no apģērba sarkanos putekļus, kaut gan Džesijs bija dauzījis sevi ar plaukstām, kamēr abas rokas pagura. Vai varbūt tiešām viņš bija tā pārvērties!

Taisnība, viņi abi nebija redzējušies piecus gadus; bet Toms izskatījās piecus gadus vecāks, tā bija vienīgā pārmaiņa. Viņš joprojām palika Toms. Ak dievs! Vai tad viņš — Džesijs — vairs neizskatītos pēc Džesija?

Brekets beidza runāt pa telefonu. Viņš atzvēlās savā

grozāmajā krēslā un pablenza Džesijā ar gaišzilām ačelēm, aizdomu pilnām un nelaipnām. Brekets bija smagnējs, diezgan barga izskata resnvēderis, ar matiem kastaņu brūnumā, gadus četrdesmit piecus vecs; tuklajā sejā iezīmējās asi un enerģiski vaibsti; deguns apaļīgs, ar iesārtu galu. Brekets izskatījās pēc cienīga, spējīga veikalnieka, un tā arī bija. Džesiju viņš aplūkoja vēsā vienaldzībā, likdams skaidri saprast, ka ar šādu apmeklētāju nav nekādas patikas tērēt laiku. Džesijam šķita, ka Brekets pat zobu bakstāmo kodīja nicīgi.

—   Nu? — Brekets piepeši ierunājās. — Ko jūs vēlaties?

Balss bija diezgan laipna, Džesijs to atzina. Viņš bija gaidījis, ka būs ļaunāk. Džesijs aizvilkās līdz koka letei, kas pārdalīja kantorīti. Roka nervozi izbrauca cauri sajukušajiem matiem.

—   Liekas, jūs mani nepazīstat, Tom, — viņš sacīja stomīdamies, — es esmu Džesijs Fultens.

—   Ko? — Brekets teica. Vairāk nekā.

—   Jā, tas pats jau esmu; un Ella liek jūs sveicināt.

Brekets piecēlās un pienāca pie letes; tagad viņi redzēja viens otru vaigu vaigā. «Kāda gan šim cilvēkam līdzība ar manu svaini, es jau viņu tīri labi atceros,» domāja Brekets, neuzticīgi aplūkodams Fultenu. Te stāvēja garš vīrietis, tā ap trīsdesmitiem. Tiktāl saskanēja. Godīgi, patīkami vaibsti un kalsns, taisns stāvs. Arī pareizi. Taču seja bija tā izģindusi un ķermenis zem platām drēbēm tik kaulains, ka Brekets šaubījās. Viņa svainis taču bija labi noaudzis, zaļoksnējs jauneklis, kam spēks kaulos. Breketam šķita, ka aplūko izbālējušu, neizdevušos fotogrāfiju: cilvēks, ko redzi šai attēlā, tā kā būtu pazīstams, jo līdzība ir, taču starpība milzīga. Bet acis? Vienīgi tās Brekets noteikti pazina — pelēkas, ar biklas ziņkāres pilnu, bet pieklājīgu skatienu. Šīs acis Breketam bija patikušas.

Džesijs stāvēja nekustīgs. Viņā virda dusmas. Brekets pētīja viņu kā pagalam nodzītu zirgu. Veikalnieka acīs bija lasāma dziļa līdzjūtība. Šis skatiens Džesiju saniknoja. Džesijs zināja, ka ar viņu nemaz tik ļauni vēl nav.

—   Jā, liekas, jūs tas esat, — Brekets beidzot teica, — bet pārvērties gan.

—   Ak dievs, ir taču pagājuši pieci gadi, vai ne? — Džesijs aizvainots teica. — Jūs jau mani arī tikai pāris reizes redzējāt. — Un, lūpas sakniebis, reizē izjuzdams dusmas un kaunu, nodomāja: «Kas par to, ka esmu pārvērties? Visi pārvēršas. Es taču esmu dzīvs cilvēks.»

—  Jūs bijāt vīrs kā ozols, — Brekets pielaidīgi turpināja tai pašā neticības un izbrīna pilnā balsī. — Laikam būsiet krities svarā?

Džesijs klusēja. Viņam Brekets bija tik ļoti vajadzīgs, ka to kaitināt būtu tīrais neprāts. Bet tikai ar lielām pūlēm Džesijs savaldījās. Starpbrīdis ieilga, klusums mocīja vai nost. Brekets pietvīka. — Nu saki viens cilvēks! Neņemiet ļaunā, — viņš atvainojās, izplūzdams laipnībā. Viņš uzrāva letes dēli. — Nāciet. Apsēdieties. Žēlīgais dievs, zēn, — Brekets satvēra Džesija roku un kratīja to, — esmu priecīgs, jūs redzot; nedomājiet neko ļaunu. Jūs izskatāties tāds novārdzis.

—  Nieki, — Džesijs nomurmināja. Viņš apsēdās, izbraukdams ar roku cauri cirtainajiem, sajukušajiem matiem.

—   Kādēļ klibojat?

—  Uzkāpu uz akmens; tas izdūras cauri kurpei. — Džesijs pavilka kājas zem krēsla. Viņš kaunējās par savām kurpēm. Tās bija devis birojs, kas izsniedz pabalstus bezdarbniekiem, un pēc šī divu nedēļu nāciena no viņa apaviem nekas daudz pāri nebija palicis. Sajūsmā un smieklīgi dziļā nopietnībā Džesijs bija visu rītu sev svēti solījies, ka vispirms nopirks pāri pavisam jaunu, stipru kurpju; pat uzvalks varēja pagaidīt.

Brekets vairs neskatījās uz Džesija kājām. Varēja jau noprast, ko izjuta šis puisis, un veikalnieka sirdi pildīja līdzcietība. Drausmīgi! Brekets vēl nebija redzējis nevienu tik bēdīgā stāvoklī. Māsa rakstīja viņam katru nedēļu, bet nebija minējusi, ka tie ciestu tādu trūkumu.

—  Nu, klausieties, — Brekets iesāka, — pastāstiet, kā jums klājies. Kā Ellai ar veselību?

—  O, nekas, labi, — Džesijs izklaidīgi atbildēja. Viņam bija maiga, patīkama, tāda kā kautrīga balss, kas piederējās viņa maigajām, pelēkajām acīm. Viņš lauzīja galvu, kā lai iesāk.

—   Un mazajiem?

—   O, lieliski… Jā, ziniet, — Džesijs piebilda dzīvāk,

—  jaunākajam jāvalkā šina. Skraidīt viņš nevar. Bet tam ir gudra galva. Viņš zīmē un vispār ir attapīgs.

—  Jā, — Brekets noteica, — tad labi. — Viņš minstinājās, gribēdams vēl ko sacīt. Iestājās klusuma brīdis. Džesijs sēdēja kā uz adatām. Nu bija pienācis laiks, bet viņš jutās neveikli. Brekets pieliecās un uzlika savu roku Džesijam uz ceļa. — Ella man nav rakstījusi, ka jums klājas tik grūti, Džesij. Varbūt varēju palīdzēt.

—  Ak, ko nu, — Džesijs klusi atbildēja, — jums jau bija pašam savas nepatikšanas, vai ne?

—   Jā, — Brekets atzvēlās krēslā. Viņa sārtā seja kļuva sērīga, drūma un skarba. — Vai zināt, ka es pazaudēju savu dzelzs izstrādājumu veikalu?

—   Kā tad, protams, — Džesijs pārsteigts atbildēja.

—  Jūs jau mums rakstījāt. Es taisni domāju šo neveiksmi.

—   Aizmirsu, — Brekets teica. — Es pats joprojām esmu nepatīkami pārsteigts. Ne tādēļ, ka šim veikalam būtu liela vērtība, — viņš rūgti piebilda. — Tas jau trīs gadus gāja uz leju. Man liekas, gribēju to paturēt tikai tādēj, ka tas bija mans. — Viņš neizteiksmīgi, bez kādas jautrības iesmējās. — Nu, pastāstiet par sevi, — viņš sacīja. — Kādēļ vairs nestrādājat vecajā vietā?

Džesiju sagrāba negants uzbudinājums. — Vēlāk, Tom. Man jums kas jāsaka.

—  Vai nesatiekat ar Ellu? — Brekets norūpējies pārtrauca Džesiju.

—   Nē jel! — Džesijs saslējās. — Kā gan jūs varējāt tā domāt? Mēs ar Ellu … — viņš aprāvās iesmiedamies.

—  Ak Tom, Ellu es neprātīgi mīlu. Viņa ir vienkārši brīnišķīga. Viņa ir visa mana dzīve, Tom.

—  Atvainojiet. Aizmirstiet manus vārdus. — Brekets piespiesti nosmējās guldzošiem smiekliem un novērsās. Viņu samulsināja jaunekļa mīlestības izvirduma atklātā degsme. Un Brekets kvēli vēlējās, kaut viņš varētu māsas un svaiņa labā ko darīt. Tie bija pārāk krietni, lai piedzīvotu šādas grūtas dienas. Arī Ella bija kautra un lēnīga — līdzīga šim puisim.

— Tom, klausieties, — Džesijs sacīja, — es neesmu nācis šurp tāpat vien. — Viņš izbrauca ar roku caur matiem. — Es vēlos, lai jūs man palīdzētu.

—  Traka lieta, zēn, — Brekets ievaidējās. Viņš jau lo bija gaidījis. — Es neko daudz nevaru. Es saņemu tikai trīsdesmit piecus dolārus nedēļā un — velns lai parauj — saku vēl paldies par to pašu.

— Zinu, zinu, — Džesijs satraukts uzsvēra. Viņš atkal izjuta to pašu nevaldāmo, sajūsmas pilno uzbudinājumu, kas bija pārņēmis viņu šorīt agri. — Zinu, ka jūs nevarat mums palīdzēt ar naudu. Bet mēs satikām vienu cilvēku, kas strādā pie jums. Viņš bija mūsu pilsētā. Tas teica, ka jūs varētu dot man darbu.

—   Kas teica?

—  O, kādēļ jūs man nepaziņojāt? — Džesijs izgrūda pārmetuma pilnā balsī. — Es tūliņ devos ceļā. Divas nedēļas esmu skrējis kā negudrs — klupdams krizdams.

—  Jūs divās nedēļās esat atnācis kājām no Kanzassitijas, lai es dotu jums darbu?

—   Jā gan, Tom, protams. Ko tad citu es varēju darīt?

—  Visvarenais dievs, nekāda darba nav, Džesijl Patlaban tukšs laiks! Un naftas rūpniecība jums nav pazīstama. Vajadzīga specialitāte. Man te ir draugi, bet pašreiz arī tie nevar līdzēt. Vai tiešām domājat, ka es nebūtu jūs aicinājis šurp, tiklīdz rastos izdevība?

Džesijs dabūja kā ar āmuru pa pieri. Šķita, ka pēdējās divās nedēļās lolotās cerības iekšās savēlušās rūgtā kamolā. — Bet klausieties, šis cilvēks teica, ka jūs pieņemot darbā. Viņš man tā stāstīja. Viņš strādā pie jums un brauc ar smago mašīnu. Viņš teica, ka jums esot vienmēr vajadzīgi cilvēki! — Džesijs kliedza, kā prātu zaudējis.

—  O!… Jūs domājat manu nodaļu? — Brekets jautāja zemā balsī.

—   Jā, Tom. To pašu!

—  O, nē, jūs negribēsiet strādāt manā nodaļā, — Brekets teica tai pašā zemajā balsī. — Jūs nemaz nezināt, kāds tur darbs.

—   Bet es zinu, — Džesijs neatlaidās. — Viņš man visu izstāstīja, Tom. Jūs esat dispečers, pareizi? Jūsu rīcībā ir automašīnas, kas pārvadā dinamītu?

—   Kā sauc šo cilvēku, Džesij?

—   Everets, Everets, man šķiet.

—   Egberts? Manā augumā? — Brekets lēni jautāja.

—   Jā, Egberts. Pīlītes viņš nav pūtis, vai ne?

Brekets iesmējās. Jau otru reizi viņa smieklos dīvainā kārtā nebija jautrības. — Nē, viņš nav pūtis pīlītes, — Brekets sacīja un piemetināja citādā balsī: — Ai zēn, jums vajadzēja man atrakstīt un visu uzzināt, pirms kātojāt šurp to gaisa gabalu.

—   O, bet es negribēju jums rakstīt, — Džesijs paskaidroja bērnišķīgā viltībā. — Es zināju, ka jūs teiksiet: nē! Egberts jau stāstīja, ka darbs esot bīstams, Tom. Bet tas nekas.

Brekets sakrampēja pirkstus. Viņa cienīgā, tuklā seja kļuva vēl bargāka. — Un tomēr, Džesij, es teikšu: nē.

Džesijs iekliedzās. Viņam nebija nācis prātā, ka Brekets noraidīs viņu. Džesijam bija licies, ka jānokļūst tikai līdz Talzai, un viss būs kārtībā. — O, nē, — viņš lūdzās, — jūs nevarat tā darīt. Vai tad nav nekāda darba, Tom?

—   Protams, ir. Jūs varat stāties pat Egberta vietā, ja vien gribat.

—   Viņš vairs šeit nestrādā?

—   Nav vairs starp dzīvajiem.

—   O!

—   Darbā, Džesij. Pagājušo nakti, ja gribat zināt.

—   O! — Man vienalga.

—   Tagad uzklausiet mani. Es pastāstīšu to, ko jums vajadzēja zināt,, pirms devāties ceļā. Neved jau dinamītu. To mēs nelietojam, izdarot naftas urbumus. Drošāk būtu, bet nevar. Mums ir nitroglicerīns! Elles virums!

—   Bet es zinu, — Džesijs no jauna centās pārliecināt Breketu. — Egberts pamācīja mani. Nedomājiet, ka esmu tāds muļķis.

—   Palieciet vienu brīdi klusu, — Brekets dusmīgi pavēlēja. — Klausieties! Šis virums jums mazliet jāpazīst. Jūs tikai skaļāk ieklepojaties, un tas eksplodē. Vai zināt, kā to pārvadā? Kannās, kas veidotas apmēram šādi, redziet, līdzīgi vēdeklim. Atsevišķie nodalījumi izklāti ar gumiju. Tikai tā jūs vispār varat domāt rīkoties ar šo šķidrumu.

—   Klausieties, Tom …

—   Pagaidiet, Džesij, vienu mirkli. Dieva dēļ, iegaumējiet, ko teikšu. Es zinu, ka jūs ar sirdi un dvēseli gribat darbu, bet jums jābūt prātīgam. Šo vielu ved tikai sevišķās mašīnās. Naktīs. Tām ir sevišķs maršruts. Tās

nedrīkst braukt cauri nevienai pilsētai. Pieturas vietās tām sevišķas garāžas. Vai nesaprotat, ko tas viss nozīmē? Vai l.igad jums skaidrs, cik bīstams šis šķidrums?

—   Es braukšu uzmanīgi, — Džesijs sacīja. — Automobili vadīt es protu. Braukšu lēnām.

Brekets nopūtās. — Vai domājat, ka Egberts nebrauca uzmanīgi un neprata vadīt automobili?

—   Tom, — Džesijs dedzīgi teica, — jūs nevarat mani nobiedēt. Man prātā ir tikai viena doma. Egberts stāstīja, ka saņemot dolāru par jūdzi. Viņš nopelnot pieci seši simti dolāru mēnesī un strādājot tikai pusmēnesi, tā viņš loica. Vai es varu dabūt to pašu?

—   Protams, varat, — Brekets satracināts atcirta.

Dolārs par jūdzi. Nauda kā no gaisa. Bet kādēļ, pēc

jūsu domām, akciju sabiedrībai tik daudz jāmaksā? Nauda kā no gaisa — kamēr uzbraucat virsū kādam olim, ko prožektoru gaismā nevar saredzēt, kā varbūt bija ar Egbertu. Vai pārplīst riepa. Vai jums kas iekļūst acī, tā ka paraujat stūri un mašīna salecas. Vai notiek kāda cita sasodīta kļūme, ko neviens nekad nedabū zināt. Mēs nevaram pajautāt Egbertam, kas viņam īsti gadījās. Nav mašīnas, pēc kuras varētu ko spriest. Nav līķa. Nav nekā. Varbūt rīt kāds atradīs tālu prom kukurūzas laukā savijušos tērauda gabalu. Bet nekad mēs neatrodam pašu šoferi. Pat ne tik daudz no viņa, cik melns aiz naga. Viss, ko mēs zinām, ir tas, ka pēc saraksta šoferis nav atbraucis. Tad mēs gaidām, ka policija mums piezvanīs. Vai zināt, kā bija pagājušo nakti? Kaut kas notika uz tilta. Varbūt Egberts bija nervozs. Varbūt viņš aizskāra ar dubļu aizsargu margas. Tikai tilta vairs nav. Nav automobiļa. Nav Egberta. Vai tagad saprotat? Lūk, ko jums dod šis nolādētais dolārs par jūdzi!

Iestājās klusuma brīdis. Džesijs sēdēja, lauzīdams savas garās, izdilušās rokas. Mute tam bija vaļā, sejā atspoguļojās mokas. Tad viņš aizvēra acis un klusi sacīja: — Man vienalga, Tom. Jūs esat brīdinājis mani. Tagad esiet tik labs un dodiet man šo darbu.

Brekets uzsita ar plaukstu uz letes. — Nē!

—    Klausieties, Tom, — Džesijs rāmi teica, — jūs vienkārši nesaprotat. — Viņš atvēra acis. Tās bija asaru pilnas. Breketam vajadzēja novērsties. — Paskatieties uz mani, Tom. Vai mans izskats jums neizsaka diezgan daudz? Ko jūs domājāt, kad pirmīt ieraudzījāt mani? Jūs domājāt: lasies prom, saulesbrāli, un beidz diedelēt! Vai ne, Tom? Tom, es vienkārši ilgāk tā nevaru dzīvot. Es gribu iet pa ielu ar paceltu galvu.

—  Jums nav visi mājās, — Brekets noņurdēja. — Ik gadu aiziet bojā katrs piektais šoferis. Tāds ir caurmērs. Vai tad ir vērts riskēt?

—  Vai tagad mana dzīvība ir ko vērta? Mēs mirstam badu, Tom. Kaut gan atkal esmu bez darba, pabalstu vēl nesaņemu.

—  Tad jums vajadzēja man rakstīt, — Brekets skarbi iesaucās. — Velns lai parauj, jūsu paša vaina vien ir. Pašlepnums nav ne plika graša vērts, ja ģimenei nav ko ēst. Es aizņemšos naudu, un mēs to pa telegrāfu aizsūtīsim Ellai. Tad dodieties mājup un saņemsiet atkal pabalstu.

—   Un tad?

—   Gaidīsiet. Velna milti! Jūs neesat nekāds vecis. Neviens jums nav devis tiesības aizmest savu dzīvību. Gan jau kādreiz darbu dabūsiet.

—   Nē! — Džesijs uzlēca kājās. — Nē, es arī ticēju, ka dabūšu. Bet tagad vairs neticu, — viņš versmīgi runāja. — Es vairs nedabūšu darbu, tāpat kā jūs nedabūsiet atpakaļ savu dzelzs izstrādājumu veikalu. Es esmu zaudējis savu kvalifikāciju, Tom. Pie linotipa kurš katrs vis nevar strādāt. Sešus gadus bez darba! Ja kāds gadījās, tad tikai ar cērti un lāpstu. Kad šopavasar dabūju darbu savā specialitātē, par mani domāja, ka būšu pirmšķirīgs strādnieks. Bet tā nebija. Un tagad ir citas mašīnas. Drīz vien darba visiem nepietika, un mani izmeta ārā.

—   Kas par to? — Brekets atcirta. — Vai tad cita darba nav?

—   Kā es varu zināt? — Džesijs atbildēja. — Sešus gadus nebija. Tagad es pat baidos darbā iestāties. Pārāk grūti gaidīt veselām nedēļām, kamēr atkal dabū pabalstu.

—   Un nevajag nokārt degunu! — Brekets iesaucās. — Nav jāzaudē cerība!

—   Degunu es neesmu nokāris, — Džesijs dedzīgi attrauca, — bet cerību nav. Kāda var būt vairs cerība, ja gaidi jau sešus gadus! Mana vienīgā cerība esat jūs.

Traks cilvēks, — Brekets turpināja. — Bet jūsu l-jriha jau nenotiks. Dieva dēļ, tikai vienu mirkli padomājiet par Ellu.

Vai tad jūs nezināt, ka es domāju par viņu? — Džesijs maigi jautāja. Viņš saņēma Breketu aiz piedurknes. Balss apslāpa, pāriedama apspiestos, sāpju pilnos • iikstos. — Tovakar, kad Egberts bija pie mums, es uzlūkoju Ellu, it kā redzētu viņu pirmo reizi. Viņa nav vairs skaista, Tom! — Brekets noskurināja galvu un atgāja tālāk. Džesijs viņam sekoja, grūti elsodams. — Vai tagad saprotat, Tom? Jūs atceraties, ka viņa bija kā lelle. Kad es ar Ellu gāju pa ielu, cilvēki atskatījās uz viņu. Ellai vel nav divdesmit deviņi, bet skaista viņa vairs nav.

Gurdi uzrāvis plecus, Brekets apsēdās. Viņš sakrampēja pirkstus un, uz priekšu sakucies, blenza grīdā.

Džesijs stāvēja blakus; lūdzēja skumjā pazemība tā izģindušo, uzbudinājumā kvēlojošo seju gandrīz vērta neglītu. — Esmu darījis Ellai pāri, Tom. Viņa pelnījusi ko labāku. Visā manā dzīvē šī ir vienīgā izdevība, kad varu Ellas labā kaut ko darīt. Man vienkārši neveicas.

—   Nestāstiet muļķības, — Brekets jau laipnāk piezīmēja. — Jūs neesat neveiksminieks. Vismaz lielāks par mani ne. Miljoniem cilvēku ir līdzīgā stāvoklī. Vainīga ir krīze vai depresija, vai tas sasodītais jaunais kurss [4] , vai… — brekets nolamājās un apklusa.

—   O, nē, — Džesijs pārlaboja viņu zinīgā, bēdīgā balsī. — Šādi attaisnojumi varbūt ir citiem, man tādu nav. Es taču biju pats savas laimes kalējs. Mana vaina vien ir.

—   Blēņas! — Brekets iesaucās. — Tad jau drīzāk vainojami saules plankumi.

Džesija seju pārklāja slimīgi, sārti lāsumi. Tā izskatījās piepampusi. — Nu, man taču vienalga, — viņš mežonīgi kliedza. — Man vienalga! Jums man jādod šis darbs! Es gribu pacelt galvu. Es vairs negribu palikt šai ellē! Jūs gribat, lai es pastāvīgi skatos uz mana puisīša kājiņām un saku pats sev: ja man būtu bijis darbs, mans bērns nebūtu saslimis! Ar katru soli viņš man atgādina: «Mani kauliņi ir mīksti, jo man ir rahīts, un tas tādēļ, ka tu man neesi devis ēst, kā pienākas!» Žēlīgais dievs, Tom, vai tiešām domājat, ka es vēl otrus sešus gadus sēdēšu un skatīšos uz kroplo dēlu?

Brekets pielēca kājās. — Nu, kaut arī tā' — viņš iesaucās. — Jūs domājot par Ellu. Bet kā viņai būs ap sirdi, ja jūs aiziesiet bojā.

—   Varbūt tā nebūs, — Džesijs taisnojās. — Vai tad man nekad neuzsmaidīs laime?

—   Tā visi domā, — Brekets nicīgi atbildēja. — Uzņemoties šo darbu, jūs pieliekat pie savas laimes jautājuma zīmi. Skaidrs ir tikai viens — agrāk vai vēlāk jūs uzlidojat pie senčiem.

—   Labs ir! — Džesijs atkliedza. — Lai uzlidoju. Bet līdz tam laikam es taču ko nopelnīšu, vai ne? Es varēšu nopirkt pāri kurpju. Paskatieties uz mani! Es nopirkšu labi piegulošu uzvalku, nevis šādu maisu, ko uzskatot kurš katrs uzreiz pasaka: «Pabalsts bezdarbniekam.» Varēšu smēķēt cigaretes. Mazajam nopirkšu kādu konfekti. Kādu es varu pats iemest mutē. Jā, ak dievs, es tā gribu noēst kādu konfekti. Es gribu katru dienu izdzert glāzi alus. Es gribu, lai Ella apģērbjas, kā nākas. Es gribu, lai viņa ēd gaļu trīs četras reizes nedēlā. Es gribu ar savu ģimeni aiziet uz kino.

Brekets apsēdās. — O, beidziet, — viņš gurdi sacīja.

—  Nē, — Džesijs maigi un izjusti teica, — no manis jūs nevarēsiet atkauties. Uzklausiet mani, Tom, — viņš lūdzās, — esmu visu pārdomājis. Ja es saņemu sešsimt dolāru mēnesī, parēķiniet, cik es varu ietaupīt! Ja es dzīvoju tikai trīs mēnešus, kas tā ir par summu — tūkstoš dolāru — vairāk! Bet varbūt es dzīvoju ilgāk. Varbūt pāris gadu. Es varu nodrošināt Ellu uz visu mūžu!

—   Stāstiet to zvirbuļiem uz jumta! — Brekets pārtrauca Džesiju. — Laikam domājat, ka viņai būs jautra dzīve, kad jūs esat tādā darbā.

—  Esmu visu izdomājis, — Džesijs uzbudināts atbildēja. — Viņa nezinās, saprotat? Teikšu, ka pelnu tikai četrdesmit dolārus mēnesī. Pārējo jūs noguldīsiet bankā viņai.

—   O, beidziet jel, — Brekets sacīja. — Jūs cerat, ka būsiet laimīgs? Katru mirkli, gan sapņos, gan nomodā, Jūs domāsiet: vai tikai rīt nebūs jāmirst? Un visgrūtākās būs dienas, kad nebrauksiet. Mūsu šoferiem katra otrā diena brīva, lai varētu atpūtināt nervus. Un jūs kvernēsiet savā istabā un mocīsieties. Tāda būs jūsu laime.

Džesijs iesmējās. — Es būšu laimīgs. Nebēdājiet, es dziedāšu aiz laimes. Ak dievs, Tom, pirmo reizi pēc sepliņiem gadiem es jutīšos lepns uz sevi.

—   O, turiet taču reiz muti! — Brekets lūdza.

Kantorī iestājās klusums. Pēc brīža Džesijs iečukstējās: — Jūs mani nenoraidīsiet, Tom! Nenoraidīsiet! Nenoraidīsiet!

Atkal klusums. Brekets pacēla abas rokas un spieda plaukstas pie deniņiem.

—   Tom, Tom … — Džesijs ierunājās.

Brekets nopūtās. — Velns lai parauj, — viņš beidzot teica. — Lai notiek. Es jūs pieņemu. Kas būs — būs. — Viņa balss bija zema, aizsmakusi, bezgala gurda. — Ja gribat, varat braukt kaut šonakt.

Džesijs neatbildēja. Viņš nevarēja parunāt. Brekets pacēla acis. Asaras ritēja pār Džesija seju. Rīstīdamies viņš mēģināja ko teikt, bet bija dzirdams tikai neskaidrs, gārdzošs troksnis.

—  Es telegrafēšu Ellai, — Brekets sacīja tai pašā aizsmakušajā, gurdajā balsī. — Paziņošu, ka esat dabūjis darbu un pēc pāris dienām aizsūtīsiet viņai ceļa naudu. To jūs jau būsiet nopelnījis — tas ir, ja visu šo nedēļu nodzīvosiet, neprātīgo cilvēk!

Džesijs tikai pamāja ar galvu. Viņš juta, ka sirds teju, teju plīsīs pušu, un, it kā cenzdamies to saturēt, spieda rokas pie krūtīm.

—   Atnāciet pulksten sešos, — Brekets sacīja. — Ņemiet šo naudu. Krietni paēdiet.

—   Paldies, — Džesijs čukstēja.

—    Pagaidiet, — Brekets piebilda. — Es jums iedošu savu adresi. — Viņš uzrakstīja to uz kāda papīriņa. — Brauciet ar jebkuru tramvaju, kas iet uz to pusi. Pajautājiet konduktoram, kur jākāpj ārā. Nomazgājieties un izgulieties.

—   Paldies, — Džesijs teica. — Paldies, Tom.

—   O, ejiet prom, — Brekets sacīja.

—   Tom.

—   Ko?

—   Es … — Džesijs aprāvās. Brekets uzlūkoja viņu. Acīs joprojām lāsmoja asaras, bet izģindušā seja šķita starojam spožā mirdzumā.

Brekets novērsās. — Man daudz darba, — viņš sacīja.

Džesijs izgāja ārā. Asaras aizmigloja acis, bet visa pasaule likās laistāmies zeltainā vizmā. Viņš lēnām aizkliboja pa ielu; asinis spēcīgi pulsēja deniņos, un sirds trīsēja nevaldāmā, neizsakāmā līksmē.

—   Es esmu vislaimīgākais cilvēks pasaulē, — viņš čukstēja pats sev. — Vislaimīgākais cilvēks uz visas zemeslodes.

Brekets noskatījās Džesijam nopakaļ, kamēr tas iegriezās šķērsielā un nozuda. Veikalnieks saguma, atspiedis galvu rokās. Kā vecs saķepējis mehānisms smagi dauzījās sirds. Brekets klausījās tās pukstos. Viņš sēdēja kā pārakmeņojies, satvēris ar rokām galvu.

DŽONS STEINBEKS

Pilsētā katrs zina teiksmu par lielo pērli — kā to atrada un atkal pazaudēja. Ļaudis stāsta par zvejnieku Kino, viņa sievu Huanu un mazulīti Kojotito. Un tāpēc, ka šis stāsts tiek stāstīts atkal un atkal, tas ir dziļi iesakņojies katra cilvēka apziņā. Kā tas mēdz būt ar visiem tautas nostāstiem, tani mēs sastopam tikai labu un (aunu, baltu un melnu un neko vidēju. Ja šis stāsts ir lidziba. tad, iespējams, katrs to izjutis savādāk un izlasīs tani pats savu dzivi. Lai ari tas būtu kā būdams, bet pilsētā stāsta, ka…

Pērle

Kino pamodās rīta krēslā. Vēl mirdzēja zvaigznes, un diena bija iezīmējusi tikai bālu gaismas svītru pie austrumu debesīm. Gaiļi jau dziedāja, un dažas agrāk pamodušās cūkas uzsāka savu nebeidza'mo rakņāšanos, vandot koku sprunguļus un zariņus, lai pārliecinātos, vai nav atrodams vēl kas ēdams. Krūmu pudurī pie zaru būdas čivināja un sita spārnus sīku putniņu bars.

Kino atvēra acis un paskatījās uz durvju gaišo četrstūri, pēc tam palūkojās uz šūpuli, kurā dusēja Kojotito. Visbeidzot viņš pagrieza galvu uz savas sievas Huanas pusi, kura gulēja uz pītā paklāja viņam blakus, ar zilo lakatu aizsegusi degunu un krūtis, un lakatu apņēmusi arī ap ķermeņa apakšdaļu. Arī Huanai acis bija vaļā. Rītos pamozdamies, Kino neatcerējās redzējis viņas acis aizvērtas. Tumšajās acīs staroja mazas zvaigznītes. Viņa skatījās uz Kino, kā to vienmēr darīja, viņam mostoties.

Kino dzirdēja vieglu viļņu šļakstēšanu pludmalē. Tas bija patīkami — viņš atkal pievēra acis un klausījās šajā mūzikā. Var būt, ka viņš viens tā mēdza klausīties, bet var būt arī, ka klausījās visa viņa tauta. Viņa tauta kādreiz senatnē bija liela dziesmu mīļotāja, un tad viss, ko tā domāja, darīja un dzirdēja, kļuva par dziesmu. Tas bija senā pagājībā, taču dziesmas saglabājās. Šīs dziesmas Kino zināja, bet jaunas klāt vairs neradās. Tas nenozīmēja, ka katram nevarēja būt pašam savas dziesmas. Arī patlaban Kino dvēselē skanēja dziesma — maiga un

dzidra, un, ja viņš varētu to izteikt vārdos, viņš nosauktu to par ģimenes dziesmu.

Segu viņš bija pārvilcis pāri degunam, lai nebūtu jāelpo drēgnais gaiss. Viņa acis samirkšķinājās no vieglas iečabēšanās aiz muguras. Tur patlaban cēlās Huana, gandrīz bez trokšņa. Ar basajām kājām viņa aizgāja līdz šūpulim, kur gulēja Kojotito, noliecās pār to un teica kaut ko mierinošu. Kojotito uz mirkli pavēra acis, tad atkal gulēja tālāk.

Huana piegāja pie pavarda, uzrušināja oglīti un meta uz tās salauztus žagarus, lai tā uzliesmotu.

Kino piecēlās un aptina segu ap galvu un pleciem. Tad iemauca kājas sandalēs un devās ārā skatīties rīta ausmu.

Ārpusē viņš notupās zemē un savilka segas stūrus ap ceļiem. Augstu gaisā Kino ieraudzīja liesmojošu mākoņu plankumus virs līča. Kāda kaza pienāca klāt, apostīja viņu un skatījās ar savām saltajām, dzeltenajām acīm. Viņa^n aiz muguras Huanas kurtā uguns strauji uzliesmoja, un gaismas stari izlauzās caur zaru būdas šķirbām, bet durvīs atblāzmoja trīcošs gaismas četrstūris. Kāds novēlojis naktstauriņš, meklēdams uguni, ielidoja būdā. Ģimenes dziesma tagad skanēja Kino aiz muguras. šīs dziesmas ritms bija malšanas troksnī, Huanai maļot graudus brokasta plāceņiem.

Gaisma ausa strauji — vispirms tā bija bāla, tad sārtāka, pēc tam kvēloša un beidzot — vesels uguns izvir.dums, saulei parādoties virs līča. Kino nodūra acis, lai tās neapžilbtu. No būdas puses viņš saklausīja plāceņu plakšķēšanu un saoda jauko smaržu, kad tie bija jau uz pannas. Pa zemi tekāja skudras — lielas, spīdīgas, kā arī maziņas — veiklas un noputējušas. Vienaldzīgi kā dievs no debesīm Kino noraudzījās, kā maza skudriņa izmisīgi centās izkļūt no smilšu bedrītes. Pienāca izkāmējis, bailīgs suns, un, kad Kino pateica tam dažus pielabinošus vārdus, tas saritinājies nogūlās, asti glīti novietojis uz ķepām un galvu uzlicis virsū. Tas bija melns suns ar dzelteniem plankumiem virs acīm.

Rīts bija tāds pats kā visi citi rīti un tomēr pats jaukākais no visiem.

Kino dzirdēja, kā iečīkstējās virve, kad Huana izņēma Kojotito no šūpuļa, pārtina viņu un pašūpoja, ieguldījusi /cm lakata pie krūtīm. Kino visu to redzēja pat neskatīdamies turp. Huana klusi dziedāja senlaicīgu dziesmu, kam bija tikai trīs toņi un tomēr liela intervālu dažādība. Ari tā bija daļa no ģimenes dziesmas. Viss bija daļa no las. Dažreiz dziesma uzbangoja līdz smeldzošam akordam, kas aizrāva elpu un vēstīja, ka šeit ir drošība, siltums, šeit ir Viss.

Aiz žagaru žoga atradās citas zaru būdas, arī no tām kūpēja dūmi un nāca brokastu gatavošanas skaņas, bet lās bija citas dziesmas; kaimiņu cūkas bija citu cūkas; kaimiņu sievas nebija Huana. Kino bija jauns un spēcīgs, viņa melnie mati krita pār brūno pieri. Viņa acis izstaroja siltumu, tanīs dega kaislība un gaisma, bet ūsas bija plānas un asas. Viņš atvilka segu no deguna, jo kaitīgais nakts gaiss bija izzudis, un zeltaina gaisma apspīdēja būdu. Pie zaru žoga divi gaiļi saceltiem spārniem un saboztām kaklu spalvām grasījās klupt viens otram virsū. Tai vajadzēja būt pamatīgai cīņai, jo abi nebija nekādi cālēni. Brīdi Kino nolūkojās uz tiem, tad viņa acis sāka sekot meža baložiem, kas lidoja kalnu virzienā. Pasaule bija pamodusies, un Kino piecēlies devās būdā.

Kad viņš ienāca pa durvīm, Huana patlaban atgāja no kvēlojošā pavarda. Viņa ielika Kojotito atpakaļ šūpulī, sasukāja savus melnos matus un sapina tos divās pīnēs, galus sasiedama ar zaļu lentu. Kino notupās pie uguns, paņēma karstu kukurūzas plāceni, paslapināja to mērcē un apēda. Tad viņš iedzēra dažus malkus agaves sulas dzēriena, un tās arī bija visas brokastis. Citādas viņš nekad nebija ēdis, izņemot svētku dienas un vēl kādu reizi, kad viņš bija tā pārēdies cepumus, ka domāja jau pienākušu savu pēdējo stundiņu. Kad Kino beidza ēst, Huana pienāca pie uguns un arī pabrokastoja. Kādreiz agrāk viņi tika daudz runājuši, bet, ja jau bija jārunā tikai ieraduma pēc, tad varēja iztikt arī bez sarunas. Kino apmierināts nopūtās — arī tā bija daļa no sarunas.

Saule sildīja zaru būdu, un stari, ielauzdamies caur spraugām, veidoja garas gaismas svītras. Kāda gaiša svītra krita arī uz Kojotito šūpulīti un virvēm, kurās šūpulis karājās.

Niecīga kustība lika abiem vecākiem palūkoties uz šūpuli. Kino un Huana sastinga. Pa virvi, kurā šūpulītis bija pakāris pie jumta spāres, lēni rāpoja skarpijs. Asti ar dzeloni tas turēja izstieptu, bet katru mirkli viņš varēja izšaut to uz priekšu.

Kino juta, ka elpa sāka svilpot nāsīs, un pavēra muti. No viņa acīm pazuda izbiedētais skatiens, un stingums atstāja ķermeni. Viņa krūtīs ieskanējās jauna dziesma, dziesma "par Ļauno, Ienaida muziķa, kas stāstīja par ģimenes ienaidnieku, — mežonīga, noslēpumaina, bīstama melodija, un zem tās žēlabaini skanēja Ģimenes dziesma.

Skarpijs uzmanīgi rāpās lejup pa virvi un tuvojās šūpulim. Huana čukstēja senus burvības vārdus un pašās beigās caur sakostiem zobiem vēl nomurmināja: sumināta, Marija! Bet Kino jau rīkojās. Viņš klusi un veikli pārslīdēja pāri telpai. Rokas ar lejup pavērstajam delnām viņš bija pastiepis uz priekšu, no acīm neizlaida skarpiju. Bet šūpulī Kojotito smējās un sniedza rociņas pretī kukainim. Kad Kino bija jau gandrīz klāt, skarpijs sajuta draudošās briesmas. Tas apstājās un raustīgām kustībām pacēla asti, kuras galā spīdēja līks dzelonis.

Kino izturējās pilnīgi klusi. Viņš sadzirdēja, ka Huana atkal čukstēja burvības vārdus, tāpat viņš dzirdēja ļauno Ienaida muziķu. Viņš nedrīkstēja pakustēties, kamēr skarpijs izturējās mierīgi un rāpulis juta, no kurienes viņam draudēja nāve. Kino ļoti lēni pastiepa roku. Dzeloņotā aste šāvās uz augšu. Tanī pašā mirklī smejošais Kojotito paraustīja virvi, un skarpijs nokrita.

Kino roka pašāvās uz priekšu, lai to satvertu, bet skarpijs aizslīdēja viņam gar pirkstiem, nokrita bērnam uz pleca, pieķērās tam un iedzēla. Kino elsodams sagrāba rāpuli, sažņaudza to pirkstos un saspieda bezveida masā. Viņš nosvieda to zemē un ar dūri ietrieca smiltīs. Šūpulī Kojotito brēca aiz sāpēm. Bet Kino sita un dauzīja rāpuļa atliekas, kamēr tās galīgi izira un pāri palika tikai mitrs plankums. Kino zobi bija niknumā atņirgti, acīs spīdēja trakas dusmas, un ausīs dunēja Ienaida dziesma.

Huana turēja bērnu rokās. Viņa uzgāja dzēluma vietu, kas jau kļuva sarkana. Huana pielika muti pie šīs vietas un spēcīgi sūca, tad izspļāva un sūca atkal, bet Kojotito visu laiku brēca.

Kino svārstījās; patlaban viņš bija gluži bezpalīdzīgs. Uz bērna kliedzieniem saskrēja kaimiņi. Tie steidzās ārā no savām zaru būdām. Kino brālis Huans Tomass ar savu resno sievu Apoloniju un četriem bērniem stāvēja durvis un aizsprostoja ieeju, bet pārējie kaimiņi aiz tiem staipīja kaklus, un kāds mazs zēns ielīda lielajiem pa kājstarpu, lai varētu palūkoties būdā. Tie, kas bija priekšā, teica aizmugurējiem: — Skarpijs sadzēlis bērnu.

Huana uz brīdi pārstāja sūkt koduma vietu. Mazais caurumiņš tagad bija drusku lielāks, un tā malas no sūkšanas kļuvušas bālas, bet sarkanais tūkuma valnis pletās arvien plašāks. Ļaudis labi zināja, kas bija skarpija dzēliens. Pieaugušam tas nozīmēja grūtu slimību, bet bērns no tā viegli varēja nomirt. Viņi zināja, ka vispirms radīsies uztūkums, tad nāks drudzis, pēc tam satūks kakls un sāksies vēdera krampji, un tad, ja vien inde būs iekļuvusi ķermenī pietiekamā daudzumā, Kojotito mirs. Koduma sāpes pamazām izbeidzās, un Kojotito vairs nebrēca, bet tikai kunkstēja.

Kino bieži bija apbrīnojis savas trauslās un pacietīgās sievas dzelzs izturību. Viņa, kas bija reizē paklausīga un padevīga, mundra un pacietīga, bija locījusies dzemdību sāpēs gandrīz bez vaida. Viņa panesa nogurumu un izsalkumu labāk nekā pats Kino. Laivā viņa aizstāja spēcīgu vīru. Un šinī brīdī viņa izturējās gluži pārsteidzoši.

—  Ārstu, — viņa sacīja. — Ejiet un atvediet ārstu.

Šos vārdus uztvēra mazajā pagalmā sanākušie kaimiņi, kas stāvēja cieši saspiedušies aiz zaru žoga. Tie sacīja cits citam: — Huana grib ārstu. — Brīnumaina, ievērības cienīga lieta: vēlēties ārstu! Atvest viņu šeit būtu bijis tiešām notikums. Ārsts nekad nebija redzēts šinī zaru būdu pudurī. Kāpēc gan arī lai viņš nāktu šurp, ja viņam netrūka bagātu pacientu, kas dzīvoja mūra mājās pilsētā.

—  Viņš nenāks, — ļaudis pagalmā teica. — Viņš nenāks, — sacīja tie, kas stāvēja durvīs, un šī doma pielipa arī Kino.

—  Ārsts nenāks, — Kino sacīja Huanai.

Kad tā paraudzījās uz Kino, acis tai mirdzēja salti kā lauvu mātei. Šis taču bija Huanas pirmais bērns, tas bija gandrīz vienīgais, kas viņai piederēja šinī pasaulē. Kino redzēja viņas apņēmību, un ausis tam teraudainā tont ieskanējās ģimenes muziķa.

— Tādā gadījumā mēs aiziesim pie viņa, — sacīja Huana un ar vienu roku sakārtoja tumšzilo lakatu ap galvu, tad no vienas lakata malas izveidoja kaut šo šūpulim līdzīgu, kur ielikt vaidošo bērnu, bet otru malu aizklāja kā aizsegu pret sauli. Ļaudis, kuri stāvēja durvīs, spiedās atpakaļ, lai palaistu viņu laukā. Kino viņai sekoja. Viņi izgāja pa vārtiem uz grubuļainā ceļa, un kaimiņi nāca līdzi.

Tā bija kļuvusi par viņu visu kopēju lietu. Gājiens virzījās ātri un klusi pilsētas centra virzienā. Visiem pa priekšu Huana un Kino, aiz viņiem Huans Tomass un Apolonija, kuras lielais vēders, ātri soļojot, lēkāja un šūpojās, tad nāca visi pārējie, bet bērni rikšoja blakus. Spožā saule bija aiz muguras, ēnas stiepās pa priekšu, un viņi soļoja pa savām ēnām.

Viņi nonāca tur, kur izbeidzās zaru būdas un sākās pilsēta ar biezajiem mūriem un vēsajiem dārziem, kur šalca strūklakas, un ziedošie vīteņaugi uz ēku sienām vizēja gan purpuraini, gan ķieģeļsarkani, gan balti. Viņi dzirdēja, ka šajos noslēpumu pilnajos dārzos krātiņos dziedāja putni, un plīkšķēja veldzējošais ūdens uz karstajām akmens plātnēm. Gājiens šķērsoja gaismas pielijušo pilsētas laukumu un virzījās gar baznīcu. Bars bija vēl pieaudzis, un priekšpilsētā jaunpienākušajiem citi pacietīgi stāstīja, ka bērnu sadzēlis skarpijs un tēvs un māte to nes pie ārsta.

Jaunpienākušie, it īpaši baznīcas ubagi, kuri bija lieli lietpratēji mantas stāvokļa analizē, apskatīdami Huanas vecos, zilos svārkus, caurumus lakatā un zaļo lentu matos, kā arī Kino veco segu un tūkstošreiz mazgātās drēbes, nosprieda, ka šie ir nabaga ļaudis, un gāja līdzi, lai redzētu, kā tālāk noritēs šī drama. Četri baznīcas ubagi zināja visu, kas notika pilsētā. Viņi prata lasīt uz grēksūdzi ejošo jauno sieviešu sejās, un, kad tās nāca laukā, viņi zināja, cik liels bijis grēka smagums. Viņi zināja sīkos strīdus tāpat kā dažu labu iielu noziegumu. Viņi snauda savās sargvietās baznīcas paēnā, un neviens nevarēja ieiet dievnamā meklēt sirdsmieru, viņu nepamanīts. Viņi pazina arī ārstu. Viņi bija dzirdējuši par tā muļķību, cietsirdību, ķildīgo raksturu, par viņa iekārēm un grēkiem. Tie zināja par viņa nemākulīgi izdarītajiem abortiem, bija saņēmuši viņa nožēlojamos grašus, ko tas skopulīgi izdalīja ubagiem. Viņi bija redzējuši, kā baznīcā ienesa šī doktora upuru līķus. Tā kā rīta dievkalpojums jau bija beidzies un pašreiz nekādi ienākumi nebija gaidāmi, tad viņi ziņkārīgi sekoja baram, lai redzētu, ko tuklais un kūtrais ārsts darīs ar skarpija sadzelto nabaga ļaužu bērnu.

Steidzīgais bars beidzot nonāca pie ārsta mājas vārtiem. Ļaudis dzirdēja ūdens šļakstēšanu un putnus, kas dziedāja krātiņos, un slotu švīkstēšanu pa akmens plātnēm. No ārsta mājas puses uzvēdīja patīkama ceptas cūkgaļas smarža.

Kino brīdi vilcinājās. Doktors taču nebija viņu ļaužu. Tas bija cēlies no tautas, kas veselus četrsimt gadus apspiedusi, pazemojusi, mērdējusi badā, aplaupījusi un nicinājusi Kino tautu, un iebiedējusi šo tautu tā, ka tagad nabagie arvien pazemīgi klauvēja pie tās durvīm. Un vienmēr, kad Kino bija jātuvojas kādam apspiedēju tautas pārstāvim, viņš jutās gan vājš un izbijies, gan arī nikns. Dusmas un bailes nebija šķiramas. Viņam vieglāk būtu bijis doktoru nogalināt nekā runāt ar to, jo visi šie doktora rases pārstāvji sarunājās ar Kino tautiešiem tā, it kā pēdējie būtu tikai dzīvnieki. Kad Kino stiepa roku pēc klauvējamā riņķa, viņš juta spēju niknuma uzplūdu, dimdošā Ienaida muziķa atskanēja viņa ausīs, un lūpas cieši sakniebās, bet ar kreiso roku viņš sniedzās, lai noņemtu platmali. Dzelzs riņķis atsitās pret vārtiem. Kino noņēma platmali un stāvēja gaidās. Kojotito viegli iekunkstējās Huanas rokās, un viņa sāka to mierināt. Ļaudis spiedās tuvāk, lai labāk varētu dzirdēt un redzēt.

Pēc brīža lielie vārti drusku pavērās. Caur vārtu spraugu Kino redzēja dārza vēso zaļumu un nelielu mirgojošu strūklaku. Vīrs, kas paraudzījās ārā, bija viņa tautietis. Kino ierunājās senajā indiāņu valodā. — Skarpijs iedzēlis mazulim, pirmdzimtajam, — Kino teica, — viņam vajadzīgs dziedinātājs.

Vārti tika drusku pievērti; sulainis negribēja runāt indiāņu valodā. — Acumirkli, — viņš beidzot sacīja, — es iešu uzzināt. — Tad aizvēra vārtus pavisam un aizšāva bultu. Spilgtajā saules gaismā cilvēku ēnas melnoja uz baltā žoga mūra.

Doktors sēdēja savā augstajā gultā. Viņš valkāja sarkanus zīda muarē rītsvārkus, kas bija vesti no Parīzes; sapogāti tie ap krūtīm bija jau drusku par šauriem. Klēpī ārsts turēja sudraba paplāti ar sudraba šokolādes kannu un mazītiņu plāna porcelāna tasīti, tik trauslu, ka izskatījās diezgan jocīgi, kad viņš ar savu lielo roku to cēla pie mutes, paņēmis tasīti starp īkšķi un rādītāja pirkstu, bet pārējos atstiepis tālu nost. Viņa acis bija iegrimušas uzburbušās miesas krokās, bet mutes kaktiņi noslīdējuši uz leju neapmierinātā grimasē. Viņš arvien pieņēmās resnumā, un balss viņam bija aizsmakusi, jo tuklums spieda rīkli ciet. Blakus uz galda atradās mazs austrumnieku gongs un trauks ar cigaretēm. Istabas iekārta bija tumša un drūma. Gleznas bija reliģiska rakstura, arī lielā, izkrāsotā fotogrāfijā, mantota no mirušās sievas, kura atradās debesīs, ja vien ir palīdzējuši aizlūgumi, ko samaksāja no viņas pašas atstātā īpašuma. Pats ārsts kādreiz īsu laiciņu bija dzīvojis «lielajā pasaulē», un visa viņa turpmākā dzīve bija atmiņas un ilgas pēc Francijas. — Tā bija civilizēta cilvēka dzīve, — viņš mēdza teikt, ar to domādams, ka toreiz ar nelieliem ienākumiem bija varējis turēt sev mījāko un pusdienot restorānos. Viņš ielēja otru tasīti šokolādes un drupināja pirkstos saldo biskvītu. Sulainis nostājās atvērtajās durvīs un gaidīja, kamēr viņu pamanīs.

—   Nu? — jautāja ārsts.

—   Tur ir kāds mazs indiānis ar zīdaini. Viņš teica, ka bērnu esot sadzēlis skarpijs.

Ārsts vispirms uzmanīgi nolika tasīti un tikai tad aizsvilās dusmās.

—  Vai tad man tiešām nav cita darba, kā ārstēt insektu sakostus «mazus indiāņus»? Es taču galu galā neesmu lopu ārsts!

—   Jā, kungs, — teica sulainis.

—   Vai viņam ir nauda? — beidzot prasīja ārsts. — Nē, viņiem nemēdz būt naudas. No manis vienīgā visi gaida, lai es strādātu par velti — un man tas ir apriebies līdz kaklam. Uzzini, vai viņam ir nauda!

Nonācis pie vārtiem, sulainis drusku pavēra tos un paskatījās uz gaidošo pūli. Šoreiz viņš runāja indiāņu valodā: — Vai tev ir ar ko maksāt par ārstēšanu?

Kino ar roku taustīja kaut kur zem sava apsega. Viņš l/vilka kādu vairākkārt salocītu papīru. Viņš to uzmanīgi li .lija vaļā, līdz beidzot parādījās astoņas mazas, kroplības pērlītes, pelēkas un neglītas kā mazi nejauki sacietējumi, plakanas un gandrīz bezvērtīgas. Sulainis paņēma vīstokli un aizvēra vārtus. Bet šoreiz viņš bija ātri atpakaļ. Viņš pavēra vārtus tieši tik daudz, lai varētu padot ārā papīra vīstokli.

— Doktors ir izgājis, — sulainis teica, — viņu izsauca steidzamās darīšanās. — Un nokaunējies ātri aizbultēja vārtus.

Kauns pārņēma arī visus ārpusē stāvošos. Tie ātri izklīda. Ubagi aizgāja atpakaļ uz baznīcas kāpnēm, klaidoņi pazuda, un arī kaimiņi izklīda, lai neredzētu Kino lielo apkaunojumu.

Kino ilgi stāvēja pie vārtiem un Huana viņam blakus. Lūdzoši noņemto platmali viņš lēni uzlika atkal galvā. Tad pēkšņi no visa spēka trieca dūri pret vārtiem. Pēc tam it kā brīnīdamies nolūkojās uz nobrāztajiem rokas krimšļiem un asinīm, kas sūcās pa pirkstu starpām.

II

Pilsēta atradās pie upes grīvas, un jūras krastu ieskāva vecās, dzelteni apmestās mājas. Krastā bija uzvilktas baltas un zilas laivas, kuras vietējie zvejnieki prata pārklāt ar vielu, kas nelaida cauri ūdeni, un šīs vielas pagatavošana bija zvejnieku noslēpums. Laivas bija skaistas un augstas, ar izliektu priekšgalu un pakaļgalu, bet vidusdaļā varēja uzsliet mastu ar nelielu trīsstūrainu buru.

Pludmali klāja dzeltena smilts, bet pašā jūras malā bija sanestas aļģes un gliemežvāki. Krabjiem kustoties alās, ūdens burbuļoja un šļakstījās, bet sēkļos sīciņi vēzīši rāpoja pa oļiem un smiltīm. Jūras dibens bija dažādas radības pilns — gan rāpojošas, gan peldošas, gan augošas. Straume locīja brūnās aļģes un zaļās jūras zāles, pie kurām bija piezīdušies mazi jūras zirdziņi. Plankumainās indes zivis gulēja zālainu gultņu dibenā, bet pāri tām ātri peldēja bālgani krabji.

Krastā pastāvīgi skraidīja un rakņājās pilsētas izbadējušies suņi un cūkas, meklējot kādu sprāgušu zivi vai jūras putnu, ko paisums dažreiz izmeta krastā.

Lai gan vēl bija agrs rīts, jau klājās dūmaka. Neskaidrais gaiss, kas dažus priekšmetus izcēla, bet citus aizmigloja, krājās pār visu līci, bet apkārtni vērta nereālu, un acīm daudz nedrīkstēja uzticēties; zemei un jūrai piemita ne vien sapņa mirdzums, bet arī mānigums. Iespējams, ka tieši tāpēc līča krasta iedzīvotāji vairāk ticēja savai iztēlei nekā acīm, kurām attālumu un kontūru pareizā noteikšanā nevarēja uzticēties. Raugoties no pilsētas pāri upes grīvai, kāda atsevišķa mangrovu birzs bija redzama ļoti skaidri, kamēr tālāk cits puduris vīdēja tikai kā neskaidrs tumši zaļš plankums. Daļa no attālākā krasta izzuda it kā ūdeņu vizmā. Acīm nevarēja ticēt, nevarēja būt drošs, vai redzētais bija īstenība vai ne. Līča ļaudis bija pārliecināti, ka tā tas ir visur, un viņiem tas nemaz nelikās dīvaini. Virs ūdens krājās vara krāsas migla un žilbinoši vibrēja karstajos saules staros.

Zvejnieku būdas bija atkāpušās krastā pa labi no pilsētas, bet laivas gulēja pludmalē iepretī šai vieiai.

Kino un Huana lēnām nonāca ūdens malā un piegāja pie Kino laivas, kura bija viena no nedaudzajām mantām, kas viņam piederēja. Laiva bija ļoti veca. Kino vectēvs to bija atvedis no Najaritas, vēlāk viņš to bija atdevis Kino tēvam, līclz beidzot tā nonāca pie Kino. Laiva bija reizē manta un līdzeklis nopelnīt dienišķo maizi, jo vīrs ar laivu bija ķīla, ka sievai nebūs jācieš izsalkums. Laiva bija it kā aizsargvalnis pret badu. Katru gadu no jauna Kino pārklāja laivu ar vielu, kas nelaida cauri ūdeni, kuras noslēpumu arī bija mantojis no tēva. Patlaban viņš pienāca pie laivas un kā vienmēr ar roku maigi pieskārās laivas priekšgalam. Grozu, nirstamo akmeni un divas virves viņš nolika smiltīs blakus laivai. Segu viņš salocīja un noklāja laivas priekšgalā. Huana uz segas noguldīja Kojotito un pārsedza ar lakatu, lai aizsargātu no saules. Tagad bērns bija mierīgs, bet tūkums uz pleca bija izplēties arī pa kakliņu līdz ausij, un sejiņa bija pietūkuši sārta. Huana iebrida ūdenī, noplūca dažas jūras zāles un

Izveidoja no tām mitru kompresi, ko uzlika bērna uztūkuša jam plecam. Šis ārstēšanas veids bija tikpat labs kā ļrbkurš cits, un iespējams, deva vairāk labuma nekā būtu varējis ārsts. Bet šis līdzeklis nelikās iespaidīgs, jo bija llk vienkāršs un neko nemaksāja. Vēdera krampji bērnam neradās. Var būt, ka Huana bija paguvusi izsūkt indi, bet •-avas bažas par pirmdzimto viņa nevarēja tik viegli apremdēt. Viņa nebija lūgusi dievu, lai bērns atvesejotos, viņa tikai lūdzās, lai varētu atrast pērli, ar ko samaksāt ārstam, jo cilvēka prāts reizēm ir tikpat neizprotams kā līča parādības.

Kino un Huana stūma laivu uz ūdens pusi, un, kad priekšgals jau bija ūdenī, Huana iekāpa laivā, bet Kino vēl stūma tik ilgi, kamēr laiva peldēja viegli un šūpojās plīstošajos viļņos. Huanai un Kino rakstā cilājot dubultlāpstii airus, laiva sāka šķelt ūdeni, un, ātri slīdot, šūpojās. Citi pērļu zvejnieki jau sen bija jūrā. Pēc brīža Kino miglā ieraudzīja laivu baru peldam pār austeru slāņiem.

Gaismas stari spiedās cauri ūdenim līdz gultnei, kur gulēja austeres savās krokotajās čaulās, piesūkušās pie akmeņainā dibena, kas bija kā nosēts ar atlauztajiem austeru vākiem. Šīs austeru gultnes pagātnē padarīja Spānijas karali par vienu no varenākajiem Eiropas valdniekiem, tās bija samaksājušas viņa karu izdevumus un greznojušas baznīcas par apmierinājumu valdnieka dvēselei. Tur bija pelēkās austeres, kuru vāki bija krokoti kā kupli svārki, jūras zālēm aplipušas gliemežu austeres, un pāri tām rāpoja mazi vēzīši. Kāds smilšu graudiņš varēja nejauši nokļūt austeres miesas krokās un tad sākt tās kairināt, līdz miesa radīja ap to cietu aizsargkārtu. Svešķermenis arvien vairāk apauga ar šo cieto slāni, kamēr austeri atbrīvoja kāds paisuma vilnis vai arī tikai nāve. Kopš gadsimtiem cilvēki nira pēc austerēm, atrāva tās no jūras dibena, lauza vaļā un meklēja mirdzošos graudiņus. Zivis veseliem bariem uzturējās pie austeru gultnēm, lai varētu skrubināt atlauztos vākus, ko zvejnieki meta atpakaļ ūdenī. Bet pērli atrast gadījās visai reti, un tā bija liela laime. Tas bija dieva vai arī dievu labvēlības pierādījums.

Kino bija paņēmis līdzi divas virves; pie vienas viņš piesēja smago akmeni, pie otras — grozu. Tad novilka kreklu un bikses, bet platmali nolika laivas dibenā. Ūdens līmenis spīdēja gluds kā ieeļļots. Vienā rokā akmeni un otrā grozu Kino ar kājām pa priekšu pārslīdēja pāri laivas malai, un akmens vilka viņu dibenā. Apkārt burbuļoja Odens, līdz beidzot pārstāja, un viņš varēja redzēt. Virs viņa ūdens līmenis atmirdzēja kā gaišs viļņojošs spogulis, un Kino ieraudzīja laivu dibenus.

Viņš kustējās uzmanīgi, lai nesaduļķotu ūdeni. Ar kāju ieķēries pie akmens piestiprinātā cilpā, viņš sāka ātri plēst no jūras dibena austeres, dažas pa vienai, citas veseliem ķekariem, un lika tās grozā. Dažviet austeres tā bija saķērušās, ka nāca nost veselām pikām.

Kino tautieši apdziedāja visu, kas vien bija virs zemes. Viņiem bija dziesmas par zivīm, par rāmu un satrakotu jūru, par gaismu un tumsu, par sauli un mēnesi, un šīs dziesmas skanēja viņos visos tāpat kā Kino. Skanēja visas dziesmas, ko vien tauta kādreiz bija radījusi, pat tās, kuras bija jau grimušas aizmirstībā. Kad Kino pildīja grozu ar austerēm, dziesma dzīvoja viņā, un ritmu šai dziesmai sita viņa sirds, skābekli gūdama no aizturētās elpas, bet dziesmas melodija bija zilzaļais ūdens, mazie jūras dzīvnieciņi un zivju bari, kas steidzīgi aizzibēja garām. Un dziesmai cauri nepārtraukti skanēja klusa, tikko dzirdama melodija, noslēpumaina, salda un piekļāvīga, gandrīz pazuzdama kopīgajā melodijā, un tā bija Dziesma par iespējamo laimes pērli, jo katrā austeres čaulā varēja slēpties pērle. Izredžu bija maz, bet laime un dievi varēja nākt palīgā. Kino zināja, ka augšā virs viņa Huana, sēdēdama laivā, skaitīja maģiskas lūgšanas vārdus; viņas seja bija sastingusi un muskuļi saspringti, jo veiksmi vajadzēja gūt par katru cenu, izraut to no dievu rokām, jo tā bija vajadzīga Kojotito uztūkušajam plecam. Un tā kā vajadzība un vēlēšanās iegūt bija liela, mazā, apslēptā melodija par pērli skanēja šorīt spēcīgāk nekā jebkad. Daudzi tās motīvi bija skaidri dzirdami Zemūdens Dziesmā.

Kino bija jauns, spēcīgs un lepns un varēja nirt zem ūdens vairāk nekā divas minūtes bez pārtraukuma, tāpēc viņš strādāja ar apdomu, izvēlēdamies lielākos austeru vākus. Tie bija cieši noslēgti, jo austerēm nepatika, ka tās traucē. Drusciņ pa labi bija akmeņains klints paugurs, pārklāts ar jaunām austerēm, kuras nebija vērts aiztikt. Kino peldēja uz klints pusi un tad, sev blakus, zem nelie-

I.is nokares viņš ieraudzīja atsevišķi guļam kādu loti lielu austeri, kura nebija salipusi ar citām. Tās vāks bija mazliel pavērts, jo nokare aizsargāja šo veco austeri, un lūpveida ķermenī Kino ieraudzīja spokainu spīdumu, lai gan vāks tūliņ aizvērās. Kino sirds sita spēcīgā ritmā, un ausīs ieskanējās melodija par iespējamo laimes pērli. Lēnām viņš atrāva austeri no akmeņiem un piespieda to cieši pie krūtīm. Tad atbrīvoja kāju no cilpas, ķermenis iznira virs ūdens, un melnie mati vizēja saulē. Viņš pārliecās pār laivas malu un nolika austeri uz laivas grīdas.

Huana turēja laivu līdzsvarā, kamēr viņš tajā ierāpās. Kino acis no uzbudinājuma spīdēja, bet viņš atturīgi uzvilka akmeni un grozu un iecēla tos laivā. Huana juta viņa uztraukumu, bet izlikās skatāmies tālumā. Nav labi iekārot kādu lietu pārāk dedzīgi. Tas reizēm aizbaida laimi. Vajag gribēt tikai tik daudz, cik nepieciešams; ar dieviem jāapietas ļoti uzmanīgi. Huana aizturēja elpu. Kino ļoti lēnām atvāza savu īso, pamatīgo nazi. Viņš palūkojās uz grozu ar vērtējošu skatienu. Varbūt būtu labāk attaisīt šo austeri pēdējo. Viņš paņēma no groza mazu austerīti, pārgrieza tai ķermeni un, izpētījis visas krokas, iesvieda to ūdenī. Pēkšņi likās, ka viņš lielo austeri tikai tagad pamanījis. Viņš notupās laivas dibenā, paņēma austeri un to aplūkoja. Vāka krokas spīdēja brūngani melnas, tām bija pielipušas tikai pāris gliemeņu. Kino vilcinājās atlauzt vāku. Viņš zināja, ka tas, ko viņš bija redzējis, varēja būt vienkāršs atspīdums vai arī nejauši tur iekļuvis gabaliņš spīdīgas čaulas, varbūt viss bija tikai ilūzija. Mānīgas gaismas pilnajā līci bija vairāk šķietamības nekā īstenības.

Bet Huanas acis raudzījās uz Kino, un viņa ilgāk nespēja gaidīt. Viņa uzlika roku uz bērna apsegtās galviņas. — Lauz vajā, — viņa lēni teica.

Kino izveicīgi iebāza asmeni gliemežvāka spraugā. Ar nazi viņš juta austeri cieši savelkamies. Asmeni viņš izlietoja kā sviru, līdz noslēdzošais muskulis atdalījās un gliemežvāks atvērās. Lūpveidīgā austere locījās, bet tad aprima. Kino to pacēla, un tur tā gulēja — lielā pērle, pati pilnība, mirdzēdama bālgani kā mēness. Tā uztvēra gaismu un atstaroja kvēlojošu sudrabu. Pērle bija kaijas olas lielumā. Tā bija pati lielākā pērle pasaulē!

Huana aizturēja elpu un klusi ievaidējās. Kino tagad dzirdēja visā krāšņumā skanam melodiju par Varbūtējo pērli, tā skanēja brīnišķīgi skaidri, silti, vareni, mirdzoši un uzvaroši. Pērles virspusē viņš ieraudzīja savus sapņus. Viņš izņēma pērli no mirstošās austeres un turēja to plaukstā, pagrozīja un redzēja, ka tā bija nevainojami veidota. Huana pienāca, lai paraudzīlos viņa rokā, tanī pašā, ko viņš bija dauzījis pret ārsta mājas vārtiem; nobrāztie pirkstu krimšļi bija jūras ūdenī kļuvuši pelēkbāli.

Huana instinktīvi piegāja pie Kojotito, kas gulēja uz sava tēva segas. Viņa pacēla jūras zāļu kompresi un paskatījās uz bērna plecu. — Kino! — viņa skaji iekliedzās.

Viņš nolūkojās pāri savai pērlei un redzēja, ka uztūkums uz bērna pleca noplacis, inde atstāj ķermeni. Kino sažņaudza pērli rokā, un viņu sagrāba spējš jūtu uzliesmojums. Viņš atmeta galvu un ierēcās. Viņa acis ieplētās, viņš kliedza, un viņa ķermenis saslējās. Ļaudis citās laivās pacēla galvas, izbijās, tad iegrūda airus ūdenī un ātri irās uz Kino laivas pusi.

III

Pilsēta atgādina brīnumainu svešzemju dzīvnieku. Tai ir gan nervi, gan galva, gan pleci, gan kājas. Katra pilsēta atšķiras no citām, un nav divu pilsētu, kas būtu gluži līdzīgas. Reizēm pilsētu satricina dziji pārdzīvojumi. Tādās reizēs nav zināms, kā jaunās vēstis izplatās pilsētā. Tās joņo daudz ātrāk, nekā skrien puišeli, ātrāk, nekā sievas paspēj tās izstāstīt cita citai pāri žogam.

Vēl pirms Kino, Huana un citi zvejnieki bija atgriezušies Kino zaru būdā, pilsētas nervos jau pulsēja un vibrēja jaunā ziņa — Kino atradis Pasaules Pērli! Pirms vēl mazie knēveļi aizelsušies spēja izdvest šos vārdus, viņu mātes jau tos zināja. Jaunā vēsts steidzās garām zaru būdām un kā putojošs vilnis iešļāca mūra un akmens pilsētā. Vēsts nonāca pie priestera, kas pastaigājās dārzā, padarīja viņa skatienu domīgu un lika atcerēties, ka baznīcai nepieciešams remonts. Viņš domāja par to, cik gan tāda pērle varētu būt vērta. Viņš pūlējās atcerēties, vai Kino bērns ir kristīts un pats Kino laulāts. Vēsts nonāca nie tirgotājiem, un tie palūkojās uz apģērba gabaliem, kam pēdējā laikā bija maz pircēju.

Ziņa aizsniedza arī ārstu, kas patlaban bija pie kādas slimnieces, kuras vienīgā kaite bija viņas vecums, lai gan neviens no abiem to negribēja atzīt. Kad ārsts uzzināja, kas ir Kino, viņš kļuva nopietns un domīgs. — Tas ir inans pacients, — viņš teica. — Es ārstēju viņa bērnu, ko sadzēlis skarpijs. — Tauku krokās iegrimušās acis atdzīvojās, un viņš domāja par Parīzi. Viņa istaba toreiz Parīzē viņam tagad šķita liela un grezna, un sieviete rupjiem sejas vaibstiem, ar kuru viņš toreiz dzīvoja, tagad viņam šķita skaista un pjemīlīga meitene, lai gan tā nekad tāda nebija bijusi. Ārsta skatiens aizslīdēja garām viņa vecīgajai pacientei, un viņš redzēja sevi sēžam kādā Parīzes restorānā, un viesmīlis patlaban attaisīja vīna pudeli.

Jaunā vēsts ātri nonāca pie baznīcas ubagiem, un tie smējās aiz prieka, jo zināja, ka nav devīgāka ziedotāja par nabaga vīru, kas pēkšņi kļuvis laimīgs.

Kino atradis pasaules lielāko pērli! Pilsētā mazos kantorīšos sēdēja cilvēki, kas uzpirka pērles no zvejniekiem. Tie sēdēja un gaidīja, kamēr tiem atnesa pērles, un tad tie ņēmās trokšņaini kaulēties, kliegdami un draudēdami, kamēr nokaulēja cenu tik zemu, cik vien iespējams. Tomēr bija arī sava robeža, jo reiz gadījās, ka kāds zvejnieks savā izmisumā pērles labāk atdāvināja baznīcai. Kad kaulēšanās bija beigusies, šie uzpircēji, vienatnē sēdēdami, ļāva pērlēm vizmot plaukstā un sapņoja, kaut pērles piederētu viņiem. Jo patiesībā daudzo uzpircēju nemaz nebija: bija tikai viens, kas algoja šos aģentus, lai ļaudīm liktos, ka pastāv konkurence. Vēsti dzirdēja arī šie vīri, viņu skatiens kļuva glūnošs, un pirkstu gali kņudēja, un viņi domāja, ka viņu darba devējs taču nedzīvos mūžīgi, un kādam citam vajadzēs stāties tā vietā. Katrs domāja par to, kā ar nelielu kapitālu varētu uzsākt veikalu.

Dažādi ļaudis sāka interesēties par Kino — gan tādi, kam bija kas pārdodams, gan arī tādi, kas gaidīja dāvanas. Kino bija atradis pasaules lielāko pērli! Pērle spēcīgi iedarbojās uz ļaužu prātiem, un no šīs saskaršanās radās tumšas jausmas. Pēkšņi izrādījās, ka katram ir kāds sakars ar Kino pērli, un ļaužu sapņi, apsvērumi, plāni, nākotnes izredzes, vēlēšanās, vajadzības, rijība tagad vijās ap pērli, bet ceļā stāvēja tikai viens šķērslis — pats Kino, un viņš negribot kļuva par visu šo ļaužu ienaidnieku. Jaunā ziņa pilsētā uzvandīja kaut ko bezgala netīru un ļaunu, un visa šī nejaucība bija kā ļauns skarpijs, kā izsalkums, sajūtot ēdiena smaržu, kā uzspiesta vientulība mīlas slāpēs. Pilsētas dziedzeri sāka ražot šo indi, un pilsēta tūka un izpletās, pilna šo nāves zāļu.

Taču Kino un Huana par to visu nekā nezināja. Viņi bija priecīgi satraukti un domāja, ka citi priecājas līdz ar viņiem. Huans Tomass un Apolonija tiešām priecājās, un arī tie taču bija daļa no ārpasaules. Pievakarē, kad saule jau slēpās aiz pussalas kalniem, lai drīzi nogrimtu jūrā, Kino tupēja savā būdā, un Huana sēdēja blakus. Būdā bija sanākuši arī visi kaimiņi. Kino turēja rokā lielo pērli, un viņa plaukstā tā atmirdzēja silti un dzīvi. Pērles muziķa pievienojās ģimenes dziesmai un padarīja to krāšņāku. Kaimiņi skatījās uz pērli, ko Kino turēja rokā, un brīnījās, kā gan cilvēkam var uzsmaidīt tik liela laime. Huans Tomass, kas tupēja pie Kino labās rokas, jo bija viņa brālis, jautāja: — Ko tu tagad uzsāksi, būdams bagāts vīrs?

Kino vērās pērlē, bet Huana nolaida plakstus un ar lakatu aizsedza seju, lai citi neredzētu viņas saviļņojumu. Pērles spožajā virsmā tēlojās ainas, kuras Kino bija iedomājies arī agrāk, bet pēc tam atmetis kā nepiepildāmas. Pērlē viņš ieraudzīja Huanu, Kojotito un sevi stāvam un pēc tam lokām ceļus augsta altāra priekšā, un viņus laulāja, jo tagad tiem bija nauda, ar ko samaksāt. — Mēs laulāsimies baznīcā, — viņš klusi teica.

Pērlē viņš redzēja, kā viņi bija apģērbti. Huanai bija gluži jauns lakats un jauni svārki, un zem garajiem svārkiem Kino varēja redzēt, ka kājās tai bija kurpes. Visa šī aina atmirdzēja pērlē. Viņš pats bija tērpies baltās drānās, un viņam bija jauna platmale — nevis salmu, bet no smalka, melna filca, un arī viņam bija kurpes; nevis sandales, bet kurpes ar saitēm. Kojotito, jā, viņa Kojotito, mugurā bija zils Savienoto Valstu jūrnieka tērps un galvā maza cepurīte, kā to Kino bija redzējis, kad kādreiz upes grīvā bija stāvējusi kāda izpriecu jahta. Visu to Kino

Ieraudzīja mirdzošajā pērlē un sacīja: — Mums būs jaunas drēbes.

Un pērles dziesma skanēja viņa ausīs kā neskaitāmu tauru skaņas.

Spoži pelēkajā pērles virsmā parādījās vēl citas lietas, ko Kino agrāk bija vēlējies: harpūna, pirms gada pazaudētās vietā, gluži jauna un no dzelzs, ar riņķi kāta galā; un tad vēl — viņš gandrīz neiedrošinājās domāt — šautene, jā, bet kāpēc gan ne, ja jau viņš bija bagāts! Un Kino ieraudzīja pērlē pats sevi ar jaunu vinčestra karabīni. Tie bija vistrakākie sapņi un pie tam loti patīkami. Viņš teica vilcinādamies: — Un šauteni, varbūt arī šauteni…

Šautene bija tā, kas viņa iztēles priekšā novāca visus šķēršjus. Tas bija kaut kas neiespējams, un, ja viņš par to uzdrīkstējās domāt, tad pēdējie kavēkli tika nojaukti un viņš varēja drāzties tālāk. Jo saka jau, ka cilvēks neesot nekad apmierināts, — ja viņš kaut ko iegūstot, tad tam vajagot vēl un vēl. Un tas tiek teikts nicinoši, lai gan tā ir viena no vislabākajām cilvēku cilts īpašībām un pacel cilvēku pāri dzīvniekam, kurš ir apmierināts ar to, kas tam pieder.

Kaimiņi sēdēja saspiedušies cieši kopā un, klausīdamies Kino fantāzijas lidojumā, klusēdami māja ar galvām. Tikai aizmugurē kāds nomurmināja: — Šautene. Viņam būs šautene.

Bet pērles dziesma triumfējot skanēja Kino ausīs. Huana pacēla acis, tās bija ieplestas, dzirdot Kino iztēli un drosmi. Tagad, kad visi šķēršļi bija novākti, Kino likās kā elektrizēts. Pērlē viņš redzēja Kojotito sēžam skolas solā, gluži kā Kino kādreiz bija noskatījies pa kādām atvērtām durvīm. Kojotito valkāja svārkus, baltu apkaklīti un platu zīda kaklasaiti. Turklāt viņš rakstīja uz lielas papīra lapas. Kino cieši paraudzījās kaimiņu sejās. — Mans dēls ies skolā, — viņš teica, un kaimiņi bija mēmi aiz izbrīna. Huana strauji elpoja. Viņa uzlūkoja Kino ar starojošu skatienu, pēc tam ātri palūkojās uz Kojotito, kas dusēja viņas rokās, it kā gribēdama pārliecināties, vai teiktais varētu būt iespējams.

Bet Kino sejā bija pravietisks mirdzums. — Mans dēls lasīs un sapratīs grāmatas, mans dēls rakstīs un sapratīs rakstu zīmes. Mans dēls pratīs rēķināt. Un visas šīs lietas darīs mūs brīvus, jo viņš visu zinās, un no viņa uzzināsim mēs. — Tad Kino ieraudzīja pērlē sevi un Huanu sēžam zaru būdā pie uguns, bet Kojotito lasīja lielu grāmatu.

—  To visu dos pērle, — teica Kino. Visā savā mūžā viņš nebija teicis tik garu runu. Pēkšņi viņam kjuva bail no šīs runas. Viņš pērli sažņaudza rokā, un mirdzums nebija vairs redzams. Kino bija samulsis kā cilvēks, kurš gan saka: «Es gribu», bet pats nezina, kā to iegūt.

Tagad kaimiņi saprata, ka bijuši brīnišķa notikuma liecinieki. Viņi zināja, ka turpmāk ļaudis skaitīs laiku no Kino pērles atrašanas brīža un ka par to runās vēl daudzus daudzus gadus. Vēlāk viņi kavēsies atmiņās, kāds izskatījās Kino, ko viņš teica un kā mirdzēja viņa acis, un viņi sacīs: — Viņš bija kļuvis pavisam cits cilvēks. No šī brīža viņā iemājoja nepazīstams spēks. Redziet, kāds liels vīrs viņš kļuvis kopš tā brīža. Un es pats tur biju klāt.

Bet, ja Kino ieceres sabruktu, tie paši kaimiņi sacītu:

—  No tā an viss sa kas. Pār viņu naca muļķīga iedomība, un viņš runāja nejēdzīgus vārdus. Lai dievs mūs no tā pasargā. Dievs sodīja Kino par to, ka viņš sacēlās pret dzīves ierasto kārtību. Redziet nu, kas ar viņu noticis. Es pats redzēju to brīdi, kad prāts viņu atstāja.

Kino paskatījās uz savu sažņaugto roku un redzēja, ka krimšļi bija cieti un kreveļaini — tie bija sadauzīti, sitot pa vārtiem.

Metās krēsla. Huana apsēja lakatu un ieguldīja tur bērnu tā, ka tas karājās viņai gurnu augstumā, tad piegāja pie pavarda, izrušināja no pelniem oglīti, uzlika tur dažus pārlauztus žagarus un uzpūta liesmu. Uguns meta atblāzmu kaimiņu sejās. Viņi zināja, ka ir laiks iet mājās pusdienot, taču vēl kavējās.

Bija jau gandrīz tumšs, un uguns zīmēja ēnas uz būdas sienām, kad no mutes mutē atskanēja čuksti: — Nāk svētais tēvs. Priesteris nāk. — Vīri noņēma cepures un atkāpās no durvīm, bet sievietes apmeta lakatus ap sejām un nolaida acis. Kino un viņa brālis Huans Tomass piecēlās. Ienāca priesteris — sirms, novecojis vīrs, grumbains, bet jauneklīgi modrām acīm. Šos ļaudis viņš uzskatīja par bērniem un kā ar tādiem arī apgājās.

— Kino, — viņš teica pieglaimīgā balsī, — tev ir dots liela cilvēka, liela dieva kalpa vārds. — Šie vārdi skanēja kā svētīšana. — Tavs vārda brālis tuksnesi darīja auglīgu un iepriecēja ļaužu sirdis; vai tu to zini? Tā stāv rakstīts svētajos rakstos.

Kino ātri paskatījās uz Kojotito, kas gulēja pie Huanas gurna. Kino domāja: pienāks laiks, kad zēns zinās, kas ir rakstos un kā nav. Kino ausīs vairs neskanēja muziķa, bet tagad gluži klusu un lēnām atviļņoja šīrīta melodija, ienaida un ļaunuma dziesma, bet tā skanēja vāji un tikko dzirdami. Un Kino skatījās uz kaimiņiem, lai redzētu, kas atnesis šo dziesmu.

Mācītājs atkal ierunājās: — Man stāstīja, ka tu esot atradis lielu bagātību, milzīgu pērli.

Kino atvēra plaukstu un pastiepa roku, un pērles lielums un skaistums pārsteidza mācītāju. Viņš teica: — Es ceru, dēls, ka tu pateiksies tam kungam, kas tev devis šo bagātību, un izlūgsies žēlastību turpmākajām gaitām.

Kino mēmi pamāja, bet Huana klusā balsī sacīja:

—  To mēs darīsim, tēvs. Un mēs salaulāsimies. Kino tā teica. — Meklēdama saviem vārdiem apstiprinājumu, viņa paskatījās uz kaimiņiem, un tie piekrizdami svinīgi māja ar galvām.

Priesteris sacīja: — Tas ir jauki, ka jūsu pirmās domas pievēršas labajam. Lai dievs jūs svētī, mani bērni!

—  Viņš pagriezās un lēnām izgāja, un ļaudis tam pašķīra ceļu.

Bet Kino atkal cieši sažņaudza pērli un pilns aizdomu raudzījās apkārt, jo viņa ausīs skanēja ļaunā muziķa, kas cēlās pretī pērles mūzikai.

Kaimiņi klusu izgāja, lai dotos mājās, bet Huana notupās pie pavarda un uzlika uz uguns māla podu ar vārītām pupām. Kino piegāja pie durvīm un palūkojās ārā. Kā vienmēr viņš saoda daudzu pavardu dūmus, redzēja miglas aizplīvurotās zvaigznes un, juzdams mitrā nakts gaisa uzplūdus, aizsedza degunu. Pienāca izkāmējušais suns un, priecīgi apsveicinādamies, lēkāja un locījās kā karogs vējā, bet Kino skatījās uz suni un tomēr to neredzēja. Viņa domas klejoja svešā un saltā pasaulē. Viņš jutās vientuļš un neaizsargāts; circeņu sisināšana, koku varžu kvarkstoņa un krupju kurkstēšana skanēja līdzi jaunuma dziesmai. Kino nodrebēja un savilka segu ciešāk ap degunu. Pērli viņš arvien vēl turēja cieši sažņaugtu un juta to saujā gludu un siltu.

Viņš dzirdēja, ka būdā Huana plakšķinādama veidoja klaipus, pirms lika tos uz māla cepamās plātes. Sev aiz muguras Kino juta ģimenes siltumu un drošību, un Ģimenes dziesma skanēja tur kā kaķēna murrāšana. Tagad, kad viņš bija visiem pateicis, kāda būs viņa nākotne, tā jau bija kļuvusi īstenība. Iztēlotais ir jau realitāte, un domās izlolota nākotne tiek reizē arī izbaudīta. Jau iztēlē gatavs nākotnes nodoms kļūst par tiešamību starp citām īstenībām, tas vairs nevar tikt iznīcināts, to var tikai apkarot. Tādējādi Kino nākotne bija jau īstenojusies, bet, tāpēc, ka tā bija jau izlemta, naidīgi spēki gatavojās to iznīcināt, un viņš to apzinājās, tāpēc viņam bija jāgatavojas atvairīt uzbrukumu. Bez tam Kino zināja, ka dievi nemīl cilvēku nodomus un tie nemīl arī veiksmi, ja tā nenāk kā nejaušs gadījums. Viņš zināja, ka dievi atriebjas cilvēkam, ja viņš guvis panākumus pats saviem spēkiem. Tāpēc Kino baidījās paredzēt uz priekšu, bet, tā kā viņš jau bija to darījis, tas arī palika. Un, lai uzbrukumu atvairītu, Kino jau bruņojās pret ārpasauli. Viņa acis un prāts jau meklēja, no kurienes draudēja briesmas, vēl pirms tās kļuva redzamas.

Stāvēdams durvīs, viņš redzēja tuvojamies divus vīrus; viens no viņiem nesa lukturi, kas apgaismoja zemi un nācēju kājas. Viņi iegriezās pagalmā caur žagaru žogā atstāto starpu un pienāca pie durvīm. Tagad Kino ieraudzīja, ka viens bija ārsts, bet otrs — sulainis, kas no rīta bija sargājis ārsta mājas vārtus. Tiklīdz Kino pazina nācējus, viņa labās rokas sasistie krirnšļi atkal iesmeldzās.

Ārsts teica: — Manis nebija mājās, kad tu šorīt biji atnācis. Bet tagad, tiklīdz varēju, ierados apraudzīt bērnu.

Kino iepleties stāvēja durvīs, un viņa acīs liesmoja naids, bet tur atspoguļojās arī bailes, jo viņa dvēselē bija dziļi iesakņojusies simtiem gadu ilgusī pakļautība.

— Bērns ir jau gandrīz vesels, — Kino strupi atbildēja.

Ārsts pasmaidīja, bet viņa acis aiz sīku dzīsliņu iztīklotajiem plakstiņiem nesmaidīja.

Viņš sacīja: — Dažreiz, mīļais draugs, skarpija dzēlionam ir negaidītas sekas. Var jau iestāties zināma uzlabošanās, un tad pēkšņi — puf! — Viņš savilka lūpas un attēloja sprādzienu, lai rādītu, cik ātri tas var notikt, un nolika savu mazo, melno instrumentu somiņu tuvāk gaismai, jo viņš zināja, ka Kino tautieši mīlēja dažāda veida amata rīkus un tiem uzticējās. — Dažreiz, — doktors turpināja ātri un tekoši, — var atmirt kāja vai acs kļūt neredzīga, vai salīkt mugura. Es pazīstu skarpija dzēlienu, draugs, un protu to ārstēt.

Kino juta, ka bailes sāk izkliedēt dusmas un naidu. Viņš taču neko daudz nezināja par skarpija dzēlienu, bet ārsts droši vien zināja. Kino nedrīkstēja riskēt, ar savu neziņu pretodamies šī vīra varbūtējai prasmei. Kino bija strupceļā, kādā bieži nonāca viņa tautieši un arī vienmēr nonāks, kamēr, kā viņš bija teicis, grāmatās rakstītais arī patiešām tur būs atrodams. Viņš nedrīkstēja likt uz spēles Kojotito dzīvību vai veselību. Viņš atvirzījās no durvīm un ielaida ārstu un tā pavadoni zaru būdā.

Huana piecēlās no pavarda un atkāpās, kad ienāca ārsts, viņa aizklāja bērna sejiņu ar lakata bārkstīm. Kad ārsts tuvojās un izstiepa roku, viņa bērnu cieši piespieda pie krūtīm un skatījās uz Kino, kura sejā lēkāja uguns atblāzma.

Kino piekrītoši pamāja, un tikai tad Huana ļāva ārstam paņemt bērnu.

—  Rādi gaismu, — teica ārsts, un, kad sulainis pacēla lukturi, ārsts mirkli palūkojās uz rētu bērna plecā. Ārsts brīdi padomāja, tad ar pirkstu pavilka atpakaļ bērna plakstiņu un pētīja acs ābolu. Viņš pamāja ar galvu, bet Kojotito centās visādi izvairīties.

— Tā ir, kā es domāju, — ārsts teica. — Inde ir gājusi uz iekšu un drīz sāks iedarboties. Paskatieties! — Viņš turēja bērna acs plakstiņu uz leju. — Redziet — tas ir zils. — Un Kino, pavērdamies ar noraizējušos skatienu, redzēja, ka plakstiņš patiešām bija mazliet zilgans. Kino nezināja, vai tas nebija tāds arī citreiz. Bet cilpas bija izliktas. Nedrīkstēja riskēt.

Ārsta acis maisiņos kļuva miklas. — Es viņam kaut ko iedošu, lai novērstu saindēšanos. — Doktors bērnu atdeva Kino.

No somas ārsts izņēma mazu pudelīti ar baltu pulveri un želatīna kapsulu. Viņš piepildīja kapsulu ar pulveri, tad apkārt pirmajai izveidoja otru. Pēc tam sāka veikli rīkoties. Viņš paņēma bērnu un spieda tā apakšlūpu, kamēr tas pavēra muti. Ārsta resnie pirksti ielika kapsulu mutītē tik dziļi, lai bērns kapsulu vairs nevarētu izspļaut, tad paņēma no grīdas agaves sulas dzēriena krūzi, padzirdīja bērnu un lieta bija darīta. Tad atkal papētīja Kojotito acs ābolu, savilka lūpas un, kā likās, pārdomaja.

Beidzot viņš atdeva bērnu Huanai un uzrunāja Kino. — Domāju, ka inde sāks iedarboties stundas laikā, — viņš teica. — Iespējams, ka zāles pasargās bērnu, bet es pēc stundas būšu atpakaļ. Var būt, ka varēšu viņu glābt. — Viņš dziļi ievilka elpu un izgāja no būdas; kalps ar lukturi sekoja.

Tagad bērns bija atkal zem Huanas lakata, un viņa bažīgi skatījās uz to. Pienāca Kino, pacēla lakatu un arī lūkojās uz bērnu. Kino pastiepa roku, lai paskatītos zem plakstiņa, un tikai tad pamanīja, ka pērle viņam vēl rokā. Viņš piegāja pie kastes, kas stāvēja sienmalī, un paņēma no tās kādu lupatu. Pērli viņš ievīstīja lupatā, tad iegāja telpas stūrī un ar pirkstiem izkasīja zemē bedrīti, kur ielika pērli, tad dobīti aizrausa ciet un vietu nomaskēja. Pēc tam viņš atgriezās pie pavarda, kur tupēja Huana, vērodama bērna sejiņu.

Atgriezies mājās, ārsts atlaidās krēslā un palūkojās pulkstenī. Kalpotāji viņam atnesa vakariņas — šokolādi, cepumus un augļus, bet viņš saīdzis lūkojās uz ēdienu.

Kaimiņu būdās tagad pirmo reizi tika pārrunāts, kā gan tas viss varētu beigties, un pie šī temata arī turpmāk viņi vēl bieži atgriezās. Kaimiņi cits citam ar pirkstiem rādīja, cik liela bijusi pērle, un izdarīja glāsmainas kustības, lai parādītu, cik tā bijusi skaista. Turpmāk viņi ļoti uzmanīgi vēros Kino un Huanu, lai redzētu, vai bagātība nav sagrozījusi viņiem galvas, kā tas ar ļaudīm parasti notiek. Visi zināja, kādēļ bija ieradies ārsts. Te izlikšanās nepalīdzēja, un visi ļoti labi saprata, kādēļ viņš bija nācis.

Upes grīvā mazu zivtiņu bars šķēla ūdeni, lai izvairītos no lielo zivju bara, kas mazās vajāja. Sēdēdami mājās, ļaudis sadzirdēja mazo bara šalkoņu un ūdens šļakstienus, ko sacēla lielo zivju bars, medībām noritot pilnā

".pnrā. No līča nāca drēgnums, kas kā sāļas ūdens piles nosēdās uz krūmiem, kaktusiem un zemajiem kociņiem. Pa zemi ložņāja peles, un mazie nakts vanagi tām klusu uzglūnēja.

Vājais, melnais kucēns ar spilgtajiem plankumiem virs acīm pienāca pie durvīm un ielūkojās būdā. Kad Kino pavērās viņā, tas sparīgi luncināja asti, bet, kad Kino vairs neskatījās, tad pierimās. Iekšā kucēns nenāca, bet ar lielu interesi sekoja, kā Kino ēda pupas no māla bļodiņas, pēc tam izslaucīja bļodiņu ar kukurūzas maizes gabalu, apēda to un virsū uzdzēra agaves sulas dzērienu.

Kino bija beidzis ēst un patlaban tina smēķi, kad Huana strauji iesaucās: — Kino! — Viņš ātri paskatījās uz Huanu, tad piecēlās un steidzīgi devās pie viņas, jo tās acīs ieraudzīja izbailes. Viņš stāvēja viņai blakus, raudzīdamies lejup, bet gaisma bija ļoti vāja. Viņš paspēra ar kāju dažus žagarus uz uguns pusi un tad uzliesmojumā ieraudzīja Kojotito sejiņu. Tā bija sārta, bērns strauji elsa, un pāri lūpām tam tecēja siekalas. Sākās vēdera muskuļu krampji; bērns bija nopietni slims.

Kino nometās ceļos blakus sievai. — Ārsts jau teica, ka tā būs, — viņš sacīja, lai mierinātu sevi un sievu, bet viņā modās aizdomas, jo viņš atcerējās balto pulveri. Huana šūpojās no vieniem sāniem uz otriem un skumji dūca Ģimenes dziesmu, it kā ar to varētu atvairīt briesmas, bet bērns vēma un locījās viņas rokās. Šaubas nomāca Kino, un viņa galvā pulsēja Ļaunuma muziķa, kas gandrīz apslāpēja Huanas dziesmu.

Ārsts beidza dzert šokolādi un uzlasīja nobirušās saldā cepuma drupatiņas. Viņš noslaucīja pirkstus salvetē, ^palūkojās pulkstenī, piecēlās un paņēma somiņu.

Ziņa par bērna slimību ātri izplatījās pa zaru būdām, jo slimība ir nabaga ļaužu lielākais ienaidnieks tūliņ pēc bada. Daži klusu teica: — Lairne nes sev līdzi nelaimi. — Un viņi māja ar galvām, piecēlās un devās uz Kino būdu. Ar aizsegtiem deguniem tie steidzās caur tumsu, un visi atkal sapulcējās Kino būdā. Viņi stāvēja, skatījās un reizēm izmeta dažus vārdus par bēdām, kas uzbrukušas tieši šādā prieka brīdī. — Viss dieva rokā, — viņi sacīja. Vecenes notupās blakus Huanai, gribēdamas palīdzēt, un, ja arī nespētu palīdzēt, tad vismaz lai mierinātu.

Atsteidzās ārsts ar savu pava'doni. Vecenes pajuka kā vistu bars. Doktors paņēma bērnu, apskatīja to un aptaustīja viņa galviņu. — Tas ir no indes, — viņš paziņoja.

—  Domāju, ka varēšu palīdzēt. Es darīšu visu, kas vien manos spēkos. — Viņš palūdza ūdeni, iepilināja tasītē trīs pilienus ožamā spirta, paplēta bērna mutīti un ielēja tanī šķidrumu. Mazais sprausloja un kliedza, bet Huana ar izbiedētu skatienu lūkojās bērnā. Ārsts strādādams ierunājās: — Labi, ka es pazīstu skarpija indi, citādi… — un viņš paraustīja plecus, gribēdams ar to parādīt, kas citādi būtu varējis notikt.

Aizdomas tirdīja Kino, un viņš nevarēja novērst acu no atvērtās ārsta somas un no pudelītes ar balto pulveri. Pamazām krampji norima, un bērns ārsta rokās nomierinājās. Beidzot Kojotito dziļi nopūtās un iemiga, jo vemšana bija viņu stipri nogurdinājusi.

Ārsts ielika bērnu Huanas rokās. — Tagad viņš kļūs vesels, — ārsts teica, — es uzvarēju slimību. — Huana pavērās ārstā ar pielūgsmes pilnu skatienu.

Ārsts, aizvērdams instrumentu somu, iejautājās:

—  Kad domājat samaksāt par vizīti? — Jautājums skanēja laipni.

—   Kad pārdošu pērli, tad es jums samaksāšu, — Kino atbildēja.

—   Tev ir pērle? Laba pērle? — ārsts bija ieinteresēts.

Tad iejaucās kaimiņi. — Viņš ir atradis pasaules

skaistāko pērli, — tie sauca un ar pirkstiem centās parādīt, cik liela ir pērle.

—  Kino būs bagāts, — tie kliedza, — tādu pērli vēl neviens nav redzējis.

Ārsts rādījās izbrīnījies: — Tā man pirmā dzirdēšana. Vai tu pērli esi nolicis drošā vietā? Varbūt tu gribi, lai es to noglabāju savā seifā?

Kino acis nebija redzamas, seja palika nekustīga.

—  Man tā ir drošībā, — viņš teica. — Rīt es to pārdošu un jums samaksāšu.

Ārsts paraustīja plecus, bet viņa valgās acis visu laiku cieši raudzījās uz Kino. Ārsts zināja, ka pērlei jābūt apraktai būdā un ka Kino, iespējams, paskatīsies uz to vietu, kur tā norakta. — Būtu ļoti muļķīgi, ja tev pērli nozagtu, pirms tu paspēj to pārdot, — sacīja ārsts un

redzēja, ka Kino neviļus paskatījās uz zemi netālu no būdas sānu staba.

Kad ārsts bija prom, un arī kaimiņi negribēdami izklīda, Kino nosēdās blakus pavardam, kurā vēl kvēloja mazas oglītes, un klausījās nakts skaņās: klusajā viļņu čalā pludmalē, tālās suņu rejās, vējiņa šalkšanā būdas jumtā un kaimiņu klusajās balsīs, kas skanēja no sādžas būdām. Šie ļaudis pat naktī negulēja cieši iemiguši; reizem viņi pamodās, parunāja dažus vārdus un atkal iemiga. Pēc brīža Kino piecēlās un devās uz durvju pusi.

Viņš paošņāja vieglo vējiņu un klausījās, vai nav dzirdama nepazīstama skaņa, vai nedzird kādu lienam, un viņa acis meklēja tumsā, jo ļaunā muziķa visu laiku zvanīja ausīs, un viņš bija uztraukts un nemierīgs. Pēc tam kad bija pārliecinājies, ka nekādas briesmas nedraud, viņš aizgāja pie staba, kur bija noracis pērli, izraka to, atnesa pie guļamā paklāja, zem tā izraka citu bedrīti, ielika tur pērli un aizbēra ciet.

Huana, sēdēdama pie pavarda, uzlūkoja viņu ar jautājošu skatienu un, kad viņš bija pērli apracis, prasīja:

—  No kā tu baidies?

Kino centās atrast patiesu atbildi, līdz beidzot teica:

—   No visiem. — Viņš pēkšņi juta, ka kļūst noslēgts un ieraujas sevī. Pēc brīža viņi gulēja uz pīteņa; Huana šonakt neguldīja bērnu šūpulī, bet auklēja to rokās, bērna sejiņu viņa pārsedza ar galvas lakatu. Pavardā lēni dzisa kvēlojošie pelni.

Kino galva karsa pat miegā; viņš sapņoja, ka Kojotito prot lasīt, ka tagad beidzot viens no viņu pašu ļaudīm zina teikt patiesību. Sapnī rādījās, ka Kojotito lasīja grāmatu, kas bija mājas augstumā, burti bija suņa lielumā, bet vārdi grāmatā lēkāja un kustējās. Tad lapu pārklāja tumsa, un līdz ar tumsu atkal skanēja ļaunā muziķa, bet Kino miegā nemierīgi svaidījās; viņam tā valstoties, pamodās Huana. Arī Kino beidzot pamodās un dzirdēja skanam ļaunuma muziķu; viņš gulēja tumsā un uzmanīgi klausījās.

No būdas kakta atlidoja skaņa, tik klusa, ka tā varēja būt vienkārši iedoma vai ari zaglīga kustība, vai kājas pieskaršanās zemei, vai tikko dzirdama aizturēta elpa.

Arī Kino neelpoja, lai labāk dzirdētu, un viņš juta, ka tumšais stāvs, lai tas bija kas būdams, aizturēja elpu, lai ieklausītos. Kādu brīdi no būdas kakta nebija dzirdama ne skaņa. Kino sāka jau domāt, ka tās bijušas tikai iedomas. Bet tad viņš tumsā sajuta brīdinošu pieskaršanos — tā bija Huanas roka, un pēkšņi atkal atskanēja šī skaņa — kluss kājas pieskāriens sausajai zemei un pirkstu rakņāšanās smiltīs.

Kino krūtīs uzbangoja spējas bailes, bet nākamajā mirklī kā vienmēr viņu pārņēma trakas dusmas. Roka taustījās azotē, kur auklā karājās nazis; pēkšņi viņš kā nikns plēsoņa metās būdas stūrī, sizdams un durdams tumšajam ķermenim. Kino sataustīja drānu, dūra, bet netrāpīja, dūra vēlreiz un juta, ka nazis iziet cauri drēbes krokām, tad pēkšņi viņš dabūja briesmīgu triecienu pa galvu, un viņam likās, ka tā pārsprāgst no sāpēm. Kāds klusi izmetās pa durvīm, kādu brīdi bija dzirdami skrejoši soļi, tad viss noklusa.

Kino juta siltas asinis plūstam no pieres un dzirdēja Huanu saucam: — Kino! Kino! — Viņas balsī skanēja šausmas. Bet Kino nomierinājās tikpat ātri, kā bija uzbudinājies, un teica: — Man nekas ļauns nav noticis. Tas ir projām.

Pa tumsu Kino taustījās atpakaļ uz paklāju. Huana jau rīkojās gar pavardu. Viņa uzrušināja no pelniem tur paslēpušos dzirksti, uzmeta uz tās sauju kukurūzas sēnalu, uzpūta liesmu, un vāja gaisma sāka šaudīties pa būdu. Tad Huana sadabūja baznīcas sveces galiņu, aizdedzināja to pie liesmas un nostādīja uz pavarda akmens. Viņa darbojās ātri un pie sevis klusi dungoja. Tad apmērcēja ūdenī galvas lakatiņa stūri un noslaucīja asinis no Kino ievainotās pieres. — Tas ir nieks, — teica Kino, un viņa skatiens un balss bija cieti un skarbi, bet krūtīs modās naids.

Saspīlējums, ko Huana juta visu laiku, beidzot izlauzās uz āru, un viņa saknieba lūpas. — Sī pērle nes nelaimi! — viņa skarbi iesaucās. — Tajā iemājo grēks. Tā mūs izpostīs. — Viņas balss kļuva griezīga. — Svied to projām, Kino. Sadragāsim to ar akmeņiem. Apraksim šo pērli un aizmirsīsim vietu, kur to aprakām. Sviedīsim to atpakaļ jūrā. Tā mums ir nesusi vienīgi nelaimi. Kino, mans vīrs, tā mūs izpostīs! — Uguns atspīdumā viņas acīs un lūpās drebēja bailes.

Kino seja bija stingra, tāda pati kā viņa griba un viņa apņemšanās. — Šī ir mūsu dzīves vienīgā izdevība, — viņš sacīja, — mūsu dēlam jāmācās skolā. Viņam jāizlaužas no šīs mucas, kurā smokam mēs.

—   Pērle mūs visus iedzīs postā, — Huana iesaucās, — arī mūsu dēlu.

—   Jel klusē! — Kino uzsauca. — Labāk nerunā vairs. Rīt mēs pērli pārdosim, un jaunums izzudīs, paliks tikai labais. Un tagad klusē, sieva. — Viņa acis drūmi raudzījās mazajā uguntiņā, un tikai tad viņš atcerējās, ka nazis vēl rokā, viņš pacēla to, paskatījās un uz tērauda ieraudzīja asins svītriņu. Viņš gribēja asmeni noslaucīt gar biksēm, bet tad pārdomāja, iedūra nazi zemē un tā notīrīja to.

Tālumā iedziedājās gaiļi, gaiss mainījās, tuvojās ausma. Rīta vējš viļņoja ūdeni grīvā, šalca kokos, un viļņi sitās pret krasta oļiem ar pieaugošu sparu. Kino pacēla guļamo pīteni, atraka pērli, nolika sev priekšā un skatījās uz to, acu nenovērsdams.

Krāšņā pērle mirdzēja un vizuļoja sveces gaismā un mulsināja viņa prātu. Tā izskatījās tik skaista, tik jauka un no tās skanēja muziķa — cerību un sajūsmas muziķa, un nākotne — pilna drošības, ērtību, mierinājuma. Tās siltais spīdums solīja aizsardzību pret slimību un apvainojumiem. Tas aizdzina badu. Un, veroties pērlē, Kino seja un skatiens atmaiga. Pērlē viņš ieraudzīja atmirdzam baznīcas svecīti, un viņa ausīs skanēja iaukā zemūdens muziķa, ūdens zaļās gaismas motīvs. Huana, slepeni paglūnēdama uz Kino, redzēja viņu pasmaidām. Un arī viņa pasmaidīja, jo viņi abi taču savā ziņā bija viens.

Jauno dienu viņi sāka ar cerībām sirdī.

IV

Ir tiešām apbrīnojami, kā mazpilsēta visam uzspiež savas īpatnības zīmi. Ja katrs vīrietis un sieviete, bērns un zīdainis rīkojas un dzīvo pēc sen ierastā parauga un nepārkāpj zināmas robežas, neatšķiras no citiem, nemēģina darīt neko neierastu, ja viņam tas viss nav apriebies, ja viņš neapdraud pilsētiņas omulību, mieru un ierasto dzīves ritmu, tad tāds cilvēks pazūd citu vidū un par viņu neviens neinteresējas. Bet, tiklīdz kāds novirzās no vispārpieņemtiem uzskatiem un iemītās takas, tūliņ uztraucas visi pilsētiņas iedzīvotāji, un jaunā vēsts ceļo pa pilsētas nervu audiem. Tad ikviens to paziņo tālāk.

Tādējādi Lapasā jau no paša rīta bija zināms, ka Kino šodien nesīs pārdot pērli. To zināja kaimiņi zaru būdās, pērļu zvejnieki; tas bija zināms pārtikas preču tirgotājiem ķīniešiem; to zināja arī baznīcā, jo par to sačukstējās altāra zēni. Par to čukstēja pat mūķenes; par to runāja ubagi pie baznīcas, jo arī viņiem bija jābūt klāt, lai saņemtu savu daļu no bagātības pirmajiem augļiem. Mazi zēni par šo notikumu domāja ar satraukumu. Bet visvairāk par to interesējās pērļu uzpircēji, un, kad uzausa diena, viņi sēdēja kantoros, nolikuši priekšā ar melnu samtu izklātu trauciņu un, ar pirkstiem viļājot pērlītes, katrs pārdomāja savu lomu šajā notikumā.

Ļaudis domāja, ka pērļu uzpircēji rīkojas katrs atsevišķi, un, pērles uzpērkot, cenšas cits citu pārsolīt. Kādreiz senāk tā arī bija. Bet šāda kārtība uzpircējiem maksāja pārāk dārgi, jo, kad gadījās kāda sevišķi skaista pērle, tie, cits citu pārsolīdami, iekarsa un samaksāja zvejniekam pārāk daudz. Tas viņiem izmaksāja dārgi, un tādu izšķērdību nedrīkstēja pieļaut. Tāpēc tagad bija palicis tikai viens uzpircējs ar daudziem palīgiem, un tie, sēdēdami kantoros un gaidīdami Kino, zināja, kādu cenu piedāvāt, cik daudz solīt klāt un kā rīkoties. Un, lai gan šie ļaudis nesaņēma vairāk kā savu algu, tie izjuta uzbudinājumu — tas bija medību prieks, un reiz viņu uzdevums bija nosist cenu, tad tiem prieku un apmierinājumu bija jāgūst, nositot to tik zemu, cik vien iespējams. Jo katrs cilvēks darbojas tik labi, cik vien spēj, un ne drusku mazāk, lai arī viņš pats par šo lietu varētu būt citādās domās. Nedomājot par iespējamo atlīdzību, uzslavu vai paaugstinājumu, pērļu uzpircēji bija un palika pērļu uzpircēji, un veiksmīgākais un laimīgākais no viņiem bija tas, kas maksāja viszemākās cenas.

Šorīt saule bija sveloši karsta, no grīvas un līča cēlās tvaiks, gaiss vizmaini vibrēja, un apkārtne izskatījās nereāla. Ziemeļos no pilsētas gaisā rēgojās parādība — kalns, kas patiesībā atradās divsimt jūdžu atstatu un kura nogāzes bija apaugušas priedēm, bet virs mežu joslas pacēlās varena klinšu galotne.

Šorīt vis^s laivas gulēja pludmalē; zvejnieki nebrauca pērļu zvejā, jo bija gaidāmi interesanti notikumi, būs iaču daudz ko redzēt, kad Kino ies pārdot lielo pērli.

Kino kaimiņi šorīt brokastojot ilgi sēdēja būdās un pārrunāja, ko viņi darītu, ja būtu atraduši šo pērli. Viens teica, ka viņš to uzdāvinātu svētajam tēvam Romā. Kāds cits sacīja, ka viņš samaksātu dvēseļu aizlūgumus visiem savējiem par nākamajiem tūkstoš gadiem. Vēl cits teica, ka viņš naudu izdalītu Lapasas nabagiem. Un ceturtais domāja par visu to labo, ko varētu veikt par pērles naudu: par labdarību, palīdzību, atbalstu grūtībās, ko visu var izdarīt, ja ir nauda. Kaimiņi izteica cerību, ka pēkšņā bagātība nesagrozīs Kino galvu, nepadarīs viņu par bagātnieku, neiepotēs viņam alkatību, naidu un nejūtību. Ļaudis mīlēja Kino, un būtu kauns, ja pērle viņu samaitātu. — Labo sievu Huanu, — viņi teica, — jauko bērniņu Kojotito un vēl citus, kas nāks. Būtu žēl, ja šī pērle viņus visus samaitātu.

Kino un Huanai šis rīts bija pats ievērojamākais visā viņu mūžā, ko varēja salīdzināt tikai ar to dienu, kad piedzima bērns. Šī bija diena, kas iespaidos visas nākošās. Kādreiz viņi sacīs: «Tas bija divus gadus pirms tam, kad pārdevām pērli,» vai arī: «Tas notika sešas nedēļas pēc pērles pārdošanas.» Huana, visu to pārdomājot, atcerējās, ka ārā stiprs vējš, un ieģērba Kojotito drēbītēs, kas agrāk bija nolemtas kristībām, ja vien viņi būtu iekrājuši naudu. Huana izsukāja un sapina savus matus, pīņu galos iesēja sarkanas lentes un ietērpās laulībām domātajos svārkos un ņieburā. Saule bija jau labi virs apvāršņa, kad viņi beidzot bija gatavi doties ceļā. Kino vecās, baltās drēbes bija tīras, un šī bija pēdējā diena, kad viņš staigāja noplīsis. Jo rīt vai varbūt pat jau šo pēcpusdienu viņam būs jaunas drēbes.

Kaimiņi, caur būdu spraugām vērodami Kino būdas durvis, arī bija sataisījušies. Viņi nejuta ne mazāko kautrību piebiedroties Kino un Huanai, kad tie ies pārdot pērli. Tas pats par sevi saprotams; šis bija vēsturisks brīdis, un viņi būtu traki, ja neietu līdzi. Tada izturēšanās būtu bijusi gandrīz vai nedraudzīga.

Huana rūpīgi aplika lakatu, ar garāko galu zem labā elkoņa, un sakārtoja lakatu tā, ka zem rokas izveidojās kaut kas līdzīgs šūpulim, un šeit viņa ielika Kojotito, atbalstot viņu tā, lai tas varētu visu redzēt un varbūt arī atcerēties. Kino uzlika galvā lielo salmu platmali un pēc tam vēl aptaustīja ar roku, lai pārliecinātos, vai tā ir kārtībā, lai tā nebūtu atstumta pakausī vai uz vienu sānu, kā to nēsātu kāds straujš, neprecējies, bezrūpīgs cilvēks; taču arī ne gluži taisna kā vecim, bet gan pašķiebta drusku uz priekšu, lai rādītu cīņas sparu, spēku un nopietnību. Jo no platmales nēsāšanas veida var daudz ko secināt. Kino uzāva sandales un savilka siksniņas pāri papēžiem. Lielo pērli viņš ievīstīja vecā mīkstas briežādas gabalā un ielika ādas somiņā, bet somiņu — krekla kabatā. Viņš rūpīgi sakārtoja savu segu un šauri salocītu pārlika to kreisajam plecam; tagad viņi bija saposušies.

Kino cienīgi izgāja pa durvīm, bet Huana sekoja, nesdama Kojotito. Viņi soļoja pa ūdens applūdušo ceļu pilsētas virzienā, un viņiem sekoja kaimiņi. No būdām iznira ļaudis; pa durvīm izkūņojās bērni. Tā kā notikums bija ļoti nopietns, Kino blakus gāja tikai viens vīrs — viņa brālis Huans Tomass.

Huans Tomass brīdināja brāli: — Tev jābūt uzmanīgam, lai tevi neapkrāpj.

—   Jn, ļoti uzmanīgam, — piekrita Kino.

—   Mēs nezinām, cik par pērlēm maksā citur, — teica Huans Tomass, — kā gan arī mēs varētu zināt īsto cenu, ja mums nav ne jausmas, par kādu cenu uzpircējs pērli pārdod tālāk.

—   Tas tiesa, — atbildēja Kino, — bet kā mēs to varētu uzzināt? Mēs dzīvojam šeit un ne citur.

Kad tuvojās pilsētai, pūlis aiz viņiem bija pieaudzis, bet Huans Tomass arvien vēl runāja, jo bija ļoti uzbudināts.

—   Kad tu vēl nebiji dzimis, Kino, — viņš teica, — ļaudis ilgi gudroja, kā varētu dabūt vairāk naudas par pērlēm. Viņi nosprieda, ka būtu labi, ja tiem pašiem būtu • avs aģents, kas pērles nogādātu galvaspilsēta un tās tur pārdotu, sev paturot tikai zināmu peļņas daļu.

Kino piekrītoši pamāja. — Es zinu, — viņš teica, — tā bija laba doma.

—  Tad viņi salīga kādu vīru, — turpināja Huans Tomass, — kam visi atdeva pērles, un aizsūtīja viņu ar tām uz galvaspilsētu. Kopš tās reizes šo vīru vairs neviens nav redzējis, un arī pērles bija pagalam. Tad viņi sarunāja citu vīru, sūtīja to, un arī tas pazuda bez pēdām. Beidzot šis pasākums bija jāatmet, un viss palika pa vecam.

—   Es zinu, — sacīja Kino, — dzirdēju, ka tēvs kādreiz par to stāstīja. Doma jau bija laba, bet tā nesaskanēja ar ticību, kā to vēlāk izskaidroja mācītājs. Pērļu zaudējums bija sods visiem tiem, kas gribēja pacelties augstāk par dieva nolikto vietu. A^ācītājs izskaidroja, ka katrs cilvēks esot kareivis, ko dievs sūtījis, lai tas sargātu kādu daļu no visuma. Dažiem esot jāsargā cietokšņa vaļņi, un citiem jābūt dziji aiz mūriem. Bet katram esot jāpaliek savā vietā un nedrīkstot skraidīt apkārt, jo citādi cietoksni apdraudot velns.

—   Es dzirdēju šo svētrunu, — teica Huans Tomass, — mācītājs to atkārto katru gadu.

Iedami brāļi reizēm neuzticīgi paglūnēja sāņus, kā to viņu tēvi, vectēvi un vecvectēvi bija darījuši četrsimt gadu, jau kopš tā laika, kad ieradās svešinieki ar savu taisnību un savu varu, ko atbalstīja lielgabali. Un četrsimt gadu Kino tauta zināja tikai vienu aizstāvēšanās līdzekli — pievērt acis, sakniebt iūpas un atkāpties. Šo mūri nekas nevarēja nojaukt, un viņu glābiņš bija aiz šī vaļņa.

Gājiens bija svinīgs, jo visi juta notikuma svarīgumu, tāpēc bērnus, kas gribēja grūstīties, spiegt, klaigāt, raut nost cepures un jaukt matus, vecāki apsauca. Šī diena bija tik ievērojama, ka kādu veci uz saviem stiprajiem pleciem atnesa viņa brāļadēls, lai vecais varētu noskatīties gājienā. Pūlis patlaban no zaru būdu priekšpilsētas virzījās mūra un akmens pilsētā, kur ielas bija drusku platākas un gar ēkām stiepās šauras ietves. Kad viņi gāja gar baznīcu, tiem, tāpat kā pagājušo reizi, pievienojās ubagi; pārtikas preču tirgotāji nolūkojās viņos, kad tie gāja garām; no krodziņiem iznāca ļaudis, bet krodzinieki noslēdza durvis un pievienojās gājienam. Saule lēja uz ielām spožu gaismu, un pat sīkie akmentiņi meta ēnu.

Vēsts par gājiena tuvošanos steidzās baram pa priekšu, un uzpircēji, sēdēdami mazajos, tumšajos kantorīšos, saslējās un kļuva uzmanīgi. Tie nolika sev priekšā papīrus, lai izliktos rakstām, kad ieradīsies Kino, bet pērles paslēpa, jo nebija labi rādīt sliktākas pērles blakus tādai skaistulei. Arī viņi bija dzirdējuši par Kino pērles skaistumu. Pērļu uzpircēju kantori visi atradās vienā šaurā ieliņā, to logi bija aizrestoti, un koka aizvirtņi nelaida iekšā gaismu, tāpēc tur valdīja pustumsa.

Vienā no kantoriem sēdēja un gaidīja kāds tukls, gauss vīrs. Viņa seja bija tēvišķi labsirdīga un ačeles draudzīgi mirkšķinājās. Viņš arvien mēdza pirmais sveicināt un svinīgi spiest roku; tas bija omulīgs vīrs, kas vienmēr zināja visādus jokus, bet vienā mirklī varēja noskumt, ja pēkšņi atcerējās, ka apmeklētājam nesen mirusi krustmāte, un tad viņa acis aiz līdzjūtības kļuva valgas. Šorīt viņš vāzē uz rakstāmgalda bija ielicis ziedu, vienu vienīgu sārtu malvas ziedu, un vāze bija novietota blakus ar melnu samtu izklātajam pērļu trauciņam. Uzpircējs bija gludi skuvies, zilganie bārdas rugāji tikko saskatāmi, tāpat arī rokas tam bija tīri nomazgātas un nagi nospodrināti. Durvis stāvēja vaļā, lai ieplūstu rīta gaiss, un uzpircējs dungoja savā nodabā, bet viņa labā roka visu laiku darbojās. Tā ripināja naudas gabalu šurp turp pa delnu, paslēpa to un atkal grieza un virpināja. Naudas gabals te parādījās, te pazuda, un visu to vīrs darīja, pat nepaskatoties uz to pusi. Pirksti darbojās paši no sevis, turklāt ļoti veikli, kamēr viņš pats kaut ko dungoja un skatījās laukā pa durvīm. Beidzot viņš sadzirdēja šurp nākošā pūļa kāju dipoņu, un viņa labās rokas pirksti darbojās arvien ātrāk un ātrāk, līdz Kino stāvs parādījās durvīs, tad naudas gabals pamirdzēja un pazuda.

— Labrīt, mīļais draugs, — resnītis sveicināja, — ar ko varu pakalpot?

Kino stīvi lūkojās kantorīša pustumsā, jo acis bija apžilbušas no āra gaismas. Uzpircēja skatiens bija kļuvis nekustīgs, nežēlīgs un acis raudzījās nemirkšķinot, gluži kā vanagam, lai gan seja laipni smaidīja. Bet aiz galda, nevienam neredzot, roka turpināja rotāju ar naudas gabalu.

—  Man ir pērle, — teica Kino. Huans Tomass stāvēja blakus un nošņaukājās, dzirdot šādu nepilnīgu paskaidrojumu. Pie durvīm pulcējās kaimiņi, bet zēni rāpās uz loga stieņiem un glūnēja caur rūti. Daži mazi puišeļi bija nometušies četrrāpus pie Kino kājām.

—  Tev ir pērle? — uzpircējs jautāja. — Reizēm dažs atnes veselu duci. Nu, apskatīsim tavu pērli. Es to novērtēšu un maksāšu augstāko cenu. — Un viņa pirksti ļoti ātri darbojās ar monētu.

Arī Kino tagad zināja, kā iespaidīgāk parādīt pērli. Lēnām viņš izņēma ādas somiņu, lēnām paņēma no tās mīksto, netīro briežādu un tad ļāva pērlei ieripot melnajā samta kastītē, un tai pašā brīdī viņš ieskatījās uzpircējam sejā. Taču tajā viņš nesaskatīja ne mazāko pārsteiguma zīmi, nekādu kustību, sejas izteiksme ne drusku nemainījās, tikai apslēptā roka, darbodamās ar naudas gabalu, samisējās. Monēta aizķērās aiz pirksta krimšļa un bez skaņas ievēlās uzpircējam klēpī. Aiz galda pirksti sažņaudzās dūrē. Tad uzpircējs izņēma roku no aizgaldes un ar rādītāja pirkstu piedūrās pērlei, paripināja to pa melno samtu, tad saņēma pērli starp īkšķi un rādītājpirkstu, pacēla tuvāk acīm un pagrozīja.

Kino aizturēja elpu, kaimiņi darīja to pašu, bet pūlī bija dzirdami čuksti: — Viņš to apskata. Vēl nav minējis cenu. Par cenu vēl nav runājuši.

Pēkšņi uzpircēja roka kļuva ļoti pašapzinīga. Tā iesvieda lielo pērli atpakaļ kastītē, rādītājpirksts bakstīja pērli pavisam necienīgi, bet uzpircēja sejā parādījās drūms un nicinošs smīns.

—   Ļoti žēl, mīļais draugs, — uzpircējs teica un paraustīja plecus, lai rādītu, ka tā nav viņa vaina.

—   Tā ir ļoti vērtīga pērle, — Kino iejaucās.

Uzpircēja pirksti nicinoši pagrūda pērli, tā palēcās un

atsitās pret kastītes samta malu.

—  -Tu droši vien esi dzirdējis pasaku par muļķīša zelta gabalu, — uzpircējs teica, — un lielā pērle ir kaut kas tamlīdzīgs. Tā ir par lielu. Kas gan to pirks? Tādu lietu nav kam pārdot. Šī mantiņa ir gan retums, bet vairāk ari nekas. Man tiešām žēl. Tu domā, ka pērle ir ļoti vērtīga, bet tā ir tikai retums.

Kino sejā parādījās apmulsums un rūpes. — Tā ir pasaules lielākā pērle! — viņš iesaucās. — Tāda pērle vēl nav redzēta.

—   Gluži otrādi, — teica uzpircējs, — tā ir liela un neveikla. Tā ir interesanta tikai kā retums; to varbūt paņemtu kāds muzejs, lai ievietotu gliemežvāku kolekcijā. Es par viņu varu maksāt, teiksim, tūkstoš pezetu.

Kino seja satumsa un kļuva draudoša. — Tā ir vērta piecdesmit tūkstošus, — viņš teica, — un jūs to zināt. Jūs gribat mani apkrāpt.

Uzpircējs saklausīja klusu kurnēšanu pūlī, ļaudīm dzirdot piesolīto cenu. Uzpircējs sajuta vieglas baiļu trīsas.

—   Nevaino mani, — tas ātri noteica. — Es tikai novērtēju. Pajautā citiem. Aizej uz viņu kantoriem un parādi pērli, vai, vēl labāk, pasauc viņus šurp, lai tu redzētu, ka starp mums nav nekādas slepenas norunas. Zēn! — viņš iesaucās. Kad kalps pabāza galvu pa dibendurvīm, uzpircējs sacīja: — Aizej pie viena uzpircēja, pie otra un trešā. Palūdz tos, lai viņi atnāk, un nesaki kāpēc. Tikai pasaki, ka es gribētu viņus sastapt. — Tad viņš labo roku pabāza atkal zem galda, izņēma no kabatas citu monētu un ripināja šurp turp pa delnas virspusi.

Kino kaimiņi sačukstējās. Viņi jau agrāk bija kaut ko līdzīgu paredzējuši. Pērle bija gan liela, bet tā mirdzēja dīvainā nokrāsā. Viņiem jau sākumā tas šķita aizdomīgi. Un galu galā arī tūkstoš pezetas nebija no zemes paceļamas. Tā bija diezgan liela nauda cilvēkam, kam nekas daudz nepiederēja. Var būt, ka Kino vajadzēja ņemt šīs tūkstoš pezetas. Vēl vakar viņam nebija nekā.

Taču Kino bija kļuvis stūrgalvīgs un nepiekāpīgs. Viņš juta nāvi ložņājam, vilkus pulcējamies, ērgļus lidināmies. Viņš juta ļaunumu aplencam viņu un nevarēja aizstāvēties. Viņš dzirdēja ausīs skanam ļauno muziķu. Uz melnā samta mirdzēja lielā pērle, un uzpircējs nevarēja atraut no tās skatiena.

Pūlis pie durvīm saviļņojās un izlaida cauri trīs pērļu uzpircējus. Ļaužu bars tagad pilnīgi apklusa, lai nepalaistu garām nevienu vārdu, nevienu kustību, nevienu vaibstu. Kino bija kluss un uzmanīgs. Manīdams, ka kāds no muguras viņu viegli parausta, viņš pagriezās un ieraudzīja Huanas acis un, pagriezies atpakaļ, viņš sevī juta jaunu spēku.

Uzpircēji neskatījās cits uz citu un arī uz pērli ne. Vīrs aiz rakstāmgalda sacīja: — Esmu novērtējis šo pērli. Pērles īpašnieks uzskata, ka cena nav taisnīga. Gribu palūgt jūs aplūkot šo lietiņu un piedāvāt jūsu cenu.

—  Ievēro, — viņš teica Kino, — es neminēju, cik es esmu solījis.

Pirmais uzpircējs, sauss un stiegrains, izlikās, ka tikai tagad ir pērli pamanījis. Viņš paņēma to, pagrozīja pirkstos, tad nicīgi nometa atpakaļ trauciņā.

—   Es vispār šai lietā nepiedalos, — viņš sausi teica.

—   Es nesolu neko. Es to nemaz negribu. Tā jau nav pērle — tas ir kaut kas nedabīgs. — Viņa plānās lūpas saviebās.

Otrs uzpircējs, mazs vīriņš ar klusu, biklu balsi, paņēma pērli un uzmanīgi to pētīja. No kabatas viņš izvilka palielināmo stiklu un caur to aplūkoja pērli. Tad viņš klusu iesmējās. — No mīklas var salipināt labāku pērli, —viņš teica, — es šitās pazīstu. Šī ir mīksta un trausla, tā zaudēs krāsu un sadrups dažu mēnešu laikā. Paskaties. — Viņš iedeva stiklu Kino, parādīja, kā ar to jāapietas, un Kino, kas nekad nebija redzējis pērles virsmu palielinājumā, bija pārsteigts un izbijies, ieraugot dīvaino skatu.

Trešais uzpircējs paņēma pērli no Kino. — Vienam manam klientam tādas patīk, — viņš teica, — es došu tev piecsimt pezetas un varbūt varēšu pārdot pērli klientam par sešsimt.

Kino ātri sniedzās pēc pērles un izrāva to uzpircējam no rokām. Viņš ietina to briežādā un aizbāza aiz krekla.

Vīrs aiz rakstāmgalda sacīja: — Es zinu, ka esmu muļķis, bet es uzturu savu pirmo piedāvājumu. Es vēl joprojām solu tūkstoti. Ko tu dari? — viņš prasīja, kad Kino paslēpa pērli.

—   Mani grib apkrāpt! — Kino skaļi iesaucās, — šeit es savu pērli nepārdošu. Braukšu citur, varbūt pat uz galvaspilsētu.

Tagad uzpircēji apmainījās ātriem skatieniem. Viņi saprata, ka izturējušies pārāk nepiekāpīgi un var to rūgti nožēlot, tāpēc vīrs aiz galda steidzīgi teica: — Es varētu maksāt pusotra tūkstoša.

Bet Kino jau lauzās caur pūli. Balsu dūkoņu viņš dzirdēja neskaidri, jo ausīs pulsēja niknums; viņš izlauzās cauri un gāja projām. Huana sekoja, steidzīgi soļodama viņam pakaļ.

Kad pienāca vakars, kaimiņi sēdēja būdās, ēzdami kukurūzas plāceņus ar pupām, un pārrunāja šīrīta ievērojamo notikumu. Viņi bija neziņā; lielā pērle likās tik skaista, bet agrāk nekad viņi tādu nebija redzējuši, un uzpircēji droši vien zināja par pērlēm vairāk nekā viņi. — Un ievērojiet, — tie teica, — uzpircēji šo lietu savā starpā nemaz neapsprieda. Un tomēr viņi visi zināja, ka pērle ir mazvērtīga.

—   Bet varbūt viņi bija visu norunājuši jau iepriekš?

—   Ja tas tā, tad viņi visu laiku mūs ir krāpuši.

Bet citi sprieda, ka varbūt labāk būtu bijis, ja Kino būtu ņēmis piesolītās pusotra tūkstoša pezetas. Tā bija liela nauda, vairāk nekā viņam jebkad bijis. Iespējams, ka Kino bija stūrgalvīgs muļķis. Varbūt patiešām būtu labi, ja viņš aizbrauktu uz galvaspilsētu un tur neviens nepirktu viņa pērli. Tad viņš to neaizmirstu visu mūžu.

Un tagad, teica daži bailīgie, kad viņš uzpircējiem tā sariebis, tie nekad vairs nepirks no viņa nevienu pērli. Tad Kino būs pats sevi nolēmis bojā ejai.

Bet citi teica: — Kino ir drošsirdīgs un nepiekāpīgs vīrs; viņam taisnība. No viņa drosmes mums visiem būs savs labums. — Tie bija lepni uz Kino.

Bet Kino domīgs sēdēja uz pīteņa savā būdā. Pērli viņš bija paslēpis zem pavarda akmens un tagad sēdēdams pētīja paklāja pinuma rakstus, līdz tie sāka diet viņam galvā. Viņa vecā pasaule bija pagalam, bet jaunu viņš vēl nebija iemantojis. Bažas pārņēma Kino. Nekad viņš nebija bijis tik tālu prom no mājām. Viņš baidījās no svešiniekiem un svešām vietām. Kino sajuta bailes no nezināmā briesmoņa, ko sauca par galvaspilsētu. Tā atradās aiz ūdeņiem un kalniem, tūkstoš jūdžu tālu, un katra šī nepazīstamā, briesmīgā jūdze biedēja Kino. Taču veco pasauli viņš bija pazaudējis, un viņam jātiek jaunajā. Kino nākotnes sapnis bija īstenība, un šis sapnis nedrīkstēja tikt izpostīts, jo Kino bija teicis «es braukšu», un ari tas bija tiešamība. Cieši apņemties braukt un to paziņot nozīmēja, ka puse no ceļa jau veikta.

Huana vēroja Kino, kad viņš apraka pērli, un vēroja arī visu laiku, kamēr viņa pati pārtina un pabaroja Kojotito, un pēc tam, kad cepa plāceņus vakariņām.

Ienāca Huans Tomass, notupās blakus Kino un ilgi klusēja, kamēr beidzot Kino ierunājās: — Ko gan es citu varēju darīt? Tie ir blēži.

Huans Tomass nopietni pamāja. Viņš bija vecākais, un Kino gaidīja viņa padomu. — Grūti pateikt, — viņš sacīja, — mēs zinām, ka tiekam krāpti no dzimšanas līdz kapa malai. Bet mēs tomēr dzīvojam. Tu esi spītējis ne vien pērļu uzpircējiem, bet visai kārtībai, visam mūsu dzīves veidam, tāpēc es par tevi baidos.

—   No kā gan man cita jābaidās, izņemot badu? — jautāja Kino.

Bet Huans Tomass lēni papurināja galvu. — No tā jau mums visiem jābaidās. Bet pieņemsim, ka tev taisnība un pērle patiešām ir ļoti vērtīga; vai tu domā, ka ar to viss jau ir galā?

—   Kā tu to domā?

—   Es nezinu, — teica Huans Tomass, — bet es bažījos par tevi. Tu ej pa jaunu ceļu un nezini virziena.

—   Es braukšu. Braukšu drīz, — sacīja Kino.

—  Jā, — Huans Tomass piekrita, — tas tev jādara. Bet es nezinu, vai galvaspilsētā būs citādi. Šeit tev ir draugi un es, tavs brālis. Tur tev nebūs neviena.

—   Ko tad lai es daru? — Kino iesaucās. — Šeit notiek netaisnīga varmācība. Manam dēlam jātiek dzīvē uz priekšu. Tas ir tas, pret ko viņi cīnās. Mani draugi mani aizstāvēs.

—  Tikām, kamēr tiem pašiem nedraudēs briesmas vai nepatikšanas, — teica Huans Tomass. Tad viņš piecēlās, sacīdams: — Brauc ar dieva palīgu.

Arī Kino atbildēja: — Ej ar dieva palīgu, — un pat nepacēla acu, jo brāļa vārdos bija dīvains saltums.

Vēl ilgi pēc Huana Tomasa aiziešanas Kino, dziļās domās iegrimis, sēdēja uz guļamā pīteņa. Pagurums un pelēka bezcerība bija pārņēmuši Kino. Visi ceļi likās aizsprostoti. Galvā dunēja ienaida drūmā muziķa. Viņa jutekļi bija sevišķi modri, bet arī prāts piedalījās visās apkārtējās norisēs, jo šī dotība piemita visiem viņa tautiešiem. Viņš sadzirdēja katru satumstošās nakts troksnīti, kokos nometušos putnu miegaino čivināšanu, kaķu mīlas brēcienus, vilnīšu čalošanu, sitoties pret krastu un plūstot atpakaļ, un tāluma vienmuļo šalkoņu. Viņš saoda paisuma izmesto jūras zāļu aso smaržu. Uzliesmoja pavarda uguntiņa, un guļamā paklāja pinuma raksts sāka lēkāt apžilbušo acu priekšā.

Huana norūpējusies vēroja Kino, bet viņa pazina vīru un zināja, ka vislabākais tagad bija klusēt un būt viņa tuvumā. Lai gan arī viņa dzirdēja ļaunuma dziesmu, viņa centās to pārspēt, klusi dziedādama ģimenes dziesmu — par drošību, siltumu, patvērumu. Rokās viņa auklēja Kojotito un dziedāja viņam, lai atvairītu ļaunumu, un viņas balss droši skanēja pretī tumšās mūzikas draudiem.

Kino nekustējās un arī neprasīja vakariņas. Huana zināja, ka viņš prasīja tikai tad, kad gribēja. Viņa skatiens kavējās tālumā, un viņš juta no āra uzglūnam ļaunumu, modru un piesardzīgu, un viņš nojauta, ka ārpusē ložņā ēnas un gaida viņu izejam ārā, tumsā. Šie rēgi bija drūmi un šausminoši, un tomēr tie viņu sauca, draudēja viņam un izaicināja viņu. Labo roku Kino aizbāza aiz krekla un sataustīja nazi; viņa acis bija vērīgas; viņš piecēlās un tuvojās durvīm.

Huana gribēja viņu aizkavēt. Viņa pacēla roku, lai atturētu Kino, un mute tai šausmās pavērās. Labu brīdi Kino raudzījās ārā un tad izgāja. Huana dzirdēja ātras kustības, cīņas troksni, sitienus. Mirkli viņa sastinga šausmās, tad viņas zobi atņirdzās kā kaķim. Viņa nolika Kojotito zemē, paķēra no pavarda kādu akmeni un izstei dzās ārā, bet tur viss jau bija beidzies. Kino gulēja zemē un pūlējās piecelties; viņa tuvumā neviens nebija manāms. Bija tikai ēnas, viļņu čala un tāla šalkoņa. Bet ļaunums bija visapkārt — tas glūnēja aiz zaru žoga, slēpās būdas ēnā, lidinājās gaisā.

Huana nometa akmeni, apkampa Kino un palīdzēja viņam piecelties un nokļūt atpakaļ būdā. Asinis sūc^.s viņam no galvas un vaigā rēgojās dziļa asiņojoša brūce no

nuss līdz pat zodam. Kino bija pussamaņā. Viņa galva šūpojās no vieniem sāniem uz otriem. Krekls bija atrauts vaļā un drēbes pa daļai noplēstas. Huana nosēdināja Kino uz guļamā paklāja un ar saviem svārkiem noslaucīja sarecējušās asinis no viņa sejas. Viņa atnesa dzērienu mazā krūzītē, bet viņš vēl vienmēr purināja galvu, lai aizdzītu tumsu.

—   Kas tur bija? — Huana jautāja.

—   Es nezinu, — Kino atteica. — Neredzēju.

Huana atnesa māla podu ar ūdeni un apmazgāja Kino

ievainoto seju, kamēr viņš apstulbis raudzījās taisni sev priekšā. — Kino, mans vīrs! — viņa iesaucās, bet Kino acis skatījās garām.

—   Kino, vai tu mani dzirdi?

—   Es dzirdu, — viņš klusi atteica.

—   Kino, šī pērle ir nelaimīga. Iznīcināsim to, pirms tā paspēj iznīcināt mūs. Sadauzīsim to ar akmeņiem. Sviedīsim to atpakaļ jūrā, kur ir tās īstā vieta. Kino, tā nes nelaimi!

Kamēr Huana runāja, Kino acīs atkal atspīdēja gaisma, tās mirdzēja dedzīgi, viņa muskuļi bija saspringti, tāpat ari viņa griba.

—   Nē, — viņš atbildēja, — es cīnīšos. Es uzvarēšu. Mums vēl uzsmaidīs laime! — Viņš uzsita dūri uz paklāja. — Neviens nenolaupīs mūsu laimi. — Viņa skatiens atmaiga, un viņš liegi pieskārās Huanas plecam. — Tici man, — viņš sacīja, — es esmu vīrietis. — Viņa sejā iezagās viltīga izteiksme.

—   Rīt no rīta kāpsim laivā un dosimies pa jūru un pāri kalniem uz galvaspilsētu, tu un es. Mūs vairs neviens nepiekrāps. Es esmu vīrietis.

—   Kino, — Huana aizsmakusi teica, — man bail. Arī vīrs var tikt nogalināts. Labāk metīsim pērli atpakaļ jūrā.

—  Klusu! — Kino strauji iesaucās. — Es esmu vīrs. Klusu!

Un Huana apklusa, jo Kino balsī viņa saklausīja pavēli. — Mazliet nosnaudīsim — viņš teica. — Un mazā gaismiņā dosimies ceļā. Vai tev nav bailes doties man līdzi?

—   Nē, mans vīrs.

Viņš pavērās Huanā ar maigu un siltu skatienu, un viņa roka pieskārās sievas vaigam. — Mazliet nosnaudīsim, — viņš teica.

V

Vēlais mēness uzlēca īsi pirms gaiļiem. Tumsā Kino pavēra acis, jo sev blakus juta kustību; pats viņš gulēja mierīgi. Tikai viņa acis taustīja tumsu, un bālajā mēness gaismā, kas iespīdēja caur zaru būdas spraugām, Kino redzēja, ka Huana piecēlās. Viņš redzēja, ka sieva iet pie pavarda. Huana rīkojās tik uzmanīgi, ka, viņai paceļot akmeni, Kino dzirdēja tikai pavisam niecīgu troksnīti. Tad kā ēna viņa slīdēja uz durvju pusi. Vienu mirkli Huana apstājās blakus Kojotito šūpulim, tad viņas tumšais stāvs pazibēja durvīs, un viņa bija prom.

Kino krūtīs uzbangoja niknums. Viņš piecēlās kājās un sekoja viņai tikpat klusu, jo izdzirda viņas steidzīgos soļus attālināmies krasta virzienā. Viņš sekoja tai pa pēdām, un viņā plosījās dusmas. Huana izspraucās cauri krūmiem un, klupdama pār akmeņiem, steidzās uz ūdens malu, līdz sadzirdēja tuvojamies Kino, tad sāka skriet. Viņas roka bija pacelta sviedienam, kad Kino metās pie viņas, saķēra roku un izrāva pērli. Ar savilktu dūri viņš sita sievai sejā, tā nokrita uz akmeņiem, un viņš spēra tai pa sāniem. Bālajā gaismā viņš redzēja, kā Huanu apskalo vilnīši; tās svārki peldēja pa ūdens virsu, un, ūdenim atplūstot, lipa pie viņas kājām.

Kino, zobus atņirdzis, lūkojās Huanā. Viņš nošņācās kā čūska, bet Huana raudzījās viņā ar platām, taču mierīgām acīm, kā avs uz miesnieku. Viņa zināja, ka Kino gribēja viņu nogalināt, un tā bija pareizi; viņa ar to samierinājās, nepretojās un neprotestēja. Pēkšņi Kino vairs nejuta niknumu, bet gan riebumu. Viņš aizgriezās prom un soļoja atpakaļ pa pludmali, pēc tam cauri krūmu joslai. Viņa jutekļi no uztraukuma bija gluži truli.

Viņš manīja ātru kustību, izrāva nazi un dūra kādam tumšam stāvam, juta, ka nazis ietriecas svešajā ķermenī, tad viņš pats tika notriekts uz ceļiem, pēc tam pavisam zemē. Alkaini pirksti taustīja viņa drēbes, drudžainas rokas pārmeklēja viņu, bet pērle, izsista no rokas, aizripoja un mirdzēja, nokritusi aiz kāda takas akmentiņa. Tā spīdēja blāvajā mēness gaismā.

Huana ar pūlēm piecēlās no pludmales akmeņiem. Sejā bija jūtamas trulas sāpes, un sāni smeldza. Huana brīdi tupēja uz ceļiem, un slapjie svārki lipa viņai pie miesas. Pret Kino viņa nejuta dusmu. Viņš bija teicis: «Esmu vīrietis,» — un šis vārds Huanai bija vesels jēdziens. Tas nozīmēja, ka Kino bija reizē pustraks un pusdievs. Tas nozīmēja, ka Kino gribēja gāzt kalnus un cīnīties pret jūru. Huana savā sievietes dvēselē saprata, ka kalns paliks, bet vīrs ies bojā, jūra bangos, bet vīrs tanī noslīks. Un tomēr tas bija tieši tas, kas padarīja viņu par vīru, par pārgalvi un pusdievu; un Huanai vajadzēja vīra; tā nevarēja bez viņa dzīvot. Lai ari šī starpība starp vīrieti un sievieti Huanu dažreiz mulsināja, viņa to pilnīgi apzinājās, atzina to par labu un juta vajadzību pēc tās. Viņa sekos vīram, tur nebija šaubu. Dažreiz viņas sievišķīgās īpašības — apdomība, uzmanība, glābšanās instinkts — izrādījās stiprākas par Kino vīrišķību un pasargāja viņus visus. Pārvarēdama sāpes, viņa piecēlās, iemērca viļņos asiņainās delnas un nomazgāja saskrambāto seju sāļi dzeļošajā ūdenī, tad lēni vilkās augšā krastā, sekodama Kino.

Nākdamas no dienvidiem, debesīs parādījās garas mākoņu strēles. Bālais mēness brīžiem iznira starp mākoņiem un tad atkal pazuda, tāpēc Huanai reizēm bija jāiet tumsā, bet reizēm kļuva gluži gaišs. No sāpēm viņas mugura bija saliekta un galva nodurta. Kad viņa spraucās cauri krūmiem, mēnesi aizsedza mākoņi, bet, kad mēnessgaisma atkal izlauzās cauri mākoņiem, viņa pēkšņi ieraudzīja lielo pērli mirdzam uz takas blakus kādam akmenim. Viņa nometās ceļos un pacēla pērli, bet mēness nozuda mākoņos. Kamēr viņa tupēja uz ceļiem un pārdomāja, vai iet atpakaļ uz pludmali un pabeigt iesākto, kļuva atkal gaišāks, un sev priekšā uz takas viņa ieraudzīja guļam divus tumšus ķermeņus. Viņa noliecās un redzēja, ka viens bija Kino, bet otrs kāds svešinieks, un tam no rīkles tecēja tumši spīdošs šķidrums.

ka visa bijusī dzīve ir aizgājusi pagātnē uz neatgriešanos. Mironis uz taciņas un Kino nazis ar tumši spīdošo asmeni Huanu pārliecināja. Visu laiku viņa bija pūlējusies saglabāt kaut daļu no bijušā miera, no tiem laikiem, kad vēl nebija atrasta šī pērle. Bet tas viss bija pagātnē un nebija vairs atgūstams. Un to apzinādamās, viņa vienā mirklī atteicās no pagātnes. Atlika tikai viens — pašaizsargāšanās.

Viņas sāpes bija izzudušas, tāpat arī gausums. Ātri viņa novāca mironi no taciņas un ievilka to krūmā. Viņa piegāja pie Kino un noslaucīja tā seju ar saviem mitrajiem svārkiem. Kino nāca pie samaņas un ievaidējās.

—  Tie ir paņēmuši pērli. Es to pazaudēju. Tagad visam beigas, — viņš čukstēja. — Pērle pagalam.

Huana mierināja viņu kā slimu bērnu. — Esi rāms, — viņa teica, — te ir tava pērle, es to atradu uz taciņas. Vai tu mani dzirdi? Lūk, tava pērle. Vai tu saproti? Tu nogalināji cilvēku. Mums jādodas prom. Tie meklē mūs, vai saproti? Mums jāpazūd, pirms vēl ausīs diena.

—  Man uzbruka, — Kino nemierīgi teica, — es dūru, lai aizsargātos.

—   Vai tu neatceries vakardienu? — Huana jautāja.

—  Vai tu domā, ka viņi tev ticēs? Vai tu neatceries pilsētniekus? Vai tu domā, ka tavi paskaidrojumi ko līdzēs?

Atvairīdams vājumu, Kino dziļi ievilka elpu.

—   Nē, — viņš sacīja, — tev taisnība. — Viņa griba kļuva stipra, un viņš atkal bija virs.

—   Aizej uz mājām un paņem Kojotito, — viņš teica,

—   un atnes arī visu mūsu kukurūzu. Es ievilkšu laivu ūdenī, un mēs brauksim.

Viņš paņēma nazi un gāja. Klupdams viņš nogāja pludmalē un tuvojās savai laivai. Un, kad atkal atspīdēja mēnessgaisma, viņš ieraudzīja, ka laivas dibenā izsists liels caurums. Kino sagrāba svelošas dusmas, kas deva tam spēku. Nelaime bija apsēdusi viņa dzimtu; nakti piepildīja ļaunā muziķa, tā lidinājās virs mangrovēm un skanēja viļņu krākšanā. Šī te bija viņa vectēva laiva, daudzreiz labota, un nu tanī ielauzts skabargains caurums. Tā bija nelaime, ko grūti pat aptvert. Nogalināt laivu bija ļaunāk nekā nogalināt cilvēku. Jo laivai nav pēcnācēju, laiva nevar aizstāvēties, un tās ievainojumi nedzīst. Kino niknumam piejaucās arī skumjas, bet šis pēdējais trieciens viņu padarīja nesalaužamu. Viņš bija līdzīgs plēsīgam zvēram — gatavs slēpties, gatavs uzbrukt, un viņš dzīvoja tikai tādēļ, lai aizstāvētu sevi un savu ģimeni. Kino vairs nejuta sāpes galvā. Viņš lēkšoja augšup krastā, cauri krūmājiem uz savu būdu, taču paņemt kādu no kaimiņu laivām viņam nenāca ne prātā. Ne reizes viņš nepieļāva tādu domu, tāpat kā viņš nevarētu tīšu prātu bojāt laivu.

Dziedāja gaiļi, jo ausma nebija tālu. Caur zaru būdu jau spraucās dūmi no pirmajiem iekurtajiem pavardiem, un gaisā bija jūtama plāceņu smarža. Rīta putni laidelējās pa krūmiem. Mēness nobālēja, mākoņi dienvidos sabiezēja. Spirgts vējš pūta grīvā; tas bija trauksmains vējš, kas nesa līdzi vētras nojausmu, un gaisā bija jūtams nemiers.

Kino, steigdamies uz savu būdu, juta atvieglojumu. Viņš vairs nebija samulsis, jo viņam bija atlicis tikai viens ceļš, un Kino roka aptaustīja pērli aiz krekla un nazi, kas arī turpat karājās.

Sev priekšā viņš ieraudzīja blāzmu, kas pēkšņi pārvērtās liesmā, uzšāvās augstu gaisā un sprakstēdama un rūkdama apgaismoja celiņu. Kino sāka skriet. Viņš saprata, ka deg viņa būda. Un viņš zināja, ka šādas būdas nodeg pāris mirkļos. Skriedams viņš redzēja, ka viņam pretī steidzās kāds stāvs — tā bija Huana ar Kojotito klēpī un rokā sažņaugtu Kino segu. Bērns izbijies kunkstēja, bet Huanas acis bija ieplestas un pilnas šausmu. Kino saprata, ka būdas vairs nebija, un tāpēc viņš Huanai arī nekā nejautāja. Viņš jau visu zināja, bet viņa tomēr stāstīja: — Tā bija izjaukta un grīda izrakņāta, pat bērna šūpulītis bija izsviests ārā, un, man redzot, tie pielika uguni.

Degošās būdas spožā liesma apgaismoja Kino seju. — Kas tie bija? — viņš jautāja.

— Nezinu, — viņa atteica, — tumšas ēnas.

Kaimiņi klupdami steidzās ārā no būdām, vēroja krītošās dzirksteles un bradāja tās ar kājām, lai pasargātu savas būdas no uguns. Pēkšņi Kino sajuta bailes. Bailes radās no šīs gaismas. Viņš atcerējās līķi, kas gulēja krūmos blakus taciņai, saņēma Huanu aiz rokas un ievilka viņu kādas būdas ēnā, projām no gaismas, jo gaisma nozīmēja briesmas. Kādu bridi viņš pārdomāja un tad aizslapstījās pa ēnām līdz brāļa Huana Tomasa būdai un ieslīdēja pa durvīm, vilkdams Huanu sev līdzi. Ārpusē bija dzirdama bērnu spiegšana un kaimiņu izsaucieni, jo Kino draugi domāja, ka viņš palicis degošajā būdā.

Huana Tomasa būda gandrīz pilnīgi līdzinājās Kino būdai, jo visas tās bija vienādas, un visās pa spraugām spiedās iekšā gaiss un gaisma, tāpēc Huana un Kino, sēdēdami brāļa būdas kaktā, caur sienas spraugām varēja redzēt lēkājošās liesmas. Viņi redzēja augstu plīvojošas, satrakotas uguns mēles, redzēja, ka iebrūk jumts, un vēroja uguni saplokam tikpat ātri, kā noplok liesmas zaru ugunskurā. Viņi dzirdēja savu draugu brīdinājumu saucienus un spiedzīgos Huana Tomasa sievas Apolonij as brēcienus. Viņa, būdama tuvākā sieviešu kārtas radiniece, pēc visiem likumiem apraudāja mirušos dzimtas locekļus.

Tad Apolonija atjēdzās, ka viņai ap galvu nav labākais lakats, un ieskrēja būdā pēc visjaunākā. Viņai rakņājoties kastē pie sienas, atskanēja Kino rāmā balss:

—  Nevaimanā, Apolonij. Mēs esam sveiki un veseli.

—   Kā jūs šeit gadījāties?

—   Neprasi, — Kino atbildēja. — Aizej pie Huana Tomasa un atved viņu šurp, tikai nesaki nevienam citam. Tas, Apolonij, mums ļoti svarīgi.

Viņa klusēja, bezpalīdzīgi izstiepusi rokas, līdz beidzot ierunājās: — Labi, svaini.

Pēc dažiem mirkļiem Apolonija atgriezās kopā ar Huanu Tomasu. Tas aizdedzināja sveci un pienāca pie viņiem, kas sakņupuši tupēja būdas kaktā, un sacīja: — Uzmani durvis, Apolonij, un nelaid neviena iekšā. — Huans Tomass bija šeit vecākais un tāpēc uzņēmās vadību.

—  Nu, brāli? — viņš jautāja.

—  Man tumsā uzbruka, — atbildēja Kino, — un cīnīdamies es nogalināju cilvēku.

—   Kurš tas bija? — steidzīgi jautāja Huans Tomass.

—   Nezinu. Visapkārt bija tik tumšs — tikai tumsa un ēnas.

—  Vainīga ir pērle, — teica Huans Tomass, — šinī pērlē iemājo pats nelabais. Tev vajadzēja to pārdot un atbrīvoties no šī lāsta. Varbūt tu vēl tagad vari pērli pārdot un tā iegūt sev mieru.

Bet Kino atbildēja: — Ak brāli, es esmu cietis tādas pārestības, kas bijušas ļaunākas par nāvi. Pludmalē guļ mana salauztā laiva, mana māja ir nodedzināta, un krūmā guļ mironis. Arī aizbēgt vairs nav iespējams. Tev mūs jāpaslēpj, brāli.

Cieši ielūkodamies brāļa acīs, Kino redzēja, ka tanīs iezogas dziļas rūpes, un tāpēc Kino aizsteidzās priekšā varbūtējam atteikumam. — Ne uz ilgu laiku, — viņš steidzīgi ieteicās. — Tikai kamēr paiet diena un pienāk nakts. Tad mēs aiziesim.

—   Es tevi paslēpšu, — piedāvāja Huans Tomass.

—   Es negribu, lai tev draudētu briesmas, — teica Kino. — Es zinu, ka esmu bīstams kā spitālība. Naktī es aiziešu, un tu būsi drošībā.

—   Es tevi sargāšu, — teica Huans Tomass un iesaucās: — Aiztaisi durvis, Apolonij. Tu nedrīksti nevienam pat pačukstēt, ka Kino ir šeit.

Visu dienu viņi klusēdami sēdēja tumsā un dzirdēja, ka kaimiņi runāja par viņiem. Caur sienas spraugām viņi redzēja, ka kaimiņi rakņājās pa pelniem, meklēdami viņu kaulus. Sakņupuši sēdēdami Huana Tomasa būdā, viņi dzirdēja, ka kaimiņi bija pārsteigti, kad uzzināja par salauzto laivu. Huans Tomass gāja ārā runāties ar kaimiņiem, lai novērstu aizdomas, un viņš tiem stāstīja dažādas varbūtības par to, kas būtu varējis notikt ar Kino, Huanu un bērniņu. Vienam viņš teica: — Es domāju, ka viņi aizgājuši gar jūrmalu uz dienvidiem, lai izbēgtu nelaimei, kas tos vajāja. — Citam atkal: — Kino nekad nepametīs jūru. Varbūt viņš dabūja citu laivu. — Tad vēl piebilda: — Apolonija ir gluži slima no bēdām.

Dienā sacēlās vējš, sabangoja līci, plosīja krastā izmestās aļģes un jūras zāles, svilpa gar būdām, un jūrā izbraukušās laivas bija lielās briesmās. Huans Tomass teica kaimiņiem: — Kino ir beigts. Ja viņš izbraucis jūrā, tad ir noslīcis. — Un katru reizi Huans Tomass atgriezās būdā ar kādu mantu, ko bija aizņēmies. Viņš atnesa pītu salmu maisiņu ar sarkanām pupām un izdobtu ķirbi, pilnu ar rīsiem. Vēl viņš bija sadabūjis trauciņu kaltētu piparu un gabalu sāls, tad vēl darba nazi — astoņpadsmit collu garu un smagu kā mazu cirvīti, reizē darba rīku un ieroci. Kad Kino ieraudzīja šo dunci, viņam iemirdzējās acis, viņš mīlīgi aptaustīja asmeni un ar īkšķi pārbaudīja tā asumu.

Vējš auroja virs līča un kūla ūdeni baltās putās, mangrovu birzs viļņoja kā izbiedēts ganāmpulks, bet smalkie smilšu putekļi uzvirpuļoja gaisā un sabiezēja virs jūras lielā mākonī. Vējš izklīdināja mākoņus, un debess kļuva skaidra, tikai smiltis vējā putēja kā sniegs.

Kad tuvojās vakars, Huans Tomass ilgi runāja ar brāli. — Kurp tu dosies?

—   Uz ziemeļiem, — teica Kino, — esmu dzirdējis, ka ziemeļos esot pilsētas.

—   Neej gar krastu, — sacīja Huans Tomass, — viņi jau savākuši ļaudis, lai pārmeklētu krastmalu. Arī pilsētā tevi meklēs. Vai tev vēl ir pērle?

—   Ir vēl, — teica Kino, — un es to paturēšu. Es to būtu varējis kādam atdāvināt, bet tagad tā ir kļuvusi mana nelaime un mana dzīve, tāpēc es to paturēšu. — Kino skatiens bija ciets, skarbs un nežēlīgs.

Iešņukstējās Kojotito, un Huana murmināja kaut kādus burvības vārdus, lai viņu apklusinātu.

—   Labi, ka ir vējš, — teica Huans Tomass, — nebūs pēdu.

Viņi taisījās ceļā, kad bija jau tumšs, bet vēl nebija uzlēcis mēness. Visa ģimene svinīgā noskaņā stāvēja Huana Tomasa būdā. Uz muguras Huana turēja lakatā ietīto Kojotito, un bērns gulēja, vaidziņu piespiedis viņas plecam. Lakata viena mala sedza bērnu, bet otra — aizklāja Huanas degunu, lai pasargātu to no kaitīgā nakts gaisa. Huans Tomass cieši apskāva brāli un noskūpstīja to uz abiem vaigiem. — Staigā ar dieva palīgu, — viņš sacīja, un šie vārdi skanēja kā šķiroties uz mūžu. — Tātad no pērles tu neatteiksies?

—  Šī pērle ir kļuvusi daļa no manas dvēseles, — Kino teica, — ja es no tās atteiktos, tad pazaudētu dvēseli. Lai arī tev dievs stāv klāt!

Pūta ass, griezīgs vējš un dzina viņiem virsū sprunguļus, smiltis un sīkus akmentiņus. Huana un Kino vīstījās ciešāk drēbēs, aizklāja degunus un turpināja ceļu. Vējš izklīdināja mākoņus, un melnajās debesīs salti mirdzēja zvaigznes. Abi gāja uzmanīgi un izvairījās no pilsētas centra, kur kāds namdurvīs aizsnaudies pilsētnieks varētu ieraudzīt viņus ejam garām. Naktī pilsēta ierāvās sevī, un katrs, kas pa nakti klīda apkārt, bija viegli pamanāms. Kino izvēlējās ceļu gar pilsētas nomali un tad, vērodams zvaigznes, pagriezās ziemeļu virzienā un uzgāja smilšaino, izbraukto ceļu, kas šķērsoja krūmaino apkārtni un veda uz Loreto, kur bija brīnumdarītājas jaunavas mājvieta.

Ap kāju potītēm Kino juta sijājamies vēja nestās smiltis un priecājās, jo zināja, ka nepaliks pēdas. Vājā zvaigžņu gaisma bija pietiekoša, lai saskatītu šauro ceļu cauri biezajiem krūmiem. Aizmugurē Kino dzirdēja Huanas soļus. Viņš soļoja ātri un vienmērīgi, bet Huana gāja rikšiem, lai neatpaliktu.

Kino krūtīs modās senas, pirmatnējas jūtas. Par spīti bailēm no tumsas un velniem, kas spokojās naktī, viņu pārņēma spējš prieka vilnis; viņā pamodās pirmatnējais instinkts, un viņš kļuva piesardzīgs, uzmanīgs un bīstams. Viņā atdzīvojās tālā pagājība, viņa tautas senatne. Vējš pūta no muguras, un zvaigznes rādīja viņam ceļu. Vējš auroja un locīja biezokni, bet viņi abi soļoja vienmērīgā gaitā, stundu pēc stundas. Viņi nevienu nesastapa un nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Beidzot labajā pusē parādījās dilstošs mēness, vējš norima, un visapkārt kļuva kluss.

Tagad viņi varēja saskatīt ceļu, kas stiepās uz priekšu un ko asi iezīmēja smilšu pieputinātās riteņu grambas. Tagad, kad vējš bija norimis, būs redzamas viņu pēdas, bet viņi bija jau labi tālu aiz pilsētas un cerēja, ka pēdas nepamanīs. Kino uzmanīgi soļoja pa ratu grambu, un Huana viņa pēdās. Tagad vieni lieli rati, braukdami no rīta uz pilsētu, izdzēsīs visas pēdas.

Viņi gāja visu nakti bez apstājas un vienādā ātrumā. Vienreiz pamodās Kojotito, un Huana pārvietoja viņu sev uz krūtīm un mierināja, kamēr viņš atkal iemiga. Visapkārt kustējās ļaunie nakts gari. Biezoknī atskanēja koijotu kliedzieni un smiekli, pūces ķērca un to spārni nošalca pār viņu galvām. Reiz kāds liels dzīvnieks smagi aizdipināja garām, krūmi vien nobrīkšķēja. Kino satvēra dunča spalu un bija gatavs aizstāvēties.

Kino ausīs uzvaroši skanēja pērles muziķa, ko pastiprināja ģimenes dziesmas klusā melodija, bet abas tās pieskaņojās ritmam, ko sita sandalēs ieauto kāju soļi uz putekļainās zemes. Viņi gāja visu nakti, un tikai īsi pirms ausmas Kino apskatīja ceļmalas, lai atrastu patvērumu, kur pavadīt dienu. Blakus ceļam viņš atrada nelielu laukumiņu, kur varēja būt pārgulējis briedis; no ceļa puses to skatam cieši aizsedza sausi, trausli koki, kas auga gar ceļmalu. Huana te apsēdās un sāka barot bērnu, bet Kino atgriezās uz ceļa. Viņš nolauza kādu zaru un rūpīgi nolīdzināja pēdas tur, kur viņi bija nogriezušies no ceļa. Un, kad Kino saklausīja ratu čīkstēšanu rīta krēslā, viņš paslēpās ceļmalā un vēroja pabraucam garām lielu divriteņu ori, ko vilka lempīgi vērši. Kad ore izzuda skatienam, viņš aizgāja vēlreiz pie ceļa, palūkojās ratu grambā un redzēja, ka kāju nospiedumi izzuduši. Tad viņš izdzēsa savas pēdas un atgriezās pie Huanas.

Viņa deva tam mīkstos kukurūzas plāceņus, ko Apolonija bija iesaiņojusi viņiem ceļam, un pēc tam Huana kādu brītiņu pagulēja. Bet Kino sēdēja zemē un lūkojās sev priekšā. Viņš vēroja skudras, kas rindā tekāja garām viņa kājai, un nolika kāju tām ceļā. Skudras rāpoja pāri kājai un turpināja ceļu, bet Kino atstāja kāju turpat un vēroja skudras tekājam.

Saule stipri karsēja. Viņi jau vairs nebija līča tuvumā, tāpēc gaiss bija sauss un karsts, krūmi no karstuma krikšķēja, un no tiem nāca patīkama sveķu smarža. Kad Huana pamodās, saule jau bija augstu, un Kino stāstīja Huanai to, kas viņai jau sen bija zināms.

— No tādiem kokiem izvairies, — viņš teica, rādīdams tos. — Nepieskaries tiem, ja tu piedursies un pēc tam aizskarsi acis, tu vari kļūt akla. Un sargies arī no asiņojošā koka. Redzi, no tā tur. Kad to lauž, no tā plūst sarkanas asinis, un tas nes nelaimi. — Huana pamāja ar galvu un uzsmaidīja viņam, jo Kino stāstītais nebija vairs nekas jauns.

—  Vai mums sekos? — viņa jautāja. — Vai tu domā, ka viņi mēģinās mūs atrast?

—  Viņi mēģinās, — atbildēja Kino. — Kurš no viņiem mūs panāks, tas paņems pērli sev. Ak tie, protams, mēģinās.

Huana sacīja: — Var būt, ka uzpircējiem bija taisnība un pērle patiešām ir mazvērtīga. Varbūt viss ir tikai maldi.

Kino iebāza roku azotē un izvilka pērli. Viņš ļāva tai mirgot un vizuļot saulē, līdz viņam apžilba acis. — Nē, — viņš noteica, — tie nebūtu mēģinājuši pērli nozagt, ja jau tā būtu tik nevērtīga.

—  Vai tad tu zini, kas tev uzbruka? Vai tie bija pērļu uzpircēji?

—   Nezinu, — viņš atbildēja, — es jau neredzēju.

Viņš lūkojās uz pērli, jo gribēja tur vēlreiz ieraudzīt

jau agrāk redzēto parādību. «Kad mēs pērli beidzot pārdosim, es tikšu pie šautenes,» viņš teica un gaidīja, ka uz spīdošās virsmas parādīsies šautene, bet tās vietā redzēja zemē guļošu, sakņupušu, tumšu ķermeni, un no kakla tam sūcās asinis. Kino ātri sacīja: «Mūs salaulās lielā baznīcā.» Bet pērlē viņš ieraudzīja Huanu ar sasistu seju velkamies pa tumsu mājup. «Mūsu dēlam jāmācās lasīt!» viņš izmisumā iesaucās. Un pērlē — Kojotito sejiņa, pietvīkusi sārta no ārsta dotajām zālēm.

Kino iegrūda pērli atpakaļ azotē, un pērles muziķa viņa ausīs tagad ieguva draudīgu skaņu, to reizēm pārtrauca ļaunuma muziķa.

Karstums kļuva pārlieku spiedīgs, tāpēc Kino un Huana pārvietojās krūmu paēnā, kur pa zemi lēkāja mazi, pelēki putniņi. Karstums bija Kino nogurdinājis, viņš pārvilka platmali pār acīm un, seju ievīstījis segā, lai atvairītu mušas, iemiga.

Huana negulēja. Viņa sēdēja sastingusi kā akmens, ar nekustīgu seju. Mute vēl bija uztūkuši no Kino sitiena, un lielas mušas dūkdamas lidoja ap brūci zodā. Bet viņa sēdēja bez kustības, gluži kā sargkareivis, un, kad Kojotito pamodās, viņa to nolika sev priekšā uz zemes un vēroja, kā viņš airējas ar mazajām rociņām un spārdās ar kājiņām, smaida un runā savā valodā, kamēr arī viņa sāka smaidīt. Viņa pacēla mazu zariņu un ar to pakutināja bērnu, tad padzirdīja viņu no ūdens trauka, ko nesa līdzi sainī.

Kino miegā sakustējās, kaut ko izgārdza un mētāja roku, it kā cīnoties ar kādu. Tad ievaidējās un vienā rāvienā uzcēlās sēdus, acis tam bija ieplestas un nāsis cilājās. Viņš uzmanīgi klausījās, bet dzirdēja tikai karstuma sprakstienus un tālu šalkoņu.

—   Kas ir? — Huana iejautājās.

—   Klusāk!

—   Tu sapņoji.

—   Varbūt. — Bet viņš bija nemierīgs, un, kad viņa tam iedeva kukurūzas plāceni, viņš reizēm pārtrauca gremošanu un uzmanīgi klausījās. Viņš bija nervozs un raižu pilns. Viņš paglūnēja pār plecu. Tad paņēma lielo dunci un apraudzīja asmeni. Kad Kojotito, uz zemes gulēdams, atkal iegulgojās, Kino sacīja: — Apklusini viņu.

—   Kas ir? — prasīja Huana.

—   Es nezinu.

Viņš atkal ieklausījās, acīs tam spīdēja dzīvnieka instinktīvā modrība. Viņš klusu piecēlās; tad, zemu pieliecies, spraucās cauri krūmiem uz ceļa pusi. Arā uz ceļa viņš negāja, bet nolīda dzeloņaina koka ēnā un skatījās uz ceļu, pa kuru viņi bija nākuši.

Tad viņš tos ieraudzīja. Kino guļot sastinga, galvu viņš nolieca pie zemes un glūnēja pa kāda nokrituša koka apakšu. Tālumā viņš saskatīja trīs cilvēkus — divi gāja kājām, bet trešais sēdēja zirgam mugurā. Kino juta, kas tie bija, un bailēs nodrebēja. Pat no tālienes viņš jau redzēja, ka abi kājnieki gāja lēnām un pieliekušies. Viens reizēm apstājās un skatījās uz zemi, un otrs tad darīja to pašu. Tie bija mednieki, pēdu dzinēji, viņi varēja izsekot pat lielragaino aitu pēdām klinšu kalnos. Tiem bija oža kā medību suņiem. Viņš un Huana varēja būt kādā vietā izkāpuši no ratu grambas, un šie iekšzemes novada vīri, šie mednieki uzreiz to pamanītu, ieraudzījuši tikai pārlauztu salmiņu vai niecīgu putekļu kaudzīti. Aiz viņiem jāja kāds tumšs stāvs, degunu aizsedzis ar segu un pāri segliem pārlicis šauteni, kas spīdēja saulē.

Kino kļuva tikpat nekustīgs kā no koka atlūzušais zars. Viņš tik tikko elpoja un pēkšņi ieraudzīja to vietu, no kurienes bija noslaucījis pēdas. Pat slaucītā vieta varēja būt norādījums vajātājiem. Viņš pazina šos iekšzemes medniekus. Novadā, kur bija tik maz ko medīt, viņi tomēr prata uziet medījumu, pateicoties savām sevišķajam spējām, un pašreiz tie medīja viņu! Tie cilpoja kā zvēri, uzgāja kādu zīmi, noliecās pie tās, un jātnieks gaidīja.

Pēdu dzinēji klusi iesmilkstējās, kā uzbudināti suņi, uzgājuši svaigas pēdas. Kino nolika dunci pa ķērienam un sagatavojās. Viņš zināja, kas darāms. Ja vajātāji uzies slaucījuma vietu, viņam jāmetas virsū jātniekam, tas ātri jānodur un jāpaņem šautene. Tā bija vienīgā izeja. Kad visi trīs pienāca tuvāk, Kino ar sandaļu purngaliem izkasīja zemē bedrītes, lai lecot neslīdētu kāja. Aiz nokritušā zara viņš nevarēja visu pārredzēt.

Huana, atgriezusies slēptuvē, sadzirdēja zirga pakavu dipoņu, un Kojotito atkal sāka trokšņot. Viņa ātri paķēra bērnu, pabāza to zem lakata un, lai viņu nomierinātu, iedeva tam krūti.

Vajātāji pienāca jau gluži tuvu, un pa kritušā zara apakšu Kino varēja saskatīt tikai viņu un zirga kājas. Viņš redzēja šo vīru kāju tumšo, sacietējušo ādu, balto, noskrandušo apģērbu, dzirdēja seglu čīkstēšanu un piešu šķindoņu. Pēdu dzinēji apstājās pie noslaucītās vietas un pētīja to, arī jātnieks pieturēja. Zirgs atmeta galvu, laužņi iežvadzējās tam zem mēles, un zirgs iekrācās. Dzinējs pagriezās un vēroja zirgu un tā ausis.

Kino neelpoja, tikai drusku pielieca muguru; viņa sasprindzinātie kāju un roku muskuļi izspiedās, un virslūpa nosvīda. Labu brīdi dzinēji stāvēja pieliekušies, tad lēnām virzījās uz priekšu, pētīdami zemi, un vīrs uz zirga jāja nopakaļ. Dzinēji devās tālāk, brīžiem apstājās, paskatījās un tad atkal soļoja uz priekšu. Kino zināja, ka drīz viņi būs atpakaļ. Viņi meklēs visapkārt, skatīsies, pētīs, nolieksies un agrāk vai vēlāk atgriezīsies pie viņa noslaucītajām pēdām.

Kino rāpās atpakaļ, vairs nepūlēdamies slēpt pēdas. Viņš to arī vairs nevarēja, jo te bija jau pārāk daudz dažādu sīku pēdu — pārlauzti zariņi, nomīdīta zeme un izkustināti akmeņi. Pēkšņas izbailes sagrāba Kino, un viņš juta, ka jābēg. Vajātāji uzies viņa pēdas, viņš to zināja. Nebija citas izejas kā tikai bēgt. Viņš nogriezās no ceļa un ātriem, klusiem soļiem steidzās uz slēptuvi, kur gaidīja Huana. Viņa pacēla jautājošas acis.

—   Dzinēji, — viņš teica, — nāc!

Tad pēkšņi bezcerība un izmisums pārņēma Kino, viņa seja satumsa un acis kļuva drūmas. — Varbūt labāk doties viņiem rokās?

Vienā mirklī Huana bija kājās un uzlika roku uz Kino rokas. — Tev ir pērle, — viņa aizsmakusi iesaucās.

—  Vai tu domā, ka tie atstās tevi dzīvu, lai tu pastāstītu, ka viņi nozaguši tev pērli?

Kino roka slābi taustījās ap to vietu, kur viņam zem drēbēm bija noslēpta pērle. — Viņi to atradīs, — viņš klusi teica.

—   Nāc, — viņa skubināja, — nāc!

Un, kad viņš neatbildēja, viņa sacīja: — Vai tu domā, ka mani tie atstās dzīvu? Un bērnu nenogalinās?

Viņas mudinošie vārdi aizgāja līdz Kino apziņai. Viņš' kaut ko noņurdēja, un viņa acis atkal atguva dzīvību.

—   Nāc, — viņš teica, — dosimies kalnos. Varbūt kalnos varēsim no tiem tikt vaļā.

Lielā steigā viņš savāca ūdens traukus un nelielos vīstoklīšus, kas bija visa viņu mantība. Kreisajā rokā Kino nesa kādu saini, bet labajā svārstīja lielo dunci. Viņš pašķīra zarus, kas bija Huanai ceļā, un abi steidzās uz rietumiem, augsto klinšu kalnu virzienā. Viņi ātri soļoja cauri krūmu zaru mudžeklim. Tā bija izmisīga bēgšana. Kino necentās slēpt pēdas, viņš gāja, spārdīdams akmeņus un kokiem notraukdams lapas. Saule bija augstu pie debesīm, svelme gāzās straumēm uz sausi krakstošās zemes, un pat krūmi knikšķēja, it kā protestējot. Bēgļiem priekšā pacēlās kaili granīta kalni, varenā, viengabalainā masā sliedamies pret debesīm, un to pakājē gulēja atskaldījušos akmeņu kaudzes. Kino skrēja uz šo augstieni, kā bēg gandrīz katra dzīva radība, kuru vajā.

Zeme šeit bija gluži sausa, bez ūdens, apaugusi kaktusiem, kas paši mācēja uzkrāt ūdeni, un krūmiem, kam bija garas saknes, kas sniedzās dziļi zemē pēc kādas drusciņas valguma un varēja iztikt ar joti maz mitruma. Scil zem kājām nebija vis augsne, bet atšķēlušies klints gabali — gan nelieli akmeņi, gan milzīgas plāksnes, bet ūdens nebija nekur. Vietām starp akmeņiem auga nožēlojama sausa zālīte, kas uzdīga pēc vienas vienīgas lielus gāzes, noziedēja, izkaisīja sēklas un pēc tam iznīka. Ragaini krupji grozīja savas mazās, kustīgās pūķu galvas un noskatījās uz bēgošajiem cilvēkiem. Reizēm aizlēca kāds no paēnas iztraucēts trusis un paslēpās aiz tuvākā akmens. Šai tuksnešainajā vietā valdīja spiedīga svelme, un priekšā esošie kalni izskatījās vēsi un patīkami. Un Kino bēga. Viņš zināja, kas drīz notiks. Nogājuši kādu gabalu, dzinēji atskārtis, ka nomaldījušies no pēdām, un viņi dosies atpakaļ meklēdami un gudrodami, un pēc neilga laika atradīs Kino un Huanas atpūtas vietu. No šejienes tālāk sekot būs viegli — mazie akmentiņi, notrauktās lapas, nolocītie zariņi, nomīdītās vietas, kur slīdējusi kāja. Kino skatīja savā iztēlē, kā viņi steidzas pa pēdām, aizrautībā klusu smilkstot, un aiz viņiem tumšs, puslīdz vienaldzīgs stāvs, jātnieks ar šauteni. Savu darbu viņš veiks pašās beigās, jo atpakaļ viņš tos līdzi neņems. Ļaunuma muziķa atkal skaļi atbalsojās Kino ausīs; tā skanēja reizē ar karstuma sprakstoņu un čūsku klabināšanu. Muziķa nebija skaļa un visu aptveroša, bet slepena un indīga, melodiju un ritmu tai piešķīra Kino sirds puksti.

Ceļš sāka virzīties kalnup, un akmeņi kļuva lielāki. Starp bēgļiem un vajātājiem bija radusies atstarpe, šeit, kur ceļš sāka virzīties augšup, viņi atpūtās. Kino uzkāpa uz liela klints bluķa un skatījās atpakaļ uz saules staros vizuļojošo līdzenumu, bet vajātājus nevarēja saskatīt, arī jātnieks starp krūmiem nebija redzams. Huana sēdēja klints bluķa ēnā. Viņa pacēla ūdens pudeli pie Kojotito lūpām; mazā, izkaltusi mēlīte kāri sūca ūdeni. Huana palūkojās uz Kino, kad viņš nāca atpakaļ. Viņa redzēja, ka vīrs skatās uz viņas kāju potītēm, kas bija nobrāztas, soļojot cauri krūmiem un pa akmeņiem, un viņa tās steidzīgi apklāja ar svārkiem. Viņa sniedza pudeli Kino, bet viņš papurināja galvu. Huanas acis gaiši mirdzēja nogurušajā sejā. Kino ar mēli apslapināja saplaisājušās lūpas.

—   Huana, — viņš teica, — es došos tālāk, bet tev jāpaslēpjas. Es ievilināšu viņus kalnos, un, kad tie būs pagājuši tev garām, tu ej ziemeļu virzienā uz Loreto vai uz Santa Rozāliju. Un tad, ja es varēšu tiem izbēgt, atgriezīšos pie tevis. Tas ir vienīgais drošais ceļš.

Huana dziļi ielūkojās viņam acīs. — Nē, — viņa atbildēja, — mēs iesim tev līdzi.

—  Viens es varu iet ātrāk, — viņš skarbi teica. — Bērnam draudēs lielākas briesmas, ja tu nāksi man līdzi.

—   Nē, — pretojās sieva.

—   Tev tas jādara. Tas būtu prātīgi, un es tā gribu, — viņš sacīja.

—   Nē, — Huana neatlaidās.

Tad viņš centās sievas sejā ieraudzīt vājumu, bailes vai nedrošību, bet tur no tā nebija ne vēsts. Viņas acīs dega liels gaišums. Kino bezpalīdzīgi paraustīja plecus, bet tagad viņš bija smēlies no Huanas spēku. Kad tie atkal devās ceļā, tā vairs nebija izmisīga bēgšana.

Tuvojoties kalniem, apkārtne strauji mainījās. Tagad visur rēgojās lielas granīta grēdas ar dziļām plaisām, un Kino, kad vien varēja, soļoja pa kailo, gludo akmeni, lēkādams no cita uz citu. Viņš zināja, ka tur, kur vajātāji pazaudēs pēdas, tiem būs jāmeklē visapkārt un jāzaudē laiks, kamēr viņi pēdas atkal atradīs. Tāpēc Kino nesoļoja taisnā ceļā uz kalniem, bet gāja līku loču un reizēm strauji pagriezās atpakaļ uz dienvidiem, lai iemītu pēdas, un tad atkal soļoja pa kailu klinti kalnu virzienā. Ceļš tagad gāja strauji kalnup, un Kino kāpdams mazliet elsoja.

Saule slīdēja arvien zemāk un tuvojās kalnu galotņu kailo klinšu robiem, un Kino devās ēnainas, tumšas aizas virzienā. Ja vispār šeit kaut kur bija ūdens, tad tam jābūt tur, jo Kino jau no tālienes saskatīja lapotni. Un, ja vispār te bija kāda eja cauri klinšu kalnu grēdai, tad tā varēja būt tikai caur šo dziļo aizu. Šai izvēlei piemita savs trūkums, jo bija saprotams, ka arī vajātāji ieraudzīs šo aizu, bet tukšā ūdens pudele neļāva pārdomāt. Saulei slīdot arvien zemāk, Kino un Huana noguruši cīnījās augšup pa stāvo nogāzi aizas virzienā.

Augstu pelēkajā klinti, zem pašas robainās kalna galotnes, no kādas plaisas burbuļodams tecēja avotiņš. Vasarā tas guva ūdeni no paēnā kūstošā sniega, un kādreiz gadījās, ka tas izsīka pavisam, un tā dibenā rēgojās tikai kaili akmeņi un sakaltušas aļģes. Bet parasti ūdens plūda auksts, dzidrs un veldzējošs. Kad uznāca lietus periodi, avots pārplūda, un balta ūdens straume gāzās lejup aizā, bet parasti tas plūda tikai mazā, niecīgā straumītē. Odens sakrājās lāmiņā, tad gāzās simt pēdas zemāk citā lāmā, un, kad tā pārplūda, ūdens lija atkal zemāk un tā arvien uz leju, kamēr nonāca līdz akmeņainajam līdzenumam un tur pavisam pazuda. Līdz turienei daudz ūdens vispār vairs nenonāca, jo katru reizi, kad tas plūda pāri kādai nogāzei, to uzsūca izslāpušais gaiss un no peļķēm ūdens šļakstījās uz sausajiem augiem. Dzīvnieki no plašas apkārtnes nāca dzert no mazajām lāmiņām, savvaļas aitas un stirnas, pumas un lāči, un peles — visi nāca dzert. Putni, kas dienā lidinājās krūmu biezoknī, naktī nāca pie lāmiņām, kas pakāpieniem bija novietojušās aizas klintī. Blakus sīkajai straumītei, kur vien bija pietiekami zemes saknēm, auga stādu kolonijas: meža vīnogas unpundurpalmas, papardes, malvas un garā prērijas zāle ar spalvainu stiebru un dzeloņainām lapām. Lāmās mitinājās vardes un ūdens zirnekļi, bet tārpi ložņāja pa dibenu. Katrs, kam vien bija nepieciešams ūdens, nāca pie šīm nedaudzajām, seklajām lāmām. Plēsoņas te tiesāja savu laupījumu, ka spalvas vien putēja, un laka ūdeni caur asiņainajiem zobiem. Lāmas bija dzīvības mājokļi, jo te bija ūdens, un, pateicoties ūdenim, tās kļuva ari par nāves mājokļiem.

Zemākais pakāpiens, kur saplūda ūdens, pirms tas gāzās simt pēdas lejāk un pazuda akmeņainajā tuksnesī, veidoja nelielu akmens un smilšu terasi. Iedobumā ieplūda tikai sīka ūdens straumīte, bet tas bija pietiekami, lai lāma būtu arvien pilna, lai klints nokarē zaļotu papardes, augšup vītos meža vīnogas un augsni rastu dažādi sīki stādiņi. No uzplūdiem bija izveidojusies neliela smilšu josla, kur mitrajā smiltī auga gaiši zaļās ūdens kreses. Smilti bija izvagojuši un nomīdījuši dzīvnieki, kas te nāca dzesēt slāpes un medīt.

Saule jau bija gandrīz aiz kalniem, kad Kino un Huana rāpās augšup pa stāvo nogāzi un beidzot pienāca pie ūdens. No šīs terases varēja pārredzēt saules izdedzināto tuksnesi līdz pat zilajam līcim tālumā. Pie ūdens viņi nonāca ļoti noguruši, un Huana tūlīt nometās ceļos, nomazgāja Kojotito sejiņu, tad piepildīja pudeli un deva bērnam nodzerties. Bērns bija saguris, niķīgs un klusi dīca, bet, kad Huana iedeva tam krūti, tas nomierinājās un spiedās pie mātes. Kino bija izslāpis un ilgi dzēra. Tad viņš kādu brīdi gulēja izstiepies zemē blakus ūdenim, atslābināja visus muskuļus un vēroja, kā Huana baro bērnu, pēc tam piecēlās un piegāja pie terases malas tur, kur ūdens plūda tai pāri, un uzmanīgi raudzījās tālumā. Viņa skatiens aizkavējās kādā vietā, un viņš sastinga. Dziļi lejā viņš ieraudzīja divus vajātājus. Tie līdzinājās sīkiem punktiņiem vai arī tekājošām skudrām, un aiz tiem sekoja lielāka skudra.

Huana pagriezās, lai paskatītos uz Kino, un redzēja, ka viņš stāv sastindzis.

—   Cik tālu tie ir? — viņa mierīgi prasīja.

—  Vakarā tie būs šeit, — atbildēja Kino. Viņš palūkojās augšup uz augsto, stāvo aizas sienu, pa kuru lejup gāzās ūdens. — Mums jāiet uz rietumiem, — viņš teica, un viņa acis meklēja klints terasi aiz aizas. Trīsdesmit pēdu augstumā virs pelēkā klints pleca viņš ieraudzīja daudz alu. Kino noāva sandales un rāpās augšā pie tām, ar pirkstiem tveroties pie kailās klints sienas, un uzkāpis ielūkojās seklajās alās. Tie bija tikai dažu pēdu dziļi vēja izdobti iedobumi, bet to padziļinājums bija izveidojies virzienā uz leju. Kino ielīda lielākajā alā un nogūlies redzēja, ka no ārpuses viņu nevar saskatīt. Viņš ātri atgriezās pie īluanas.

—  Tev jākāpj augšā. Tur varbūt viņi nevarēs mūs atrast, — viņš teica.

Nesacīdama ne vārda, Huana piepildīja ūdens pudeli gluži pilnu, tad Kino viņai palīdzēja uzrāpties līdz seklajai alai, uznesa augšā barības saiņus un pasniedza tos viņai. Huana sēdēja alas ieejā un vēroja Kino. Viņa redzēja, ka tas nemēģina izdzēst pēdas smiltīs, bet gan rāpjas uz augšu pa apaugušo klinti blakus ūdens straumei, ieķerdamies papardēs un meža vīnājos, un izplēsdams tos. Kad viņš bija uzrāpies simt pēdas līdz nākamajai terasei, viņš atkal atgriezās. Viņš uzmanīgi lūkojās uz gludo klints plecu alas virzienā, pētīdams, vai tur nav palikušas pēdas, taču beidzot uzkāpa augšā un ielīda alā pie Huanas.

—   Kad viņi uzkāps augšā, — viņš teica, — mēs klusu dosimies atkal lejup uz zemieni. Es tikai baidos, ka bērns varētu trokšņot. Tev jāuzmana, lai viņš nebrēc.

—  Viņš nebrēks, — Huana sacīja, tad pacēla bērnu un ieskatījās viņam acīs, un mazais nopietni lūkojās mātē.

—   Viņš saprot, — Huana sacīja.

Tagad Kino gulēja alas ieejā, zodu atbalstījis uz sakrustotajām rokām, un vēroja, kā kalna zilganā ēna lēni pārvietojās pa krūmaino tuksnesi tur lejā, līdz sasniedza līci, un garā ēna stiepās pāri līdzenumam.

Vajātāji virzījās lēnām, jo viņiem laikam bija grūti atrast pēdas, ko atstājuši bēgļi. Bija jau krēsla, kad sekotāji beidzot pienāca pie mazā dīķīša. Visi trīs tagad bija kājām, jo zirgs nevarēja uzkāpt pa pēdējo stāvo nogāzi. No augšas raugoties, tie vakara krēslā izskatījās kā sīki stāvi. Abi dzinēji skraidīja pa dīķa nelielo smilšaino krastu, un, pirms viņi padzērās, tie jau bija pamanījuši Kino pēdu turpinājumu augšup pa apaugušo klinti. Vīrs ar šauteni nosēdās atpūsties, bet dzinēji notupās blakus viņam, un vakara krēslā kvēloja tikai cigarešu gali, kamēr arī tie izdzisa. Kino redzēja, ka viņi ēda, un līdz viņam atskanēja klusa murmināšana.

Tad kalnu aizā iestājās tumsa, dziļa un melna. Dzīvnieki, kas parasti nāca pie dīķa dzesēt slāpes, tuvojās, saoda cilvēkus un atkal nozuda tumsā.

Aiz muguras Kino sadzirdēja murmināšanu. Huana čukstēja: — Kojotito. — Viņa lūdza bērnu, lai tas būtu kluss. Kino dzirdēja bērnu iešņukstamies, un no klusinātajām skaņām Kino saprata, ka Huana apsedza bērna galviņu ar lakatu.

Lejā dīķa malā uzliesmoja sērkociņš, un šinī acumirklīgajā gaismā Kino ieraudzīja, ka divi vīri gulēja saritinājušies kā suņi, kamēr trešais sargāja, un Kino redzēja šauteni spīdam sērkociņa gaismā. Sērkociņš izdzisa, bet redzēto ainu Kino paturēja acīs. Viņš redzēja to vēl tagad tieši tādu, kāda tā bija — divi vīri gulēja saritinājušies un trešais tupēja smiltīs, šauteni iemiedzis starp ceļgaliem.

Kino klusi ielīda dziļāk alā. Huanas acis dega divaš dzirkstis, jo tanīs atspīdēja zvaigzne. Kino klusi pierāpoja pie Huanas un tuvināja lūpas viņas vaigam.

—   Ir izeja, — viņš teica.

—   Bet tie tevi nogalinās.

—   Ja tikai es nokļūstu līdz viņam ar šauteni, — Kino sacīja. — Man jānokļūst līdz viņam, tad viss būs kārtībā. Tie divi ir aizmiguši.

Viņas roka izlīda no lakata apakšas un satvēra Kino roku. — Zvaigžņu gaismā viņi pamanīs tavas baltās drēbes.

—   Nē, — viņš atbildēja. — Tagad man jāiet, pirms vēl nav parādījies mēness.

Viņš meklēja maigākus vārdus, bet tad šādu domu atmeta. — Ja tie mani nogalina, — viņš sacīja, — guli klusu. Un, kad viņi aiziet prom, dodies uz Loreto.

Viņas roka, kas turēja Kino rokas locītavu, viegli drebēja.

—  Mums nav izvēles, — viņš teica, — tā ir vienīgā izeja. No rīta viņi mūs atradīs.

Viņas balss ietrīcējās. — Lai dievs tev stāv klāt, — viņa sacīja.

Kino cieši raudzījās Huanā un redzēja viņas lielās acis. Viņa roka taustījās un atrada bērnu, un īsu brīdi viņa delna glāstīja Kojotito galviņu. Kino pacēla roku un pieskārās Huanas vaigam, bet viņai aizrāvās elpa.

Huana redzēja, ka Kino, stāvēdams alas ieejā, novilka baltās drēbes, jo, lai gan tās bija netīras un nodriskātas, to gaišums tomēr izdalītos uz tumšā nakts fona. Kino brūnā āda bija labāks aizsegs. Tad Huana redzēja, ka Kino apsēja amuleta saiti ap dunča raga spalu, un tagad tas karājās viņam uz krūtīm, bet rokas bija brīvas. Pie Huanas viņš vairs neatgriezās. Brīdi viņa salīkušais un klusais stāvs melnoja alas izejā, tad pazuda.

Huana piegāja pie izejas un palūkojās ārā. Viņa glūnēja kā pūce no kalnu alas, un bērns bija tai uzsiets uz muguras zem segas, seju piespiedis mātes kaklam un plecam. Huana juta bērna silto elpu un čukstēja savu dīvaino lūgšanas un buramo vārdu sajaukumu — gan «slavēta, Marijai», gan arī senu aizlūgumu pret tumšajiem gariem.

Kad viņa palūkojās ārā, nakts šķita mazāk tumša un pie austrumu apvāršņa bija samanāms gaišums, tur vajadzēja parādīties mēnesim. Un, paskatoties lejāk, viņa redzēja sarga cigareti.

Kino lēni kā ķirzaka rāpoja lejup pa gludo klints izcilni. Saiti viņš bija pagriezis tā, ka duncis tagad atradās uz muguras un nevarēja sisties pret akmeņiem. Viņa izstieptie pirksti stingri ieķērās klintī, īkšķi cieši sažņaudzās, un pat krūtis bija piespiestas pie klints. Tagad jebkura skaņa — kāds ripojošs akmentiņš, nopūta, niecīgs slīdēšanas troksnis — pamodinātu sargus tur lejā. Katra skaņa, kas neiederējās šajā naktī, padarītu tos uzmanīgus. Bet pati nakts ari neklusēja — mazās koku vardītes, kas mitinājās blakus straumei, čivināja kā putni, un cikādu smalkā metāliskā čirkstoņa pildīja kalnu aizu. Taču Kino ausīs skanēja cita muziķa, ienaida muziķa, zema, pulsējoša, gandrīz nedzirdama. Bet Ģimenes dziesma bija kļuvusi spēcīga, skarba un plēsīga kā pumas rēciens. Ģimenes dziesma bija atdzīvojusies, un tā dzina viņu lejā, pretī tumšajam ienaidniekam. Arī cikāda čirkstēja šo melodiju, un koku vardes piebalsoja.

Kino klusu kā ēna līda lejā pa gludo klinti. Viņa kailā kāja pavirzījās par dažām collām, pirksti sataustīja akmeni un pieķērās tur, tad otra kāja pakustējās kāclti gabaliņu, pēc tam vienas rokas delna noslīdēja drusku zemāk, tad atkal otra roka, līdz kamēr viss ķermenis bija pavirzījies uz leju, lai gan kustību nevarēja manīt. Kino mute bija atvērta, lai nebūtu dzirdama pat elpa, jo viņš zināja, ka nebūt nebija neredzams. Ja sargs, juzdams kustību, palūkotos uz augšu un pie klints ieraudzītu tumšo plankumu, kas bija Kino ķermenis, sargs to pamanītu. Kino bija jākustas ļoti lēni, lai nepievērstu sarga uzmanību. Pagāja ilgs laiks, līdz beidzot Kino sasniedza zemi un paslēpās aiz mazas pundurpalmas. Sirds krūtīs stipri dauzījās, bet viņa rokas un seja bija slapja no sviedriem. Viņš pieliecās un, lai nomierinātos, elpoja lēni un dziļi.

No ienaidnieka viņu tagad šķīra tikai divdesmit soļi, un viņš centās atcerēties, kāda gan bija zeme, kas tagad atradās starp viņiem. Vai tur nebija kāds akmens, uz kura viņš skriedams varētu paklupt? Lai nerastos krampji, Kino masēja kājas stilbus un juta, ka muskuļi pēc ilgā saspīlējuma raustījās. Viņš bažīgi_ palūkojās uz austrumiem. Kuru katru brīdi varēja parādīties mēness, un vajadzēja uzbrukt, pirms tas ausa. Kino redzēja sarga siluetu, bet guļošos nevarēja saskatīt. Sargs bija tas, kas viņam jāatrod — ātri un bez vilcināšanās. Klusu viņš pārvilka amuleta saiti pāri plecam un atbrīvoja dunča kaula spalu no saites.

Taču bija jau par vēlu, jo, kad Kino piecelās kājās, mēness sudrabotā mala parādījās virs austrumu apvāršņa, un Kino atkal notupās aiz krūma.

Tas bija dilstošs mēness, bet izstaroja spilgtu gaismu, un asas ēnas krita kalnu aizā. Kino ieraudzīja krasta smiltīs blakus dīķim sarga sēdošo stāvu. Sargs paskatījās uz mēnesi, tad aizdedzināja jaunu cigareti, un sērkociņš īsu brīdi apgaismoja viņa tumšo seju. Vairāk nedrīkstēja vilcināties — kad sargs novērsīs seju, bija jāmetas tam virsū.

Kino kājas bija kā uzvilktas atsperes.

Tad no augšas atskanēja kluss, neskaidrs kliedziens. Sargs klausīdamies pagrieza galvu un piecēlās, bet viens no gulētājiem pagrozījās, tad pamodās un klusu prasīja: — Kas tur ir?

—   Nezinu, — atteica sargs. — Izklausījās pēc kliedziena, gandrīz kā cilvēks, kā bērns.

Vīrs, kas bija gulējis, teica: — Nevar zināt. Varbūt kāds koijots ar savu mazuli. Esmu dzirdējis koijota kucēnu brēcam kā bērnu.

Sviedru lāses ritēja pār Kino pieri, iekļuva acīs un sīvi koda. Atkal atskanēja kliedziens, un sargs palūkojās augšup gar uzkalna malu tumšā alas cauruma virzienā.

—  Varbūt koijots, — sargs teica, un Kino dzirdēja aso klikšķi, sargam uzvelkot šautenes gaili.

—   Ja tas ir koijots, tad tūlīt viņu apklusināsim, — sacīja sargs un pacēla šauteni.

Kino lēca, kad atskanēja šāviens, un uzliesmojumā viņš visu redzēja. Duncis pazibēja un dobji iešņirkstējās. Tas izdūrās cauri sarga kaklam un ietriecās dziļi krūtīs, bet Kino tagad darbojās kā baismīgs automāts. Viņš sagrāba šauteni tanī pat mirklī, kad izrāva dunci no sarga ķermeņa. Kino spēks, kustība un ātrums bija pārcilvēcīgi. Viņš zibenīgi pagriezās un pāršķēla sēdošā vīra galvu ka meloni. Trešais rāpoja prom pa zemi, tad iemetās dīķī un beidzot sāka izmisis rāpties augšā klintī, no kuras tecēja ūdens. Viņa rokas un kājas kūlās pa meža vīna •līgām, bet viņš pats, mēģinādams tikt augšā, kaut ko murmināja. Kino bija nežēlīgs un auksts kā tērauds. Apdomīgi viņš uzvilka gaili, tad pacēla šauteni, rūpīgi nomērķēja un izšāva. Viņš redzēja savu ienaidnieku atmuguriski iegāžamies dīķī, tad piegāja pie ūdens. Mēness gaismā viņš ieraudzīja ārprāta izbailēs ieplestās acis, nomērķēja un iešāva tam pierē.

Tad Kino šaubīdamies palika stāvam. Kaut kas nebija tā kā vajadzīgs, kāda skaņa centās izlauzties līdz viņa apziņai. Koku vardes un cikādas bija apklusušas. Tagad Kino smadzenes beidzot atbrīvojās no cīņas sasprindzinājuma, un viņš pazina šo skaņu — aso, vaimanājošo, uzbudināto kliedzienu, kas atskanēja no alas klints sienā, nāves kliedzienu.

Lapasā visi atceras Kino ģimenes atgriešanos. Var būt, ka starp pašiem vecākajiem pilsētas iedzīvotājiem ir daži, kas redzēja to savām acīm, bet tie, kas atceras to no tēvu un vectēvu nostāstiem, zina to tikpat labi. Jo tas bija notikums, kas attiecās uz visiem.

Bija vēla, saules zeltīta pēcpusdiena, kad daži zēni uztraukušies ieskrēja pilsētā un paziņoja vēsti, ka Kino un Huana esot atgriezušies. Pēkšņi visi steidzās tiem pretī. Saule slīdēja uz rietumu kalnu pusi, un ēnas metās garas. Var būt, ka tāpēc šī aina atstāja dziļu iespaidu uz visiem, kas to redzēja.

Abi nācēji nogriezās no izbrauktā lauku ceļa un nāca uz pilsētu; viņi negāja vis kā parasti viens aiz otra — Kino pa priekšu un Huana aiz viņa, bet gan viens otram blakus. Saule bija viņiem aizmugurē, un garās ēnas stiepās pa priekšu un izskatījās it kā tie nestu sev līdzi divus tumšus torņus. Kino bija pārlicis pār roku šauteni, bet Huana lakatu nesa pāri plecam kā maisu. Lakatā bija ievīstīts neliels, smags sainis. Lakats bija apkaltis ar asinīm un ejot mazliet kuļājās. Huanas seja bija cieta un asu rievu izvagota; tas bija aiz noguruma un cenšanās šo nogurumu pārvarēt. Viņas skatiens likās vērsts uz iekšieni. No visa apkārtējā viņa atradās tikpat tālu kā debesis no zemes. Kino lūpas bija plānas un žokļi cieši sakosti; ļaudis stāsta, ka viņš esot visiem iedvesis bailes un izskatījies draudošs kā negaiss. Ļaudis vēl stāsta, ka tie abi esot bijuši ārpus laba un ļauna, izgājuši cauri sāpēm un nokļuvuši viņā pusē, un tos esot sargājis kāds pārdabisks spēks. Tie, kas bija steigušies pretī, kāpās atpakaļ, ļāva abiem paiet garām, un neviens tos neuzrunāja.

Kino un Huana gāja cauri pilsētai it kā pilsētas nemaz nebūtu. Viņi nepalūkojās ne pa labi, ne pa kreisi, ne uz augšu, ne uz leju, bet visu laiku skatījās tikai taisni uz priekšu. Viņu kājas pārvietojās grūdieniem, kā koka lellēm, un sev līdzi tie nesa melnos baiļu ēnu stabus. Kad viņi gāja cauri mūra un akmens pilsētai, no aizrestotajiem logiem uz viņiem noraudzījās mākleri, sulaiņi ar vienu aci paglūnēja caur vārtu spraugu, bet mātes slēpa svārkos mazāko bērnu galviņas. Kino un Huana plecu pie pleca soļoja cauri pilsētai un tad nogāja lejā starp zaru būdām, bet kaimiņi atkāpās un palaida viņus garām. Huans Tomass pacēla roku sveicienam, taču to nepateica, un viņa roka īsu brīdi kavējās gaisā it kā neziņā.

Ģimenes dziesma skanēja kā kliedziens Kino ausīs. Kino bija briesmīgs un neaizskarams, un viņa dziesma kļuva par kaujas saucienu. Viņi lēni aizvilkās garām izdegušajam laukumam, kur reiz bija stāvējusi viņu būda, pat nepaskatīdamies turp. Viņi pašķīra krūmus, kas norobežoja pludmali un gāja pa krastu taisni lejā uz ūdens malu. Viņi pat nepaskatījās uz Kino salauzto laivu.

Nonākuši pludmalē, tie apstājās un lūkojās pāri līcim. Kino nolika šauteni, parakņājās drēbēs un beidzot turēja rokā lielo pērli. Viņš skatījās pērlē, bet tā bija pelēka un neglīta. No tās glūnēja ļaunas sejas un rēgojās ugunsgrēka atblāzma. Pērles virsmā Kino ieraudzīja dīķī iekritušā vīra ārprātā pārvērstās acis. Te viņš ieraudzīja arī Kojotito guļot alā ar šāviena norautu galvas augšdaļu. Pērle bija pelēka un nejauka kā ļauns augonis. Kino dzirdēja pērles muziķu, ārprātā izkropļotu. Viņš pagriezās pret Huanu, un viņa roka mazliet drebēja, kad viņš sniedza tai pērli Huana stāvēja tam blakus, vēl arvien pāri plecam pārmetuši saini. Viņa paskatījās uz pērli Kino rokās, tad pavērās tam acīs un klusu teica; — Nē, tu!

Kino atvēzēja roku un ar visu spēku svieda pērli. Viņi abi noskatījās, kā tā aizlidoja, mirgodama rietošās saules staros. Tālumā viņi redzēja mazu ūdens uzšļakstienu, un vēl ilgi stāvēja plecu pie pleca, skatīdamies uz to vietu.

Pērle iekrita maigi zaļajā ūdenī un grima arvien dziļāk. Jūras aļģu viļņojošie zari aicinādami māja tai pretī. Pērles virsma mirdzēja maigi zaļgana. Pērle nolaidās līdz jūras dibenam un palika guļam smiltīs starp paparžveida ūdens augiem. Jūras līmenis virs tās mirdzēja kā zaļgans spogulis. Bet pērle gulēja jūras dibenā. Kāds vēzis rāpodams sacēla mazu smilšu mākonīti, un, kad tas izklīda, pērles vairs nebija.

Pērles muziķa kļuva par čukstu un beidzot izzuda.

VILJAMS FOLKNERS

Uzvara

tie, kas ievēroja viņu tai drūmajā rītā izkāpjam Lionas stacijā no Marseļas ekspreša, redzēja garu, mazliet klīrīgu cilvēku ar stīvi uzgrieztām ūsām tumšajā sejā un gandrīz pavisam sirmu galvu. — Laikam kāds milords, — viņi sprieda, noskatoties uz atbraucēja nosvērto, korekto apģērbu un korekto spieķi, ko viņš tik korekti turēja rokā, kā arī uz viņa nelielo bagāžu. — Laikam kāds milords, no militārajiem. Bet acis gan viņam dīvainas. — Taču tolaik daudziem Eiropā bija tādas dīvainas acis, gan vīriešiem, gan sievietēm, šais pēdējos četros gados.

Ļaudis noraudzījās viņā, kad viņš gāja pa peronu, — par pusgalvu garāks par franču pūli, skatiens saspringts, sastindzis un pats sasprindzis, sevī noslēdzies un reizē pašpārliecināts, — un, pavadījuši ar skatienu, kamēr viņš iesēdās kebā, domāja, ja vien viņš tiem vairs eksistēja: — Jā, tādu var kādreiz redzēt ārzemju misijā vai pie galdiņa Bulvāros, vai Buloņas mežā, ekipāžā blakus skaistām angļu lēdijām. — Un vairāk neko.

Un tie, kas redzēja, kā viņš izkāpa no keba Ziemeļu stacijā, nodomāja: — Milords steidzas uz mājām. — Nesējs, paņēmis viņa somu, novēlēja viņam labrītu skaidrā angļu valodā un pavēstīja, ka arī pats dziroties braukt uz Angliju; atbildes vietā nesēju nomērīja no galvas līdz kājām salts, anglisks skatiens, bet nesējs acīm redzot domāja, ka tā tam arī jābūt, un godbijīgi iesēdināja savu pasažieri no Kalē pienākušā vilciena pirmās klases kupejā. Un vairāk neko.

Un tā tas gāja aizvien tālāk. Viss, kā piederas, pat tad, kad viņš izkāpa Amjenā. Kur tādi angļu milordi gan nebraukā! Un tikai Rozjerā uz viņu sāka blenzt un skatīties nopakaļ.

īrētā mašīnā viņš kratījās pa saārdīto bruģi starp saārdītām mājām bez logiem un durvīm, starp mūriem, kas rēgojās krēslā kā apkrimstas rikas. Šur un tur ielu aizsprostoja ķieģeļu grēdas, sabrukušu namu sienas, pa kuru spraugām spiedās laukā nīkulīga zālīte, tad viņi brauca cauri pamestiem, drupu pilniem pagalmiem; kādā starp kupli sazēlušām nezālēm gulēja uz sāniem aprimis, sarūsējis tanks. Tā bija Rozjeras pilsētiņa. Taču atbraucējs neapmetās te, jo te neviens nedzīvoja un nebija arī kur palikt.

Mašīna, šad tad smagi palēkdamās, līkumoja starp drupām. Dubļaina, nebruģēta iela veda uz ciematu — jauns ciemats, nule dedzināti ķieģeļi, skārda plāksnes, amerikāņu izstrādājuma papes jumti — un izbeidzās pie paša augstākā nama. Nams bija bez pagalma, bez žoga: ķieģeļu mūris, durvis, viens pats logs ar amerikāņu rūti, un uz tās uzraksts: Restorāns.

—   šeit, ser, — šoferis sacīja.

Atbraucējs izkāpa no mašīnas ar savu somu, mēteli un korekto spieķi. Iegāja palielā, tukšā istabā, kur neizžuvušais apmetums izdvesa mitrumu. Istabā atradās biljards, un trīs vīrieši spēlēja. Viens atskatījās pār plecu un teica:

—   Bonjour, monsieur!

Atbraucējs neatbildēja. Viņš izgāja cauri visai istabai, garām jaunai metala letei, līdz vaļējām durvīm, pie kurām sēdēja nenosakāma vecuma sieviete, tā ap gadiem četrdesmit, un vēroja viņu pāri šuveklim, ko turēja klēpī.

—   Bonjour, madame, — viņš sacīja. — Dormie, madame?

Sieviete pārlaida viņam ašu, mierīgu skatienu.

—   C'est Ģa, monsieur, — viņa atbildēja pieceldamās.

—   Dormie, madame? — viņš atkārtoja mazliet paceltā balsī; viņa uzgrieztajās ūsās spīdēja lietus lāsītes, un zem saspringtajām, bet pašpārliecinātajām acīm arī vizēja valgums.

—   Dormie, madame?

—   Bon, monsieur, — sieviete sacīja. — Bon, bon.

—   Dor… — sāka atkal atbraucējs. Kāds aizskāra viņa piedurkni. Tas bija vīrietis, kas bija sveicinājis viņu, stāvot pie biljarda galda.

—    Regardez, monsieur l'Anglais, — viņš sacīja, izņēmis atbraucējam no rokas somu, un parādīja uz griestiem. — La chambre. — Viņš atkal aizskāra atbraucēja roku, piespieda savu delnu pie vaiga, aizvēra acis. Tad atkal parādīja uz griestiem un devās pāri istabai uz koka kāpnēm bez margām. Ejot garām letei, viņš paņēma sērkociņus un iededzināja sveci, kas bija iesprausta svečturī kāpņu pakājē (lielo istabu un to istabu, kur sēdēja sieviete, apgaismoja elektriskās spuldzītes, piekārtas griestu vidū pie vada gala, bez aizsegiem). Viņi kāpa augšup, un viņu ļodzīgās ēnas pirmās iespruka šaurajā, saltajā gaitenī, mitrā kā kaps. Sienu apmetums vēl nebija nožuvis, grīdas bija nekrāsotas, uz kailajiem priežu dēļiem nebija pat grīdceliņu. Pie numuru durvīm simetriski laistījās lēti metala rokturi. Saspiestais gaiss kā ar roku spieda lejup sveces liesmu. Viņi iegāja istabā, kur tāpat oda pēc mitra apmetuma un bija vēl aukstāk nekā gaitenī, un šis saspiestais saltums šķitās kaut kas vielisks, it kā gaiss starp agrākajām un jaunceltajām sienām būtu sabiezējis un sastindzis kā želeja, kas uz ātru roku pagatavota no pulvera. Istabā atradās gulta, kumode, galds, krēsls un mazgājamais galdiņš; mazgājamā bļoda, krūze un spainis bija amerikāņu ražojums, emaljēti. Kad atbraucējs pataustīja gultu, viņa roka pieskārās nevis palagam, bet kaut kam rupjam kā maisu drēbe, valgam, piebriedušam, salipušam šai drēgnajā mitrumā, kur no viņu elpas cēlās garaiņi sveces blāvajā gaismā.

Saimnieks nolika sveci uz kumodes. — Diner, monsieur? — viņš apvaicājās. Atbraucējs blenza saimniekā, neiedomājami nejēdzīgs ar savu klīrīgo, pārspīlēto stāju, ar nosvērto, korekto uzvalku. Viņa uzgrieztās ūsas spīdēja kā durkļu smailes virs svītrainās kaklasaites, kurā bija sakombinētas skotu pulka krāsas un zīmotnes, ko, protams, viesnīcas saimnieks nevarēja zināt.

—   Manger? — saimnieks uzsauca un, pūlēdamies izlīdzēties ar mīmiku, atdarināja enerģisku gremošanu. — Manger? — viņš ierēcās, un viņa ēna ķēmīgi atkārtoja žestu, kad viņš, roku nolaidis, parādīja ar pirkstu uz leju.

—   Jā! — skaļi iesaucās atbraucējs, lai gan abi stāvēja viens pret otru pāris soļu atstatumā. — Jā! Jā!

Saimnieks sāka enerģiski māt ar galvu, parādīja ar pirkstu uz leju, tad uz durvīm un izgāja. Viņš nokāpa lejā. Sieviete jau bija virtuvē pie plīts. — Viņš ēdīs, — saimnieks paziņoja.

—   Es jau tā domāju, — viņa atbildēja.

—   Kas viņus dīda, ka viņiem mājās nav miera? — saimnieks raustīja plecus. — Labi, ka es neesmu no tās sugas, kurai pagadījies tik mazs zemes gabaliņš, ka visiem nav vietas, kur apgrozīties.

—   Varbūt viņš atbraucis paskatīties, kā te karojuši, — sieviete prātoja.

—   Skaidrs, vai nu citādi. Bet tad viņam gan vajadzēja atbraukt pirms kādiem četriem gadiem. Jā, toreiz mums bija ļoti vajadzīgs, lai šie angļi atbrauc paskatīties, kā te karo.

—  Viņš bija par vecu, lai viņu iesauktu armijā, — sieviete iebilda. — Vai tad tu neredzēji — pavisam sirms?

—   Tad būtu mierīgi sēdējis mājās. Jaunāks viņš taču nav kļuvis pa šo laiku.

—   Varbūt viņš atbraucis apmeklēt dēla kapu.

—   Ko? šis koka gabals? — iesmējās saimnieks. — Vai tad tādai malkas pagalei var būt dēls?!

—   Viss var gadīties, — sieviete neatlaidās. — Nu, bet galu galā tā ir viņa darīšana. Mums tikai jāraugās, vai viņam ir nauda.

—   Kas tiesa, tas tiesa! — saimnieks piekrita. — Cilvēks ar mūsu profesiju nedrīkst būt izvēlīgs.

—   Mums tikai jāzina, kā viņu veiklāk aptīrīt.

—  Vareni! — saimnieks nopriecājās. — Tas ir vareni teikts! Aptīrīt! To vajadzētu pateikt mūsu anglim!

—   Kāpēc? Lai labāk uzzina pats, kad brauks projām!

—   Pareizi! Vēl labāk! Esi gan tu slīpēta!

—   Klusāk! — sieviete apsauca. — Nāk!

Viņi ieklausījās stingrajos, smagajos soļos, un pēc kādas sekundes atbraucējs parādījās durvīs. Viņa melnīgsnējā seja un sirmā galva lielās istabas blāvajā apgaismojumā atgādināja negatīvu.

Galds bija klāts diviem. Pie katra šķīvja atradās karafe ar sarkano vīnu. Kad atbraucējs apsēdās, ienāca

otrs viesnīcas iemītnieks un apsēdās iepretim — mazs vīrelis ar žurkas ģīmi, gandrīz vai pilnīgi bez skropstām. Viņš aizsprauda salveti aiz vestes izgriezuma. Paņēma viras karoti — bļoda ar viru atradās galda vidū — un pasniedza kaimiņam. — Faites-moi l'honneur, monsieur, — viņš sacīja. Anglis stīvi paklanījās un paņēma karoti. Mazais vīrelis nocēla bļodai vāku. — Jūs atbrauc apskatīt šo bildi no mūsu uzvarām? — viņš ievaicājās, ieliedams sev viru. Anglis klusēdams paskatījās uz viņu.

—  Mosjē anglim varbūt daudz draugu, kas kritis šai malā?

—  Es nerunāju franciski, — tas atbildēja, pievērsies virai.

Vīrelis vēl neēda. Viņš turēja karoti virs šķīvja.

—  Ļoti patīkami. Es runā angliski. Es pats ir no Šveici. Es runā visas valodas.

Anglis neatbildēja. Eda nesteigdamies, pievērsis visu uzmanību virai.

—  Jūs brauc apmeklēt jūs varonīgu tautiešu kapi? Varbūt jums te dēls?

—   Nē, — tas atbildēja, joprojām ēzdams.

—   Nē? — kaimiņš, izstrēbis viru, atstūma šķīvi. Viņš iedzēra malku vīna. — Kāds sirdsēsts priekš cilvēka, kuram dēls te! Bet nu viss cauri. Jā? Tā?

Un atkal anglis neatbildēja. Un neskatījās uz šveicieti. Likās, viņš vispār ne uz ko neskatās ar savām sasalušajām acīm, viņa nekustīgajā sejā ērmīgi slējās stīvi uzgriezto ūsu gali.

—   Es ar cieš. Visi cieš. Bet es saku: ko var gribēt? Tas ir karš.

Atbraucējs klusēja. Viņš ēda iedziļinādamies, nesteigdamies. Paēdis piecēlās un izgāja no istabas. Iededzināja pie letes sveci, un saimnieks, kurš stāvēja tur atspiedies blakus kādam apmeklētājam plīša vamzī, pacēla glāzi un noteica:

—   Au bon dormir, monsieur.

. — Jā! Jā! — Apgriezās

un devās uz kāpnēm. Abi vīrieši pie letes noskatījās pakaļ viņa pašapzinīgajai, augstprātīgajai mugurai.

Kopš tā mirkļa, kad vilciens izbrauca no Arasas, abas sievietes neatlaidīgi blenza uz trešo pasažieri savā nodalījumā. Tas bija trešās klases vagons, jo uz šās līnijas mīksto vagonu nav. Viņas sēdēja satinušās lakatos, nekustīgi noguldījušas sastrādātās laucinieču rokas uz pārklātajiem groziem klēpī, un lūkojās pretī sēdošajā vīrietī, — cildena matu sarma virs melnīgsnējās, sastingušās sejas, uzgriezto ūsu smailes, ārzemju uzvalks un spieķis. Viņš sēdēja uz netīrā, nodeldētā sola un skatījās pa logu ārā. Sākumā sievietes tikai pameta uz viņu pa skatienam, bet tā kā viņš acīm redzot nemanīja citu klātbūtni, tad viņas sāka klusu sačukstēties, turot roku mutei priekšā. Arī to viņš likās nemanot, un sievietes sāka sarunāties pusbalsī, sekodamas ar ašiem, skadriem, ziņkāriem skatieniem šai sastingušajai, neizprotamajai figūrai, kas, atbalstījusies uz spieķa un paliekusies uz priekšu, vērās nosmulētajā logā, kur pat nebija ko redzēt, ja nu vienīgi pazib garām šāviņu izrakņāts lauku ceļš vai nolauzta koka stumbrs, ne augstāks par cilvēka augumu, un šur tur šauras arumu strēmelītes, kuras aplamā kārtā kļāvās klāt plašiem zemes klajumiem, norobežotiem ar pazemiem mietiņiem un sarkanām pazīšanas zīmēm, — tuksnesīgiem, neaizskaramiem klajumiem, kuri valdīja pār to postu, kas glabājās viņu klēpī. Tad vilciens palēnināja gaitu un pēkšņi iebrauca sagrautos mūros, starp kuriem rēgojās mazs viļņota skārda namiņš, uz tā lieliem burtiem bija uzrakstīts stacijas nosaukums. Sievietes ieraudzīja, ka pasažieris pieliecies pie loga.

—   Skaties, — ierunājās viena no sievietēm, — skaties uz viņa lūpām! Redzi, viņš lasa nosaukumu. Ko es tev teicu! Tā tas ir. Viņam te dēls kritis.

—   Cik tad viņam to dēlu īsti sanāks? — atsaucās otrā. — Viņš tā lasa katras stacijas nosaukumu, līdzko izbraucām no Arasas. Ek tu! Lai viņam būtu dēls? Šitādai ledus tilkai!

—   Viņiem taču tāpat ir bērni!

—   Priekš tam viņi dzer viskiju. Citādi jau…

—  Tā jau ir. Citu raižu viņiem nav kā rīt un krāt naudu, šitiem angļiem!

Tad viņas izkāpa ārā. Vilciens devās tālāk. Vagonā sakāpa zemnieki dubļiem aplipušos zābakos, ar nesamiem, ar dzīviem un kautiem putniem grozos. Arī viņi ziņkāri blenž uz nekustīgo stāvu, kas pieliecies pie loga. Bet vilciens traucās pa izpostīto zemi, garām drupu vidū uzceltiem staciju mūra vai skārda namiņiem. Un viņi vēroja, kā svešinieks kustina lūpas, burtojot pieturu nosaukumus.

—   Lai paskatās, kas tas par kumēdiņu ir, tāds karš, — viņi sarunājās savā starpā, — redzams, viņš nule dzirdējis par to. Kas tad viņam? Paskatīsies un brauks uz mājām. Neba nu viņa piedarbā karoja.

—   Un ne viņa mājā, — piemetināja kāda sieviete.

II

Bataljons stāv brīvi lietū. Divas dienas tas bijis atpūtā. Mainīja amunīciju, tīrīja ieročus, papildināja sastāvu. Un nu tas stāv brīvi lietusgāzē trulā aitu bara padevībā, pavērsies pret apakšvirsnieku, no kura straumēm plūst lietus ūdens.

Otrpus laukuma parādās pulkvedis. Viņš uz mirkli apstājas, pogājot šineli, tad divu adjutantu pavadībā braši soļo pa dubļiem savos nospodrinātajos saišzābakos ar stulpiņiem un pienāk pie bataljona. — Mierā! — komandē apakšvirsnieks. Bataljons mirklī sakļaujas ar dobju un strupu šļarkstienu. Apakšvirsnieks apsviežas apkārt, pasper soli uz virsnieku pusi un salutē, iespiedis steku padusē. Pulkvedis tikko pieskaras ar steku pie cepures apmales.

—   Brīvi… — nosaka pulkvedis. Un no jauna atskan trulais, saliedētais šļarkstiens. Virsnieki pieiet pie pirmā vada pirmās rindas. Apakšvirsnieks iet nopakaļ. Pirmā vada seržants pasper soli uz priekšu un salutē. Pulkvedis paiet garām, neatbildējis uz sveicienu. Seržants seko apakšvirsniekam. Un visi pieci iet garām gar rotu, pa kārtai ieskatoties sastingušajās, kā no koka izgrieztajās sejās. Pirmā rota.

Seržants salutē pulkveža mugurai, atgriežas savā vietā un nostājas izslējies. Otrās rotas seržants pasper soli uz

priekšu, roku pie cepures; viņam neatbild; viņš seko apakšvirsniekam. No pulkveža šineļa ūdens šļācas taisni uz viņa nospodrinātajiem zābakiem, apakšā uz tiem krājas dubļi, ūdens no augšas uztver tos, un dubļi kāpj aizvien augstāk pa stulpiņiem.

Trešā rota. Pulkvedis apstājas iepretim kādam zaldātam. Šinelis uz pulkveža muguras sabriedis un sacēlies kūkumā tur, kur lietus strūkliņas līst lejup no cepures; pulkvedis atgādina piktu, kumpi uzmetušu putnu. Divi virsnieki, apakšvirsnieks un seržants arī apstājušies, un visi blenž piecos zaldatos, kuri stāv viņu priekšā. Pieci zaldāti raugās, nemirkšķinot acis, viņu sejas šķiet izgrieztas no koka un acis tāpat.

—   Seržanti — pulkvedis ierunājas aizvainotā balsī. — Kas ir, vai šis zaldāts skuvies šodien?

—   Ser? — skanīgā balsī atsaucas seržants. Apakšvirsnieks atkārto:

—   Vai šis zaldāts šodien skuvies, seržant?

Un nu visi pieci nenolaiž acu no zaldāta, kura nekustīgais skatiens, šķiet, lūkojas viņiem cauri tālumā, it kā viņu te nemaz nebūtu. — Divus soļus uz priekšu, kad runājat ierindā! — komandē apakšvirsnieks.

Zaldāts, kurš ne vārda nav runājis, iznāk no ierindas, saceļot dubļu šaltis vēl augstāk uz pulkveža stulpiņiem.

—   Uzvārds? — pulkvedis jautā.

—   Nulle divdesmit četri simt astoņdesmit seši, Grejs! — zaldāts ņipri atbild.

Bataljons skatās uz priekšu, acu nemirkšķinot.

—   Ser! — bargi norēc apakšvirsnieks.

—   Ser… — atkārto zaldāts.

—   Vai šorīt skuvāties? — jautā pulkvedis.

—   Nē … ser!

—   Kāpēc ne?

—   Es neskujos, ser.

—   Kā tā?

—   Man vēl nav skujamie gadi.

—   Ser! — pārskaities rēc apakšvirsnieks.

—   Ser … — atkarto zaldāts.

—   Gadi?… — pulkveža balss apraujas kaut kur viņpus sašutuma pilnā skatiena, ūdens pil no cepures naga. — Uzlikt sodu, seržant! — viņš saka un iet tālāk.

Bataljons nekustīgi raugās taisni uz priekšu. Tas redz, ka pulkvedis, abi virsnieki un apakšvirsnieks soļo cits pēc cita atpakaļ. Apakšvirsnieks apstājas tur, kur viņam pienākas stāvēt, un salutē pulkveža mugurai. Pulkvedis piemet steku pie cepures un aši aiziet abu virsnieku pavadībā uz tām pašām durvīm, no kurām iznācis.

Apakšvirsnieks atkal pagriežas ar seju pret bataljonu.

Mierā! — viņš norēc. Netverama kustība pārskrien pār rindām, it kā izraisot to valgo un trulo skaņu, kas, lāgā nepaspējusi rasties, tūliņ izgaist. Apakšvirsniekam steks vairs neatrodas padusē, tagad viņš atspiežas uz tā, kā to dara virsnieki. Viņa skatiens brītiņu klejo pa ierindu.

—   Seržant Keninghem! — viņš beidzot izrunā.

—   Ser?

—   Vai pierakstījāt tā ierindnieka uzvārdu?

Klusums — tas ilgst mazliet vairāk par īsu mirkli,

mazliet mazāk par garu mirkli. Tad seržants atsaucas:

—   Kāda ierindnieka, ser?

—  Jūsu zaldāta, — apakšvirsnieks atbild.

Bataljons stāv nekustēdamies. Lietus klusiņām rasina dubļus, it kā galīgi zaudējis spēkus un nespēdams ne pieņemties spēkā, ne pārstāt.

—  Jūsu zaldāta, kurš neskujas, — apakšvirsnieks saka.

—   Grejs, ser, — atbild seržants.

—   Grej! Iznākt no ierindas! Surp!

Zaldāts Grejs nesteigdamies iznāk no ierindas, nesatricināmā mierā nosoļo tai garām; viņa skotu svārks, piesūcies ūdens, kļuvis tumšs un nokāries kā samirkusi zirgu sega. Viņš apstājas iepretim apakšvirsniekam.

—   Kāpēc šorīt nenoskuvāties? — apakšvirsnieks jautā.

—   Man vēl nav pienākuši skujamie gadi, — atbild Grejs.

—   Ser, — pārlabo apakšvirsnieks.

Grejs stingi raugās kaut kur pāri apakšvirsnieka plecam.

—  Jums jāsaka «ser», kad runājat ar pirmā ranga apakšvirsnieku, — kā skaldīt noskalda apakšvirsnieks.

Grejs stūrgalvīgi skatās pāri apakšvirsnieka plecam, viņa seja zem cepurītes bez naga nejūtīga pret saltajām ūdens strūklām, it kā būtu no akmens.

Apakšvirsnieks paceļ balsi:

—   Seržant Keninghem!

—   Ser?

—   Uzlikt sodu arī par nepaklausību.

—   Klausos, ser.

Apakšvirsnieks atkal skatās uz Greju: — Gan es parūpēšos, lai jums nepaiet garām soda bataljons. Stāties ierindā!

Grejs nesteigdamies apgriežas un dodas uz savu vietu. Apakšvirsnieks pavada viņu ar skatienu, tad paceļ balsi:

—   Seržant Keninghem?

—   Ser?

—  Jūs nepierakstījāt šā ierindnieka uzvārdu, kā jums bija pavēlēts. Ja tas vēlreiz atkārtosies, — pats saņemsiet sodu.

—   Klausos, ser!

—   Izpildīt!

—   Par ko tad tu nenoskuvies? — vaicā Grejam seržants. Viņi jau atgriezušies barakā — mūra šķūnī ar aplupušām sienām, bez logiem — un sēž attupušies ap ogļu pannu amonjaka smakas pilnajā gaisā uz slapjiem salmiem. — Tu taču zināji, ka mums šodien pārbaude!

—  Man vēl nav pienākuši skujamie gadi, — atbild Grejs.

—   Bet vai tad tu nezināji, ka pulkvedis tevi tik un tā pamanīs?

—  Man vēl nav tie gadi, kad jāskujas, — stūrgalvīgi un nesatricināmā mierā atbild Grejs.

III

—   Nu jau divi simti gadu, — runāja Metjū Grejs, — kopš ik dienas, izņemot svētdienas, kuģi dodas augšup pa Klaidu vai nāk ārā no tās grīvas, un nav bijis Klaidā tāda kuģa, kurā Greju rokas nebūtu iedzinušas naglas.

Noliecis galvu, viņš skatījās uz jauno Aleku pāri brillēm tērauda ietvaros. — Un pat viņu bezdievīgajos svētkos mēs kniedējam un zāģējam. Un, ja varētu sakniedēt kuģa korpusu vienā dienā, tad to izdarītu mēs — Greji, — viņš piebilda skarbā lepnumā. — Tāpēc tagad, kad tu esi paaudzies un pats vari doties uz kuģu būvētavu kopā ar vectēvu un mani, nostāties blakus vīriem, ņemt rokā āmuru un zāģi, tu varētu strādāt tāpat kā mēs…

—   Pietiek taču, Metjū! — iejaucās vecais Aleks. — Puika arī tagad nerīkojas ar zāģi sliktāk par mums un var dienā iedzīt gandrīz tikpat daudz naglu kā tu vai pat es.

Metjū nelikās dzirdam tēva vārdus. Viņš runāja joprojām lēni, prātīgi, šad tad paskatoties uz vecāko dēlu pāri brillēm tērauda ietvaros. — Kā pats zini, Džonam Veslijam vēl divi gadi jāaug un Metjū veseli desmit, bet vectēvam jau daudz gadu uz muguras, un tā vien skaties, ka vecums būs klāt…

—   Vai tu metīsi mieru, Metjū! — vecais Aleks uzsauca. — Cik tad nu man to gadu, tikai sešdesmit astoņi. Iedomājies, ar ko biedēt puiku — ka vecaistēvs nonāks nabagmājā, kamēr viņš aizbrauks līdz Londonai. Kur nu! Turklāt uz ziemsvētkiem viss būs galā.

—   Vai nu būs galā uz ziemsvētkiem, vai ne, — sacīja Metjū, — tikai kuģu būvētājiem Grejiem nav ko meklēt šai angļu karā!

—   Pagaidi drusciņ, — vecais Aleks noteica.

Viņš piecēlās, piegāja pie skapīša blakus kamīnam un atgriezās savā vietā ar šķirstiņu rokās, šķirstiņš bija no koka, nomelnējis un laika gaitā nodilis līdz spīdumam. Stūri tam bija apkalti ar dzelzi, bet priekšā karājās milzu atslēga, ko arī bērns varētu atdarīt ar vienkāršu matadatu. Vecais pameklējās kabatā un izvilka tādu pašu milzīgu slēdzamo. Atvēris šķirstiņu, viņš saudzīgi izcēla no tā mazu kārbiņu ar samta virsu kā juvelieru izstrādājumu glabāšanai. Kārbiņā uz atlasa spilventiņa atradās medaļa — bronzas aplītis sarkanā lentē, Viktorijas krusts.

—   Es laidu kuģus Klaida ūdeņos, kad tavs tēvocis Saimons kalpoja karalienei un saņēma no viņas par balvu šo bronzas gabaliņu. Un es neatceros, ka par mani kāds būtu sūdzējies. Ja vajadzīgs, es arī tagad laidīšu kuģus ūdenī citu pēc cita, kamēr mūsu Aleks kalpos karalienei. Laid puiku!

Viņš noglabāja medaju šķirstiņā trn aizslēdza to.

—   Mazuliet pakarot puikam par sliktu nenāks. Ja man būtu viņa gadi — kur nu, pat vēl tavējie! — es būtu projām kā likts. Paklau, Alek, tu apvaicājies tur, vai viņiem nevajag karavīra sešdesmit astoņu gadu vecumā! Tad mēs abi ar tevi dotos karot, un veči, tādi kā Metjū, lai tiek bez mums galā, kā zina. Nē, Metjū, nevajag puiku aizturēt. Vai tas kādreiz piedzīvots, ka Greji būtu atteikušies palīdzēt karalienei?

Un tā jaunais Aleks pierakstījās zaldātos. Kādā darbdienā, apvilcis svētdienas drēbes, paņēmis līdzi sainīti ar bībeli un pašceptas maizes klaipu, viņš devās lejup no dzimtā pakalna. Un tā bija pēdējā darba diena arī vecajam Alekam, jo otrā rītā Metjū viens pats devās lejā uz kuģu būvētavu, bet vectēvs Aleks palika mājās. Un pēc tam jaukā laikā — un dažreiz arī sliktā, ja vedekla neattapās ievest viņu istabā, vecais Aleks, ietinies pledā, sēdēja lievenī atzveltnes krēslā, lūkodamies te uz dienvidiem, te uz austrumiem un vienā laidā saukdams vedeklai, kura rosījās pa māju:

—   Ei, paklausies! Vai tie nav lielgabali, kas tur šauj?

—   Nekā nedzirdu, — vedekla atbildēja, — tur jūra Kinkedbaitā krāc. Nāciet labāk iekšā, citādi es dabūšu brāzienu no Metjū.

—   Kuš! Netarkšķi! Vai tu domā, ja Grejs kaut kur izšaus no lielgabala, tad es te viņa šāviena nedzirdēšu?!

Drīz pēc viņa aiziešanas zaldātos mājinieki saņēma no viņa vēstuli. Viņš rakstīja, ka būt zaldātam Anglijā nebūt nav tas pats, kas būt kuģu būvētājam Klaidsaidā, un ka viņš drīz rakstīšot vēl. Un viņš rakstīja kārtīgi, reizi mēnesī, un atkal atkārtoja, ka būt zaldātam nav tas pats, kas kuģus būvēt, un ka pie viņiem visu laiku līst. Tad septiņus mēnešus no viņa nebija vēstu|u. Taču māte ar tēvu rakstīja viņam katra mēneša pirmajā pirmdienā. Viņi rakstīja abi kopā, un katra vēstule atgādināja iepriekšējo vai visas iepriekšējās:

«Mēs esam veseli. Kuģi iet ārā no Klaida grīvas daudz ātrāk, nekā viņi spēj tos gremdēt. Vai tev bībele vēl ir?» — tas bija rakstīts ar tēva stūrgalvīgo, nesteidzīgo roku, un tālāk rakstīja māte: «Vai tu esi vesels? Vai tev kaut kā nevajag? Mēs ar Džesiju adām tev zeķes un drīz aizsūtīsim. Alek, Alek!» Tā bija vienīgā vēstule, ko viņš saņēma tais septiņos mēnešos, kurus pavadīja soda bataljonā; vēstuli bija pāradresējis viņa bijušais komandieris, jo Aleks nebija ziņojis mājiniekiem par pārmaiņām savā dzīvē. Viņš rakstīja atbildi, attupies dubļos savu bēdu biedru vidū, viscaur aplicies ar avīžu papīru, sabāztu zem zaldāta svārkiem, bet galvu un kājas ietinis strēmēlēs saplēstā segā:

«Esmu vesels. Bībele pie manis (viņš nerakstīja, ka šeit to izmanto smēķēšanai un nosmēķējuši jau krietni tālāk par «Jeremijas gaudu dziesmu»). Lietus nemaz nemitējas. Labasdienas vectēvam, Džesijai, Metjū un Džonam Veslijam.»

Kad viņa uzturēšanās laiks soda bataljonā izbeidzās, viņš atgriezās savā agrākajā daļā, savā rotā, ieraudzīja tur daudz svešu seju, un viņam pasniedza vēstuli no mājām.

«Mēs esam veseli. Joprojām laižam kuģus Klaidā. Tev maza māsiņa. Māte vesela.»

Viņš salocīja vēstuli un noglabāja. — Mums daudz jaunu bataljonā, — viņš sacīja seržantam. — Un mūsu apakšvirsnieku laikam arī nomainījuši?

—   Nē-e, — seržants atbildēja, — tas pats vien ir.

Viņš ziņkāri aplūkoja Greju, un viņa seja noskaidrojās: — Tu taču esi noskuvies! — viņš iesaucās.

—   Ahā. Nu man skujamie gadi klāt.

Tas bija vakarā, bet nakti bataljonam vajadzēja doties uz Arasu. Uzbrukums bija jāsāk pusnaktī. Tāpēc Grejs tūliņ nosēdās rakstīt atbildi:

«Esmu vesels. Labasdienas vectēvam, Džesijai, Metjū, Džonam Veslijam un mazajai.»

—   Apsveicu, apsveicu! — ģenerālis apmetnī ar kapuci, izliecies no automobiļa, māj ar cimdoto roku un jautri sasveicinās ar kolonām, kamēr viņi, brizdami pa dubļiem, met līkumu ap mašīnu uz Bapomas ceļa un brien pa grāvi, lai tiktu garām.

—   Ņiprs večuks! — kāda balss nosaka. — Virsnieku slaka! — norūc otrs un sāk skaļi lādēties, paklupis mālu striegonī un pūlēdamies noturēties uz grāvja slīpās malas, kur dubļi līdz ceļiem.

—   Nekas, — atsaucas trešais. — Virsnieki arī iet karot!

—   Karot? Vai neredzi, kur viņiem deguns rāda? — iejaucas ceturtais. — Paskat, kur karš, bet viņi? Laižas pavisam uz otru pusi!

Vads pēc vada, šļakstinoties un iešļūcot grāvī, tikko spēdami izvilkt no stīgrajiem māliem ar dubļiem aplipušos zābakus, viņi met līkumu ap mašīnu un atkal lādēdamies rāpjas pa nogāzi augšup uz ceļa.

—  Viņš man teic: fricim, sak, jauns lielgabals, kā izšauj, tā šāviņš skrien taisni līdz Parīzei. Bet es viņam saku: kas tad tas! Viņam ir vēl kas labāks. Kā izšaus, tā viss mūsu galvenais štābs būs lupatu lēveros!

—   Apsveicu, apsveicu! — ģenerālis joprojām māj ar cimdoto roku un jautri uzrunā garām ejošās kolonas, kuras aizbrien garām pa grāvi un tad atkal ķepurojas augšup uz ceļu.

Viņi ir ierakumos. Viņi nav vēl dzirdējuši neviena šāviena, kamēr viņiem taisni zem deguna noklikšķ pirmā šautene. Grejs lien trešais pēc kārtas. Visu laiku, kamēr viņi raķešu uzliesmojumu starpbrīžos lien no vienas šāviņu bedres uz otru, viņš pūlas pierāpties tuvāk apakšvirsniekam un savas grupas komandierim. Pirmā šāviena spožajā gaismā viņš ierauga spraugu dzeloņstieplēs, uz kurieni ved viņus komandieris, — pārrautās stieples ērmīgi izliekušās, spīdīgas tais vietās, kur lodes notraukušas no tām rūsu un dubļus, — un apakšvirsnieka garo, tūļīgo augumu neveiklā lēcienā. Un Grejs ar šauteni rokā ielec viņam pakaļ ierakumos, kautiņā, kur gārdzieni, vaidi, kliedzieni, kņada un dobji sitieni.

Raķetes tagad uzliesmo veseliem kūļiem; to mironīgajā gaismā Grejs redz, kā apakšvirsnieks sistemātiski, citu pēc citas met granātas tuvākajā satiksmes ejā. Grejs skrien pie viņa, pametot komandieri, kas saliecies līkumā, un panāk to. Atrāvis ar vienu roku brezenta apakšējo malu, apakšvirsnieks met ar otru roku zemnīcā granātu, it kā mestu kaut kur pagrabā apelsīna mizu.

Uzliesmo raķete, apakšvirsnieks atskatās. — Ak jūs, Grej, — viņš nosaka. Granāta dobji nodārd sprāgstot. Apakšvirsnieks iebāž roku somā, lai dabūtu vēl vienu granātu, — Greja durklis ieurbjas viņam rīklē. Apakšvirsnieks ir plecīgs, zaļoksnējs. Viņš atkrīt uz muguras, sagrābis abām rokām šautenes stobru, zobi viņam atņirgti, viņš rauj sev līdzi Greju. Grejs nelaiž šauteni ārā no rokām. Viņš mēģina nokratīt no durkļa šo ķermeni it kā uz lietussarga gala uzdurtu žurku. Beidzot viņam izdodas izraut durkli. Apakšvirsnieks sabrūk. Grejs apgriež šauteni otrādi un velē apakšvirsniekam pa seju. Taču zeme ierakumā irdena, tā saplok. Greja skatiens krīt uz dubļos iemītu dēli. Viņš pagrūž to apakšvirsniekam zem galvas un atkal velē ar laidi tam pa seju. Aizmugurē, pirmajā tranšejā, atskan virsnieka pavēle: — Atiešanas signālu, apakšvirsnieki

IV

Apbalvošanas pavēlē bija sacīts, ka ierindnieks Grejs — viens no četriem, kas palikuši pie dzīvības pēc nakts izbrukuma, — pēc tam kad vecākais komandieris, smagi ievainots, izstājies no ierindas un jaunākie komandieri krituši, godam izgājis no grūtās situācijas (izbrukuma mērķis bija saņemt «mēli»), noturēdamies pretinieka priekšējā līnijā, kamēr piesteigusies palīdzība un nostiprināta iegūtā pozic.ija. Vecākais komandieris stāstīja, kā viņš devis rīkojumu atkāpties, pavēlēdams zaldātiem pamest viņu un glābties, un kā nez no kurienes ieradies Grejs ar vācu ložmetēju; kamēr viņa trīs biedri taisījuši aizsprostu, Grejs, paķēris komandiera signālpatronu, paspējis izšaut krāsaino raķeti par zīmi, ka nepieciešams papildinājums. Tas viss noticis tik zibenīgā ātrumā, ka palīgspēki piesteigušies, pirms vēl pretinieks paspējis doties pretuzbrukumā vai atklāt sprostuguni.

Nebija ticams, ka mājiniekiem būtu patrāpījusies acīs šī apbalvošanas pavēle. Vismaz vēstules, kuras viņš saņēma hospitālī, satura ziņā neatšķīrās no iepriekšējām. «Mēs esam veseli, joprojām laižam kuģus Klaidā.»

No viņa atkal nebija vēstuļu vairākus mēnešus. Viņš rakstīja no Londonas, kad jau varēja sēdēt: «Es biju ievainots, tagad vesejojos. Es saņēmu lenti, lādu pašu kā šķirstiņā. Tikai tā nav viscaur sarkana. Te bija atbraukusi karaliene. Labasdienas vectēvam, Džesijai, Metjū, Džonam Veslijam un mazajai.» Atbilde bija uzrakstīta piektdien: «Māte priecīga, ka tev ar veselību iet uz labo pusi. Vectēvs nomira. Mazo nokristīja par Elizabeti. Mēs esam veseli. Māte sūta labasdienas.» Viņš atbildēja pēc trim mēnešiem, jau ziemu: «Mans ievainojums sadzijis. Es iestājos virsnieku skolā. Labasdienas Džesijai, Metjū, Džonam Veslijam un Elizabetei.»

Metjū Grejs ilgi pārdomāja šo vēstuli. Tik ilgi, ka atbildēja nedēļu vēlāk — nevis mēneša pirmajā, bet otrajā pirmdienā. Viņš daudz nopūlējās, lai varētu atbildēt pienācīgā kārtā un nosēdās rakstīt tikai tad, kad visi jau bija nolikušies gulēt. Vēstule bija tik gara — vai viņš tik ilgi sēdēja pie tās, — ka pēc kāda laika sieva naktskreklā iznāca skatīties, ko viņš dara.

— Guli vien mierīgi! — viņš sacīja. — Es drīz nākšu. Jāved puika pie prāta.

Kad beidzot viņš nolika spalvu, un, atlaidies sēdeklī, pārlasīja uzrakstīto, tad izrādījās, ka vēstule ir gara, uzrakstīta apdomīgi, prātīgi, bez svītrojumiem un traipiem:

«… šo tavu lentīti… jo tevi dzen uz priekšu lepnība un augstprātība. Un godkārība tikt virsniekos. Neaizliedz savējos, Alek, nekad neaizliedz! Tu neesi džentlmenis, tu esi skotu kuģu būvētājs. Būtu dzīvs tavs vectēvs, viņš pirmais teiktu to pašu. Mēs priecājamies, ka tavs ievainojums sadzijis. Māte sūta labasdienas.»

Grejs atsūtīja uz mājām medaļu un fotogrāfiju: jaunā formas tērpā ar zvaigznītēm uz uzplečiem, ar medaļas lentīti un uzšuvēm uz piedurknēm. Taču pats uz māju nebrauca. Viņš atgriezās Flandrijā pavasarī, kad magones ziedēja šāviņu izrakņātajos kāpostu un cukurbiešu laukos. Un, kad saņēma dažas dienas atvaļinājuma, tad pavadīja tās Londonā, virsnieku namā, bet savējiem pat nepaziņoja par atvaļinājumu.

Viņš joprojām glabāja bībeli. Dažkārt, kravādamies pa savām mantām, viņš uzdūrās uz tās un atšķīra to pašu lappusi ar applūkātajiem stūriem, ar kuru bija sākušās pārgrozības viņa dzīvē:

«… un balss sacīja: celies, Pēter, un nokauj.»

Kalpotājs bieži vēroja viņu, kad viņš, iegrimis domās, neko neredzēja apkārtnē, šķirstīja bībeli un ilgi kavējās pie applūkātās lappuses, — šis par virsnieku izsities ierindnieks, drūms, nerunīgs cilvēks, kura āriene nevienam nepauž, cik viņam gadu, un visi brīnās, ka tik maz: izturētība, aukstasinība, nobrieduša cilvēka nosvērtā savaldība, stingra, mierīga pārliecība kustībās un sejas izteiksmē. «Nu, ģenerālis kas ģenerālis, kā izspļauts Hegs, pats virspavēlnieks,» domā kalpotājs, noskatīdamies, kā Grejs sēž pie sava tīri nokoptā galda un raksta gausi, cītīgi, izspīlējis vaigu ar mēli, kā to mēdz darīt bērni: «Esmu vesels. Lietus jau kopš divām nedēļām nav. Labasdienas Džesijai, Metjū, Džonam Veslijam un Elizabetei.»

Pirms četrām dienām bataljons bija atgriezies no priekšējās līnijas. Viņi bija zaudējuši bataljona komandieri, divus kapteiņus un lielāko daļu jaunāko virsnieku, tā ka tagad vienīgais kapteinis, kas palicis dzīvs, komandē bataljonu, bet divi jaunākie virsnieki un seržants komandē rotas. Štābā kārto iecelšanas un pārcelšanas jautājumus, bet rīt bataljons atkal dodas kaujā. Tāpēc šodien rota «K» nostājusies pārbaudei un leitnants (uzvārds — Grejs) gausi soļo gar ierindu no vada pie vada.

Viņš aplūko vienu ierindnieku pēc otra, aplūko lēnām un vērīgi; viņam seko seržants. Leitnants apstājas.

—   Kur sapieru lāpstiņa? — viņš jautā.

—   Sprādziens iz … — iesāk zaldāts. Tad pēkšņi aprauj un stingri raugās uz priekšu.

—   Sprādziens izrāva no somas? — viņa vietā pabeidz komandieris. — Kad tas notika? Kādā kaujā bijāt šais četrās dienās?

Zaldāts nekustīgi raugās uz priekšu, pāri snaudā iegrimušajai ielai.

—   Uzlikt sodu, seržant!

Komandieris iet tālāk. Viņš pieiet pie otrā vada, pie trešā. Atkal apstājas. Pārlaiž zaldātam ciešo skatienu:

—   Uzvārds?

—   Nulle simt astoņi nulle viens, Maklens, ser.

—   Nule ieradies?

—   Nule ieradies, ser.

Komandieris iet tālāk.

—   Uzlikt sodu, seržant: šautene nav tīrīta.

Saule riet. Koki kā melni silueti sarkanajās debesīs. Upe laistās blāzmas liesmās. Tilts pār upi kā melns loks, un pa to gausi, līdzīgi no melna papīra izgrieztām figūriņām, virzās zaldāti.

Vienība ieplok ceļmalas grāvī, un komandieris ar seržantu piesardzīgi palūkojas ārā.

—   Kas ir, vai var izšķirt? — jautā komandieris.

—   Friči, ser! — čukst seržants. — Pazīstu pēc kaskām.

Kolona jau pārnākusi pāri tiltam. Komandieris un seržants iešļūc atpakaļ grāvī, kur saspiedušies čurn zaldāti; starp viņiem kāds ievainotais ar pārsietu galvu.

—   Pielūkojiet, — ne skaņas! — brīdina komandieris.

Viņš ved savu vienību pa grāvi, kamēr atduras pret

žogu. Te vairs nav saules, un viņi klusiņām apsēžas pie žoga, ieņēmuši ievainoto vidū, bet komandieris ar seržantu aizlien izlūkos. Pēc minūtēm piecām abi atgriežas.

—   Uzspraust durkļus! — čukstot komandē seržants. — Nu! Klusāk!

—   Ko atstāsim pie ievainotā? — kāds čukst.

—   Nevienu, — seržants atbild. — Ievainoto ņemsim līdzi… Uz priekšu!

Viņi klusu lien gar žogu pakaļ komandierim. Žogs no divām pusēm izved uz ielu, uz to pašu ceļu, kas iet uz tiltu. Komandieris paceļ roku. Viņi sastingst uz vietas, kamēr viņš piesardzīgi palūkojas gar nama stūri. Viņi atrodas iepretim tilta nocietinājumiem. Tiklab tur, kā uz ceļa — nevienas dzīvas dvēseles. Ciems mierīgi snauž rieta blāzmā. Pa labi gaisā šūpojas aizgājušās kolonas saceltie putekļi, sārti un zeltaini.

Bet tad viņi izdzird kādu skaņu: strupu, gārdzošu komandu. Metrus desmit no viņiem, taisni pretim tiltam, aiz sagrautās sienas apmēram cilvēka pleca augstumā sēž četri pie ložmetēja. Komandieris atkal paceļ roku. Viņa ļaudis tver pēc šautenēm: apkalto papēžu rīboņa uz ielas bruģa, pārsteiguma pilns izsauciens, kas tūliņ apraujas, sitieni, kņada, īsi, smagi sēcieni, lamas, neviena šāviena.

Zaldāts ar pārsieto galvu sāk skali un spalgi smie1 irs, kamēr kāds neaizspiež viņam muti ar roku, kas ož pēc vara. Komandieris ved viņus uz lieveni, un viņi iebrūk namā, vilkdami līdzi ložmetēju un četrus liķus. Ložmetēju uzstiepj otrā stāvā un nostāda uz palodzes, pretī tilta nocietinājumiem. Saule laižas zemāk, garas, nekustīgas ēnas stiepjas pāri ciemam, pāri upei.

Zaldāts ar pārsieto galvu kaut ko nepārtraukti murmina.

Parādās vēl viena zaldātu kolona, tie pārnāk pāri tillam un sojo šurp. No kolonas atšķiras vienība un sadalās trīs grupās. Divām ir pa ložmetējam. Tā, kas tuvāk namam, noslēpjas aiz tā paša mūra, kur nupat pievāca ložmetēju. Trešā grupa ar sapieru instrumentiem un spridzināmām vielām dodas atpakaļ uz tiltu. Seržants paņem sešus vīrus no deviņpadsmit, un visi bez trokšņa noslīd pa kāpnēm. Komandieris ar ložmetēju paliek pie loga.

Atkal soļu rīboņa, neliela kņada, sitieni. Pa logu komandieris redz, ka otrpus ielas ložmetējnieku galvas pagriežas uz šo pusi, ložmetējs nodreb un sāk tarkšķēt. Komandieris nober kārtu un tūliņ pārceļ uguni uz grupu, kas uzgājusi uz tilta. Viņš raugās, kā tie šaudās uz visām pusēm kā irbju bars un skrien pa galvu pa kaklu uz tuvāko mūri, lai paslēptos. Viņš raida uz tiem kārtu pēc kārtas. Tie bēg, nokaisot balto ceļu ar melniem punktiem. Un tad neviens vairs nekustas. Komandieris atkal pārceļ uguni uz ložmetēju otrpus ceļa. Ložmetējs apklust.

Viņš dod komandu, un zaldāti, kas palikuši pie viņa, metas lejup pa kāpnēm, izņemot ievainoto. Puse pieskrien pie ložmetēja un mēģina pievilkt to pie lieveņa. Pārējie skrien pāri ielai pie otrā ložmetēja. Viņi gandrīz jau klāt, kad ložmetējs pēkšņi sāk tarkšķēt. Visi reizē metas pie zemes. Viņu svārki pasitas uz augšu, atsedzot kailos gurnus [5] . Ložmetējs apšauda ieeju mājā un zaldātu pulciņu, kas pūlas izvilkt pirmo ložmetēju no līķu kaudzes. Komandieris atkal raida kārtu, bet tikmēr pa kreisi no palodzes uzšaujas putekļu virpulis, kaut kas ar griezīgu, metālisku skaņu atsitas pret ložmetēju, apsveļ komandierim roku un sānu. Viņš atkal raida kārtu uz ložmetēju. Tas apklust. Viņš vēl ilgi šauj uz to vietu, kaut ložmetējs sen klusē.

Melna zeme iegriežas saules ripā. Iela jau visa ēnā. Pēdējais zemais stars ielūkojas istabā un dziest. Aiz komandiera muguras mijkrēslī skaļi smejas ievainotais, tad viņa smiekli pāriet neskaidrā, apmierinātā murmināšanā.

Neilgi pirms nakts iestāšanās uz tilta atkal parādās kolona. Kamēr vēl nav satumsis, var saskatīt, ka zaldātu drēbes haki krāsā un kaskas plakanas, taču nav neviena, kas skatītos, jo, kad daži no vienības uzkāpj augšā, komandieris guļ uz palodzes blakus atdzisušajam ložmetējam, un visi nospriež, ka viņš miris.

Šoreiz Metjū Grejs izlasīja apbalvošanas pavēli. Kāds bija izgriezis to no avīzes un piesūtījis viņam, bet viņš to savukārt aizsūtīja vēstulē dēlam uz hospitāli.

«…Ja nu tev liktenis lēmis karot, tad mēs priecājamies, ka tev tādi panākumi. Māte domā, ka tu savu tiesu esi nokarojis un tev laiks braukt uz mājām. Sievietes gan tādās lietās neko nesaprot. Taču es pats arī domāju: laiks beigt, diezgan karots. Kāda tur jēga? Algu pieliek, bet ēdamais tik dārgs, ka nevienam no tā nekas netiek, izņemot spekulantus. Kad jau tiktāl nokarojušies, ka pat no uzvarām nav nekāda labuma un tauta, kas uzvar, nemana nekāda viegluma, tad skaidrs, ka laiks beigt karu.»

V

Blakus Grejam gulēja kāds leitnants un vēlāk sēdēja blakus šūpuļkrēslā garajā, stiklotajā verandā. Viņi bieži sarunājās. īstenībā runāja tikai leitnants, bet Grejs klausījās. Leitnants runāja par mieru, par to, ko darīšot pēc kara, un runāja tā, it kā karam nupat tuvojas beigas un tas diezin vai vilksies līdz ziemsvētkiem.

—  Ziemsvētkos mēs abi turpat vien būsim, — sacīja Grejs.

—   Ko, pēc saindēšanās ar gāzēm? Tādus uz fronti vairs nesūta. Vispirms jāizārstē.

—   Gan izārstēs.

—  To viņi vairs nepaspēs. Ap ziemsvētkiem visam ImT. beigas. Nevar taču tas viss vilkties vēl vienu gadu. ,10s neticat? Man dažreiz liekas, ka jums varen gribas atgriezties frontē. Gan redzēsiet, ka ap ziemsvētkiem visam būs beigas, un es tūliņ došos kaut kur tālāk laimi meklēt. Uz Kanādu. Te mums vairs nebūs ko darīt.

Viņš paskatījās uz kaimiņu — pelēka, izģindusi seja, galva gandrīz pavisam sirma, guļ, acis aizvēris, un sildās rudens saulē.

—   Ieteicu jums arī. Brauksim abil

—  Ziemsvētkos mēs sastapsimies pie Zivanši, — atbildēja Grejs.

Taču viņi nesastapās. Ziemsvētkos Grejs vēl bija hospitālī. Saņēma vēstuli no mājām:

«Nu tev īstais laiks atgriezties. Tagad viņiem kuģi vajadzīgi vairāk nekā jebkad. Diezgan viņi līksmojuši savā lepnībā un augstprātībā, nu ir beigas.»

Kara ārsts jautri apsveica viņu: — Velns parāvis, kā mēs te esam iestrēguši; cik tagad būtu labi Devonā … lakstīgalas dzied, pats jaukākais laiks. — Viņš izklauvēja Grejam krūtis. — Nieks vien ir, tāds neliels troksnītis. Tas jūs daudz netraucēs. Protams, no karošanas jāturas tālāk. Un tas jums varbūt nāks par labu, otrreiz jūs tur vilkšus neievilks. — Viņš gaidīja, ka Grejs pasmaidīs, bet Grejs nepasmaidīja. — Nu, velns ar visu! Tagad tas aiz muguras. Parakstieties šeit. — Grejs parakstījās. — Cerēsim, ka viss tikpat ātri aizmirsīsies, kā tas sākās. Nu! — Viņš pastiepa roku, smaidīdams savu profesionālo, antiseptisko smaidu. — Brašāk, kaptein! Vēlu visu labu!

Septiņos no rīta Metjū Grejs, ejot pa nokalni, ieraudzīja garu vīrieti pelēku seju, pilsētnieciski ģērbušos, ar spieķi rokā — un apstājās.

—   Alek … — viņš izdvesa. — Alek …

Viņi sniedza viens otram roku. — Bet es taču … Bet tu … — Viņš lūkojās uz dēlu, uz dēla sirmo galvu, uz smailajām, uzgrieztajām ūsām. — Tātad tev tagad ir divas lentītes, ko glabāt šķirstiņā. — Un septiņos no rīta Metjū Grejs griezās atpakaļ uz mājām. — Iesim pie mātes.

Un tad uz mirkli atdzima agrākais Aleks. Varbūt viņš vēl nebija tik tālu aizgājis, kā viņam likās, un varbūt tā-

pēc, ka viņi devās kalnup, šī pēkšņā atgriešanās — kaut arī uz mirkli — bija kaut kas līdzīgs nobrukumam kalnos, kas norisinās tikpat strauji: nogāžas akmens, un lavīna veļas. — Iesim uz kuģu būvētavu, tēvi

Tēvs stingriem soļiem gāja pa priekšu, nesdams rokā sainīti ar pusdienām.

—   Paspēsim vēl, — viņš atbildēja dēlam. — Iesim tagad pie mātes.

Māte sagaidīja dēlu durvīs. Aiz mātes viņš pamanīja brālīti Metjū, kas nu jau bija izaudzis liels, un Džonu Vesliju, un Elizabeti, kuru nekad nebija redzējis. — Tu neesi formas tērpā, — noteica brālis Metjū.

—  Mātei gribējās paskatīties uz tevi, kāds tu esi pilnā formā ar visām goda zīmēm, — tēvs sacīja.

—   Nē! — māte iesaucās. — Nevajag, nevajag!

—   Ej nu, Ennij, — tēvs nosmīnēja. — Viņš tagad ir kapteinis. Viņam šķirstiņā būs divas lentītes. Nav ko kautrēties. Viņš pierādījis, ka viņam dūša. Tā tam arī jābūt. Nu, bet tagad miers ar to visu. īstā forma Grejiem — darba bikses un āmurs.

—  Jā, ser, — atbildēja Aleks, kurš jau sen bija sapratis, ka nevienam dzimstot nav piešķirta drošsirdība, bet ka ikviens var nejauši kļūt par drošsirdi, tāpat kā ikviens var paklupt uz ielas un ievelties vaļējā ūdens šahtā.

Viņš neko nesacīja tēvam līdz pašam vakaram, kamēr māte un bērni nebija aizgājuši gulēt.

—   Es braukšu atpakaļ uz Angliju, man apsolīja darbu.

—  Ahā, — novilka tēvs. — Uz Bristoli, vai? Tur arī būvē kuģus.

Lampa spoži dega, un viegli vizēja blāvs atspulgs uz vectēva šķirstiņa melni pulētā vāka. Aiz loga šalca vējš, uzdzīdams mākoņus, un debesis kļuva līdzīgas tumšai, dziļai bļodai, tikai māja, uzkalniņš un klinšu rags vēl iezīmējās melnajā tukšumā. — Nakti būs negaiss, — sacīja tēvs.

— Var jau arī strādāt ko citu, — Aleks iebilda. — Man tur ir draugi.

Tēvs noņēma brilles tērauda ietvaros. — Draugi, tu saki? Karavīri, droši vien virsnieki?

—  Jā, ser.

—   Ir jau labi, ja cilvēkam draugi, ar ko pasēdēt vakarā pie uguns, parunāt, nu, bet citādi… taču tikai tie, kas tevi mīl, pacietīs tavus trūkumus. Cilvēku vajag stipri mīlēt, Alek, lai varētu panest visas viņa neciešamās parašas.

—  Tie nav tādi draugi, ser, tikai… — un viņš apklusa. Viņš neskatījās tēvā. Metjū sēdēja klusēdams un gausi berzēja ar īkšķi brilles. Varēja dzirdēt, kā šņāc vējš.

Ja man nekas neiznāks, es braukšu atpakaļ un strādāšu kuģu būvētavā.

Tēvs domīgi palūkojās viņā, joprojām lēni berzēdams brilles.

—  Tas nav tik vienkāršs darbs, Alek, — kuģus būvēt. Tur vajag dievu bīties un tā savu darbu darīt, it kā tu pats savās krūtīs ribas liktu iekšā. — Viņš pagriezās sēdeklī. — Paskatīsimies, ko teiks svētie raksti. — Viņš uzlikās brilles. Uz galda bija smaga bībele ar vara āķiem. Viņš atvēra to. Vārdi paši it kā atdalījās no lappuses un metās pretim, bet viņš tomēr izlasīja skaļi: «… un tie karakungi, kas valda tos tūkstošus un tos desmitus tūkstošus …» Tas viss par lepnību. — Viņš paskatījās dēlā, pieliecis galvu, lai redzētu pāri brillēm. — Tātad tu brauksi uz Londonu?

—  Jā, ser, — Aleks atbildēja.

VI

Grejs dabūja solīto vietu kantori. Viņš bija jau agrāk pasūtījis vizītkartes: kapteinis A. Grejs, un zem šiem vārdiem kaujas apbalvojumu nosaukumi. Un, kad atgriezās Londonā, ierakstījās virsnieku biedrībā un ziedoja atraitnēm un bāriņiem.

Viņš apmetās pieklājīgā kvartālā un gāja kājām uz dienestu un atpakaļ: nosvērts, korekts uzvalks, vizītkartes kabatā, iepomadētas ūsas smaili uzgrieztiem galiem, rokā spieķis, ko viņš turēja ar neatdarināmu korektību, nevērīgi un reizē cienīgi. Viņš pasniedza vara gabalus aklajiem un kropļiem Pikadilli laukumā, iztaujādams tos, no kāda pulka. Reizi mēnesī rakstīja vēstules uz mājām: «Esmu vesels. Labasdienas Džesijai, Metjū, Džonam Veslijam un Elizabetei.»

Kad viņš dzīvoja Londonā pirmo gadu, Džesija apprecējās. Viņš nosūtīja tai uz kāzām kādu sudraba nieciņu. Sās dāvanas dēļ nācās mazliet ierobežoties un paņemt šo to no ietaupījumiem. Viņš netaupīja vecumdienām, — nē, viņš pārāk stipri ticēja karaļvalstij, viņš tai akli pakļāvās ar miesu un dvēseli kā sieviete, kā līgava. Viņš krāja naudu tam laikam, kad būs iespēja aizbraukt atkal uz kontinentu, apmeklēt savas pazaudētās un atkal atgūtās dzīves sastingušās drupas.

Tas notika pēc trim gadiem. Viņš jau domāja lūgt atvaļinājumu, kad priekšnieks pats ierunājās par to. Grejs aizbrauca uz Franciju, paņēmis līdzi vienu pašu nelielu, korektu somu. Taču tūliņ viņš nebrauca uz austrumiem. Viņš pavadīja dažas nedējas Rivjerā, dzīvoja kā džentlmenis un tērēja naudu kā džentlmenis, viens pats, nesaiedamies ne ar vienu šai raibajā putnu dārzā, kur apgrozījās augstāko aprindu kokotes no visas Eiropas.

Lūk, kāpēc tie, kas torīt redzēja viņu Parīzē izkāpjam no Vidusjūras ekspreša, runāja: — Laikam gan bagāts milords! — Un to pašu runāja par viņu vietējā vilciena trešajā klasē, kur viņš sēdēja, atspiedies uz spieķa, un mēmi kustināja lūpas, izrunājot staciju nosaukumus uz viļņota skārda namiņiem šāviņu izvandītajos klajumos, kas nule sāka mosties, trīs gadus nogulējuši kapsētas miegā, kamēr tiem nepārtraukti soļoja pāri dienu nejūtīgās kolonas.

Viņš atgriezās Londonā. Un uzzināja to, ko patiesībā vajadzēja zināt jau pirms braukšanas. Viņš bija atlaists no darba. — Laiki, zināt, tādi… — sacīja priekšnieks, ceremoniālā pieklājībā uzrunādams viņu par kapteini Greju.

Ietaupījumu atliekas pamazām kusa. Par pēdējo naudu viņš nopirka melnu zīda tērpu mātei, ko nosūtīja kopā ar vēstuli: «Esmu vesels, labasdienas Metjū, Džonam Veslijam un Elizabetei.»

Viņš apstaigāja visus pazīstamos virsniekus, ar kuriem bija kopā kalpojis armijā. Kāds, ar ko viņš bija tuvāk pazīstams, pacienāja viņu ar viskiju labi iekārtotā istabā pie kamīna.

— Tātad jūs tagad esat bez darba? Jā, nav veicies …

Vai atminaties Vaitbiju? Viņš komandēja rotu N. pulkā. Lāga puisis, bet neviena piederīgā. Nošāvies pagājušo nedēļu. Ir gan laiki…

—   Ko jūs sakāt! Patiesi? Jā, es viņu atceros. Tam nu gan nav veicies …

—   Jā, nepavisam nav veicies. Tāds lāga puisis.

Nu viņš vairs neizdāļāja penijus akliem un kropļiem. Vajadzēja pašam, ko nopirkt avīzi.

«Vajadzīgi strādnieki.

Vajadzīgi akmeņkaļi.

Vajadzīgi šoferi (uzrādīt agrāko vietu nav obligāti).

Vajadzīgi komiji (ne vecāki par 21 gadu).

Vajadzīgi kuģu namdari.»

Un beidzot:

«Džentlmenis ar labām manierēm un sakariem — ārpilsētas klientu apkalpošanai. Uz laiku.»

So vietu viņš dabūja. Korekti ģērbies, ar iepomadētām ūsām, viņš izrādīja Birmingemai un Lidsai Vestendas pārpilnību un krāšņumu.

Tas nevilkās ilgi.

«Melnstrādnieki.

Namdari.

Krāsotāji.»

Ziema arī nevilkās ilgi. Pavasari viņš devās uz Sereju izgludinātā uzvalkā, iepomadētām ūsām, — pārdot komisijā enciklopēdiju.

Viņš bija nodzīvojis visu, izņemot to, kas mugurā, pametis savu dzīvokli pilsētā.

Viņam bija tikai spieķis, pomadētās ūsas, vizītkartes.

Maigā, zaļā, siltā Sereja. Mazs, spodrs namiņš spodrā dārziņā. Pusmūža vīrs rok puķu dobi.

—  Labdien, ser. Atļaujiet man …

Vīrietis paceļ galvu: — Ejiet apkārt, caur pagalmu. Nezināt, vai, ka te nedrīkst nākt?

Viņš iet apkārt. Koka vārtiņi, nule krāsoti spodri baltā krāsā, un emaljēta plāksnīte:

«Ielas tirgotājiem un ubagiem ieeja aizliegta.»

Viņš ieiet pa vārtiņiem un pieklauvē pie spodrām durvīm, apvītām ar vīnstīgām.

—   Labdien, mis. Vai varu runāt ar jūsu …

—   Ejiet projām! Vai neredzējāt uzrakstu uz vārtiņiem?

—   Bet es …

—   Vācieties projām, citādi pasaukšu saimnieku!

Rudeni viņš atgriezās Londonā. Viņš varbūt pats nevarētu pateikt, kāpēc. Un tas arī nav izsakāms vārdo?. Varbūt instinktīvi viņš ieradās tieši tai laikā, lai varētu piedalīties diženajā manifestācijā, savas dzīves apoteozē, dzīves, kura jau atkal mirusi. Lai nu kā, bet viņš stāvēja izslējies, izriezis krūti, ar uzgrieztām ūsām, spieķi iespiedis padusē. Un tur bija jātnieku gvardes rindas vara bruņu cepurēs uz lepniem zirgiem, un karaliskā gvarde sarkanos mundieros, un karojošā baznīca krāšņos tērpos, un karalis, dieva vietnieks, necilos svārkos. Tā Grejs nostāvēja, izslējies divas minūtes, klausīdamies savā izmisumā.

Viņam bija atlikuši trīsdesmit šiliņu, par tiem viņš papildināja savu vizītkaršu krājumu.

Mānīga, bāla dieniņa — vārgs pavasara bērns, pirms laika parādījies pasaulē, bet līdz pavasarim vēl tālu, gandrīz mēnesis. Bālganajā saules gaismā ēkas šķiet cejamies augšup, gaistam rožainajā un zeltainajā dūmaķā. Sievietes staigā ar vijolīšu pušķīšiem, piespraustiem pie kažociņiem, un pašas atplaukst kā puķes šai skurbajā, nodevīgajā gaisā.

Sievietes atskatās uz šo cilvēku, kas pieslējies pie nama ielas stūrī. Izvārdzis, ar sirmu galvu, stīvi uzgrieztām ūsām, izbalējusi un nodilusi kaklasaite turas celuloida apkaklītē, uzvalks labi piegriezts, bet nu jau stipri novalkāts, lai gan vēl nesen rūpīgi izgludināts, — tā viņš stāv aizvērtām acīm, atbalstījies pret sienu, un tur izstieptajā rokā apdriskātu platmali.

Tā viņš stāv ilgi, kamēr kāds aizskar viņa plecu. Tas ir polismens.

—   Ejiet, ser. Te nav brīv.

Viņa platmalē ir septiņi peniji un trīs puspensa gabali. Viņš nopērk gabaliņu ziepju un kaut ko ēšanai.

Atkal viena gadadiena pienāk un paiet. Un atkal viņš stāv, iespiedis spieķi padusē, starp spožiem, nekustīgi sastingušiem mundieriem, mēmajā skrandaiņu pūlī ar pacietīgām, stulbām sejām. Viņa acīs vairs nav ubaga pazemīgās cerības, bet rūgtas dusmas, nedzirdama atbalss no rūgtajiem, neskanīgajiem smiekliem, kādus smej kuprainie.

Ugunskurs tikko gruzd uz slīpā bruģa. Trīsošajā gaismā pavīd krastmalas slapjais mūris un tilta arka. Lejā, kur bruģis nosliecas līdz pašam ūdenim, neredzamā upe guldz un šļakst pret akmeņiem.

Ap ugunskuru saspiedušies pieci: kāds guļ, apsedzis galvu, un it kā snauž, citi smēķē un sarunājas. Viens sēž taisni, nolaidis rokas, — tas ir akls, viņš tā guļ. Apgalvo, ka likties guļus esot bail.

—  Vai tev kas jāredz, lai varētu gulēt? Liecies garšļaukus, tad jau manīsi, ka guli.

—   Bet ja nu kas notiek? — aklais vaicā.

—   Kas tad var notikt? Bumbu uzmetīs, vai? Tiem būs žēl tērēties, pat ja viņš tad redzi atgūtu.

—  Viņa dē| jau nu gan bumba nav taupīta, — ierunājas trešais. — Ek! Būtu labāk sastādījuši visus mūs rinda un drāzuši virsū ar lielgabalu pie visiem velniem.

—   Ak, tad tāpēc viņš kļuvis akls? — jautā ceturtais. — šāviņš, vai?

—   Nūjā. Viņš bija pie Monsas. Sakarnieks, braukāja uz motocikla. Pastāsti viņiem to.

Aklais mazliet pavērš seju uz augšu. Paliek nekustīgi sēžam. Runā vienmuļā, nedzīvā balsī: — Viņai bita rēta uz rokas. Es viņu tāpēc arī pazinu, ka pats, jāsaka, samaitāju viņai to roku. Mēs strādājām kopā darbnīcā. Es biju sadzinis rokā vecu motoru, un gribējām pielāgot to velosipedam …

—   Ko viņš tur muld? — brīnās ceturtais.

—   Kuš! — trešais apsauc. — Nerunā … Viņš stāsta par savu līgavu. Viņam kādreiz bija sava darbnīca, velosipēdu remonts Braitonrodā, un viņi bija norunājuši precēties. — Viņš runā klusu, viņa balss skaņa noslāpst aklā neizteiksmīgajā, vienmuļajā stāstā. — Kad viņš devās karā, to pašu dienu, kā bija uzvilcis formu, abi aizgāja un nofotografējās. Viņš nekad nešķīrās no šī uzņēmuma, visur nēsāia līdzi, bet nesen nezin kā bija pazaudējis. Taisni briesmas, kā viņš todien trakoja, domājām, ka juks prātā. Tad mēs sameklējām kartona gabaliņu apmēram tādā pašā lielumā un iedevām viņam. Sak, še tava bilde, pielūko, ka nepazaudē otrreiz. Viņš vēl tagad to glabā. Pagaidi, gan viņš tev to parādīs. Tad tikai zini, neizrunājies.

—   Nē, nē. Es uzmanīšos.

Aklais turpina: — Nu, es palūdzu šiem tur hospitālī uzrakstīt viņai vēstuli, viņa, zināms, tūliņ atbrauca. Es viņu pēc rētas uz vietas pazinu. Balss gan tāda kā citāda, bet man toreiz viss likās citāds … Taču pēc rētas es pazinu … Tā. nu mēs sēdējām kopā rokrokā, un es ar pirkstu tik velku pa rētu kreisajā delnā. Tāpat kino — turu viņu aiz rokas, glaudu rētu …

—   Kino? — ceturtais groza galvu. — Ko viņš tur varēja darīt?

—   Tad šī jau viņu vadājusi uz kino, — pirmais čukst, — un, kad tur rādījuši komēdijas, viņš klausījies, kā citi smejas …

Aklais turpina: — Viņa man saka, acis sāpot, nevarot skatīties uz ekrāna, lai es pasēžot viens pats, viņa atnākšot pakal. Labi, es ar mieru. Otrā vakarā tāpat. Bet trešo reizi es saku, nē, sēdēsim labāk abi tepat, hospitālī. Viņa neko, tikai tā smagi smagi nopūšas. Un tad saka: sēdēsim arī. Pēc tam mēs uz kino vairs negājām. Kā vakars, tā apsēžamies blakus un sēžam.

Hospitālī skaļi runāt nedrīkstēja, tad mēs čukstus vien, bet biežāk jau sēdējām tāpat, turu viņu aiz rokas un velku ar pirkstu pa rētu. Tā pagāja nedēļa; es skaitīju dienas. Tas notika astotajā vakarā. Sēžam kā vienmēr, te viņa izrauj savu roku un pietrūkstas kājās. Es vairs nevaru, saka, tik un'tā tu visu dabūsi zināt, tad jau labāk tūliņ. Es viņai saku: es nekā negribu zināt, pasaki tikai, kā tevi sauc. Viņa man arī pateica, viņa bija kopēja tepat no hospitāļa. Un tad viņa man …

—   Kas tad nu? — ceturtais brīnās. — Ko viņš melš?

—   Kas tur ko nesaprast? — čukst pirmais. — Tā bijusi kopēja no hospitāļa. Viņa skuķis sapinies ar citu un nosēdinājis savā vietā kopēju, domājis, ka nepazīs.

—   Un viņš tomēr pazinis?

—   Nu, tad klausies.

—   Tātad tu, saka, pazini jau no pirmās reizes? Kā tu to varēji? — Kā nu ne, es saku, tev taču rēta nav tai rokā, tev labajā delnā. — Aklais sēž nekustēdamies, seja mazliet pavērsta augšup, rokas nedzīvi nokarājas. — Tā es viņu pazinu pēc rētas. Domāja, ka var mani piekrāpt, bet kā nu es nezināšu, kad pats to roku biju pamaitājis.

Vīrs, kas guļ otrpus ugunskura, paceļ galvu.

—   Klusu! — viņš čukst. — Nāk!

—   Kas nāk? — aklais jautā. — Patruļa?

Viņam neatbild. Ugunskuram tuvojas kāds stāvs — garš vīrietis ar spieķi rokā. Visi apklust, izņemot aklo, un skatās, kā garais pamazām tuvojas. — Kas nāk, biedri? — aklais neatlaižas. — Biedri!

Garais paiet garām viņiem, garām ugunskuram. Neskatās ne uz vienu. Paiet garām. — Skaties nu, — čukst otrais. Aklais saliecas uz priekšu, tausta zemi visapkārt, it kā grasītos celties augšā. — Ko skaties? — viņš jautā. — Ko jūs tur redzat?

Neviens neatbild. Visi slepus vēro jaunpienācēju, skatās, kā tas izģērbjas un kā šī bālganā ēna spocīgi slīd tumsā, nokāpj pie ūdens un mazgājas, skaļi plunkšķinoties, lejot uz miesas riekšavām netīro, ledaino upes ūdeni. Tad garais atgriežas pie ugunskura. Visi novēršas, izņemot aklo (tas sēž, joprojām saliecies uz priekšu, atspiedies ar rokām uz zemes, pelēkā seja modri tiecas pretī čaboņai) un vēl vienu pie ugunskura.

—   Jūsu akmeņi kārtībā, ser, — saka tas pie ugunskura. — Es tos ieliku pašā versmē.

—   Pateicos, — atbild jaunpienācējs. Viņš joprojām neliekas redzot pārējos, un tie atkal klusēdami vēro, kā viņš izklāj savas apdriskātās drēbes uz viena akmens, izņem no ugunskura otru akmeni un gludina ar to. Kamēr viņš ģērbjas, tas, kas ar viņu runāja, noiet lejā pie ūdens un atnes gabalu ziepju, ar ko garais mazgājies. Pārējie vēro, kā garais velk ar pirkstu pa ziepēm, tad ieziež ūsas un savij to galus, kamēr tie kļūst smaili kā adatas.

—   Mazuliet vēl kreiso, ser, — saka tas, kas tur ziepes. Garais ieziepē pirkstu galus un ķeras pie kreisās ūsas. Palīgs noraugās viņā, piešķiebis galvu un mazliet atliecis to. Viss viņa izskats, apģērbs un poza — tīrā parodija, putnu biedēklis.

—   Kā nu izskatās? — garais jautā.

—    Nu ir labi, ser, — atbild putnu biedēklis, ienirst tumsā un atgriežas bez ziepēm; rokās viņam platmale un spieķis. Garais paņem no viņa ir vienu, ir otru. Izņem no kabatas sīknaudas gabalu, iespiež putnu biedēklim saujā. Tas pieliek roku pie cepures. Garais aiziet. Visi noskatās pakaļ: garais augums, taisnā mugura un spieķis nozūd tumsā.

— Ko jūs tur redzat, biedri? — vaicā aklais. — Tad atbildiet taču cilvēkam: ko jūs tur redzat?

VII

Starp demobilizētajiem virsniekiem, kuri pēc pamiera noslēgšanas emigrēja, bija arī leitnants Volklijs. Viņš aizbrauca uz Kanādu, sāka tur audzēt kviešus, guva panākumus, uzlaboja savu stāvokli un pats atlaba. Viņš bija tā atkopies, ka ikviens, kas viņu ieraudzītu Lionas stacijā Parīzē, nevis Pikadilli laukumā Londonā, kur viņš bija vakarā izgājis pastaigāties, pirmo dienu kopš atgriezies dzimtenē (tas bija ziemsvētku priekšvakars), katrā ziņā sacītu: — Skat, kur bagāts milords, un cik brangs turklāt!

Viņš jau bija paspējis dienu izstaigāties pa Londonu, papildināt savu garderobi un tagad uzposies (taisnā ceļā no drēbnieka, kurš agrāk nebūtu bijis viņam pa kabatai) jutās tik apmierināts, ka viņam pat neradās vēlēšanās kaut kur iet. Viņš tikai klejoja pa ielām, ko pildīja jautri noskaņots pūlis, un pēkšņi apstājās kā triecienu dabūjis un sāka blenzt kādā cilvēkā. Tas bija gandrīz pavisam sirms, ar uzgrieztām ūsām; noplukuši kaklasaite, uz kuras ar pūlēm saskatāmas pulka krāsas un atšķirīgās nozīmes; nonēsātais uzvalks rūpīgi izgludināts; rokā spieķis. Viņš stāvēja ietves malā un likās kaut ko piedāvājam garāmgājējiem. Volklijs metās viņam klāt, izstiepis roku. Taču cilvēks vērās viņā nedzīvām, gluži kā aklām acīm.

—   Grej! — iesaucās Volklijs. — Kas ir, vai jūs māni nepazīstat?

Bet tas raudzījās viņā ar to pašu nedzīvo, sastingušo skatienu.

—  Mēs gulējām kopā hospitālī! Pēc tam es aizbraucu uz Kanādu. Nu, vai atceraties?

—  Jā. Es jūs atceros. Jūs esat Volklijs.

Grejs vairs neskatījās uz Volkliju. Viņš atkāpās soli un atkal pagriezās pret publiku. Un tad Volklijs ieraudzīja, ka Grejam rokā sērkociņi, trīs četras kārbiņas, ko par peniju gabalā var nopirkt ikkatrā tabakas kioskā.

—   Sērkociņi, sērkociņi, ser, — viņš daudzināja,

—   vai nevēlaties sērkociņus?

Volklijs arī paspēra soli uz priekšu un atkal nostājās viņam pretī.

—   Grej!

Grejs velreiz paskatījās uz Volkliju, šoreiz ar apvaldītām, bet zvērojošām dusmām. — Neuzmācies man, nelieti, — viņš nošņāca un tūliņ no jauna pievērsās pūlim.

—  Sērkociņi, sērkociņi, ser, vai nevēlaties sērkociņus? — viņš monotoni daudzināja.

Volklijs atkāpās. Taču pēc pāris soļiem apstājās no jauna un atskatījās uz nekustīgo seju ar ieziestām, augsti uzgrieztām ūsām. Arī tas savukārt vēlreiz paskatījās viņā, bet tad skatiens paslīdēja garām, it kā atdūries pret sienu.

Volklijs devās projām. Viņš gāja ātri, mehāniski pielicis soli.

—   Ak dievs, ak dievs, — viņš atkārtoja. — Man tūliņ kļūs nelabi.

ERSKINS KOLDVELS

Baumas

Pirmajam ieteikt Semu Bilingu pilsētas jaunā mantziņa amatam gods piekrita Džordžam Viljamsam. Tai brīdī, kad viņa vārdu nosauca gadskārtējā sapulcē, atskanēja piekrišanas koris, kas beidzās ar pirmajām vienprātīgajām vēlēšanām Androskoginas vēsturē. Sapulcē visi brīnījās, kāpēc gan nevienam Sems Bilings nav ienācis prātā jau agrāk.

Sema ievēlēšana pilsētas mantziņa amatā iepriecēja visus. Viņš bija labs veikalnieks, un viņš bija godīgs. Turklāt vasaras viesnīca, kas tam piederēja Androskoginas ezera austrumu krastā un kurā viņš saimniekoja, ienesa pilsētai apmēram desmito daļu no visiem nodokļiem, un sezonas mēnešos viņš deva darbu kādiem astoņdesmit vai deviņdesmit cilvēkiem, kas dzīvoja pilsētā. Kad viņu ievēlēja, visi brīnījās, kāpēc gan vairāk nekā divdesmit gadus šai amatā bijuši iecelti blēži un krāpnieki, kad tautas nauda varēja glabāties drošībā pie Sema Bilinga. Visi zināja, ka pensionētais mantzinis vēl aizvien nespēja norēķināties par kādiem tūkstoš astoņsimt dolāriem pilsētas naudas, bet kāds cits pirms viņa bija tā saputrojis norēķinu grāmatas, ka pilsētai vajadzēja samaksāt divi simti piecdesmit mārciņu grāmatvedim par bilances sastādīšanu.

Klaids Balards, viens no pilsētas pašvaldības locekļiem, sapulcei beidzoties, aizveda Džordžu sānis, lai aprunātos. Klaidam pilsētiņā piederēja viens no lielākajiem veikaliem.

—   Tu šodien izdarīji pilsētai lielu pakalpojumu, — viņš teica Džordžam. — Sems Bilings ir tas vīrs, kuram jau visu laiku vajadzēja būt mantzinim. Kā viņš tev ienāca prātā?

—   Nu, — Džordžs sacīja. — Sems Bilings bija viens no maniem «laimes zirdziņiem». Nākamajā reizē, kad mums vajadzēs labu valdes viru, es izvirzišu atkal kādu citu.

—   Džordž, man taču kā valdes vīram nav nekāda vaina, vai ne? — Klaids norūpējies vaicāja.

—   Nu, es nesaku ne jā, ne nē. Vēl man neviens cits padomā nav. Nogaidīšu un paskatīšos, vai pilsēta izbūvēs man labu braucamo ceļu. Tuvākajā laikā es varbūt nopirkšu automobili, un, ja tas notiks, tad man būs daudz darba pie ceja gabala starp manām mājām un pilsētiņu.

Klaids saprotoši pamāja. Džordžs Viljams visur plātījās ar šo ceļu, teikdams, ka valdes vīriem labāk būtu vajadzējis gādāt, lai ceļu meistari vairāk par šo lietu interesējas. Viņš paspieda Džordžam roku un aizbrauca mājās.

Vasaras sezona beidzās septembra otrajā nedēlā, un viesi parasti aizbrauca mājās uz Bostonu vai Ņujorku otrdienā vai trešdienā pēc Darba svētkiem. Sems Bilings neslēdza savu viesnīcu līdz pat pirmajam oktobrim, jo bija vēl daudz tādu, kas brauca šurp pavadīt svētdienu un spēlēt golfu. Oktobrī viņš aizsita logus un durvis ar dēļiem un atpūtās pēc smagā vasaras darba. Pagāja divas vai trīs nedēļas, iekams Sems paguva saskaitīt šīs sezonas peļņu, jo pa jūlija un augusta mēnešiem bija ieņēmis daudz naudas.

Sis bija pirmais rudens, kad negadījās neviena, kas šaubītos par mantzini vai pilsētas naudu. Sems Bilings bija pazīstams kā goda vīrs, un, tā kā viņš bija izdaudzināts arī par labu veikalnieku, tad visi zināja, ka grāmatas viņš turēs kārtībā. Visu savākto naudu atdeva Semam. Kvīti par naudas saņemšanu tūlit akceptēja, un visus piesūtītos rēķinus samaksāja. Likās gandrīz neiespējami par jauno mantzini dzirdēt kādu sūdzību.

Līdz pirmajam īstajam ziemas sniegam, kas janvāra pirmajā nedēļā krita trīs dienas, par pilsētas jauno mantzini nekas slikts nebija dzirdams. Bet kādu vakaru paklīda vēsts, ka Sems Bilings esot aizbraucis uz Floridu.

Džordžs Viljamss ieradās pilsētiņā tai pašā pēcpusdienā, kad viņu aizsniedza šī ziņa. Viņam bija gadījies dzirdēt telefona sarunu, kurā kāds teica, ka Sems Bilings aizbraucis uz Floridu, citādi Džordžs varbūt dabūtu gaidīt vairāk nekā nedēļu, kamēr kāds atnāktu pie viņa un to pastāstītu.

Viņš steigšus piegrieza zirgu un iegāja Klaida Balarda veikalā. Tur pašlaik runāja par Semu Bilingu.

Džordžs atrāva vaļā savu smago mēteli un apsēdās krēslā apsildīt kājas pie krāsns.

—   Vai tu jau esi dzirdējis, Džordž? — Klaids viņam jautāja.

—   Protams, ka esmu, un Sems Bilings ir lielākais blēdis, kādu dievs jebkad radījis, — Džordžs atteica, — es viņam neuzticētu ne pusdolāra savas naudas pat ne tik ilgi, kamēr noķeru vērsi aiz astes.

—   Esmu dzirdējis, ka tu esot pats galvenais Sema aizstāvis, — teica viens no vīriem, kas sēdēja krāsns otrā pusē. — Tev nevajadzētu tā runāt par vienu no saviem pirmajiem kandidātiem, Džordž.

Klaids pienāca pie krāsns apsildīt rokas un aizdedzināt cigāru.

—   Džordž, — viņš teica, pamirkšķinādams citiem, kas sēdēja apkārt krāsnij, — tu m^n teici, ka Sems Bilings esot tavs «laimes zirdziņa» kandidāts — tu laikam gribēji teikt, zirgu zaglis?

Sacēlās troksnis, un vīri gaidīja, ka Džordžs kaut ko teiks.

—   Esmu vienmēr apzvērējis, ka Sems ir godīgs cilvēks, — Džordžs nopietni iesāka, — bet toreiz es nedomāju, ka viņš pagriezīs mums muguru un aizmuks uz Floridu ar visu pilsētas naudu kabatā. Nākošajās vēlēšanās es balsošu par to, lai šo naudu apsien manai melnajai govij ap kaklu. Nekad vairs neuzticēšos lopam, kas staigā uz pakaļkājām.

—  Džordž, — sacīja Klaids. — Tu vēl visu par Semu neesi dzirdējis. Vai tu spēj noklausīties vēl kaut ko?

—   Ko tad viņš vēl izdarījis? — Džordžs piecēlās, lai labāk dzirdētu.

—   Viņš aizvedis sev līdzi Dženiju Raseli. Tu taču pazīsti Dženiju Raseli — Artura Rasela vecāko meitu. Man liekas, ka ar pilsētas naudu un Dženiju viņam Floridā ies jautri. Līdz šim es domāju, ka man jaunībā gāja jautri, bet Sems Bilings mani pārspēj.

Džordžs atkal apsēdās. Viņš piebāza pīpi un uzrāva sērkociņu.

—   Ak tad viņš aizmucis ar sievieti, vai ne? Nu, tā jau viņi visi dara, tikko viņiem rokās nāk sveša nauda. Tādas lietas vienmēr sader kopā — zagta nauda un sievietes.

—   Viņš ir izvēlējies smuku meiteni, — kāds cits vīrs sacīja. — Viņam būtu tālu jāmeklē, lai atrastu glītāku meiču par Dženiju Raseli. Un, ja Dženijai ar Semu neies jautri, tad kāds jaunāks puisis uzliks viņam ragus.

Džordžs kaut ko nicīgi noņurdēja un sparīgi ievilka no pīpes dūmu. Viņš atcerējās tos laikus, kad pats bija metis acis uz Dženiju Raseli.

—   Dzirdēju šorīt runājam, ka Sems gribējis nodedzināt savu viesnīcu, lai saņemtu apdrošināšanas maksu, — Klaids, aiz letes stāvēdams un pircējus gaidīdams, teica. — Ja viņš to izdarīs, tad jāgroza visi pilsētas nodokļi tā, lai mēs spētu savākt pietiekami daudz naudas ceļu remontiem un skolu uzturēšanai.

Krietnu brīdi neviens nekā neteica. Džordžs pārlaida skatienu visiem pie krāsns sēdošajiem vīriem. Visi domāja par nodokļu paaugstināšanu.

Klaids atkal pienāca pie krāsns sasildīt rokas.

—   Vakar vakarā mana sieva dzirdējusi pa telefonu runājam … — viņš vilcinādamies palūkojās visos pēc kārtas. Vīri saliecās uz priekšu, lai labāk saklausītu, ko Klaids teiks. — Viņa dzirdējusi, ka Sems Bilings esot noslepkavojis vienu no tiem Ņujorkas bagātniekiem, kas pagājušā vasarā dzīvojuši viņa viesnīcā. To viņš laikam būs darījis tāpēc, lai paņemtu šī cilvēka naudu. Tagad viņam nekas vairs nebūs par grūtu.

—   Nu, es jau vienmēr esmu teicis, ka Sems Bilings ir pats lielākais blēdis, kāds jebkad dzīvojis Androskoginas pilsētā, — Džordžs ar nepatiku teica. — Pēdējo reizi, kad redzēju Semu, es nodomāju: «Kā gan, pie joda, Sems Bilings pratīs noturēt pilsētas naudu, nesajaucis ar savējo?» Tagad zinu, ka man bija taisnība, tā domājot.

Mums vajadzētu viņu notvert un uz visu mūžu ietupināt Federālajā cietumā.

—   Viņš ir glums kā zutis, — Klaids sacīja — Tādi vīri kā Sems Bilings jau vairākus mēnešus iepriekš sagatavojas bēgšanai. Un tagad viņš varbūt smejas par mums. Tāviņi visi dara.

—   Federālā valdība gan zinātu, kā tādus notvert. — Džordžs teica. — Viņi varētu Semu noķert, ja saktu meklēt. Bet man šķiet, ka tie negribēs ar viņu ņemties. Mēs varētu nosūtīt Semu arī uz Štata cietumu.

Vīri, kas sēdēja apkārt krāsnij, piekrita Džordžam. Viņi teica, ja kādreiz dabūšot rokā Semu Bilingu, tad darīšot visu, lai iesēdinātu to cietumā uz tik ilgu laiku, cik vien likums atļauj.

Pēc dažām dienām Džordžs sastapa vēl kādu no pilsētas pašvaldības locekļiem un apvaicājās tam par Semu Bilingu. Džordža darbības plāns bija tāds: panākt, lai Floridas policija aiztur Semu un tad pieprasīt, lai šerifs nosūta pārstāvi, kas vainīgo atvestu atpakaļ tiesāšanai. Šis ieteica pierunāt Arturu Raselu, lai tas lūdz federālo valdību saukt pie atbildības Semu par meitas aizvešanu. Tādā gadījumā, viņš paskaidroja Džordžam, Semu varētu atvest atpakaļ tā, ka tas pilsētai neko neizmaksātu.

Džordžs piekrita jebkuram plānam, ja tikai tas nodrošināja Sema Bilinga notveršanu un viņa notiesāšanu par naudas zādzību.

Vēlāk ziemā kāds pateica Džordžam, ka Sems esot aizvedis Dženiju uz Kubu. Kad tas kļuva vispār zināms, pilsētā vairs nebija neviena, kas iestātos par Semu vai teiktu viņa interesēs kaut vārdu. Viņš bija paņēmis pilsētas naudu un ar to aizbēdzis. Tas bija viss.

—   Es par šo Bilingu nekad neesmu devis ne plika graša, — Džordžs teica Klaida veikalā. — Viņš no savas viesnīcas ieņēma tik daudz, ka nevarēja vairs apmierināties pats ar savējo, vajadzēja iet un paņemt arī vēl pilsētas naudu. Un, ja es būtu Arturs Rasels, tad gan uzlaistu tam virsū federācijas likumu par Dženijas aizvešanu. Ja viņa būtu mana meita un Sems Bilings to būtu aizvedis uz Floridu, lai pakavētu sev laiku, es to liktu apcietināt tik ātri, ka viņš nepaspētu man pat muguru pagriezt.

—   Mēs izdarījām lielu k|ūdu, uzticēdami viņam visu pilsētas naudu. — Klaids sacija. — Paies desmit gadi, kamēr šo zaudējumu nolīdzināsim. Viņam bija gandrīz tūkstoš dolāru, kad viņš aizbrauca.

—   Tu jau biji viens no tiem muļķiem, kas par viņu balsoja, — Džordžs teica. — žēl gan, ka balsotājiem nav vairāk saprašanas tādās lietās.

—  Ja es pareizi atceros, — Klaids atcirta, — tad tu biji tas, kurš pilsētas mantziņa amatam ieteica Semu Bilingu.

Džordžs izgāja ārā un atsēja grožus. Viņš aizbrauca, Klaidam Balardam neatbildējis.

Visu ziemu par Semu vairāk neko nedzirdēja ne tieši, ne aplinkus. Nebija arī neviena rēķina, kas tūdaļ būtu jāmaksā, un pilsēta vēl neko nedabūja ciest no tā, ka naudas līdzekļi atradās Sema rīcībā.

Agrā pavasarī, kad Sems parasti remontēja viesnīcu vasaras sezonai, kas sākās jūnijā, pilsētas iedzīvotāji kādu dienu pēkšņi uzzināja, ka viņš atgriezies. Sems Bilings bija redzēts pilsētiņā agrā rītā līgstot dažus namdarus un strādniekus. Katru gadu ap šo laiku viņš vienmēr saveda kārtībā viesnīcu.

Arī Dženija Rasele bija atkal mājās, un tai pašā dienā to jau visi zināja.

Pirmdienas rītā viesnīcā strādāja kādi divdesmit vīri, sagatavodami to sezonai. Dēļus no logiem un durvīm noņēma, un līdzās piestātnei, pretim viesnīcai, cēla jaunu laivu nojumi. Visi pilsētas vīri, kas nestrādāja, aizgāja uz viesnīcu pieteikties darbā, jo visi zināja, ka Sems Bilings maksā labi un norēķinās katru sestdienas vakaru.

Sems darīja savu darbu tieši tāpat kā katru pavasari. Neviens viņam neko neteica, kas te par viņu bija runāts pagājušajā ziemā, un viņš neko nedabūja zināt par apvainojumiem, kurus viņam bija uzkrāvuši Klaids Baiards un Džordžs Viljamss un īstenībā arī visi citi pilsētas iedzīvotāji.

Pats pirmais tai nedēļā pilsētiņā ieradās Džordžs un uzzināja, ka Sems esot atgriezies. Viņš iegāja Klaida veikalā un apsēdās uz letes.

—    Man liekas, ka pilsētas nauda ir drošībā, — viņš sacīja Klaidam .— Sems Bilings ir mājās, un esmu dzirdējis, ka arī Dženija Rasele atgriezusies.

—   Vakar vakarā viesībās runāja, ka Sems pagājušā rudenī esot nopircis lielu viesnīcu tur, Floridā, — Klaids teica. — Viņš sarunājis Dženiju Raseli, lai tā brauc viņam līdzi izrīkot istabenes, lai viesnīcā būtu tīrība un kārtība. Dženija Rasele ir laba strādniece, un Sems laikam zināja, ka viņa ir tik laba darbu vadītāja, kādu viņš nekur citur neatrastu. Viņa jau visu laiku rūpējās par tīrību un kārtību Sema šejienes viesnīcā.

—   Protams, ka Dženija ir laba darbu vadītāja, — Džordžs teica. — Labāku strādnieci par Dženiju Raseli nekur neatradīsi. Esmu domājis sarunāt viņu pats sev par saimnieci un varbūt reiz arī apprecēt. Protams, ka viņa ir lieliska darbu vadītāja. Sems Bilings ir labs veikalnieks un zina, kas vajadzīgs viņa abām pirmās šķiras viesnīcām.

—   Un par pilsētas naudu raizēties nav nekādas jēgas, — Klaids sacīja. — Sems Bilings ir goda vīrs.

—   Protams. Godīgāks cilvēks par Semu Bilingu nekad nav redzēts. Es pazīstu Semu visu mūžu. Pilsētas nauda pie viņa ir tikpat droša, it kā tā atrastos manās rokās. Sems Bilings ir goda vīrs, Klaid.

Lauku puķes

Smējējstrazds, kas visu nakti sēdēja uz jumta, pieskandinādams skaidro, vēso gaisu ar savu muziķu, bija aizlaidies, saulei lecot. Iestājās klusums, tik dziļš un noslēpumains kā līdzenā, smilšainā zeme, kas stiepās jūdzēm tālu uz visām pusēm. Vakardienas ēnas baltajā smiltī sāka atvilkties zem kokiem un ap žoga mietiem, izplezdamas pār zemi un koka žoga vieglajiem dēļiem zaru roboto lapotni.

Saule cēlās lēcieniem, izlauzdamās augšup, it kā tai būtu lielā steigā jāuzkāpj virs priežu galotnēm, lai varētu apspīdēt apvidu līdz pat jūras līcim.

Guļamistaba šai mājā bija gaiša un silta. Nellija pamodās, tikko aizlaidās smējējstrazds. Viņa gulēja uz sāniem, roku zem galvas palikusi. Otra roka bija apskāvusi galvu, kas dusēja tai līdzās uz spilvena. Viņas plaksti notrīsēja. Tad kādu brīdi tie palika nekustīgi. Pēc tam atkal iedrebējās, ātri un vairākas reizes no vietas. Cik vien pacietīgi spēdama, viņa gaidīja pamostamies Vernu.

Kad Verns reizēm vakaros pārnāca vēlu, viņš to nemodināja. Nellija palika nomodā un gaidīja tik ilgi, kamēr viņu uzveica miegs un viņa nejaudāja noturēt acis vaļā tik ilgi, kamēr viņš pārnāk.

Tumšā galva uz spilvena viņai līdzās izskatījās ļoti nogurusi. Verna piere pat miegā bija saraukta. Ap acu kaktiņiem āda šķita tumšāka nekā citur sejā. Nellija uzmanīgi pastiepās uz priekšu un noskūpstīja vaigu, kas atradās tai cieši līdzās. Viņa vēlējās saņemt Verna galvu abās rokās, piek|aut to sev klāt, skūpstīt bez mitas un turēt viņa tumšo galvu cieši pie savas sejas.

Viņas plaksti atkal nevilšus notrīsēja.

—   Vern, — viņa klusi čukstēja. — Vern.

Viņš lēni atvēra acis, tad atkal tās ātri aizvēra.

—  Vern, mīļais, — Nellija izdvesa, sirdij sitot aizvien ātrāk.

Verns pagrieza pret viņu seju, pieglauzdams galvu pie viņas rokām un krūtīm un pievirzīdamies tuvāk, kamēr viņa sajuta uz sava kakla tā elpu.

—   O Vern, — Nellija klusi teica.

Viņš juta viņas skūpstus uz savām acīm, vaigiem, pieres, mutes. Nu jau viņš bija omulīgi pamodies. Viņš satvēra to savās rokās, un viņi cieši piekļāvās viens otram.

—   Ko viņš teica, Vern? — Nellija beidzot vaicāja, nespēdama ilgāk gaidīt. — Ko teica, Vern?

Verns atvēra acis un palūkojās Nellijā, beidzot pilnīgi pamodies.

Viņa izlasīja Verna sejā to, kas tam bija sakāms.

—   Kad, Vern? — Nellija vaicāja.

—   Šodien, — viņš teica, aizvērdams acis un vēlreiz ieglauzdams galvu viņas siltumā.

Viņas lūpas iedrebējās, kad viņš to teica. Viņa tur neko nevarēja darīt.

—   Uz kurieni mēs iesim, Vern? — Nellija vaicāja, kā maza meitene neatlaidīgi skatīdamās viņam mutē, gaidot atbildi.

Viņš pakratīja galvu, cieši piespiedis to viņai pie krūtīm un aizvērdams acis.

Krietnu brīdi abi gulēja klusēdami. Saule bija iesildījusi istabu, likās, ka ir vasara un nevis lapkritis. No apbružātās palodzes sāka celties sīki karstuma vilnīši. Pirms ziemas iestāšanās būs vēl mazliet vasara.

—   Vai tu viņam teici? … — Nellija jautāja. Tad apklusa un palūkojās Vernā. — Vai tu viņam teici par mani, Vern?

—   Jā.

—   Ko viņš sacīja?

Verns viņai neatbildēja. Viņš piespieda galvu tai pie krūtīm un satvēra to ciešāk, it kā lai smeltos spēkus un būtu stiprs, kad viņš piecelsies un viens pats stāvēs tukšajā istabā.

—   Vai viņš neko neteica, Vern?

—   Viņš tikai teica, ka nekā nevarot darīt, vai kaut ko tamlīdzīgu. Es neatceros, ko viņš teica, bet zinu, ko domāja.

—   Vai viņam tas vienalga, Vern?

—   Man liekas gan, Nellij.

Nellija sastinga. Mirkli viņa drebēja, bet tad viņas augums atkal sastinga, it kā viņa nespētu pār to valdīt.

—   Bet tu taču domā par to, kas notiks ar mani, Vern?

—   Ak dievs, jā! — viņš teica. — Tas jau ir vienīgais, par ko es pašlaik domāju. Ja kaut kas notiktu …

Ilgi viņi gulēja apskāvušies, aizvien vairāk un vairāk raisīdamies vaļā no miega.

Nellija piecēlās pirmā. Viņa apģērbās un izgāja no istabas vēl pirms Verns aptvēra, cik ātri steidzas laiks. Viņš izlēca no gultas, apģērbās un iegāja virtuvē, lai iekurtu plītī uguni. Nellija jau mizoja kartupeļus.

Brokastojot viņi runāja maz. Viņiem bija jāaiziet, un jāaiziet jau šodien. Nekā cita viņi nevarēja darīt. Mēbeles nepiederēja viņiem un drēbju bija tik maz, ka tās aiznest līdzi nebūs grūti.

Nellija nomazgāja šķīvjus, kamēr Verns savāca mantas. Pēc tam atlika tikai sasiet virsvalkus un kreklus vienā sainī un Nellijas drēbes otrā un doties projām.

Pirms aiziešanas Nellija apstājās vārtos un atskatījās uz māju. Viņai nebija žēl atstāt šo vietu, pat ne tādēļ, ka tā bija vienīgā, kas viņiem ar Vernu bijusi kopīga. Tā bija tik veca māja, ka pēc pāris gadiem sabruks. Jumts tecēja, viens gals bija noslīdējis nost no pamatiem, un veranda priekšpusē bija nošķiebušies uz zemi.

Verns pagaidīja, kamēr Nellija saņemas. Kad viņa novērsās, viņas acīs bija asaras, bet viņa ne reizes neatskatījās. Kādu jūdzi nogājuši, tie nogriezās ceļa līkumā, un priedes aizsedza māju skatam.

—   Uz kurieni mēs ejam, Vern? — Nellija vaicāja, skatīdamās viņā caur asarām.

—   Mums tikai jāiztur, kamēr atrodam kādu mitekli, — viņš teica. Verns zināja, ka arī viņa ļoti labi saprot, ka šajā priežu un smilšu zemē fermas un mājas reizēm atrodas desmit un piecpadsmit jūdžu tālu cita no citas. — Es nezinu, cik tālu tas būs.

Ar pūlēm pa smilšaino ceļu iedama, Nellija visapkārt sajuta aizgājušās vasaras puķu smaržas. Nezāles un krūmāji noslēpa tās skatam, bet, ja vien varēja, viņa uz mirklīti piestāja un grāvmalēs meklēja puķes. Verns neapstājās, un, nevienas puķes neatradusi, Nellija, vienmēr skrēja, lai viņu panāktu.

Pusdienas laikā viņi nonāca pie strauta, kur bija vēss un ēnains. Verns atrada vietu, kur Nellijai atgulties, un iekams novilka kurpes, lai atpūtinātu kājas, sarausa kopā priežu smalkās skujas, kur Nellijai gulēt, un noplēsa kokiem sūnu, ko palikt viņai zem galvas. Odens, ko viņš tai atnesa, garšoja pēc strauta lapām un zālēm, un tas bija vēss un dzidrs. Padzērusies viņa tūlīt aizmiga.

Bija vēl pēcpusdiena, kad Verns to modināja.

—   Tu gulēji divas vai trīs stundas, Nellij, — viņš teica. — Kā tev liekas, vai tu varētu vēl drusku paiet, līdz tumsai?

Nellija pacēlās sēdus, uzvilka kurpes un gāja tam līdzi uz ceļa. Tikko kājās piecēlusies, tā apreiba. Nellija neko negribēja teikt Vernam, jo nevēlējās viņu uztraukt. Katrs solis sāpēja. Reizēm tas likās gandrīz neizturami, un viņa kodīja lūpas un savilka rokas dūrēs, bet gāja tam pakaļ, lai tas neko neredzētu un nezinātu.

Ap saulrietu Verns apstājās un apsēdās ceļmalā. Nellijai likās, ka viņa vairs nespēs paspert ne soli. Sāpes bija atņēmušas viņas sejai krāsu, un locekļi šķita it kā atrauti no auguma. Pati, to neapjauzdama, viņa pakrita nemaņā.

Kad Nellija atvēra acis, Verns bija nometies pie viņas ceļos un vēdināja ar savu platmali virsū vēsmu. Nellija paskatījās Vernā un pūlējās pasmaidīt.

—   Kāpēc tu man neteici, Nellij? — viņš sacīja. — Es nezināju, ka tu esi tik nogurusi.

—   Es negribu būt nogurusi, — viņa teica. — Es tikai nekā tur nevarēju darīt.

Brīdi Verns skatījās viņā, visu laiku vēdinādams.

—   Vai tu domā, ka tas varētu notikt, pirms būsim atraduši kādu māju? — viņš norūpējies vaicāja. — Kā tu domā, Nellij?

Nellija aizvēra acis un centās nedomāt. Kopš šorīt devās ceļā, tie nebija gājuši garām nevienai fermai vai mājai. Viņa nezināja, cik tālu atrodas pilsēta, un baidījās domāt par to, cik tālu varētu būt pat tuvākā māja. Viņu pārņēma bailes, par to domājot.

—   Man liekas, tu teici, ka paies vēl divas nedēļas? … — Verns teica. — Vai ne, Nellij?

—   Es tā domāju, — viņa sacīja. — Bet tagad iznāk citādi, visu dienu esot uz kājām.

Platmale izkrita viņam no rokas, un viņš apmulsis paskatījās apkārt. Viņš nezināja, ko darīt, bet saprata, ka kaut kas jādara Nellijas labā, tūdaļ, nekavējoties.

—   Es to nevaru izturēt, — viņš teica. — Man kaut kas jādara.

Verns pacēla viņu un pārnesa pāri ceļam. Viņš atrada vietu zem priedes, kur Nelliju noguldīt, un nolika tur. Tad atraisīja saiņus un palika viņai zem galvas kādas drēbes, bet dažas uzsedza uz kājām.

Saule bija norietējusi un kļuva tumšs. Verns nezināja, ko tālāk darīt. Viņš baidījās Nelliju atstāt vienu šeit, mežā, tomēr saprata, ka jāsameklē palīgi.

—   Vern, — viņa teica, izstiepdama roku, lai viņam pieskartos.

Viņš to satvēra savējā, saspieda un glāstīja viņas pirkstus,

—   Kas ir, Nellij?

—   Baidos, ka tas notiks … notiks … notiks ļoti drīz, — viņa vārgi teica un aizvēra acis, nespēdama pabeigt.

Viņš noliecās un redzēja, ka viņas lūpas ir nobālušas un seja tik balta, kādu viņš nekad nevienam nebija redzējis. Viņam tā skatoties, Nellijas ķermenis savilkās un viņa sakoda zobus, valdīdama sāpju kliedzienu.

Verns pielēca kājās un izskrēja uz ceļa, skatīdamies uz visām pusēm. Nakts bija uznākusi tik ātri, ka viņš nevarēja pateikt, vai tur ir lauki vai apstrādājama zeme, kas liecinātu, ka tuvumā kāds dzīvo. Nekur nemanīja ne ēkas, ne cilvēkus.

Viņš aizskrēja atpakaļ pie Nellijas.

—   Vai tev ir labāk? — viņš jautāja.

—   Ja es varētu iemigt, — viņa teica, — tad man kādu brīdi būtu gluži labi.

Viņš nometās pie tās zemē un to apskāva.

—   Ja es zinātu, ka tu nebīsties, tad ietu pa ceļu, kamēr atrastu kādu māju un sadabūtu ratus vai kādu nesēju. Es nevaru ļaut tev visu nakti gulēt zemē.

—  Tu varētu neatnākt atpakaļ laikā! — viņa izbijusies iesaucās.

—   Es steigšos, cik vien ātri jaudāšu, — viņš teica. — Skriešu, kamēr kādu atradīšu.

—   Ja tu atgrieztos pēc divām vai trim stundām, — Nellija teica, — tad es, liekas, spētu izturēt. Bet ilgāk gan es viena pati neizturēšu.

Viņš piecēlās.

—   Es eju, — viņš sacīja.

Verns skrēja pa ceļu tik ātri, cik vien jaudāja, un atcerējās, kā bija lūdzies, lai viņam ļauj palikt mājā drusku ilgāk, lai Nellijai nav jāaiziet tā, kā tas bija noticis tagad. Vienīgā atbilde, kuru viņš saņēma pat vēl pēc tam, kad bija paskaidrojis par Nelliju, bija — galvas pakratīšana. Pēc tam jau bija veltīgi lūgties. Viņu izmeta ārā, un tur neko nevarēja līdzēt. Viņš bija pārliecināts, ka viņam pienācās vēl mazliet naudas par šā rudens ražu, pat daži dolāri, taču viņš ari zināja, ka ir veltīgi to pieprasīt. Vakar viņš pārnāca mājās, zinādams, ka viņiem jāaiziet. Verns klupa un smagi pakrita garšļaukus uz ceļa.

Piecēlies Verns priekšā ieraudzīja gaismu. Tas bija tikai cieši aizslēģota loga bālais stars. Bet tā bija māja, un tajā kāds dzīvoja. Viņš metās turp.

Kad Verns pieskrēja pie mājas, zem tās ierūcās suns, bet viņš to neievēroja. Viņš pieskrēja pie durvīm un sāka dauzīt tās ar dūrēm.

—   Laidiet iekšā! — viņš kliedza. — Atveriet durvis!

Kāds iekšā kaut ko uzsauca, apgāzās vairāki krēsli.

Suns izskrēja no mājas apakšas un sāka ķerties Vernam kājās. Viņš centās aizspert to projām, bet tas bija tikpat neatlaidīgs kā viņš pats un mācās virsū vēl niknāk. Beidzot Verns atgrūda durvis, salauzdams slēdzeni.

Istabā bija paslēpušies vairāki nēģeri. Viņš redzēja galvas un kajas, kas rēgojas zem gultas, aiz kastes un zem galda.

—   Nebīstieties no manis, — Verns teica pēc iespējas mierīgi. — Es atnācu pēc palīga. Mana sieva palika ceļā, saslimusi. Man te kaut kur vajadzēja tikt kādā mājā. Viņa ir noguldīta uz zemes.

Vecākais no vīriem, kas atradās istabā, nēģeris ar pelēkiem matiem, pēc izskata tā ap piecdesmit, izrausās no pagultes.

—   Es jums palīdzēšu, kungs, — viņš teica. — Nezināju, ko jūs gribat, kad tā kliedzāt un saucāt. Tāpēc neslēdzu vaļā durvis un nelaidu jūs iekšā.

—   Vai jums ir rati vai kāds cits braucamais? — Verns jautāja.

—   Man ir vienjūga ore, — vīrs atteica. — Džordž, un tu, Pīt, ejiet un iejūdziet mūli ratos. Pasteidzieties.

No slēptuvēm izlīda divi nēģeru puikas un izskrēja pa otrām durvīm.

—   Mums būs vajadzīgs matracis vai kaut kas tāds, kur viņu noguldīt, — Verns teica.

Nēģeriete norāva gultai segu, un Verns paņēma matraci un iznesa to uz ceļa. Gaidīdams, kamēr zēni izbrauks ratus, viņš staigāja šurpu turpu, pūlēdamies sevi mierināt, ka ar Nelliju viss būs labi.

Kad rati bija iejūgti, visi sakāpa tajos un aizdrāzās pa ceļu. Bija vajadzīga nepilna pusstunda, lai nokļūtu līdz birzij, kur viņš bija atstājis Nelliju, un Verns saprata, ka ir bijis projām kādas trīs stundas vai pat vēl ilgāk.

Verns izlēca no ratiem, Nelliju saukdams. Viņa neatbildēja. Viņš uzskrēja pa uzbērumu un nokrita pie viņas ceļos.

—   Nellij! — viņš sauca, to purinādams. — Mosties, Nellij! Es esmu Verns, Nellij!

Viņš nespēja izdabūt atbildi. Piespiedis seju pie viņas vaiga, Verns sajuta, cik tas auksts. Viņš uzlika rokas viņai uz pieres, un arī tā bija auksta. Tad viņš sataustīja Nellijas rokas un saņēma savās plaukstās, ausi viņai pie krūtīm piespiedis.

Nēģerim beidzot izdevās atvilkt to nost. Kādu bridi

Verns nesaprata, kur atrodas un kas notiek. Likās, ka viņa galvā nav nevienas domas.

Nēģeris mēģināja uzrunāt Vernu, bet viņš nedzirdēja neviena vārda no tā, ko nēģeris saka. Viņš zināja, ka kaut kas ir noticis un ka Nellijas seja un rokas ir aukstas, un ka viņš nejūt viņas sirds pukstus. Viņš zināja, bet nespēja piespiest sevi noticēt, ka tas tiešām tā ir.

Verns pakrita zemē, seju priežu skujās ieracis un ieķēries ar pirkstiem mīkstajā, mitrajā zemē. Viņš dzirdēja balsis sev blakus, dzirdēja vārdus, ko šīs balsis izteica, bet neuztvēra to jēgu. Kādreiz — pēc ilga laika — viņš jautās par viņu bērnu — par Nellijas — par viņu bērnu. Bet Verns zināja, ka paies ilgs laiks, iekams viņš spēs ko tādu pavaicāt. Paies ilgs laiks, iekams vārdiem atkal būs kāda jēga.

Svetdienas bikses

ivas nedējas pēc tam, kad Bērts Felovs bija pārdevis savu fermu lauku ceļa malā par divsimt dolāriem un Mičeli tajā apmetušies uz dzīvi, viņš atklāja, ka bēniņos aizmirsis savas svētdienas bikses. Pārvezdams mantas un drēbes jaunajā dzīvoklī Skovhegana ielā, viņš bija pārliecināts, ka neko nav aizmirsis, bet tai rītā, kad gribēja uzvilkt jaunās bikses, nekur nevarēja tās atrast. Bērts domāja par šo lietu kādas divas vai trīs dienas un beidzot apņēmās aiziet uz vecajām mājām un palūgt Eibu Mičelu, lai tas atļauj viņam uzkāpt bēniņos un paņemt bikses. Eibu viņš pazina visu mūžu un droši zināja, ka tas atļaus ieiet mājā un bikses uzmeklēt.

Eibs pašlaik piesita jaunu dēli durvju slieksnim, kad Bērts iegriezās Mičelu pagalmā. Viņš gan atskatījās, bet darbu nepārtrauca.

Bērts pagaidīja, kamēr Eibs piemēra dēli.

—   Kā tev iet, Eib? — viņš piesardzīgi apvaicājās.

—   Sasodīts, man vienmēr iet labi. — Eibs atteica, no sliekšņa acu nepaceldams.

Bērts jau bija gatavs lūgt atļauju ieiet mājā. Viņš nogaidīja, kamēr Eibs iesit naglu dēlī.

—   Esmu še aizmirsis bikses, Eib, — Bērts teica. — Tev taču nebūs nekas pretim, ja es uzkāpšu bēniņos un tās paņemšu, vai ne?

Eibs izlaida āmuru no rokām, un tas nokrita uz pakāpiena. Tad noslaucīja lūpas mutautiņā un pagriezās pret Bertu.

—   Pamēģini tikai ieiet manā mājā, un es tevi iesūdzēšu tiesā. Kas man da|as gar lo, kaut tu būtu aizmirsis bēniņos pat piecdesmit bikšu pārus? Esmu šo fermu nopircis un samaksajis par to un nevēlos, lai kāds te vazātos apkārt. Kad gribēšu tevi redzet uz savas zemes, es tevi ielūgšu.

Bērts pakasīja pakausi un paskatijās augšup uz bēniņu logu. Kaut jel viņš nebūtu bijis tik aizmāršīgs, pārvākdamies uz jaunajām mājām Skovhegana ielā!

—   Tev jau no tām nebūs nekāda labuma, Eib, — viņš sacīja. — Bikses tev ir vismaz desmitkārt par lielām. Un tās tomēr pieder man.

—   Es jau tev teicu, ko ar tām darīšu, — Eibs atbildēja, ķerdamies atkal pie darba. — Man ar šīm biksēm ir kaut kas padomā. Es tās paturēšu sev, lūk, ko es darīšu.

Bērts apgriezās un aizsojoja pa ceļu, ieskatīdamies pāri plecam bēniņu logā, kur uz spāres rēgojās viņa bikses. Viņš piestāja un brītiņu nolūkojās uz Eibu, bet tas bija aizņemts ar naglu iesišanu jaunajā pakāpienā un nepievērsa nekādas vērības Berta dusmīgajiem skatieniem. Bērts aizgāja tālāk, gudrodams, kā lai iztiek bez otra bikšu pāra.

Kamēr Bērts pārnāca mājās, viņš bija kļuvis vai traks aiz dusmām. Vispirms jau viņam nepatika tas, ka Eibs viņu bija aizraidījis projām no viņa vecajām mājām, bet vairāk par visu viņš sajuta otro bikšu zaudējumu. Un, kad pienāca laiks iet gulēt, Bērts vairs nespēja mierīgi nosēdēt. Viņš staigāja pa virtuvi, sevī kaut ko murminādams un cenzdamies izdomāt, kā lai atdabū bikses.

—   No īgniem demokrātiem nekad nav bijis nekāda labuma, — viņš pie sevis norūca.

Pēc pusstundas Bērts jau atkal soļoja uz savām vecajām mājām. Viņš bija nogaidījis, kamēr Eibs iemieg, un nu gribēja iekļūt bēniņos un paņemt savas bikses.

Bērts tumsā sataustīja vaļīgu šķūnīša logu un redzēja, ka tas ir atvērts, kā jau viņš bija gaidījis. Pēdējos trijos gados viņš bija gribējis logu aiznaglot, bet nu priecājās, ka nav to izdarījis. Bērts izgāja cauri šķūnim un malkas šķūnītim un iegāja mājā.

Eibs bija apgūlies ap deviņiem un gulēja krākdams, kad Bērts klausījās pie durvīm. Eiba sieva jau vairāk nekā divdesmit gadus bija kurla.

Bikses Bērts atrada bez pūlēm. Viņš uzrāva bēniņos tikai vienu sērkociņu un tūlīt ieraudzīja tās karājamies uz pirmās naglas. Bērts bija novilcis kurpes, kāpdams pa šķūnīša logu, šai mājā viņš varēja izstaigāt visus kaktus aizvērtām acīm. Ieiet un iznākt no tās bija viegli, kā jau viņš bija domājis. Un, kamēr Eibs krāca, Bērts jutās drošībā.

Pēc mirkļa viņš jau atkal bija ārā šķūnītī, uzvilka kurpes un iespieda bikses padusē. Viņš bija Eibu Mičeiu pamatīgi izjokojis. Bērts aizgāja mājās un likās gulēt.

Otrā rītā Eibs Mičels piebrauca savu automobili Berta mājas priekšā un izkāpa ārā. Bērts redzēja to_ pa logu un izgāja Eibam pretī. Kājās viņam bija atgūtās bikses, tās pašas, kuras Eibs tā gribēja paturēt sev.

—   Es likšu tevi apcietināt par to, ka nozagi man bikses, — Eibs pavēstīja, tikko Bērts atvēra durvis, — bet, ja tu man tās tūlīt atdosi, tad varbūt es neziņošu nekur. Padomā pats, ko darīt.

—   Ar mani viss ir kārtībā, — atteica Bērts. — Tiesā es tev parādīšu, ka esmu tikpat liels vīrs, par kādu tu turi pats sevi. Man nav bailes, dari,'ko gribi. Ej vien un liec mani apcietināt, bet, ja tevi ietupinās manā vietā, tad nenāc lūgties, lai es tevi izgalvoju.

—   Nu, ja tu tā domā, — Eibs sacīja, tumši piesarkdams, — tad es iešu un tevi iesūdzēšu. Dabūšu apcietināšanas orderi un līdz vakaram tu jau būsi ietupināts apriņķa cietumā.

—   Gan jau viņi zinās, kur mani atrast, — Bērts noteica, durvis aizvērdams. — Es jau arvien esmu tepat pie mājas.

Eibs izgāja laukā un iesēdās automobilī. Viņš to iedarbināja, bet tad atkal strauji apturēja.

—   Iznāc drusku ārā, Bērt! — viņš sauca.

Bērts brītiņu vēroja Eibu pa durvju spraugu, tad iznāca pagalmā.

—   Kāpēc tu nebrauc pēc apcietināšanas ordera? Ko tu vēl gaidi?

—   Domāju, ka man tev kaut kas jāpasaka, Bert. Mums abiem aiztaupītos daudz laika un naudas, ja tu

dotos uz tiesu tūlīt pat un ietaupītu maksu tam, kas tev atnesīs orderi. Ja tu brauktu uz tiesu tūlīt un ļautu, lai es parūpējos par tavu apcietināšanu, tad nebūtu tik daudz jāmaksā.

—   Tu laikam turi mani par muļķi, Eib Mičel, — Bērts sacīja. — Vai tad es izskatos pēc tāda nejēgas, kas maksās desmit dolāru par taksometru, lai nokļūtu apriņķa cietumā?

Eibs brītiņu apdomājās, iesāņis Bertā lūkodamies.

—   Es tev ko teikšu, Bert, — viņš ierosināja. — Kāp manā vāģī un es tevi aizvedīšu, tad tev nebūs jāmaksā desmit dolāri par taksi.

Bērts izvilka pīpi un tabakmaku. Eibs gaidīja, kamēr viņš šo priekšlikumu pārdomā. Bērts nevarēja atrast sērkociņus, un Eibs viņam vienu iedeva.

—   Tu tā darīsi, Bert, vai ne? — viņš jautāja.

—  Nesteidzini mani, man vajag daudz laika, lai to savā prātā apdomātu.

Eibs gaidīja, nervozi pieliecies Bertām tuvāk. Sērkociņa galviņa nolūza, un Eibs tūlīt pasniedza Bertām citu.

—   Man liekas, ka šoreiz es varu tev izdarīt šo mazo pakalpojumu, — viņš beidzot teica. — Pagaidi, kamēr aizslēgšu durvis.

Kad Bērts atgriezās pie automobiļa, Eibs iedarbināja motoru un pagrieza automobili uz Skovheganas pusi. Bērts sēdēja viņam līdzās, pīpi sūkdams. Visu laiku, kamēr viņi brauca, tiem nebija nekā ko runāt. Eibs brauca tik ātri, cik vien viņa vecā mašīna jaudāja, jo viņš steidzās, lai panāktu Berta apcietināšanu un ierosinātu savu sūdzību.

Pie tiesas ēkas nonākuši, viņi iegāja iekšā, un Eibs lūdza, lai Bertām izsniedz apcietināšanas orderi. Šerifs ieveda viņus abus tiesas zālē un lika Bertām pagaidīt pirmās rindas krēslā, šerifs teica, ka viņi varot šo lietu paātrināt un tikt nopratināti jau šai pašā pēcpusdienā. Eibs apsēdās pagaidīt.

Pagāja kāda stunda, iekams Bertu izsauca uz nopratināšanu. Kāds nosauca viņa vārdu un lika piecelties. Eibs palika sēžam, gaidīdams, kad to izsauks liecināt.

Kamēr lasīja apsūdzību, Bērts stāvēja. Kad tā beidzās, tiesnesis vaicāja, vai viņš atzīstot sevi par vainīgu.

—   Nē, — Bērts teica.

Eibs uzlēca no krēsla, rokas plātīdams.

—   Viņš melo! — Eibs spalgā balsī sauca. — Viņš melo — viņš nozaga manas bikses!

—   Kas ir šis cilvēks? — tiesnesis kādam jautāja.

—   Tas ir tas pats, kurš lūdza apcietināšanas orderi, — klerks teica. — Tas, kurš sūdzas, ka viņam nozagtas bikses.

—   Nu, ja viņš atkal sāks tā vaimanāt, — tiesnesis draudēja, — tad es likšu viņu apcietināt par to, ka viņš sagādā man galvassāpes. Un man liekas, būtu labi, ja kāds viņam ieskaidrotu, ka pasaulē ir arī tas, ko sauc par tiesas apvainošanu. Viņš\ izskatās pēc demokrāta, tāpēc man šķiet, ka viņš līdz šim par to vēl nekad neko nav dzirdējis.

Tiesnesis uzsita pa galdu, saukdams pie kārtības, un paliecās uz priekšu.

—   Vai jūs nozagāt šim cilvēkam bikses? — viņš jautāja.

—  Tās bija manas, — Bērts paskaidroja. — Es tās aizmirsu mājā, kad pārdevu to Eibam Mičelam, un, kad prasīju atpakaļ, viņš neatdeva. Es tās neesmu zadzis. Bikses jau sen pieder man.

—   Viņš melo! — Eibs atkal iesaucās, pielēkdams kājās un sēzdamies. — Viņš nozaga manas bikses, — viņš melo!

—   Desmit dolāru par tiesas apvainošanu, lai jūs būtu kas būdams, — tiesnesis teica, ar priekšsēdētāja veserīti uz Eibu rādīdams, — un lietu izbeigt pierādījumu trūkuma dēļ.

Eiba seja izstiepās. Viņš palūkojās tiesnesī, tad visapkārt zālē uz šiem dīvainajiem cilvēkiem.

—  Jūs taču neliksiet maksāt man desmit dolāru, vai ne? — viņš nikni noprasīja.

—   Nē, — tiesnesis sacīja, atkal pieceldamies. — Es pārteicos. Aizmirsu, ka esat demokrāts. Es gribēju teikt divdesmit piecus dolārus.

Bērts izgāja ārā un pagaidīja pie automobiļa, kamēr

Eibs samaksāja sodu. Pēc piecpadsmit minūtēm no tiesas ēkas iznāca Eibs.

—   Man laikam vajadzēs vest tevi atpakaļ uz mājām, — viņš sacīja, apsēzdamies pie stūres un iedarbinādams motoru. — Bet es nu gan vēlētos atstāt tevi tepat, lai tu paņemtu taksometru.

Bērts neteica nekā. Viņš apsēdās līdzās Eibam, un viņi izbrauca no pilsētas uz māju pusi.

Bija jau gandrīz tumšs, kad Eibs apturēja mašīnu Berta mājas priekšā. Bērts izkāpa un aizcirta durvis.

—   Liels paldies par braucienu, — viņš sacīja. — Man jau kādu gadu bija velēšanās pavizināties pa Skovhegana ceļu. Priecājos, ka tu paņēmi man līdz, Eib, es tikai nevaru saprast, kā tev tas brauciens varēja izmaksāt divdesmit piecus dolārus?

Eibs apgrieza mašīnu un aizdrāzās uz savām mājām. Viņš atstāja Bertu pie pasta kastes berzējam rokas gar svētdienas biksēm.

—  Vai Eibam Mičelam tik vien bija prāta kā kļūt par demokrātu? — Bērts noteica, ieiedams savā mājā.

Tautas izredzētais

Sestdienas rītā Gass stāvēja aptiekā, pret leti atspiedies, kad ienāca Eds Raits, viens no vecākajiem, un pateica Gasam, ka baznīca izvēlējusi viņu par ķesteri. Izņemot pašas vēlēšanas, tā bija pirmā no tām lielajām kļūdām, kas tika izdarītas, sākot ar šo brīdi un beidzot ar svētdienas priekšpusdienu; Edam Raitam nu gan vajadzēja pietikt prāta nebilst Gasam par ievēlēšanu ātrāk kā sestdien ap pusnakti vai, vislabāk, pirms svētrunas svētdienas rītā. Bet visās šajās nelaimēs tomēr nevarēja vainot Edu; par notikušo Gass Strītmens bija atbildīgs tieši tikpat lielā mērā kā jebkurš cits pilsonis šajā pilsētā.

Pēc tam kad Eds bija pateicis Gasam par baznīcas izvēli, Gass labu brīdi stāvēja, skatīdamies Edā un zēnā aiz letes. Viņš jutās tik labi, ka nezināja, ko teikt. Viņš par to priecājās tāpat kā vienmēr, kad dzirdēja, kas ievēlēti apriņķa vēlēšanās.

—   Tagad tu esi ķesteris, Gas, — Eds sacīja, atspiezdamies pret leti un gaidīdams, ka Gass to pacienās. — Nejauj tikai puikām, kas sēž pakaļējos solos, iesmērēt tev vecas pogas.

—  Vai zini, Ed, — Gass teica, — man labāk tiktos būt ievēlētam par baznīcas ķesteri nekā kādā citā amatā šai apriņķī — izņemot nodokju iekasētāja amatu. Nudien, tā ir liela lieta būt par ķesteri.

Gass bija apriņķa nodokļu iekasētājs. Viņš šajā amatā bija noturējies par spīti visām opozīcijām pēdējos desmit vai piecpadsmit gadus un, ievērojot toreizējos apstākļus, būtu palicis tajā arī turpmāk tik ilgi, kamēr cilvēki balsos un redzēs Gasa Strītmena vārdu iespiestu vēlēšanu biļetenos.

—   Nu, Gas, — Eds teica, — visi par to priecājas. Tikko pieminēja tavu vārdu, nebija vairs nekādu šaubu, ka ievēlēs tevi. Tas notika vienprātīgi.

Gass jutās tik pacilāts, ka nezināja, ko teikt. Viņš gaidīja, ka Eds pastāstīs viņam vēl kaut ko par vēlēšanām, kad mācītājs un vecajie par viņu bija balsojuši; bet Eds aplaizīja lūpas, jo tam slāpa.

—   Iemetīsim, Gas, — viņš vedināja.

—   Jā, kā tad, kā tad! — Gass attapies atsaucās. — Ko tu vēlētos, Ed?

—  Samaisi man citronkokteili, — viņš pateica zēnam aiz letes.

—   Un man otru, dēls, — Gass sacīja, — tikai trīsreiz pamatīgi «piešpricē».

Tas jau bija piektais kokteilis, kuru Gass izdzēra kopš pus deviņiem no rīta, un līdz pusdienai vēl bija divas stundas.

Abi ar Edu viņi stāvēja pie letes un klusēdami dzēra koka-kolu. Gass domāja par savu ievēlēšanu, un šī doma tā aizņēma viņa prātus, ka viņš nekā nevarēja izteikt. Pēc brīža Eds sacīja, ka viņam jāaizskrienot uz dzelzs preču veikalu paskatīties, vai nav ienācis kāds pircējs, un atstāja Gasu stāvam pie letes un dzeram savu kokteili.

—   Tev būs jāpalīdz rīt no rīta savākt ziedojumus, Gas, — Eds teica, jau durvīs stāvēdams. — Un būtu labi, ja tu uzvilktu tādas kurpes, kas tā nečīkst, jo visi taču skatīsies uz tevi.

—   Jā, kā tad, kā tad, — Gass teica. — Būšu klāt, kā likts. Tagad taču esmu ķesteris.

Gass tik ļoti nodevās domām par to, ka tagad ir baznīcas ķesteris, tā ka nemaz lāgā neapjauda, ko runā vai ko saka Eds. Viņš domāja arī, ka to vajadzētu kaut kā nosvinēt. Gass vēl nekad nevienu ievēlēšanu nebija atstājis nenosvinētu, un lepojās ar ķestera amatu ne mazāk kā ar apriņķa nodokļu iekasētāja amatu. Viņš izgāja no aptiekas un devās uz frizētavu.

Aiz frizētavas bija maza istabiņa, kurā Gass glabāja drusku degvīna un džina. Šoreiz viņš domāja svinēt tikpat plaši vai pat vēl plašāk nekā līdz šim. Parasti viņam bija iespēja svinības sarīkot ik pa četriem gadiem, kad viņu atkal kārtējo reizi ievēlēja par nodokļu iekasētāju, bet šis bija ārkārtējs gadījums, tikpat kā negaidīta brīvdiena.

Ļaudis runāja, ka Gass Strītmens esot tik augstsirdīgs, cik vien augstsirdīgs cilvēks varot būt, un tur nekā nevarot darīt, ka viņš visiem patīkot. Jūs varējāt pieiet pie viņa sestdienas pēcpusdienā un palūgt, ko vien vēlaties, un, ja Gasam tas būs vai ja viņš zinās, kur to dabūt, tad viņš jums to dos. Jūs varējāt palūgt viņam aizdot jauno automobili izbraukumam uz laukiem, un Gass uzsitis jums uz pleca, it kā jūs būtu parādījis tam vislielāko labvēlību, un teiks: «Jā, kā tad, kā tad! Ņem tikai un brauc, Džo. Ak kungs, viss, kas man pasaulē pieder, ir tavs. Kā tad, ņem tikai un brauc, Džo!»

Kad jūs sāksiet pateikties Gasam par braucienu viņa jaunajā automobilī, viņš jūs pārtrauks un teiks: «Nerunā tā, Džo. Tu man liec domāt, ka es tavā labā būtu izdarījis pārāk daudz. Aizbrauc pie tanka un piepildi mašīnu ar degvielu uz mana rēķina, lai maksā ko maksādams. Pasaki tikai Dikam, ka es liku izrakstīt čeku, un es pienākšu nedēļas sākumā nokārtot.»

Tāds Gass Strītmens bija vienmēr. Viņam tas nebija svarīgi, ko cilvēks prasīja. Ja jums likās, ka jūs kaut ko vēlaties, tad tikai jāpalūdz Gasam, un, ja vien tas viņam būs vai ja viņš zinās, kur to dabūt, — tas būs jūsu, kamēr vien jūs pats to gribēsiet viņam atdot. Reizēm cilvēki Gasu izmantoja, bet ne pārāk bieži. Gandrīz visi zināja, cik tālu drīkst iet, un viņam bija tik daudz draugu, kas varēja uzmanīt viņa vietā, tā ka viņam par to nemaz nebija jābēdā. Šā gada pavasarī kādā rītā Gasu apturēja Vans Jangs un teica, ka nedēļas beigās braukšot mazās darīšanās uz Atlantu un vēloties paņemt līdzi Gasa sievu. Gass teica, lai tikai ņemot vien, un tiešām tā arī domāja; bet īsi pirms vilciena attiešanas ienāca kāds un pateica Gasam, ka Vans tikai muļķojies, un izrādījās, ka tas viss bijis tikai joks, kuru palaiduši frizētavas puiši.

Tas bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc Gasu atkal un atkal ievēlēja par nodokļu iekasētāju. Viņš bija nodokļu iekasētājs jau kādus piecpadsmit gadus, un nevienam, kas kaut reizi mēģināja apšaubīt viņa pirmtiesības, nebija izdevies viņam šo amatu atņemt. Tieši pirms vēlēšanām Gass iekrāva savā automobili pāl is duču lielo senatora Vatsona arbūzu un sāka pirmsvēlēšanu kampaņu. Viņš piebrauca pie mājas ceļmalā, apturēja un izkāpa, nesdams rokās divus šādus arbūzus. Pie durvīm viņš atripināja senatorus vatsonus līdz pat slieksnim, izņēma no kabatas nazi ar mirdzošu asmeni un saka klauvēt, kamēr kāds iznāca.

—   Nu, kā iet, Harij? — Gass teica, būkšķinādarns pa senatoriem vatsoniem ar pirkstu kauliņiem un piešķiebdams galvu, lai dzirdētu, kā šie būkšķi skan. — Vai esi apmierināts ar saviem nodokļiem, Harij?

Neviens, protams, nekad nebija apmierināts, un Gasam bija izdevība dabūt vēl vienu balsi. Būdams demokrāts, viņš vēlēšanu laikā nekad neraizējās par republikāņiem. Sie mīkstpēdiņi nekad nelauzīja galvas ap politiku; tie ļoti labi saprata, kur maizes rieciens biezāks.

—   Jūs rēķināt, ka mums sagaidāmi citādi nodokļi, Gas? — šis cilvēks jautāja.

Gass uz šo jautājumu nekad neatbildēja, jo šai brīdī vienmēr bija aizņemts ar lielo senatoru vatsonu sagriešanu. Kad viņš bija to izdarījis un arbūzu izdalījis, viņš noslaucīja nazi gar biksēm un ar visiem sasveicinājās.

—   Mums derētu drusku lietus, vai ne? — Gass teica, atskatīdamies uz ceļa, kur stāvēja viņa automobilis. — Var būt, ka līdz vakaram kāds gāziens uznāks?

Tā Gasu ievēlēja par nodokļu iekasētāju pirmo reizi, un tā viņu ievēlēja atkal jau ceturto reizi pēc kārtas. Viņš nekad neko nesolīja, tāpēc nekad neviena neaizvainoja. Un viņš dabūja gandrīz visas balsis, cik vien apriņķī bija.

Kad Gasu pirmo reizi izvirzīja ķestera vēlēšanās, viņš šo kampaņu iesāka tieši tāpat, kā to bija darījis, cīnīdamies par politisku amatu. Diendienā viņš veda mācītājiem un vecākajiem senatorus vatsonus. Kad pagājušajā nedēļā, jūlijā, notika baznīcas vēlēšanas, Gasa vārdu kā pirmo minēja ķestera amatam, un bija tikai viens saraksts. Gass ieguva visas balsis.

Bet, kad Gass nestaigāja, medīdams balsis, un kad nebija aizbraucis kādā citā apriņķa malā ievākt nodok(us, — viņš parasti dzēra degvīnu vai džinu. Dzērienu krājumu viņš turēja mazajā istabiņā aiz frizētavas, zināmu krājumu garāžā pie mājām, kur to nevarēja atrast sieva, bet trešo rezervi tiesas namā, savā birojā og|u kastē, kur to varēja paņemt jebkurā brīdī, dienā vai naktī.

Gass nekad nepiedzērās tā, ka nevarētu paiet; tas ir, Fredam Džonsam, policijas priekšniekam, nekad nenācās viņu ietupināt. Gass vienmēr bija uz kājām, lai cik daudz un lai cik ilgi dzēris. Viņš varēja lietot degvīnu un džinu, ārēji neizrādot nekādas piedzeršanās pazīmes, ja vien jūs nejauši nepaskatījāties viņam acīs vai neizmērījāt viņa soli.

Bet šajā sestdienas rītā, pēc tam kad Eds Raits bija ieminējies par vēlēšanām, Gass aizgāja uz frizētavu un izdzēra visu, kas tur bija atrodams, tad devās uz tiesas namu un ķērās pie tām pudelēm, kas bija paslēptas viņa birojā ogļu kastē, otrajā stāvā

Tai dienā neviens viņu vairs neko daudz neredzēja, kamēr īsi pēc astoņiem vakarā, kad viņš iznāca no tiesas nama un pārgāja pāri laukumam uz aptieku pēc jauna citronkoktei|a. Bet tad vēl neviens nepievērsa Gasam nekādas sevišķas vērības, jo viņš gāja stingrā solī un nerunāja ska|āk, kā tas sestdienas vakarā pieņemts. Brītiņu polismens Gasu vēroja, tad atstāja laukumu un aizgāja pa aleju, lai pretim nēģeru zivju bodītēm notvertu un iespundētu vēl kādu dzērāju.

Visu nedēlu pilsētā darbojās ceļojošais cirks un gandrīz visi tovakar gāja uz izrādes vietu paskatīties, kā tas kārtojas aiziešanai uz citu pilsētu. Gass devās turp kopā ar pāris draugiem kādos pus vienpadsmitos vai vienpadsmitos. Visi bija krietni iemetuši, un Gass staroja. Kad viņi nonāca izrādes vietā, Gass apņēmās sākt svinības. Šai sestdienas vakarā viņš gribēja būt brīvs. Viņš iegriezās visās teltīs, un prāvs vīru un puiku bars sekoja viņam pa visu laukumu, aurodams vienā balsī ar Gasu.

Tieši pirms pusnakts, kad cirku slēdza ciet, lai dotos projām, Gass ieraudzīja kādu numuru, kuru bija palaidis garām. Tā bija neliela atsevišķa telts, pie kuras rēgojās liels, sarkans plakāts ar puskailas, dejojošas meičas attēlu. Te nebija nekāda nosaukuma kā pie citām teltīm, bet lielās, sarkanās bildes vienā stūrī, tieši meitenei zem kājām, bija mazs uzraksts, proti: «Tikai vīriešiem.»

Tikko Gasam kāds pateica, ka tā ir lingel-tangeja izrāde, viņš metās uz priekšu, izgrūstīdams ļaudis uz visām pusēm. Viņš pieskrēja pie biļešu pārdevēja, nopirka kādus trīs vai četrus dučus biļešu un aicināja līdzi visus, kas vēlētos nākt paskatīties izrādi. Kad viņi bija sadrūzmējušies teltī, izrāde izjuka tik pēkšņi, ka nevarēja saprast, kas īsti noticis.

Neviens tomēr nevarēja pateikt, ko bija sacījis vai nodarījis Gass, kad iekļuva pie šīs tingel-tangeļa meičas, bet, lai nu kā, izrāde pilnīgi izjuka dažos mirkļos. Tas varēja būt Gass, kurš apgāza kārti telts centrā, noraudams telti visiem uz galvas, un tas varēja arī nebūt viņš, kurš sagrāba meiču ap vidu un šī tā iespiedzās, it kā viņu līdz nāvei būtu pārbiedējis kāds ārprātīgais. Bet, lai nu kā, telts sabruka; dejotāja vaimanāja un kliedza vispirms pēc palīga, tad sāka lūgties žēlastības; biļešu pārdevējs sauca policiju; un kāds muļķis zem telts pie buru audekla uzrāva sērkociņu. Kad pūlis norāva degošo telti no meičas un cilvēku jūkļa, apakšā atrada Gasu cīnāmies ar dejotāju. Tad atskrēja Freds Džonss, polismens, izgrūstīja visus satrauktos pilsoņus pa labi un pa kreisi, padzina tos no izrādes vietām un cirku slēdza.

Kas notika ar Gasu pēc tam, neviens skaidri nezināja, jo daži viņa draugi atbrīvoja viņu no mazās, tumšās tingel-tangeļa dejotājas un aizstiepa uz automobili atvēsināties. Vēlāk, naktī, viņi aizveda to atpakaļ uz pilsētu un ieslēdza frizētavā, lai to nenotvertu polismens, ja tas naktī vēl iedomātos parādīties uz ielas.

Tai vakarā Gass negāja mājās pie sievas, jo atradās mazajā istabiņā aiz frizētavas un trijos, kad citi apņēmās traci beigt un doties mājās, lai drusku nosnaustu, — viņš izvilka gaismā vēl pāris pudeļu. Biedri ieslēdza Gasu mazajā istabiņā, lai viņš izguļas.

Otrā rītā agri frizētavā nonāca Klaids Jangs, noskuva Gasu un kaut cik notīrīja viņa drēbes; kādas desmit vai piecpadsmit minūtes pirms sprediķa beigām Gass ieradās baznīcā un apsēdās tukšā solā.

Gasam jau tur vajadzēja būt, jo viņš taču bija ķesteris un viņa pienākums torīt bija palīdzēt savākt ziedojumus. Bet Gasam nebija tur jābūt tādam, kāds viņš bija pašlaik, jo viņš atkal šorīt frizētavā bija iemetis. Atnācis Gasu noskūt un sagatavot ziedojumu vākšanai baznīcā, Klaids Jangs bija devis viņam iedzert kādu malku.

Kad Gass ienāca baznīcā un apsēdās beigās, neviens viņam sevišķu uzmanību nepievērsa. Mācītājs Gasu ieraudzīja, tāpat arī kāds ducis draudzes locekļu, kuri atskatījās, lai redzētu, kurš tik vēlu nāk baznīcā. Bet neviens nezināja, kādā stāvoklī Gass bija. Viņš to nekā neizrādīja. Gass izskatījās tikpat skaidrs kā pats mācītājs.

Visu sprediķa laiku Gass drūms un mierīgs sēdēja baznīcas beigās. Tad pienāca brīdis vākt rīta ziedojumus. Parasti ķesteri staigāja gar kanceli ar ziedojumu ķeseli rokā, savāca naudu un tad aizsoļoja gar rindām, kamēr kāda sieviete korī dziedāja solo.

Gass aizgāja un paņēma savu ķeseli, savāca visu naudu savas puses rindās un neizlaida neviena. Tad, kad visi ķesteri bija izstaigājuši baznīcas aizmuguri, tie lēnā solī sāka iet gar rindām līdz kancelei, kur gaidīja mācītājs, lai pateiktos par ziedojumiem un sacītu svētības vārdus. Meitenei, kas dziedāja solo, vajadzēja pieskaņoties viņiem, lai tā dziedāšanu varētu nobeigt tieši tai mirklī, kad ķesteri noliek ziedojumu ķeseles uz galda kanceles priekšā.

Viss ritēja samērā gludi līdz tam brīdim, kamēr pārējie ķesteri nostaigāja pusceļu gar rindām atpakaļ pie kanceles. Soliste stāvēja korī un dziedāja, ērģelnieks spēlēja pavadījumu, kad Gass uzreiz apstājās savā gaitā kā sastindzis, sajaukdams visu ceremoniju.

Te jāsaka, ka mācītājam un vecākajiem gan varēja būt vairāk saprāta nekā ievēlēt Gasu Strītmenu par ķesteri; bet viņi bija Gasa varā tāpat kā balsotāji, kad viņš tos aģitēja apriņķa nodokļu iekasētāja amata pārvēlēšanām. Tā nebija tik daudz Gasa, kā to cilvēku vaina, kas padarīja viņu par ķesteri; viņi bija visvairāk vainīgi. Un, savukārt, pat ja viņam bija jākļūst par ķesteri, kādam no baznīcas vīriem vajadzēja šorīt pirms sprediķa sameklēt Gasu un pārliecināties, vai viņš spēj ieiet lūgšanu namā. Bet tā jau tas nekad nenotiek. Cilvēkiem Gass patika, un tie ļāva viņam darīt tā, kā pašam tīk.

Kad Gass torīt nāca gar rindām, ziedojumu ķeseli grabinādams, viņš bija tā piedzēries kā zirgu tirgotājs tiesas dienā. Bet tā bija ļaužu vaina; tiem nevajadzēja vēlēt Gasu par ķesteri vai arī vajadzēja nokārtot tā, lai svētdienā viņš būtu skaidrā.

Gass viens pats stāvēja ejā starp solu rindām. Citi ķesteri bija aizgājuši pie galda kanceles priekšā, atskatīdamies pār plecu, lai redzētu, kur kavējas Gass, taču baidījās griezties atpakaļ un atvest viņu sev līdzi. Viņi nezināja, ko viņš var pateikt vai izdarīt, ja tie mēģinās viņu vest ar varu.

Pa to laiku baznīcā izplatījās Gasa degvīna smaka, un visi sāka ošņāt gaisu, griezās apkārt savās vietās, lai viņu redzētu. Gass nenovērsa acu no meitenes, kas korī dziedāja solo, un kratīja divdesmit piecu un desmit centu gabalus ziedojumu ķeselē, it kā tas būtu metamo kauliņu biķeris sestdienas vakarā frizētavā.

Tad uzreiz Gass sāka saukt. Viņu laikam varēja dzirdēt pat pāri ielai baptistu baznīcā, kur ari notika dievkalpojums.

—   Ei, beidz trallināt! — Gass uzsauca meitenei, kas dziedāja solo.

Baznīcā sāka dūkt kā bišu stropā. Draudzes locekļi cēlās kājās, Gasa šņabja smaku saoduši; ērģelnieks aprāva solo pavadījumu, meitene apklusa, un visi, pat mācītājs, lūkojās Gasā Strītmenā ar atvērtām mutēm. Bet Gass stāvēja ejā, naudu žvadzinādams un solistē skatīdamies. Tas nu gan bija visai dīvaini, bet viņa izskatījās briesmīgi līdzīga tai tingel-tangeļa dejotājai no cirka!

Kad visi jau nodomāja, ka ļaunākais ir garām, Gass iesaucās atkal.

—   Beidz trallināt! — viņš kliedza. — Beidz trallināt, mazā!

Gandrīz ikviens no tiem, kas atradās baznīcā, zināja, par ko runā Gass, jo lielākā daļa vīriešu pagājušajā nedēļā bija apmeklējuši ceļojošā teātra izrādes, un katrs redzējis vai arī viņam bija stāstīts par šo mazo, brūno tingel-tangeļa dejotāju teltī «tikai vīriešiem», un visas sievietes, protams, arī bija par viņu dzirdējušas.

Gass jau bija gatavs saukt vēlreiz un varbūt izdarīt kaut ko aizvainojošu, bet, iekams viņš to paguva, viņam metās klāt vecāko un ķesteru bars un steigšus izrāva viņu ārā no baznīcas.

Mācītājs pateica sasteigtus un īsus svētvārdus un izskrēja pa sānu durvīm apkārt baznīcai, lai redzētu, kas notiek ar Gasu baznīcas priekšā.

Vecākie un ķesteri iegrūda Gasu automobilī un drāzās projām ar piecdesmit jūdžu lielu ātrumu stundā. Mācītājs un pārējie draudzes locekļi skrēja viņiem pakaļ.

Pie cietuma bija sapulcējušies gandrīz visi pilsētiņas iedzīvotāji, lai redzētu, kā iesloga Gasu Strītmenu. Baptistu baznīca arī bija tukša, un visi baptisti, ejot uz mājām, nāca skatīties, kas te notiek. Fredu Džonsu, poiismenu, sadabūja tikai pēc kādām desmit vai piecpadsmit minūtēm; Freds nebija nevienas draudzes loceklis un svētdienas rītos vienmēr sēdēja mājās un lasīja «Žurnālu» un «Atlantas konstitūciju». Polismenam bija vienīgā cietuma atslēga, un Gasu nevarēja ietupināt, iekams Freds neatnāca un neatslēdza durvis.

Kamēr visi stāvēja apkārt un spriedelēja, Gass uzrāpās uz kādas automašīnas radiatora un pacēla rokas, uzaicinādams visus apklust. Tālāk stāvošie saspiedās tuvāk, šņākdami: «š-š-š!» Viņi gribēja dzirdēt, ko Gass teiks.

— Vašingtonas apriņķa pilsoņi, — Gass sauca, vicinādams rokas un lūkodamies pūlī tieši tā, it kā stāvētu tribīnē pirms vēlēšanām. — Vašingtonas apriņķa pilsoņi, šodien es neesmu nācis vaicāt jums, vai esat apmierināti ar saviem nodokļiem; es neesmu te šodien, ļaudis, lai vaicātu jums, vai jūs zināt apriņķī labāku vīru par Gasu Strītmenu. Vašingtonas apriņķa pilsoņi, šodien es esmu nācis vaicāt jums, — vai ir vēl visā apriņķī otrs tāds vīrs, kurš spētu panākt lielāku biedru skaitu, apmeklētāju skaitu un dubultot baznīcas ziedojumus, kā to spēj tas vīrs, kas tagad stāv jūsu priekšā?

Tieši šai brīdī atskrēja polismens un atvēra cietuma durvis. Viņš piegāja pie automobiļa, norāva Gasu no radiatora un iegrūda mazajā ķieģeļu ēkā. Pūlis saspiedās vēl ciešāk apkārt cietumam, cenzdamies saskatīt, kā Gass tur iekšā izskatās. Daudzi no tiem, kas negrūstījās ar elkoņiem un nerādīja uz logiem, auca: — Urrā Gasaml Urrā Gasam Strītmenam!

Kamēr pūlis grozījās ap cietuma logiem, pēkšņi aiz kāda loga restēm parādījās Gasa seja. Viņš uzsauca, lai pievērstu sev uzmanibu, un pacēla rokas, lai visi apklust — tieši tāpat, kā aģitēdams pirms balto demokrātu vēlēšanām.

—   Ejiet mājās un pārdomājiet to, ļaudis! — viņš kliedza, — un, kad pienāks vēlēšanu diena, izvediet savas ģimenes un atbalstiet Gasu Strītmenu!

Kāds pūlī iesaucās: — Urrā Gasam!

Gass atkal pacēla rokas, caur logu apklusinādams pūli.

—   Balsojiet par Gasu Strītmenu! — viņš sauca. — Visi balso par Gasu Strītmenu! Gasu Strītmenu par ķesteri!

Sai brīdī Gasam aiz muguras parādījās polismens, atrāva viņu no loga un iestūma vienā no cietuma kamerām. Un vairāk te nav ko piebilst, jo Gass vairs nebija redzams, un ļaudis izklīda, lai dotos mājās pie savām svētdienas maltītēm. Taču visi cerēja, ka Gass no ieslodzījuma izkļūs laikā, lai nākamo nedēļu, augusta otrajā svētdienā, atkal piedalītos ziedojumu vākšanā.

Lēna nave

Visu dienu mēs nosēdējām klavieru kastē gaidīdami, kad pāries lietus. Zem mums, divdesmit solus tālāk, strauji tecēja duļķainā Savanas upe, nesdama uz jūru nokaltušas priedes un sapuvušas drazas.

Salīt mums nejāva nesen uzceltais Piektās ielas tilts, kas pacēlās virs mums. Bijām sakrāvuši ķieģe

ļus zem klavieru kastes stūriem, lai nesamirktu grīda, un ūdens, kas tecēja no tilta uz sarkano mālu krastu, pa apakšu aiztecēja uz uzplūdušo upi.

Ik brīdi Deivs piecēlās uz rokām un ceļiem un uzčubināja salmus. Tie bija izmirkuši banānu salmi un smirdēja pēc puvuma. Šai kastē tikko pietika vietas mums abiem, un, ja šos salmus neizlīdzināja gludi, tie zem mūsu mugurām un sāniem savēlās kunkuļos, kas spieda kā akmeņi.

Tieši aiz mums četri cilvēki mitinājās vairākās sīku preču kastēs. Tās bija savienotas kopā ar sānos izcirstiem caurumiem, tieši kā suņu būdām, un šīs daudzās iesaiņojumu kastes izveidoja četras vai piecas istabas. Kaimiņienei bija divas vistas. Tās viņa vienmēr, diena vai nakts, turēja kastē pie sevis, glāstīdama viņu spalvas, it kā pierunādama, lai vistas dēj. Zem šī tilta Dienvidkarolīnas pusē bija vēl kāds ducis vai vairāk šādu kastu; kad kādā no tām nomira vecis vai vecene, izbadējušies un izdzeltējuši, viņu līķus nonesa pie upes un nogremdēja duļķainajā ūdenī; kad piedzima bērni, gājēji pārliecās no augšas pāri tilta margām, klausījās jaunpiedzimušo brēcienos un svieda pāri margām zemes riekstu čaulas.

Tumsā lietus mitējās. Debesis visu dienu izskatījās netīras, un mēs zinājām, ka naktī atkal smidzinās. Deivs bija nemierīgs un vairs nespēja kastē ilgāk norimt.

—   Iesim, Maik, — viņš teica. — Iesim no šejienes projām un sadabūsim kaut kur kaut ko ēdamu.

Es sekoju viņam pa sarkanajiem dub|iem augšup pa krastu lidz ietvei. Mēs gājām pāri ūdens peļķēm, ejot noskalodami no kājām lipīgos, sarkanos mālus.

Deivam kabatā bija piecdesmit centu, un es apņēmos nejaut viņam pirkt neko ēdamu man. Viņš bija saiņojis papīru atkritumus cementfabrikā kādas divas nedējas un strādādams nopelnījis piecdesmit centu dienā. Fabrikā viņš bija strādājis arī vakar, un šī nauda vēl nebija notērēta.

Kad mēs pārgājām pāri upei un nok|uvām Džordžijā, es strauji pagriezos pa labi un metos skriet gar dambi no Deiva projām. Biju noskrējis kādus piecdesmit jardus, kad viņš notvēra mani aiz svītera un apturēja. Tad izvilka no kabatas dūrē iespiestu piecdesmit centu gabalu.

—   Par mani nebēdā, Deiv, — es teicu, saķēris viņa roku un ar varu bāzdams to atpakaļ kabatā. — Gan jau es līdz rītam iztikšu. Man apsolīja pusi darba dienas, un tas būs apmēram par dolāru — vismaz par pusdolāru. Ej un nopērc sev labu maltīti, Deiv.

—  Nē, — Deivs teica, raudams dūri ārā no bikšu kabatas. — Mēs to sadalīsim.

Viņš vilka mani sev līdzi uz pilsētas pusi. Mēs bridām pa dambja zāli un no krasta nokjuvām uz ietves. Mums pāri zemajās debesīs izpletās vājš oranžs mirdzums, un ielas satiksmes trokšņi izklausījās kā nikns pūlis, kas cīnās par savām dzīvībām.

Tālāk mēs gājām kopā, pa lietusūdens seklajām peļķēm uz ietves brizdami uz pilsētas pusi. Pēkšņi Deivs apstājās lietusūdens palts vidū, kas vēl nebija aizplūdusi pa novadkanālu.

—  Tu esi jauns, Maik, — viņš sacīja, ieķēries manā svīterī un purinādams to kā suns spilvenu. — Es esmu vecs, bet tu esi jauns. Tu atradīsi, ko darīt, atnāksi atpakaļ un pateiksi man, un mēs strādāsim kopā.

—   Kas ir, Deiv? — es vaicāju. — Par ko tu runā?

Viņš apvilka ar roku gaisā loku, kas aptvēra gandrīz vai visu pasauli.

—   Kaut kur ir cilvēki, kas zina, ko darīt, kad tie ir galīgā postā. Ja tu no viņiem varētu to izdibināt un atgriezties, mēs to izdarītu.

—   Tur vajadzīgi vairāki nekā mēs divi vien, Deiv. Vispirms mums krietni daudz jādabū savā pusē.

—   Par to nebēdā, — viņš teica. — Tikko cilvēki zinās, ko darīt un kā darīt, mēs celsimies un sarīkosim īstu elli šiem treknajiem izdzimteņiem, kuri negrib mums atdot mūsu darbu.

—   Var būt, ka vēl nav laiks, Deiv.

—   Vēl nav laiks! Vai tad es tagad neesmu bez darba jau divus gadus? Cik daudz laika tad tev vajadzīgs? Tieši tagad ir laiks, kamēr mēs visi vēl neesam nomiruši badā un aizrauti ar kājām pa priekšu šīs upes dubļu muklājā.

Pirms es paguvu kaut ko pateikt, viņš jau bija pagriezies un sāka atkal soļot projām pa ielu. Es metos skriešus un panācu viņu. Mēs bridām pa peļķēm, izvairīdamies no dziļākajām.

Pirms diviem gadiem Deivam bija darbs Dienvidogastā, mākslīgo mēslu rūpnīcā. Bet kādā dienā viņu izmeta ārā un neņēma vairs atpakaļ. Toreiz atlaida kādus septiņdesmit strādniekus. Deivs nekad man nebija teicis, kas notika ar pārējiem, bet es zināju, kas notika ar Deivu. Pēc tam kad viņš bija palics parādā īri par sešiem vai septiņiem mēnešiem, saimnieks lika viņam izvākties. Deivs to nedarīja. Viņš teica, ka palikšot tikmēr, kamēr atdabūšot savu darbu mākslīgo mēslu rūpnīcā Dienvidogastā. Deivs palika.

Deivs palika šai mājā vēl četrus mēnešus, bet šis laiks vēl nebija apritējis, kad īpašnieks izņēma ēkai logu ietvarus un durvis un aizveda tos projām. Kad uznāca ziema, māja pielija slapja kā purva koks. Pēc tam šo mitekli izpūta ziemas aukstie vēji, svilpdami cauri mājas platajām šķirbām, atgādinot ārprātīgā elsas caur sakostiem zobiem. Nebija ne malkas, ne ogļu, ar ko iekurināt kamīnus. Deivam, viņa sievai un trim bērniem bija tikai divas vatētas segas un viena plānāka. Divi bērni nomira pirms janvāra beigām. Februārī — sieva. Marta mēnesī Deivam un viņa vienpadsmit gadus vecajai meitai

baznīcā sarīkoja speciālu ziedojumu vākšanu, bet Deivs teica, ka viss, ko viņš no tā ieguvis, esot pāris haki krāsas bikšu ar diviem caurumiem sēdamvietā, tik lieliem kā zupas šķīvis.

Deivs nezināja, vai viņa meita ir mirusi, ievietota patversmē vai aizvesta uz meitu māju. Pēdējo reizi viņš to redzēja, kad kādā rītā atnāca policists un viņu aizveda, atstādams Deivu sēžam bezlogu mājas kaktā, visās trijās segās ietinušos.

Pa to laiku bijām nonākuši Septītajā ielā. Laukums slēpās miglā, un visapkārt tam pacēlās augstas viesnīcas un valdības ēkas kā simtiem gadu veci kapakmeņi, mitri un pelēki.

—   Ej un paēd, Deiv, — es viņam atkal teicu. — Kad būsi cauri, satiksimies šeit, iesim atpakaļ uz upi un mēģināsim sasildīties.

—   Nesperšu ne soli, kamēr tu nenāksi man līdzi.

—   Bet man negribas ēst, Deiv. Tev jau nu es nemelošu. Man negribas ēst.

—   Tad es arī neēdīšu, — viņš atkal teica.

Vakars kļuva vēsāks un mitrāks. Renstelē pie mūsu kājām garā līkloču straumē tecēja ūdens un likās, ka tas tūlīt sasals. Uzpūta vējš, aiznesdams miglu gar upi un dzeldams mums mugurā. Pēc mirkļa vējš jau bija grozījies un dzēla mums sejā.

—   Pasteidzies, Deiv, — es viņu lūdzu. — Nav nekādas jēgas stāvēt te un salt. Pēc pusstundas satiksimies.

Deivs saķēra mani aiz svītera un vilka atpakaļ. Skrejošu automobiļu rēcieni un motoru rūkoņa sacēla tādu dārdoņu, ka mums vajadzēja kliegt, lai mēs viens otru dzirdētu.

Tieši tai mirklī, kad es atkal gribēju mēģināt pierunāt viņu iet kaut ko ieēst, atskatījies ieraudzīju mums aiz muguras no stūra pagriežamies melnu slēgtu automobili. Tas brauca strauji, vairāk nekā četrdesmit jūdzes stundā un atradās mūsu pusē, aizsprostodams ielas stūri.

Es vilku Deivu nost no ceļa, jo viņš stāvēja ar muguru pret automobili un nevarēja to redzēt.

Deivs laikam nodomāja, ka gribu, lai viņš iet uz restorānu viens, jo viņš rāvās no manis projām un atkāpās, tā ka es viņu vairs nevarēju aizsniegt. Bija jau par vēlu

ķert viņu un raut nost no ceļa, un es varēju vienīgi skaļi uzsaukt, lai pārkliegtu ielas troksni. Deivs laikam vēl aizvien domāja, ka gribu mēģināt pierunāt to iet uz restorānu vienam, jo atkal atkāpās. Atkāpjoties otrreiz, viņu aizķēra mašīnas dubļu aizsargs. Viņu notrieca ielas malā kā maisu.

Šoferis, kas vadīja lielo auto, bija iebraucis stūrī vismaz trīs pēdas, jo riteņi bija uzlēkuši ietves norobežojumā.

Deiva sejā bija dīvaina izteiksme.

Braucējs apturēja un panāca atpakaļ pie mums. Pa to laiku no visām pusēm steidzās šurp ļaudis un sastājās apkārt.

—   Vai tu esi ievainots, Deiv? — es viņam jautāju, nometies ceļos viņam līdzās.

Šoferis izlauzās cauri pūlim un, kad es pacēlu galvu, viņš stāvēja pie Deiva kājām un saviebies lūkojās lejup uz mums.

—   Maik, — Deivs teica, seju pret mani pagriezis. — Maik, tas pusdolārs ir man bikšu kabatā, labajā pusē.

Viņa pirksti ieķērās man rokā, un viņš turējās cieši pie manis, it kā baidīdamies pakrist.

—   Aizmirsti to naudu, Deiv, — es viņu lūdzu. — Pasaki man, — vai esi ievainots? Ja esi, es tūlīt sadabūšu ārstu.

Deivs atvēra acis, lūkodamies tieši manī. Viņa pleci viegli sakustējās, un viņš pieķērās man vēl ciešāk.

—   Nekas ļauns viņam nav noticis, — melnā automobiļa šoferis teica, lauzdamies cauri pūlim ar elkoņa palīdzību. — Viņam nekas nekait. Viņš izliekas.

Šis cilvēks saslējies stāvēja mums blakus, skatīdamies lejup uz Deivu. Viņa mute bija pavērta, lūpas savilktas, it kā uzpampušas. Runājot tās nekustējās; tās izskatījās pēc kaut kādā bālasinīga izauguma.

—   Maik, — Deivs teica. — Man liekas, ka vajadzēs atkāpties no tās darba atdabūšanas. Tagad jau ir par vēlu; man vairs nav atlicis daudz laika.

šoferis sarunājās ar vairākiem cilvēkiem. Likās, ka viņa lūpas būtu pārāk stīvas, lai varētu parunāt; šobrīd tās atgādināja neizceptas mīklas rullīšus.

—   Viņš izliekas, — Vīrs atkal iesāka. — Viņš domā, ka dabūs drusku naudas no manis, bet es šo brāļu trikus pazīstu. Viņam nekas nekait. Viņš nav slimāks par mani.

Dzirdēju, ka mums apkārt sarunājas cilvēki. Kāds puisis pūlī aiz mums runāja skaļi, lai visi var dzirdēt. Es nevarēju redzēt viņa seju, bet nevienam nepagāja garām tas, ko viņš teica.

—   Skaidrs, ka viņš ir klaidonis. Tāpēc jau viņu neņem slimnīcā. Kāda velna pēc viņiem rūpēties par klaidoni? Viņam taču nedos mašīnu, jo tas drusku maksā. To sasodīto vāģi taču var nošķiest ar asinīm. Viņi jau negrib, lai klaidoņu asinis notriepj to sasodīto, smuko popējumu.

Es atpogāju Deiva svīteri un pabāzu roku zem krekla, mēģinādams sataustīt, vai nav lauzti plecu kauli. Deivs atkal aizvēra acis, bet viņš vēl aizvien cieši turēja manu roku.

—   Viņš izliekas, — šoferis teica. — Šie klaidoņi izmēģina visādus trikus, lai tiktu pie naudas. Viņam nekas nekait. Viņš nav ievainots. Viņš izliekas.

Pūlī aiz mums atkal ierunājās tas pats puisis.

—   Kāpēc tu neved viņu uz slimnīcu savā lielajā vāģī, raušaģīmi?

Šoferis pārlaida skatu pūlim, bet neatbildēja.

Es izvilku roku no Deiva krekla apakšas un ieraudzīju asinis uz pirkstiem. Tās nebija no viņa pleca. Tās nāca no krūtīm kreisajā pusē, kur viņš bija atsities pret ietvi, kad lielā mašīna viņu notrieca zemē un pārbrauca pāri. Es atkal iebāzu tur roku, taustīdams lauztus kaulus. Deiva ķermenis tai pusē bija mīksts un slapjš, un es jutu viņa sirdi sitam tā, it kā turētu to savā plaukstā.

—   Vai nevarētu viņu aizvest uz slimnīcu? — es teicu šoferim, kurš lūkojās uz mums. — Viņš ir ievainots.

—   Tieši tā šie klaidoņi izliekas, — šoferis teica, skatīdamies pūlī. — Viņam nekas nekait. Viņš nav ievainots. Ja viņš būtu ievainots, tad kliegtu. Jūs taču neesat dzirdējuši viņu kliedzam vai vaidam, vai ne? Viņš tikai guļ un gaida, lai es nosviežu viņam kādu desmitnieku vai divdesmitnieku. Tikko es to izdarītu un aizbrauktu, viņš būtu kājās un prom ap stūri, iekams es vēl nebūtu paguvis nozust. Es šos klaidoņus pazīstu; vienīgais, ko tiem vajag, ir nauda. Šis, kas te guļ zemē, izliekas tāpat kā viņi visi. Viņš nav slimāks par mani.

Es mēģināju Deivu pacelt savās rokās. Mēs varētu aiznest viņu uz slimnīcu, pat ja šis šoferis negribētu viņu vest savā automobilī.

šoferis atkal pagriezās pret pūli, cenzdamies pārliecināt cilvēkus, ka Deivs mēģina izspiest no viņa naudu.

—   Viņš izliekas! — tas sauca sastingušām lūpām. — šie klaidoņi domā, ka var iesist naudu, metoties zem automobiļiem un pēc tam ņerkstēdami, ka ir sabraukti. Tā viņiem būs laba mācība; var būt, ka tagad viņi aprims. Es tos pazīstu; es nu gan zinu, kad tie izliekas.

Deivs atvēra acis un paskatījās manī.

—   Pagaidi drusciņ, Maik, — viņš teica. — Liec mani zemē. Es gribu tev kaut ko pateikt.

Noliku viņu uz ietves tik uzmanīgi, cik vien spēju. Tur nu viņš gulēja, manī skatīdamies, man pie rokas turēdamies.

—   Es tikai gribēju, lai tu droši zini, kur tā nauda ir, Maik, — viņš teica. — Nauda ir manā bikšu kabatā, labajā pusē.

Es atkal gribēju teikt viņam, lai jel šie piecdesmit centi paliek, lai viņš tos aizmirst, kad pēkšņi viņa rokas tvēriens atslāba un acis kļuva nespodras.

Visu šo laiku, kamēr tupēju ceļos, turēdams viņu rokās, es centos izdomāt, ko pateikt Deivam, kamēr vēl nav par vēlu.

Iekams paguvu izdomāt, ko viņam pateikt, mašīnas šoferis izlauzās tuvāk un paskatījās lejup uz mums.

—  Viņš izliekas, — šoferis teica. — Šis netīrais klaidonis izliekas.

Viņš izlauzās cauri pūlim un aizgāja pie savas mašīnas. Tur nonācis, tas uzsauca pāri cilvēku baram.

—   Viņam nekas nekait! Viņš nekā man nevar piesiet! Es šos netīros klaidoņus pazīstu! Viss, ko tie grib, ir nauda; tad viņi ātri vien kļūst veseli. Šis netīrais klaidonis izliekas!

—   Skaidrs, ka viņš ir klaidonis! — puisis man aiz muguras sacīja, un viņa balss skanēja tik skaidri kā zvans. — Viņš varētu nošķiest ar savām klaidoņa asinīm tavu sasodīto, glīto popējumu.

Šai brīdī, pūļa pievilkts, atskrēja polismens. Viņš pagrūda cilvēkus sāņis, piebakstīja man ar savu nūjiņu un vaicāja, kas te notiekot. Iekams paguvu atbildēt, viņš ievilka man ar nūjiņu pa muguru.

—   Kāda joda pēc uz ielas drūzmējas šie ķēmi?

Pateicu viņam, ka Deivs ir miris.

Polismens noliecās un pirmo reizi ieraudzīja Deivu.

—   Tad tas ir citādi, — viņš noteica.

Polismens pagriezās un aizsojoja gabaliņu tālāk pasaukt automobili un piezvanīt uz pilsētas slimnīcu pēc palīdzības. Kad viņš atgriezās, automobilis jau bija aizbraucis.

—   Kāpēc neaizvedāt viņu uz slimnīcu tai mašīnā, kas viņu notrieca zemē? — polismens jautāja, grozīdams savu rundziņu un skatīdamies projām pa ielu uz kādu sievieti pie skatloga.

—  Pie joda, vai tad jūs neredzat, ka viņš ir klaidonis? — puisis man aiz muguras teica. — Mēs nevēlamies, lai klaidoņu asinis notriepj sasodīto, glīto polsteri!

Polismens apstājās un palūkojās šai puisī un manī. Tad paspēra soli uz priekšu.

—   Ejiet savu ceļu, klaidoņi, — viņš teica, mudinādams mūs ar savu nūjiņu. — Pazūdiet no šejienes, kamēr neesmu jūs abus aizvācis!

Es atskrēju atpakaļ un nostājos pie Deiva līķa. Polismens metās man virsū, nūjiņu vicinādams un lādēdamies.

Ielas ugunis pēkšņi satumsa un, kad es atkal atvēru acis, puisis, kas bija palicis pie manis, vilka mani projām uz noliktavu pusi. Ejot garām pēdējām laternām, es viņā paskatījos ar pateicību. Neviens no mums neteica ne vārda.

Dorofija

Kad es ieraudzīju viņu pirmo reizi, man likās, ka tā lūkojas simtiem jūdžu tālumā. Viņa stāvēja ielas otrā pusē uz stūra un turēja rokā salocītu avīzi. Salocīta tā bija līdz tai vietai, kur iespiesti vietu piedāvājumi, un atgādināja avīzi bez virsrakstiem. Pēkšņi viņa vairākkārt samirkšķināja acis un ieskatījās avīzē. Viņas kājas likās stīvas, bet ķermenis grīļojās kā bada novārdzis. Pleci noslīdēja aizvien zemāk un zemāk, kamēr beidzot šķita saplūstam ar roku kontūrām.

Meitene nemitīgi pētīja sludinājumus, tad atskatījās, meklēdama kādu mājas numuru sev aiz muguras. Reiz viņa atvēra somiņu un izlasīja kaut ko uz saburzītas aploksnes. Tur bija pierakstīti vairāku namu numuri, bet vai nu viņa tos pietiekami skaidri nesaredzēja, vai arī nevarēja atrast meklēto — nezinu, kas tur īsti bija. Viņas seju es nevarēju redzēt. Galva bija noliekta, un zods pieskārās kleitas apkaklītei. Mirkli viņa pacēla galvu, tad tā atkal noslīga uz krūtīm.

Meitene stāvēja ielas otrā pusē pie viena no baltajiem pārejas stabiem. Viņa varēja atspiesties pret šo stabu vai atrast kādu vietu, kur apsēsties. Nezinu, kāpēc viņa tā nedarīja. To viņa laikam arī pati nezināja.

Es stāvēju ielas ēnas pusē un kaut ko gaidīju. Nezinu, ko īsti. Bet tas jau arī nav svarīgi. Man nebija ko darīt un nebija kurp iet. Es tikai tur stāvēju, kad iedomājos palūkoties pāri ielai, un ieraudzīju meiteni ar avīzi rokā. Uz ielas bija vēl simtiem citu cilvēku, visi kaut kur steidzās. Mēs abi vienīgie stāvējām uz vietas.

Tas bija tā starp vieniem un diviem pēcpusdienā. Vīrieši un sievietes nāca ārā no restorāniem ielas abās pusēs, steigdamies atpakaļ uz darbu. Man kabatā bija ceturtdaļdolāra, bet es vēl nebiju ēdis pusdienas. Biju pamatīgi izsalcis, bet taupīju savus divdesmit piecus centus. Gribēju doties uz Ričmondu, kur droši cerēju dabūt darbu. Ņuorleānā nebija nekā, un Atlantā es jau biju mēģinājis. Tagad gribēju braukt uz Ričmondu. Bija jūlijs un darba visur maz. Bet Ričmondā man aizvien laimējās.

Meitene, kas stāvēja otrpus ielai, apgrieza avīzi un izlasīja otro cieši nodrukāto lappusi. Šai ielā atradās vairākas iestāžu ēkas un dažas bankas. Visur bija arī dažādi mazumtirdzniecības veikali. Daudzos logos stāvēja izlikti sieviešu apģērbi. Vīrietim te grūti atrast darbu un sievietei tikpat grūti, sevišķi meitenei, ja tā nav pieklājīgi apģērbusies.

Meitene iespieda avīzi padusē un nāca pāri ielai. Es stāvēju dažus soļus no stūra. Viņa pārnāca pāri, avīzi cieši padusē iespiedusi, visu laiku skatīdamās zemē uz ietvi. Ietves malā nonākusi, tā pagriezās uz manu pusi. Vēl vienmēr viņa skatījās zemē. Viņa turēja galvu noliektu, it kā uz savām kurpēm lūkodamās.

Ietve bija karsta. Bija jūlijs.

Meitene pagāja man garām aizmugurē. Dzirdēju zem viņas kurpēm nošņirkstam smiltis. Soļi atgādināja smilšpapīra berzēšanu pret dzelzi. Tad pēkšņi skaņa apklusa. Atskatījos un ieraudzīju viņu stāvam gandrīz sev līdzās. Meitene atradās man tik tuvu, ka es būtu varējis to aizsniegt ar roku. Viņas seja bija bāla un lūpas baltākas par pieri. Uz mani paskatījusies, viņa nepacēla galvu, tikai viņas acis mani redzēja. Šīs acis bija ļoti valgas. Un tās bija ļoti zilas. Meitene negribēja, lai es zinu, ka viņa ir raudājusi.

Es apgriezos un skatījos viņā. Nezināju, ko darīt. Iekams meitene mani uzrunāja, tā cieši saknieba muti, taču nespēja apvaldīt lūpu trīsas.

— Vai jūs nevarētu man pateikt, kur Forsaita ielā ir 67. numurs? — viņa jautāja.

Es lūkojos viņā. Viņas rokas bija sažņaugtas tik cieši, ka es saskatīju tikai pirkstu kauliņus. Tie bija notriepti ar krāsu, it kā viņa visu dienu būtu cilājusi svaigi iespiestas avīzes. Pirksti nebija netīri, taču arī ne gluži balti. Uz tiem bija nosēdušies kaut kādi melngani putekļi. Putekļi ir katras pilsētas gaisā, un dažs mazgā rokas piecas vai sešas reizes dienā, lai uzturētu tās tīras. Nezinu, bet var būt, ka viņai nav bijis iespējams nomazgāt rokas vairākas dienas. Meitenes seja nebija netīra, bet izskatījās it kā ar slapju mutautiņu noslaucīta.

Viņa man jautāja, kur atrodas Forsaita ielas 67. numurs. Jautādama tā teica «piedodiet», un es zināju, ka tā teiks «ļoti jums pateicos», ja es pasacītu, kur tas ir.

Man vajadzēja stipri saņemties, iekams vispār spēju ko pateikt. Es zināju, kur šis numurs ir. Tā bija darba aģentūra. Es pats šonedēļ tur biju iegriezies kādas divas vai trīs reizes dienā. Bija jūlijs. Paskatoties pāri ielai, es varēju redzēt šo numuru ar lielu apzeltītu ciparu pie durvīm. Tās visu laiku atvēra un aizvēra cilvēki, gan ieiedami, gan iznākdami.

— Ko? — es vaicāju. Bet, to sakot, tas tik aprauti neizskanēja. Kad jūs runājat ar ļoti daiļu meiteni, tad visu izsakāt kaut kā citādi.

Es zināju, ko viņa saka, bet neatceros, ka viņa to būtu izteikusi. Skatījos meitenē tik ilgi, kamēr piemirsu, ko viņa man vaicā.

Meitene atvēra somiņu un sataustīja tajā saburzīto aploksni, uz kuras bija sarakstījusi adreses. Viņas acis lūkojās manī ar to pašu tālo nenoteiktību kā tobrīd, kad es viņu pirmo reizi ieraudzīju viņpus ielai. Viņa meklēja aploksni, nemaz neskatīdamās, ko dara. Aploksne izkrita uz ietves tai mirklī, kad viņa vēra vaļā somiņu.

Es pacēlu vēstuli. Tā bija adresēta Dorotijai — uzvārdu nevarēju salasīt. Tā bija atsūtīta uz Atlantas pasta nodaļu no kādas mazas pilsētiņas pie Floridas robežas. Tā varēja būt no mātes vai māsas. Tas bija sievietes rokraksts. Meitene izrāva man aploksni no rokas, iekams paguvu to pasniegt. Sī kustība mani pārsteidza. Var būt, ka bija miris viņas tēvs un viņa centās atrast darbu, lai palīdzētu mātei, — nezinu. Tādas lietas notiek nemitīgi. Vai varbūt visa Dorotijas ģimene bija gājusi bojā nelaimes gadījumā un viņai vajadzēja atstāt mājas, lai sevi uzturētu, — tādas lietas notiek visur.

Uz mums atskatījās gājēji. Tie pagāja garām, tad pagriezās un skatījās. Turpat aiz stūra, pie kura mēs stāvējām, atradās Pīčtrī iela. Tas bija elegants kvartāls.

Nezinu, kas lika man pateikt to, ko es sacīju. Es zināju, kur ir 67. numurs Forsaita ielā. Pats tur biju iegriezies vēl tikai pirms pusstundas. Tur atradās darba aģentūra. Man teica, lai pienākot rīt no rīta. To viņi saka visiem — kā vīriešiem, tā sievietēm. Bija klusā sezona. Jūlijs.

Es teicu, ka 67. numurs ir apmēram trīs mājas tālāk, gaisa tilta otrā pusē. Parādīju ar roku pāri viņas galvai. Viņa šķita ļoti maziņa man līdzās.

Viņa paskatījās tālāk ielā, uz gaisa tilta otru pusi. Tur atradās pāris duču lētu viesnīcu. Tās bija vislētākās. Visi tās zināja. Tādas ir katrā pilsētā. Istabas tur maksā piecdesmit centu, septiņdesmit pieci un dolāru. Domāju, ka daru pareizi. Dorotijas somiņā nebija naudas. Ne centa. Es redzēju visu, kas tajā bija. Man bija ceturtda|dolāra un, kamēr atradīšu kādu darbu, vajadzēs nobraukt visu ceļu līdz Ričmondai. Pāri ielai, 67. numurā, darba nebija. Bija klusā sezona. Vasarā visi izbrauc no pilsētas. Jūlijā darba nav. Un Dorotijai gribējās ēst. Viņa bija mēģinājusi pārnakšņot stacijā … Gaisa tilta otrā pusē atradās vismaz septiņas vai astoņas viesnīcas. Vislētākās. Esmu redzējis tur rītasvārkos tērpušās sievietes pēc pusnakts aizsteidzamies pa gaiteņiem. Viņām vienmēr bija kaut cik naudas — pietiekami, lai nopirktu kaut ko ēdamu, kad ir izsalkušas. Katrs zina, ko nozīmē būt izsalkušam. Vīrietis to kādu laiciņu var izturēt — nedēju, desmit dienas, divas nedēļas, bet sieviete, — ja esat kādreiz redzējis badu cietējas sievietes ķermeni, tad sapratīsiet, kāpēc man likās, ka daru pareizi.

Viņa nebija pakustējusies.

— Tas ir apmēram trīs mājas tālāk, gaisa tilta otrā pusē, — es atkal teicu. Viņa jau bija dzirdējusi, kad teicu io pirmo reizi.

Viņa nekustējās.

Tur viņa stāvēja, skatīdamās uz netīrajām sarkanu ķieģeļu ēkām. Viņa zināja, kas tās par ēkām. Dažām no tām bija izkārtnes, ko varēja izlasīt pāri gaisa tiltam.

VIESNĪCA — 75c &$1 [6] . viņa lasīja šīs izkārtnes. Mana roka ieslīdēja kabatā un pirksti sataustīja divdesmit piecus centus. Nezinu, ko viņa būtu iesākusi ar šo naudu. Man bija kauns viņai to dot — tur taču bija tikai divdesmit pieci centi.

—   Labi, — viņa teica.

Likās, ka viņa ir apņēmusies kaut ko joti svarīgu, it kā izšķīrusies starp dzīvību un nāvi. Šķita, it kā viņa teiktu «labi, es iešu turp». Viņa man nepateicās par to, ka pasacīju, kur viņa atradīs vajadzīgo numuru. Meitene zināja, ka 67. nams atrodas šaipus gaisa tilta.

—   Labi, — viņa sacīja.

Tad pagriezās un aizgāja pa ielu uz netīri sarkano ķieģeļu ēku pusi. Viņas papēži bija nošķiebušies. Meitene centās turēties stalti un tai vajadzēja iet stīvi, lai neļodzītos kājas. Ja tās kaut mirkli atslābtu, viņa izmežģītu potītes.

Viņa uz mani neatskatījās. Viņas zilie flaneļa svārki bija saburzīti. Likās, ka viņa būtu gulējusi, tos nenovelkot jau vairākas naktis, varbūt kādu nedēļu. Tie bija pieputējuši un plūksnaini. Baltā zīda blūzīte saburzīta un netīra. Putekļi bija sakrājušies krokās, un vīles pāri pleciem veidoja svītrainus traipus. Cepure izskatījās kā vairākas stundas mirkusi lietū un pēc tam žāvēta uz asa vadža. Pašā galā tai bija izveidojusies smaile, kas to padarīja bezveidīgu.

Es nevarēju tur vairs ilgāk stāvēt. Viņa bija aizgājusi gandrīz līdz netīri sarkano ķieģeļu ēku blokam. Pārgāju pāri ielai un aizsteidzos pa aleju uz Marietas ielu.

Marietas ielā iegriezos garāžā. Mehāniķis, kas tur strādāja, reiz teica man, ka esot izredzes aizbraukt uz Ričmondu, ja es pagaidītu, kamēr uz turieni iet kāds automobilis.

Kad iegāju garāžā, tur kāds eļļoja mašīnu. Garāžas strādnieks pamāja man un parādīja automobili. Tā bija liela mašīna. Es zināju, ka, tādā braucot, ātri nokļūšu galā. Vaicāju šoferim, vai viņš aizvedīs mani uz Ričmondu. Viņš apjautājās par mani garāžā. Brītiņu viņi kantori aprunājās, tad iznāca šoferis un pateica,, ka ņemšot mani līdzi. Viņš brauca tūlīt.

Aizbraucām uz Ričmondu. Es izkāpu un gāju meklēt darbu. Zem gaisa dzelzceļa sliedēm starp Senāta ēku un upi atrodas vairumtirdzniecības iecirknis. Es tur esmu bijis jau agrāk.

Bet ar mani kaut kas bija noticis. Man nebija pacietības meklēt darbu. Es nervozēju. Visu laiku jutu nepieciešamību kustēties. Nespēju nostāt mierā.

Pēc dažām dienām aizbraucu uz Baltimoru. Pieteicos darba aģentūrā. Tur darbu bija daudz, tikai viņi nesteidzās to piedāvāt. Viņi gribēja, lai pagaida pāris nedēļas, gribēja redzēt, cik daudz cilvēks var izturēt. Daudzi aizbrauca uz Filadelfiju. Tā tas vasarā notiek. Visi dodas projām uz ziemeļiem. Kad laiks kļūst auksts, tie atgriežas un apmetas Baltimorā, kamēr tas mainās, un tad dodas ceļā uz nākošo pilsētu. Un visi beidz ar Ņuorleānu.

Es nevarēju palikt Baltimorā. Nespēju norimt. Aizbraucu uz Filadelfiju tāpat kā visi citi. No Filadelfijas visi brauc uz Džersiju. Bet es nebraucu. Paliku Filadelfijā.

Tad kādā dienā stāvēju Tirgus ielā pie Domes nama un skatījos, kā ceļ jaunu debesskrāpi. Viņpus ielai ieraudzīju kādu jaunu meiteni, kas izskatījās līdzīga tai, ar kuru biju sarunājies toreiz Atlantā. Protams, tā nebija viņa. Bet līdzība bija ļoti liela.

Nespēju domāt neko citu. Nostāvēju tur visu pēcpusdienu, domādams par meiteni no Atlantas un nevarēdams izgudrot, ko toreiz būtu varējis darīt. Sapratu, ka man jāmēģina nokļūt Atlantā un viņa jāatrod. Es taču aizsūtīju viņu Forsaita ielā, pāri gaisa tiltam. Viņa labi zināja, kur iet, bet nebūtu gājusi, ja es tā nebūtu teicis. Es viņu turp aizsūtīju. Ja es būtu tikai parādījis pāri ielai uz 67. numuru! Viņa zināja, kur tas ir. Viņa stāvēja pie šī nama, kad es viņu pirmo reizi ieraudzīju ar salocīto avīzi rokā, sludinājumus lasot. Bet viņa arī zināja, ka iekšā iet ir veltīgi. Tikpat tie liktu nākt otrā rītā. Tā viņi saka visiem. Varbūt meitene domāja, ka es tai iedošu drusku naudas. Taisnību sakot, es taču nezinu, ko viņa domāja. Bet viņa uz to bija sagatavojusies tieši tāpat kā es. Meitene bija pārāk lepna, lai palūgtu drusku naudas, ar ko nopirkt ēdienu, un tomēr cerēja, ka es varētu to iedot. Man gan bija ceturtdaļdolāra, bet es kautrējos to viņai piedāvāt, — sevišķi vēl pēc tam, kad biju ieteicis iet uz šim viesnīcām. Viņa bija mēģinājusi atrast kaut kur darbu, lai varētu paēst un pārnakšņot. Meitene zināja, ka ir tikai viens ceļš. Viņa zināja par Forsaita ielu otrpus gaisa tiltam. Kāds viņai to bija pateicis. Varbūt kāda sieviete dzelzceļa stacijā. Kāds viņai bija pateicis, jo viņa visu zināja.

Es taču viņu turp nesūtīju, viņa tik un tā būtu aizgājusi pati… Lūk, ko es reizēm domāju, — bet tie ir meli! Tas biju es, kas teica, lai viņa iet tālāk pa šo ielu pāri gaisa tiltam.

ERNESTS HEMINGVEJS

Sirmgalvis un jūra

Viņš bija vecs vīrs, kas vientuļi dzina savu laivu uz zveju Golfa straumē, un astoņdesmit četras dienas viņš nebija noķēris nevienu zivi. Pirmajās četrdesmit dienās viņam līdzi brauca zēns. Bet pēc šīm tukšajām dienām zēna vecāki teica, ka sirmgalvis ir caurcaurēm nelaimes putns, salao, kam līdzīgu grūti pat iedomāties. Viņi lika zēnam pāriet uz citu laivu, kas jau pirmajā

nedēļā vien pārveda trīs krietnas zivis. Zēnam sāpēja sirds skatoties, kā vecais vīrs ik vakarus atgriežas ar tukšu laivu, un viņš vienmēr nāca sirmgalvim palīgā iznest krastā vai nu saritinātās auklas, harpūnu un žebērkli, vai arī mastam aptīto buru. Bura bija salāpīta ar vecu miltu maisu gabaliem un izskatījās kā īsts posta karogs.

Vecais vīrs bija sauss un izdēdējis, ar krunkainu seju. Viņa sejā brūnoja labdabīga ādas vēža plankumi, ko rada tropiskās jūras izstarojumi. Vaigi bija plankumos, bet delnas — dziļās rētās, kādas iegriež auklas, velkot smagu zivi. Taču neviena no šīm rētām nebija svaiga. Tās bija vecas kā plaisas sen izžuvuša ūdens gultnē.

Viss viņā bija vecs, izņemot acis. Žirgtās acis staroja gaiši kā pati jūra un izaicinoši spītēja neveiksmēm.

— Santjago, — ierunājās zēns, kad viņi, izvilkuši laivu smiltīs, kāpa krastā. — Es iešu tev līdzi jūrā. Mēs jau esam nopelnījuši kaut cik naudas.

Tas bija viņš, kas mācīja zēnu zvejot, un zēns mīlēja veco vīru.

—   Nē, — atteica sirmgalvis. — Tev gadījusies laimīga laiva. Paliec vien turpat.

—   Atceries, kā tu reiz astoņdesmit septiņas dienas brauci tukšā, bet pēc tam trīs nedēļas no vietas katru vakaru vedi mājās pa milzīgai zivij.

—   Atceros, — atbildēja vecais. — Es jau zinu, tu nepameti mani tāpēc, ka neticētu manai veiksmei.

—   Tēvs lika. Es taču esmu tikai puika, un man jāpaklausa.

—   Skaidrs, — teica sirmgalvis. — Tas ir dabiski.

—   Viņš diez kā netic.

—  Tā gan, — sacīja vecais vīrs. — Toties mēs ticam. Vai ne?

—  Jā, — zēns apstiprināja. — Gribi, iedzersim «Terasē» kādu kausu alus? Es izmaksāšu. Rīkus aiznesīsim mājās pēc tam.

—   Kāpēc ne? — sirmgalvis piekrita. — Zvejnieks zvejnieku vienmēr drīkst pacienāt.

Viņi apsēdās «Terasē». Viens otrs no zvejniekiem ņēmās zobot veco vīru, bet viņš jau neapvainojās par to. Citi, vecākie, skatījās uz viņu līdzjūtīgi. Taču viņi to neizrādīja un uzsāka pieklājīgu sarunu par straumēm un dziļumiem, kur mēdza izmest tīklus, sprieda par labo laiku un saviem piedzīvojumiem jūras gaitās. Tie, kas šodien bija atgriezušies ar lomu, pa pārim nesa dēļus, uz kuriem bija izstiepti jau uzšķērstie un iztīrītie marlini. Viņi devās uz zivju noliktavu. Tālākā ceļā uz Havannas tirgu lomus mēdza nogādāt refrežerators. Citi, kas bija izvilkuši haizivis, veda tās uz haizivju apstrādāšanas fabriku viņpus līcim. Tur tās cēla uz blokiem, izņēma aknas, nocirta spuras un novilka ādu, bet gaļu sadalīja iesālīšanai.

Pūšot rītenim, pāri visai ostai pludoja smaka no haizivju fabrikas; taču šodien tā vēdīja tikko manāmi, jo vējš iegriezās ziemelī, drīz nostādamies pavisam, un «Terasē» bija silti un mājīgi.

—   Santjago, — ierunājās zēns.

—  Jā, — sirmgalvis atsaucās. Viņš lūkojās glāzē un atcerējās sen pagājušus laikus.

—   Gribi, es iešu un sadabūšu tev sardīnes rītdienai?

—   Nē. Ej labāk beisbolu spēlēt. Airēt es vēl varu pats, tīklu izmetīs Rodželio.

—   Bet es to izdarītu labprāt. Ja es nevaru iet tev līdzi zvejā, ļauj, lai es tev kaut citādi palīdzu.

—   Tu izmaksāji man alu, — teica vecais. — Tu esi jau īsts vīrs.

—   Cik man bija gadu, kad mēs pirmoreiz izbraucām kopā?

—   Pieci. Un tu tikko nedabūji galu, kad man pieķērās tik spēcīga zivs, ka tā gandrīz sašķaidīja mūsu laivu gabalu gabalos. Tu vēl atceries to?

—   Es atceros, kā zivs aste plakšķēja un kūla viļņus, atceros spītīgo raustīšanos, un tavas vāles klaudzēšanu pa tās galvu. Tad vēl es atceros, kā tu nosviedi mani laivas priekšgalā uz satītām auklām, visa laiva trīcēja un svaidījās, vāle klabēja kā cirvis pa baļķi, un gaisā salkani oda pēc asinīm.

—  Tu to patiešām atceries vai tikai iedomājies pēc maniem stāstiem?

—   Es atceros visu, kopš mēs sākām zvejot kopā.

Vecais vīrs sirsnīgi lūkojās viņā ar savām uzticīgajām, saules izēstajām acīm.

—  Ja tu būtu mans dēls, es vēl riskētu ņemt tevi līdzi. Bet tev pašam ir tēvs un māte, un tu brauc jūrā ar laimīgu laivu.

—   Es tomēr sadabūšu sardīnes. Un vēl man ir padomā četras krietnas zivis ēsmai.

—   Man šodien pašam palika pāri. Es tās ielikšu sālī.

—   Labāk es atnesīšu tev svaigas.

—   Ne vairāk kā vienu, — teica sirmgalvis. Viņam nekad netrūka paļāvības un ticības savai veiksmei. Šodien viņš jutās sevišķi svaigs un možs — kā stāvot spirgtā vējā.

—   DiVas, — zēns sacīja.

—   Nu labi, — sirmgalvis piekrita. — Tu tās nenozagi?

—   Būtu jau nozadzis. Bet šoreiz nopirku.

—   Paldies, — sacīja vecais vīrs. Viņš pārāk vienkārši skatījās uz dzīvi, lai nepieņemtu zēna uzmanīgo pakalpību kā saprotamu un dabisku lietu. Viņš arī zināja, ka,

to pieņemot, nezaudēs nekā no savas cieņas un paļāvīgā lepnuma.

—  Ja straume nemainīsies, rīt būs labs laiks, — viņš teica.

—   Kur tu domā zvejot?

—   Labi tālu un tā, lai būtu jau uz vietas, kamēr vējš sāk mainīties. Es gribētu izbraukt pirms rīta ausmas.

—   Es raudzīšu pierunāt arī savējo izbraukt lielajā selgā. Ja tev gadīsies īsti prāva zivs, mēs varēsim nākt tev palīgā.

—   Viņam gan nepatīk laisties pārāk tālu jūrā.

—  Tiesa, — atbildēja zēns. — Bet es taču varu saskatīt kaut ko tādu, kam viņa acis par vājām. Kaut vai kaijas, kas nozīmētu zivju baru… Un tā es iekārdinātu viņu uz delfīnu zveju.

—   Vai tad tavs saimnieks tik slikti redz?

—   Viņš ir gandrīz akls.

—   Savādi, — teica sirmgalvis. — Viņš taču nekad nav gājis bruņurupuču medībās. Tās gan bendē acis.

—   Bet tu taču gadiem ilgi zvejoji bruņurupučus Moskitu piekrastē un vēl arvien labi redzi.

—   Es neesmu tāds kā citi.

—   Vai tev tagad pietiktu spēka īsti lielai zivij?

—   Jādomā. Viss atkarīgs no zvejas paņēmieniem.

—   Aiznesīsim mājās zvejas rīkus, — teica zēns. — Tad es paņemšu tīklu un aiziešu pēc sardīnēm.

Viņi izkrāva laivu. Sirmgalvis uzvēla plecā mastu, bet zēns nesa padusē kasti ar brūno, grodo auklu rituļiem, žebērkli un harpūnu. Igvāts un lielā vāle, ar ko apdullināt zivi, kad tā pievilkta laivai, palika zem soliņa. Protams, nevienam nenāktu prātā apzagt veco vīru, bet gudrāk bija aiznest buru un auklas mājās, lai tie velti nemirktu nakts rasā. Bez tam viņš varēja būt drošs tikai par vietējiem iedzīvotājiem, — kāpēc laivā atstātam žebērklim un harpūnai lieki kārdināt nejaušu garāmgājēju?

Viņi kāpa krasta uz sirmgalvja budu un iegāja pa atvērtajām durvīm. Vecais vīrs nolika mastu ar satīto buru pie sienas, zēns turpat blakus salika rīkus un kasti. Masts nebija daudz īsāks par būdas sienu. Būda bija celta no karaļpalmas — guano sīkstajiem dzinumiem. Te nebija

nekā vairāk par gultu, galdu, krēslu un melnu dobumu klonā, kur iededzināt kokogles ēdiena gatavošanai. Pie brūnajām, cieši sablīvēto guano lapu sienām bija piespraustas divas spilgtas litogrāfijas — Kristus sirds un Kobras dievmāte. Tās bija viņa mirušās sievas relikvijas. Kādreiz tur karājās arī krāsaina sievas fotogrāfijā, bet viņš jutās pārāk vientuļš, kad skatījās uz to. Tad vecais vīrs nobāza ģīmetni plaukta stūrī zem sava tīrā krekla.

—   Ko tu ēdīsi vakariņās? — jautāja zēns.

—  Man ir vesela bļoda dzelteno rīsu ar zivīm. Tu arī gribi?

—   Nē, es paēdīšu mājās. Iekurt uguni?

—   Nevajag. To es vēlāk pats izdarīšu. Vai arī ēdīšu nesildītu.

—   Vai es drīkstu paņemt izžauto tīklu?

—   Protams.

Nekāda tīkla nebija. Zēns labi atcerējās, kad tas tika pārdots. Bet šie mazie meli atkārtojās katru dienu. Tāpat kā par bļodu dzeltenā rīsa. Jo zēns arī to zināja.

—   Astoņdesmit pieci ir laimīgs skaitlis, — vecais sacīja. — Ko tu teiktu, ja es izvilktu zivi tā ap tūkstoš mārciņām?

—   Es ņemu tīklu un eju pēc sardīnēm. Vai tu negribi pasēdēt piesaulē?

—  Jā. Man ir vakardienas avīze. Palasīšos par beisbolu.

Zēns nezināja, vai arī vakardienas avīze nav fikcija. Taču vecais izvilka no pagalvja salocītu lapu.

—   Man to vīna veikalā iedeva Periko.

—   Es tikai sazvejošu sardīnes un nākšu atpakaļ. Uz ledus mūsu sardīnes nolikšu kopā, rīt sadalīsim. Kad atgriezīšos, tu man pastāstīsi par beisbola maču.

—   «Jenkiji» nevarētu būt zaudējuši.

—   Ka tikai viņus nav sasituši Klīvlendas «Indiāņi».

—   Nebīsties, dēliņ! Viņiem taču ir Dimadžo.

—   Mani baida ne tikai «Indiāņi», bet arī Detroitas «Tīģeri».

—   Vai tu vēl nesāksi baidīties no Cincinatas «Sarkanādainiem» vai Cikago «Baltzeķiem»?

—   Lasi uzmanīgi un pastāsti man, kad atgriezīšos.

—   Kā būtu, ja mēs nopirktu loterijas biļeti ar astoņdesmit piekto numuru? Rīt ir astoņdesmit piektā diena.

—  To var, — zēns piekrita. — Bet varbūt astoņdesmit septīto — tavas rekorda dienas skaitli?

—   Divreiz tā nevar laimēties. Bet vai tu dabūsi tieši astoņdesmit piekto?

—   Es pasūtīšu.

—  Parasto biļeti. Tā maksā divarpus dolārus. No kā mēs lai aizņemamies naudu?

—  Tas nav grūti. Es katrā laikā varu aizņemties divarpus dolāru.

—   Es arī varētu. Bet man nepatīk aizņemties. Kas sāk ar aizņemšanos, beidz ar ubagošanu.

—   Galvu augšā, vecais! Neaizmirsti, ka ir septembris.

—  Jā, septembrī nāk vislielākās zivis, — sprieda sirmgalvis. — Maijā katrs muļķis var būt zvejnieks.

—   Es eju pēc sardīnēm, — noteica zēns.

Kad viņš atgriezās, saule bija norietējusi un vecais vīrs snauda savā krēslā. Zēns noņēma gultai izdilušu armijas segu un uzmanīgi apklāja sirmgalvja plecus. Tie bija neparasti pleci — spēcīgi, neskatoties uz dziļo vecumu. Arī kakls bija spēcīgs. Tagad, kad vecais snauda ar noliektu galvu, pat krunkas nevarēja redzēt. Viņa krekls bija tikpat nolāpīts kā bura. Daži ielāpi bija pavisam izbalojuši saulē, citi tumši. Tikai sirmgalvja seja aizvērtām acīm izskatījās vēl vecāka, pat gluži nedzīva. Avīze gulēja uz ceļgaliem, un nolaistā roka neļāva vakara vējam to aiznest. Vecā zvejnieka kājas bija basas.

Zēns aizgāja, viņu nemodinādams. Kad viņš atgriezās, sirmgalvis vēl arvien gulēja.

—   Celies, vecais! — teica zēns, pieskardamies viņa ceļgalam.

Sirmgalvis atvēra acis. Pagāja labs brīdis, kamēr viņš atgriezās no sapņa tālajiem ceļiem. Tagad viņš pasmaidīja.

—   Ko tu atnesi?

—  Vakariņas, — atbildēja zēns. — Mēs taču nolēmām vakariņas ēst kopā.

—   Man tā kā negribas.

—   Ķeries vien klāt. Neēdis nevar zvejot.

—   Ir gadījies, — vecais atteica un salocīja avīzi. Viņš sāka locīt arī segu.

—   Neņern segu nost, — sacīja zēns. — Kamēr es esmu dzīvs, tu neiesi jūrā neēdis.

—  Vēlu tev ilgu mūžu gan tikai tāpēc, lai tu rūpētos pats par sevi, — sirmgalvis atrūca. — Ko mēs ēdīsim?

—   Melnās pupas, rīsus, žāvētus banānus un sutinātu gaļu.

Vakariņas bija tieši no «Terases», spožos metala traukos ar dubultiem vākiem. Nažus, karotes un dakšiņas zēns izvilka no kabatas. Tie bija ietīti baltās papīra servjetēs — katram atsevišķi.

—   Kas tev to iedeva?

—  Mārtiņš. Pats saimnieks.

—   Es gribētu pateikt viņam paldies.

—   Tas ir jau izdarīts. Tev nav ko runāt ar viņu.

—   Kad es noķeršu kādu lielu zivi, es atdošu viņam visu vēdera gabalu. Bet viņš gan laikam ir jau vairākkārt mums izpalīdzējis?

—   Es domāju gan.

—  Tad man jādod vairāk kā vēdera gabals. Viņš tā rūpējas par mums.

—   Viņš atsūtīja arī divas pudeles alus.

—   Man gan labāk garšo konservētais alus.

—   Es zinu. Bet šoreiz dzersim no pudelēm. Tukšās pudeles es pats aiznesīšu atpakaļ.

—   Tu esi tik labs, — vecais teica. — Mēs varam sākt?

—   Tas atkarīgs no tevis, — laipni atbildēja zēns. — Es negribēju atvērt traukus, pirms tu esi gatavs.

—   Es jau esmu gatavs. Vajadzētu tikai rokas nomazgāt.

«Kur tad lai mazgā?» domāja zēns. «Līdz ciemata sūknim vairāk nekā divi kvartāli. Man vajadzētu apgādāt viņu ar ūdeni, ziepēm un labu dvieli tepat uz vietas. Kā es par to neesmu parūpējies? Viņam nepieciešams arī cits krekls, silts ziemas kamzolis, apavi un jauna sega.»

—   Gaļa ir lieliska, — sirmgalvis teica.

—   Pastāsti man par beisbolu, — zēns atgādināja.

—   Kā es jau paredzēju, amerikāņu grupā «Jenkiji» ir pirmā vietā, — vecais apmierināti paziņoja.

—   Bet šodien viņi zaudēja.

—  Tas neko nenozīmē. Jo Dimadžo atkal ir labā formā.

—   Komanda nesastāv tikai no viņa vien.

—   Pareizi. Bet viņš izšķir visu. Toties nākošajā mačā starp Bruklinu un Filadelfiju visas izredzes ir brukliniešiem, varu pat saderēt. Atceries, kas tās bija par sacīkstēm vecajā parkā! Kā sita Diks Sislers!

—  Jā, viņš ir nepārspējams. Tādus metienus es nekad neesmu redzējis.

—   Atceries, cik bieži viņš agrāk nāca «Terasē»? Es gribēju viņu aicināt uz zveju, bet nevarēju sadūšoties. Tad es lūdzu, lai tu to izdari, bet tu arī nevarēji.

—  Jā. Man ļoti žēl, ka tā iznāca. Viņš droši vien būtu ar mieru. Mēs to varētu pieminēt visu mūžu.

—   Kā es priecātos, ja lielais Dimadžo izbrauktu mums līdzi uz zveju, — nopūtās vecais. — Runā, ka viņa tēvs bijis zvejnieks. Varbūt savā laikā viņš bija tāds pats nabags kā mēs un mūs neapsmādētu.

—   Toties Sislera tēvs nekad nav cietis trūkumu. Sislera tēvs vēl zēna gados pats spēlēja lielajās komandās.

—   Bet es tavā yecumā biju matrozis uz burenieka. Mēs braucām gar Āfriku, un katru vakaru es redzēju krastos lauvas.

—   Es zinu. Tu man to stāstīji.

—   Par ko mēs runāsim? Par Āfriku vai par beisbolu?

—   Labāk par beisbolu, — atbildēja zēns. — Pastāsti man par slaveno Džonu Jot Makgrovu. (Viņš tā arī pateica «J» vietā «Jot».)

—   Arī viņš senāk mīlēja apmeklēt «Terasi». Bet dzērumā Makgrovs bija rupjš un kašķīgs, grūti tad bija tikt ar viņu galā. Un viņš aizrāvās ar zirgiem ne mazāk kā ar beisbolu. Viņš pazina sacīkšu zirgus tik labi, ka bieži vien pēc sava saraksta diktēja viņu vārdus pa telefonu. No šā saraksta Makgrovs nekad nešķīrās.

—  Viņš bija lielisks treneris, — teica zēns. — Mans tēvs uzskata viņu par labāko treneri pasaulē.

—   Kā tad! Tāpēc ka Makgrovs te visbiežāk apgrozās, — vecais nepiekrita. — Ja Durošē pasāktu mūs apciemot katru gadu, tavs tēvs par labāko treneri uzskatītu viņu.

—   Bet kas tad īsti ir spējīgāks treneris: Ljūks vai Maiks Gonzaless?

—   Man liekas, viņi ir vienlīdz stipri.

—   Bet tu esi vislabākais zvejnieks.

—   Nē. Esmu redzējis daudz labākus.

—   Quē va! [7] — iesaucās zēns. — Ir daudz labu un pat slavenu zvejnieku. Bet neviens nevar līdzināties tev.

—   Paldies. Tu mani iepriecini. Es ceru, ka nesastapšu tik lielu zivi, ko nevarētu pieveikt, lai tev nevajadzētu vilties manī.

—  Tādas zivs pasaulē nav, ja tu esi tik stiprs, kā saki.

—   Es varbūt novērtēju savus spēkus pārāk augstu, — sprieda vecais. — Bet es zinu labus zvejas paņēmienus un esmu neatlaidīgs.

—   Tagad tev jāiet gulēt, lai tu rīt būtu spirgts. Es vēl tikai aiznesīšu tukšos traukus uz «Terasi».

—   Nu tad ar labu nakti! Es tevi rīt pamodināšu.

—   Tu esi mans modinātājpulkstenis, — teica zēns.

—   Bet mans modinātājs ir vecums, — teica sirmgalvis. — Kāpēc veci cilvēki tik agri mostas? Vai tāpēc, lai pavadītu vēl kādu garāku dienu?

—   Nezinu, — pusaudzis atbildēja. — Es zinu tikai to, ka jauni zēni guļ ciešu un ilgu miegu.

—  Tos laikus es varu tikai atcerēties, — nopūtās vecais. — Tevi es pamodināšu laikā.

—   Man nepatīk, ka mani modina saimnieks. Itin kā es būtu kaut kas zemāks.

—   Es saprotu.

—   Ar labu nakti, vecais!

Zēns aizgāja. Vakariņas bija paēstas, neiededzinot gaismu. Sirmgalvis noģērbās tāpat tumsā. Pagalvim viņš saritināja savas bikses un pabāza zem tām izlasīto laikrakstu. Tad viņš ietinās segā un aizmiga uz citām avīzēm, kas bija izklātas uz gultas atsperēm.

Viņš iemiga drīz un sapņoja par zēna gados redzēto Āfriku, par bezgalīgiem krastiem, zeltainiem un baltiem, tik baltiem, ka sāpīgi žilba acis, par augstiem zemesragiem un lieliem, brūniem kalniem. Šajos krastos viņš tagad pavadīja katru nakti, dzirdēja šalcam lēzenos viļņus. Un pāri tiem šūpojās iedzimto laivas… Guļot viņš saoda pakulu un darvas smaku, ko izgaroja kuģa klājs, viņš ieelpoja Āfrikas smaržu, kas rītos atplūda līdz ar sauszemes vēju.

Jūtot sauszemes vēja smaržu, sirmgalvis parasti modās, apģērbās un gāja celt zēnu. Bet šonakt sauszemes vēja dvaša uzplūda pārāk agri, un viņš pat miegā juta, ka ir pārāk agrs, tāpēc sapņoja tālāk. No jūras cēlās baltās kalnu smailes, raibā virknē aizslīdēja Kanāriju salu ostas un reidi.

Viņš vairs nesapņoja nedz par vētrām, ne sievietēm, nedz par lieliem notikumiem, ne lielām zivīm, ne par spēkošanos, nedz arī par savu sievu. Viņam rādījās tikai sen redzētas vietas un lauvas Āfrikas krastos. Lauvas rotaļājās putekļainās smiltīs kā jauni kaķēni, un viņš mīlēja tos, kā mīlēja zēnu. Zēnu viņš sapņos neredzēja nekad. Viņš vienkārši modās, paskatījās caur atvērtām durvīm uz mēnesi, atritināja un uzvilka savas bikses. Aiz būdas stūra viņš nolaida ūdeni un devās modināt zēnu. Rīta dzestrumā viņu kratīja drebuļi. Bet viņš zināja, ka drīz tie pāries un airējot kļūs jau pavisam silti.

Zēna mājas durvis nebija aizslēgtas, viņš atvēra tās un basām kājām klusi gāja iekšā. Zēna gulta stāvēja pašā pirmajā istabā, un dziestošā mēness gaismā sirmgalvis labi redzēja gulētāju. Vecais lēni saņēma zēnu aiz kājas un neatlaida, līdz tas atvēra acis, apgriezās un paskatījās modinātājā. Sirmgalvis pamāja, zēns paņēma no krēsla bikses un, gultā sēdēdams, tās uzvilka.

Vecais vīrs izgāja pa durvīm, un zēns sekoja. Viņš bija samiegojies. Sirmgalvis aplika roku viņa pleciem un teica:

—   Zēl man tevis.

—   Quē va, — attrauca zēns. — Tāds nu reiz ir vīra darbs.

Viņi gāja lejup pa ceļu uz sirmgalvja būdu. Tumsā viņi ik uz soļa satika baskājainus zvejniekus, kas nesa uz pleciem savu laivu mastus.

Nonākot būdā, zēns salika grozā auklu rituļus un paņēma harpūnu un žebērkli, bet vecais uzvēla plecos mastam aptīto buru.

—   Tu gribi kafiju? — zēns jautāja.

—   Saliksim rīkus laivā un tad izdzersim.

Viņi dzēra kafiju no kondensētā piena bundžām mazā bufetē, kas rīta agrumā apkalpoja zvejniekus.

—   Kā tu gulēji, vecais? — vaicāja zēns. Viņš bija pilnīgi pamodies, lai arī cik grūti viņam nāktos pārvarēt miegu.

—  Ļoti labi, Manolino, — sirmgalvis atbildēja. — Šodien es droši varu paļauties uz saviem speķiem.

—   Es arī, — teica zēns. — Nu es iešu pēc mūsu sardīnēm un svaigās ēsmas. Mūsu rīkus saimnieks vienmēr nes pats. Viņš negrib, ka tos aiztiek kāds cits.

—   Mums gan tā nebija. Es ļāvu tev kaut ko nest jau tad, kad tev bija vēl tikai pieci gadi.

—  Atceros, — zēns sacīja. — Es tūlīt būšu atpakaļ. Iedzer vēl kafiju. Te mums dod uz krīta.

Viņš gāja basām kājām pa korāļu iežiem uz ledus pagrabu, kur glabājās ēsma.

Sirmgalvis lēni sūca savu kafij u. Ar to viņam bija jāpietiek visu dienu, un viņš nešaubījās, ka pietiks arī. Tagad jau labu laiku ēdiens viņam negaršoja, un viņš nekad neņēma līdz pusdienas. Laivas priekšgalā viņš turēja pudeli ar ūdeni, un tas bija viss, ko viņam vajadzēja.

Zēns atgriezās ar sardīnēm un avīzē ietītām dzīvām zivīm, un abi gāja pa taku uz laivu, ar basām pēdām sajūtot oļaino smilti. Viņi novilka laivu un ielaida to ūdenī.

—   Labu veiksmi, vecais!

—   Labu laimi arī tev! — atbildēja sirmgalvis. Viņš iemetināja airu cilpas duļļos, iegūlās airos un tumsā izveda laivu no ostas. No visas krastmalas jūrā devās laivas. Vecais vīrs dzirdēja airu šļakstus un klaudzienus. Pašas laivas nebija redzamas, jo mēness jau bija noslīdējis aiz pakalniem.

Brīžiem kādā laivā atskanēja balsis, bet tas bija reti. Airi šļakstēja klusumā. Atstājušas ostu, laivas izklīda uz visām pusēm. Katrai bija izraudzīta sava vieta okeānā, kur zvejnieki cerēja atrast zivis. Sirmgalvis bija nolēmis doties tālu selgā. Viņš atstāja aiz sevis tuvā krasta smaržas un airēja pretī okeāna skaidrajai, dzestrajai agra rīta elpai. Vecais šķērsoja fosforizējošās ūdens zālēs dzirkstošo plankumu okeānā, ko zvejnieki dēvēja par «lielo atvaru». Seit, kraujā septiņsimt asu dzijā dzelmenī, no paša jūras dibena kāpjošie ūdens virpuļi pulcināja visu pasugu zivis. «Lielajā atvarā» mudžēja garneļvēžu un sīku zivju bari, bet pašos tumšākajos dobumos snaikstījās tinteszivis. Naktīs tās pacēlās virspusē, kur tās bieži aprija viņu klejojošās ienaidnieces.

Melnajā tumsā sirmgalvis jau sajuta rīta tuvumu. Airējot viņš dzirdēja drebošo skaņu, ar kādu izšāvās no ūdens lidojošās zivis, dzirdēja viņu cieto, taisno spārnu šņākoņu, kad tās aiztraucās naktī. Vecais vīrs mīlēja lidojošās zivis — savus labākos draugus vientuļajā okeānā. Putnus viņš žēloja, sevišķi mazās, slaidās jūras bezdelīgas, kas vienmēr šaudījās, it kā meklēdamas, bet nekad neatrazdamas meklēto. «Putniem ir grūtāka dzīve nekā cilvēkiem, ja neskaita sevišķi spēcīgos un lielos vai plēsoņas,» domāja sirmgalvis. «Kāpēc putni veidoti smalki un trausli kā šīs jūras bezdelīgas, ja okeāns ir tik nežēlīgs? Jūra ir laba un skaista. Bet reizēm tā pavisam negaidot kļūst ļauna. Tik daudz putnu lido, nirst un meklē sev barību jūrā, bet viņu sīkās, skumjās balsis jūrai par smalkām.»

Domās viņš spāniski dēvēja jūru «la mar» — tāpat kā citi zvejnieki, kad viņi to piemin at mīlestību. Un, lai arī mīlot viņi dažkārt runāja par jūru ar ļaunumu, taču vienmēr — kā par sievieti. Daži no jaunajiem zvejniekiem — tie, kuri lika bojas par auklu pludiņiem un brauca motorlaivās, kas bija nopirktas, kad haizivju aknas ienesa daudz naudas, sauca viņu «el mar» — vīriešu kārtā. Viņi runāja par to kā par sāncensi, vienkārši par kādu vietu vai pat par ienaidnieku. Bet vecais vīrs domāja par jūru tikai kā par sievieti, un, ja jūra kādreiz deva vai liedza bagātus lomus, pat ja kļuva ļauna un neganta, tad tā tam vajadzēja būt. «Mēness iespaido jūru tāpat kā sievieti,» domāja sirmgalvis.

Viņš airēja vienmērīgi un rāmi — tas neprasīja nekādu pūļu, jo okeāns bija gluds un mierīgs, izņemot retus straumes virpuļus. Trešo daļu darba vecais vīrs lika padarīt pašai straumei, un, gaismai svīstot, viņš redzēja, ka ir izbraucis krietni tālāk nekā varēja cerēt tik agrā stundā.

«Veselām nedēļām es zvejoju atvaros un nekā neizvilku,» viņš domāja. «Šodien es izmēģināšu laimi atklātā selgā, kur peld bonito un albakoru bari. Varbūt man gadīsies lielais loms.»

Jau pirms gaismas āķi ar ēsmu bija izlikti, un vecais ļāva laivai slīdēt pa straumi. Viens no āķiem peldēja četrdesmit asu dziļumā, otrs — septiņdesmit piecu, bet trešais un ceturtais — simt un simt divdesmit piecas asis dziļi zilajā dzelmē. Āķi bija rūpīgi pārklāti ar ēsmu — smaile slēpās prāvākā zivī, bet līkums līdz pašam galam novērts ar svaigām sardīnēm. Āķis gāja cauri sardīņu acīm, sīkās zivtiņas virtenē vijās ap tērauda izliekumu. Visizvēlīgākā zivs neatrastu pie āķa nevienas vietiņas, kam nebūtu laba garša un patīkams aromāts.

Zēns bija iedevis sirmgalvim divus mazus, svaigus tunčus jeb albakorus; tie tagad karājās uz dziļākajiem āķiem. Uz pārējiem diviem bija uzmaukta zilā makrele un dzeltenā umbrīne — tiesa gan, jau dienu iepriekš lietotas ēsmai, bet vēl pietiekoši labas. Lieliskās sardīnes deva tām svaigu, kārdinošu smaržu. Auklas krietna zīmuļa resnumā bija izvērtas caur zaļi gremzdotām vicām — ik pieskāriens ēsmai liktu tām iegrimt ūdenī. Bez tam katrai auklai bija ap divsimt asu garš rezerves ritulis, lai vajadzības gadījumā zivi varētu turēt kaut vai trīssimt asu attālumā.

Sirmgalvis uzmanīja viciņas un lēni airēja, lai auklas turētos nepieciešamā "dziļumā un slīpumā. Bija jau pavisam gaišs, drīz vajadzēja lēkt saulei.

Šaura saules maliņa parādījās pār viļņiem, un sirmgalvis ieraudzīja arī citas laivas. Tās rnelnoja tālumā, tuvāk krasta līnijai, izkaisītas platajā straumē. Saule kļuva arvien spožāka, ūdens virsma kvēloja staru atspulgos, tie drīz iedegās tik žilbinoši, ka sirmgalvim acis sāka sāpēt. Viņš airēja, cenzdamies neskatīties atspīdumos. Vecais lūkojās dzelmē, uzmanīdams auklas, kas stiepās dziļi melnajā ūdenī. Neviens cits nemācēja tā turēt auklas — lai katrā tumšās straumes slānī būtu pa āķim un zivs nevarētu aizpeldēt garām, to nepamanījusi. Citi vienkārši laiž āķus pa straumi, un dažkārt tie atrodas tikai sešdesmit asu dziļumā tad, kad zvejnieks rēķinās ar simt asīm.

«Es turu auklas pilnīgi pareizi,» sirmgalvis domāja. «Man tikai vairs neveicas. Bet ko var zināt? Varbūt šodien … Jauna diena nāk ar jaunu laimi. Ir jau labi būt laimīgam … Toties es kārtīgi daru savu darbu. Un, ja laime nāks, es to pratīšu saņemt.»

Pa divām stundām saule bija uzkāpusi augstāk, un, skatoties uz austrumu pusi, acis vairs nesāpēja. Pamalē nu melnoja tikai trīs laivas, tās bija tikko samanāmas pāri viļņiem.

«Visu mūžu rīta saule žilbina man acis,» vecais nodomāja. «Un tomēr es vēl labi redzu. Vakaros es varu skatīties tieši saulē un nekādi melni plankumi man nerādās. Vakarā saule ir vēl spilgtāka. Toties rītos — asāka.»

Pēkšņi viņš ieraudzīja melno albatrosu. Gariem, tumšiem spārniem tas riņķoja debesīs augstu virs galvas. Putns strauji metās lejup, slīdēdams uz slaidajiem, atliektajiem spārniem, tad riņķoja atkal.

—   Viņš ir kaut ko atradis, — sirmgalvis teica. — Viņš neskatās tāpat vien.

Vecais sāka lēni airēt putna virzienā. Viņš nesteidzās. Auklas turējās taisni un dziļi kā vienmēr. Viņš šķērsoja straumi tik uzmanīgi, ka zvejas gaita netika traucēta, kaut ari laiva kustējās ātrāk nekā pirms tam.

Putns atkal bija pacēlies augstāk un riņķoja nekustīgi izstieptos spārnos. Pēkšņi tas metās lejup, un sirmgalvis redzēja lidojošās zivis izmisīgi izšaujamies pāri ūdens virsmai.

—   Delfīns, — balsī teica vecais, — liels delfīns.

Viņš ievilka airus un sameklēja smalku auklu. Tās tērauda pavadiņa beidzās ar vidēja lieluma āķi, sirmgalvis uzsprauda tā smailei sardīni. Aķi viņš ielaida ūdenī, bet auklu piesēja laivas pakaļgalā ieskrūvētam gredzenam. Viņš sagatavoja vēl vienu auklu un atstāja to saritinātu soliņa ēnā. Tad sirmgalvis atkal iegūla airos, uzmanīdams garspārnaino, melno putnu, kas nu riņķoja zemu pār ūdeni.

Sirmgalvis vēroja, kā putns metas lejā, gan sakļaudams spārnus niršanai, gan izmisīgi tos vicinādams, sekojot lidojošai zivij. Vecais redzēja vieglo ūdens valni, ko sacēla delfīni, dzenājot bēgošās zivis. Delfīni šķēla ūdeni, pār kuru lidoja zivis, un, kad tās krita atpakaļ, vajātāji bija turpat. «Tas ir liels delfīnu bars,» domāja sirmgalvis. «Bars izvērsies plašā lokā, un lidojošām zivīm ir maz izredžu glābties. Un putnam vispār nav nekādu izredžu. Lidojošās zivis viņam par lielām un par ātrām.»

Viņš sekoja putna bezcerīgajām kustībām un lidojošām zivīm, kas brīdi pa brīdim izšāvās no jūras. «Šo baru es nepanākšu,» domāja vecais. «Tas peld par ātru un par tālu. Bet man var pagadīties kāda no zivīm, kas klejo vienas, varbūt pat mans lielais loms. Kaut kur taču jābūt manai lielajai zivij!»

Mākoņi slējās debesīs kā kalnu galotnes. Pāri šaurajai, zaļajai krasta līnijai vijās zilganpelēku pauguru izloki. Ūdens bija tumši zils, tik tumši zils, ka viļņi meta biezas purpura ēnas. Skatoties ūdenī, sirmgalvis red'ēja sarkana planktona lāsumus un dīvainas gaismas atspīdumus. Auklas tikpat taisni kā vienmēr slīdēja tumšajā ūdenī. Planktona bari bija laba zīme — tie pulcēja ap sevi zivis. Bet augstās saules staru rotaļas ūdenī un kāpjošo mākoņu apveidi savukārt nozīmēja laba laika iestāšanos. Tikai putni bija pazuduši. Gludo ūdens virsmu izraibināja vienīgi dzeltenas, saules izbalinātas Saragosas ūdenszāles un mēļās, receklīgās portugāļu fizāliju lapas, kas slīdēja gar pašu laivas malu. Tās pašķīrās gar dēļu izliekumu un atkal iztaisnojās, kad laiva bija garām. Fizālijas peldēja kā varavīkšņaini ziepju burbuļi, velkot aiz sevis garu, nāvējošu sarkanu šķiedru astes.

— Agua mala [8] , — norūca vecais. — Slampa tāda!

Viegli cilājot airus, viņš skatījās ūdenī uz mazām zivtiņām, tikpat sarkanām kā vijīgie fizāliju taustekļi. Zivtiņas šaudījās starp šiem taustekļiem un reizēm slēpās to ēnā. Fizāliju inde viņām nekaitēja. Toties tā bija bīstama cilvēkiem. Vecais vīrs ne vienreiz vien bija sadzēlis rokas, velkot auklas ar tām pielipušiem, gļotainiem fizāliju pavedieniem. Līdzīgas rētas un čūlas izsauc indīgais ozols vai indīgā efeja. Fizāliju inde dzēla spēji kā pātagas cirtiens.

Varavīkšņotie fizāliju burbuļi bija skaisti. Taču visā okeānā nevarēja atrast mānīgākas radības, tāpēc vecais mīlēja noskatīties, kā tās aprij lielie jūras bruņurupuči. Ieraudzījuši fizālijas, bruņurupuči metās tām virsū aizvērtām acīm — tā viņu bruņās nebija nevienas brīvas vietiņas dzēlienam -un aprija laistīgos burbuļus ar visiem taustekļiem. Sirmgalvis priecājās par katru bruņurupuču aprīto fizāliju. Viņam pašam patika staigāt pēc vētras pa krastu un samīt ar savām sarepējušām pēdām viļņu izmestos burbuļus, kas paukšķēja kā pārspiesti pūšļi.

Zaļos bruņurupučus un vanagknābjus viņš mīlēja. Tie bija tik iznesīgi, veikli un maksāja dārgu naudu. Pret lielajiem, muļķīgajiem, dzeltenās bruņās tērptajiem bissiem viņš juta draudzīgu nicināšanu. Ar labsirdīgu smīnu vecais vēroja viņu jocīgās mīlestības rotaļas un svētlaimīgās fizāliju medības ar aizvērtām acim.

Nekādu noslēpumainu bijību pret bruņurupučiem viņš nejuta, jo vairākus gadus bija tos medījis. Sirmgalvis žēloja viņus visus, pat milzīgos, ādainos bruņurupučus, kas dažkārt bija lielāki par pašu laivu un svēra veselu tonnu. Daudzi izturas necilvēcīgi pret bruņurupučiem, jo bruņurupuča sirds pukst vēl vairākas stundas pēc nogalināšanas un uzšķēršanas. Bet vecais vīrs domāja: «Man ir tāda pati sirds un tādas pašas rokas un kājas kā viņiem.» Tomēr viņš ēda baltās bruņurupuču olas spēka uzturēšanai. Viņš ēda tās visu pavasari, lai stiprinātos septembrim un oktobrim — lielo zivju mēnešiem.

Viņš mēdza izdzert arī pa mēriņam haizivju eļļas no lielās cisternas zvejas rīku šķūnī. Haizivju eļļu varēja dzert, kas gribēja. Vairumam riebās eļļas smaka. Bet to dzert nebija daudz nepatīkamāk, nekā celties pirms gaismas, bez tam eļļa derēja pret iesnām un gripu un bija laba acīm.

Vecais paskatījās debesīs un atkal ieraudzīja riņķojošo putnu.

— Viņš tomēr ir kaut ko atradis, — sirmgalvis teica. Taču neviena lidojoša zivs neizšāvās pār viļņiem. Neredzēja arī satrauktu mazuļu barus. Pēkšņi palēcās neliels tuncis, apsviedās gaisā un metās uz galvas ūdenī, tad palēcās vēl viens un atkal viens, viņi šaudījās apkārt, sakuļot ūdeni putās un lieliem lēcieniem dzenājot sīko zivtiņu baru. Tas bija aplenkts no visām pusēm.

«Ja viņi neskrietu tik ātri, es tos drīz vien panāktu,» domāja vecais. Viņš skatījās, kā ūdens griežas baltās vērpetēs un albatross ik pa brīdim nirst sīko zivtiņu barā, kas izbailēs šaudījās pašā ūdens virspusē.

—   Putni ir labi palīgi zvejniekam, — vecais vīrs sprieda. Tajā pašā brīdī viņš juta saspringstam auklu, kuras līkumu turēja zem pēdas. Viņš nolaida airus, cieši satvēra drebošo auklu un sāka to vilkt. Pēc svara spriežot, tur svaidījās neliels tuncis. Aukia raustījās ārvien stiprāk, bet viņš turpināja vilkt. Ūdenī pazibēja zila mugura un zeltaini sāni. Drīz zivs bija pāri malai un nokrita laivā. Tā gulēja karstajā saulē blīva un šmauga kā lode. Lielās, trulās acis vērās nekustīgi, tikai skaistā un kustīgā aste, nāves mokās drebot, dauzījās pret laivas dējiem. Aiz žēlastības sirmgalvis nobeidza to ar sitienu pa galvu un paspēra vēl trīcošo ķermeni soliņa ēnā.

—   Albakors, — viņš noteica balsī. — Tā būtu laba ēsmas zivs. Tas sver savas desmit mārciņas.

Sirmgalvis nevarēja atcerēties, kad bija sācis balsī runāt pats ar sevi. Agrāk viņš vienatnē mēdza dziedāt, dažkārt dziedāja pat naktīs, stāvot pie vienmastnieka vai bruņurupuču laivas stūres. Runāt viņš droši vien sāka, palicis viens, — pēc tam kad zēns aizgāja. Bet īsti to nevarēja zināt. Zvejojot kopā ar zēnu, viņš mēdza runāt tikai nepieciešamības gadījumā. Viņš tērzēja naktīs vai tad, kad vētra neļāva iet selgā. Vecais vīrs cienīja seno zvejnieku tikumu — netērēt jūrā liekus vārdus. Bet tagad, ja tuvumā nebija neviena, kas to varētu ņemt ļaunā, viņš mēdza domāt balsī.

—   Ja kāds dzirdētu mani tā runājam, viņš nospriestu, ka esmu jucis, — sirmgalvis teica. — Bet, kamēr es vēl jucis neesmu, mani tas neuztrauc. Bez tam bagāto zvejnieku laivās ir radio, kas runā un pārraida beisbola jaunumus.

«Patlaban nav īstais laiks domāt par beisbolu. Tagad jādomā tikai par vienu. Par to, kam esmu radīts. Varbūt ap šo baru grozās mana lielā zivs. Es izvilku noklīdušu albakoru, kas medīja tepat blakus. Pārējie peld tālu un ātri. Visas zivis, kas šodien parādās virspusē, peld ļoti tālu un ļoti ātri uz ziemeļaustrumiem. Varbūt tās vienmēr tā dara šinī stundā? Bet varbūt tā ir kāda man vēl nezināma laika maiņas pazīme?»

Zaļā krasta līnija bija izgaisusi, pamalē vīdēja tikai blāvas, it kā apsnigušas pauguru galotnes. Pāri tām kā augsti sniega kalni kāpa mākoņi. Jūras tumši zilajos viļņos lūza gaismas stari. Karstā saule bija iztveicējusi neskaitāmās planktona masas. Zilajā ūdenī plaiksnījās tikai platas gaismas strēles, un sirmgalvis varēja redzēt savas iegremdētās auklas gandrīz visā garumā.

Tunči — zvejnieki sauca par tunčiem visas šīs pasugas zivis un atcerējās to īpašos vārdus tikai tirgū vai ēsmai iepērkot — bija aizgājuši dziļumā. Saule dedzināja arvien karstāk. Vecais juta tās tveicīgos starus uz kakla. Airējot pa viņa muguru plūda sviedru strūklas.

«Es varētu laist laivu pa straumi un nosnausties,» viņš domāja. «Auklu es apsietu īkšķim un pamostos, kad būtu vajadzība. Bet šodien ir astoņdesmit piektā diena un man jāizvelk lielais loms.»

Tanī pašā brīdī viņš ieraudzīja, ka viena no zaļajām vicām strauji iegrimst.

— Jā, — viņš pamāja. — Jā! — un ievilka airus laivā tik klusi, ka tie pat nepiesitās malām. Viņš pacēla auklu un vaļīgi turēja to starp labās rokas īkšķi un rādītāja pirkstu. Viņš nejuta ne rāviena, ne svara un ļāva auklai brīvi gulēt delnā. Tad viciņa iegrima atkal. Tas vēl bija tikai mēģinājums — zivs pavilka auklu viegli, kā rotaļādamās. Vecais vīrs skaidri zināja, kas notiek dzelmē, — simt asu dziļumā liels marlins lupināja no āķa izliekuma sardīnes, vēl neaiztiekot tunci, kura galvā slēpās āķa smaile.

Vaļīgi turēdams auklu, sirmgalvis ar kreiso roku uzmanīgi atraisīja to no viciņas. Tagad viņš varēja laist auklu caur pirkstiem tā, lai zivs nejustu nekāda saspīlējuma.

«Tik tālu selgā un vēl šinī gada laikā tai jābūt ļoti lielai,» viņš domāja. «Ēd sardīnes, zivs! Ēd viņas! Lūdzu, ēd viņas! Kur tu vēl dabūsi tik svaigas sardīnes tādā tumsā un sešsimt pēdu dziļumā? Pagriezies vēlreiz, nāc atpakaļ un apēd tās!»

Vecais vīrs juta vieglus, uzmanīgus rāvienus. Tad tie kļuva stiprāki — acīm redzot sardīņu galvas bija

grūti noraut no āķa. Un nu vairs nebija nekādas kustības.

—   Nāc atpakaļ, — sirmgalvis skaļi runāja. — Pagriezies nu! Un paod viņas. Vai viņas nav jaukas? Ed droši, vēl jau ir arī tuncis. Stingrs, vēss un smaržīgs. Nekaunies, zivs! Ed viņu nost!

Vecais gaidīja, turot auklu starp īkšķi un rādītāju. Tanī pat laikā viņš uzmanīja arī pārējās auklas, jo zivs jau varēja pacelties augstāk vai nolaisties dziļāk. Bet tad viņš atkal juta uzmanīgu raustīšanu.

—   Viņa ņem ēsmu, — teica sirmgalvis. — Dievs, dari tā, lai viņa to norītu!

Nē, viņa nebija to paņēmusi. Viņa bija prom, jo vecais vairs nekā nejuta.

—   Viņa nedrīkst aiziet, — runāja sirmgalvis. — Jēzu, stāvi man klāt, viņa nedrīkst būt aizgājusi. Viņa tikai apgriežas ūdenī. Varbūt viņa kādreiz jau ir uzķērusies uz āķa un vēl nav to aizmirsusi.

Tad viņš atkal juta auklu noraustāmies un bija laimīgs.

—   Viņa bija tikai pagriezusies, — vecais sacīja. — Viņa paņems ēsmu.

Viņš bija laimīgs, jūtot vieglo raustīšanos. Tad auklu sasprindzināja gandrīz neticams smagums. Tas bija zivs svars, un vecais ļāva auklai slīdēt dziļāk, dziļāk, dziļāk, līdz pirmais no diviem rezerves rituļiem bija attīts līdz galam. Visu laiku, kamēr aukla grima dzelmē, viņš juta zivs milzīgo svaru, kaut arī spiediens uz īkšķa un rādītāja pirksta gandrīz nebija manāms.

—   Kas par zivi, — sirmgalvis sacīja. — Āķis ir iestrēdzis šķērsām viņas mutē, un viņa velk to sev līdz.

«Tagad viņai vajadzētu pagriezties un norīt āķi,» vecais nodomāja. To viņš neteica balsī, jo zināja, ka labas lietas bieži nepiepildās tāpēc vien, ka tiek izsacītas. Viņš tagad zināja, cik zivs ir liela, un domās redzēja to nirstam tumšajā dzelmē ar tunci mutē. Brīžiem viņš juta, ka zivs apstājas, bet tās smagums bija nemainīgs. Ja smagums pieauga, viņš palaida atkal kādu gabalu auklas. Viņš tikai reizēm saspieda īkšķi un rādītāja pirkstu, lai pārbaudītu, kā smagums pieņemas un slīd arvien zemāk.

—   Viņa ir to sagrābusi, — vecais teica. — Nu man jāļauj viņai aprit ēsmu līdz galam.

Sirmgalvis laida auklu caur pirkstiem, kamēr ar kreiso roku sameklēja otra rezerves rituļa galu un cieši piesēja to iztecējušai auklai. Otram ritulim tika pievienots trešais. Nu viņš bija gatavs. Rezervē gulēja trīs rituļi, katrā pa četrdesmit asu tik labas auklas, cik vien laba aukla vispār var būt.

—   Rij to dziļāk, — viņš teica. — Rij to pamatīgi!

«Norij to tā, lai āķa smaile ieurbtos tavā sirdī un

nogalinātu tevi,» sirmgalvis domāja. «Uzpeldi viegli un ļauj man ietriekt harpūnu tavā galvā. Viss ir kārtībā. Vai tu esi gatava? Vai tev neliekas, ka tu pārāk ilgi sēdi pie mielasta galda?»

—   Sākam! — viņš skaļi teica un vilka ar abām rokām, līdz atguva jardu auklas. Tad vecais turpināja raut auklu ar abām rokām pamīšus, cik vien bija spēka viņa delnās un visā augumā.

Taču nekas nemainījās. Zivs lēni turpināja savu gaitu, un sirmgalvis nebija viņu pieveicis ne par sprīdi. Aukla bija stipra, tieši paredzēta smagām zivīm. Vecais pārlika to pār muguru un no saspringtās auklas krita skanīgas lāses. Tā šņākdama šķēla ūdeni, un sirmgalvis turēja to, atspēries pret laivas dēļiem. Viņa atliektā mugura deva pretsvaru katram zivs rāvienam. Laiva sāka lēni virzīties uz ziemeļrietumiem.

Zivs neatlaidīgi peldēja tālāk, un tā viņš lēni kustējās rāmajā ūdenī. Pārējie āķi vēl arvien bija ūdenī, bet sirmgalvis nevarēja tos pieskatīt.

—   Kā man gribētos, lai te būtu zēns, — viņš atkal ierunājās. — Es esmu sasiets ar šo zivi, un viņa velk mani, nevis otrādi. Es varētu nostiprināt auklu, bet tad viņa to pārrautu. Man jātur viņu cik vien spēka un pēc vajadzības jāpalaiž aukla. Paldies dievam, ka viņa tikai klaiņā un nelaižas dibenā.

Ko man darīt, ja viņai ienāks prātā nirt dzijumā? Es nezinu. Ko man darīt, ja viņa ienirs un nobeigsies tur? Es nezinu. Bet kaut kas man jādara. Un es arī varu vēl daudz ko darīt.

Viņš turēja aukļji pāri mugurai un uzmanīja tās slīpumu. Laiva neatlaidīgi virzījās uz ziemeļrietumiem.

«Tas viņu nobeigs,» domāja sirmgalvis. «Viņa taču nevar vizināt mani mūžīgi.» Bet stundas gāja un zivs vēl arvien peldēja, velkot sev līdzi laivu un zvejnieku. Aukla smagi griezās vecā vīra mugurā.

— Viņa uzķērās diensvidū, — vecais teica. — Un es viņu pat neesmu redzējis.

Kad āķis vēl sāka tikai raustīties, viņš bija uzmaucis ciešāk galvā savu salmu cepuri, un nu tās cietā mala grauza pieri. Arī mute bija izkaltusi. Viņš uzmanīgi nometās ceļos, lai neizkustētos aukla un, pastiepies cik tālu iespējams, ar vienu roku sameklēja ūdens pudeli, atvēra to un iedzēra pāris malku. Tad brīdi atpūtās. Viņš atpūtās, atspiedis muguru pret mastam aptīto buru, un centās nedomāt, tikai visu paciest.

Sirmgalvis palūkojās atpakaļ. Zeme vairs nebija saskatāma. — Tas neko negroza, — viņš nolēma. — Es vienmēr pratīšu atgriezties, redzot Havannas atspīdumu naktī. Līdz saulrietam atlikušas vēl divas stundas. Varbūt līdz tam laikam zivs uzpeldēs. Ja nē, tad viņa varbūt uzpeldēs jau mēness gaismā. Bet varbūt pat nākošajā rītā. Krampji mani nerauj, un es jūtos stiprs. Bez tam āķis mutē ir viņai, ne man. Bet, kas tā par zivi, ja viņa var tik dūšīgi vilkt? Stieple taču sarāvusi viņai visu muti. Es noteikti gribu viņu redzēt. Es gribu viņu redzēt, lai zinātu, ar ko man darišana!

Spriežot pēc zvaigznēm, zivs visu nakti nemainīja ne gaitu, ne virzienu. Pēc saules rieta kļuva auksts. Sviedru lāses uz sirmgalvja muguras, rokām un vecajām kājām sakalta. Dienā viņš bija noņēmis maisu no igvāts un izklājis to saulē žāvēties. Kad saule norietēja, viņš sasēja maisa stūrus ap kaklu, lai pats maiss segtu muguru. Viņš uzmanīgi pabīdīja rupjo audumu zem auklas, kas tagad turējās ap pleciem. Maiss neļāva auklai iegrauzties mugurā. Tad vecais ierīkojās pusguļus laivas priekšgalā un jutās gandrīz ērti. Patiesībā viņa stāvoklis bija tikai ciešamāks, bet viņš uzskatīja to par komfortablu.

«Es gan nevaru neko padarīt zivij, bet viņa man arī nē,» viņš domāja. «Vismaz tikmēr, kamēr viņai neienāks prātā kaut kas cits.»

Vienu reizi viņš piecēlās, nolaida ūdeni pār laivas malu un paskatījās zvaigznēs, lai noteiktu virzienu.

Aukla spīdēja kā smalka fosfora šautra. No viņa pleciem tā slīpi šāvās ūdenī. Laiva kustējās daudz lēnāk. Gaismas atblāzma pār Havannu kļuva blāvāka. Tas nozīmēja, ka straume nes viņus uz austrumiem. «Ja es vairs neredzēšu Havannas atspīdumu, mēs būsim aizpeldējuši austrumu virzienā,» viņš domāja. «Jo citādi, ja zivs nemainīs savu kursu, atspīdumam jābūt redzamam vairākas stundas. Interesanti, kā beigušās šīsdienas beisbola sacīkstes? Cik labi tiem, kam laivās radio.» Tad viņš attapās un piespieda sevi domāt tikai par zveju, tikai par savu auklu, lai neizdarītu kādu muļķību.

Bet balsī viņš teica: — Kaut jel zēns būtu pie manis. Lai viņš varētu man palīdzēt un redzēt šo zivi.

«Vecumā cilvēkam nevajadzētu būt vientuļam,» viņš domāja. «Bet tas ir neizbēgami. Es nedrīkstu aizmirst, ka man jāapēd tuncis, pirms tas sācis bojāties, lai es nezaudētu spēkus. Vai nu gribas, vai nē, bet no rīta viņš jāapēd. Neaizmirsti to,» vecais sev piekodināja.

Naktī pie laivas parādījās delfīnu pāris. Sirmgalvis dzirdēja, kā viņi rūkdami kūleņo ūdenī. Viņš atšķīra tēviņa zemos dūcienus un mātītes dziedošo atsaukšanos.

— Viņiem ir labi, — vecais sacīja. — Viņi rotaļājas, ķircinās un mīl viens otru. Viņi ir mūsu brāļi, tāpat kā lidojošās zivis.

Tad sirmgalvim kļuva žēl lielās zivs, kas bija pieķērusies viņa āķim. «Tā ir brīnumaina, pavisam dīvaina zivs un, kas lai zina, cik viņai gadu,» domāja vecais. «Es nekad neesmu saticies ar tik stipru un savādu zivi. Vismaz viņa uzvedas savādi. Varbūt viņa ir par gudru, lai izlēktu virs ūdens. Taču viņas lēcieni vai straujums varētu mani pazudināt. Bet var būt, ka agrāk viņai ir gadījies vairākas reizes uzķerties āķim un viņa zina, kā jācīnās. Bet viņa taču nevar zināt, ka tai darīšana tikai ar vienu vīru, ar pavisam vecu. Bet kas tā varētu būt par zivi, kāda viņai gaļa un cik par to dotu tirgū? Esmu viņa paņēma tā, kā to dara tēviņi. Arī pēc vilkšanas spriežot, tas ir tēviņš. Viņa cīnās mierīgi, bez kādas panikas. Es nevaru saprast, vai viņai ir kas padomā vai ari viņu dzen tāds pat izmisums kā mani?»

Vecais atcerējās, kā viņa āķim reiz bija pieķērusies zivs no marlinu pāra. Tēviņš ļāva savai draudzenei ēst pirmajai, un viņa norija āķi. Mātīte mežonīgi svaidījās ūdenī un izmisīgā cīņa viņu ātri nogurdināja. Tēviņš visu laiku palika viņas tuvumā, griezās ap auklu un riņķoja pašā ūdens virspusē. Viņš turējās tik tuvu, ka vecais vīrs baidījās, vai viņa asā, arī pēc formas izkaptij līdzīgā aste nepārgriezīs auklu. Kamēr vecais iecirta mātītes mugurā žebērkli un, turot aiz garā, vīlei līdzīgā šķēpa, sita viņu ar rungu, un zivs mainīja krāsu — tā kļuva bāla kā spoguļa sudrabojums, — kamēr ar zēna palīdzību viņš izvilka zivi no ūdens, tēviņš turējās blakus laivai. Sirmgalvis jau sagatavoja auklas un ķērās pie harpūnas, kad tēviņš palēcās augstu gaisā, lai paskatītos, kur palikusi viņa draudzene, un lēni nolaidās ūdenī. Marlina svītrainās krūšu spuras izpletās kā plati, violeti spārni. Vecais atcerējās, cik marlins bija skaists, cik viņš bija uzticīgs.

«Neko bēdīgāku es savā mūžā neesmu redzējis,» domāja sirmgalvis. «Arī zēns bija bēdīgs. Mēs lūdzām zivij piedošanu un aši nokāvām viņu.»

— Kaut jel zēns būtu šeit, — vecais nopūtās un atspiedās pret laivas priekšgala izliektajiem dēļiem. Aukla griezās plecos ar visu lielās zivs spēku. Zivs turpināja savu izraudzīto ceļu.

«Mana nodevība dzen viņu pa šo ceļu,» domāja sirmgalvis.

«Viņa atrada dziļus, tumšus ūdeņus, tālu no auklām, lamatām un nodevībām. Un šajos ūdeņos viņa gribēja palikt. Bet es gāju meklēt viņu tur, kur nav bijis neviens cilvēks. Neviens cilvēks visā pasaulē. Tagad mēs jau kopš vakardienas esam piesieti viens pie otra. Un neviens nevar palīdzēt ne viņai, ne man.

Laikam man nevajadzēja kļūt par zvejnieku. Bet tas nevarēja būt citādi — esmu dzimis šim darbam. Lai tikai es neaizmirstu, ka no paša rīta man jāapēd tuncis.»

īsi pirms rītausmas kāda zivs saķēra ēsmu, kas vēl peldēja ūdenī. Lūstot nokrakšķēja makšķere, un aukla sāka tecēt pār laivas tillaudu. Viņš tumsā sataustīja saliecamo nazi, un, pārnesot zivs smagumu uz kreiso plecu, atliecās atpakaļ un pārgrieza auklu pret tillaudas dēļiem. Pie viena viņš nogrieza arī pārējās auklas un brīvos galus piestiprināja savām rezerves auklām. Viņš izveicīgi strādāja ar vienu roku. Savelkot mezglus, viņš pieturēja galus ar kājām. Vispār viņam bija seši rezerves rituļi — diviem viņš tikko bija nogriezis āķus, divus attinis, kad pieķērās lielā zivs; visas auklas bija savienotas ar stipriem mezgliem.

«Tikko uzausīs gaisma,» vecais domāja, «man jāpiekļūst četrdesmitasīgajai auklai, jānogriež arī tā un jāpiesien rezervei. Jāzaudē divsimt metru labas Katalanas auklas, āķi un pavadiņas. Bet tos var iegādāties atkal. Jo kas gan man varētu atdot šo zivi, ja citas, ar āķiem cīnoties, pārgrieztu man viņas auklu? Es taču nezinu, kas par zivi man tagad pieķērusies. Marlins, zobenzivs vai haizivs? Es nepaguvu to izpētīt. Es atlaidu viņu pārāk ātri.»

—   Kaut jel te būtu zēns, — vecais atkal atkārtoja.

«Bet zēna nav un nebūs,» viņš domāja. «Tev jāpaļaujas tikai uz sevi un visprātīgāk būs papūlēties piekļūt atlikušajai auklai un pārgriezt to. Tāpēc vien nav jāgaida gaisma. Jāpiesien šis gabals rezerves auklai.»

Tā viņš arī izdarīja. Tumsā tas bija ļoti grūti. Zivs pēkšņi uzsita vilni un norāva veco laivas dibenā. Krītot viņš ievainoja seju zem acs. Asinis sīkā straumītē tecēja pa vaigu. Bet tās sarecēja, nesasniedzot zodu. Sirmgalvis atkal aizkļuva laivas priekšgalā un tur atpūtās. Viņš sakārtoja maisu un uzmanīgi pārbīdīja auklu jaunā vietā, ar pleciem noenkurodams zivi. Vecais bija nobažījies — viņa pleci un rokas juta, ka zivs gaita kļuvusi daudz straujāka un laiva slīd ātrāk.

«Kāpēc gan viņa taisīja tādu rāvienu?» Sirmgalvis brīnījās. «Varbūt stieple iegriezusies viņas muguras kūkumā? Droši vien viņai sāp mugura tikpat stipri kā man. Bet cik liela šī zivs arī nebūtu, mūžīgi vilkt laivu viņa nevar. Viss ir kārtībā, nekas negaidīts nav iespējams, un man ir daudz rezerves auklas. Tas ir viss, kas īstam vīram vajadzīgs.»

—   Zivs, — viņš rāmi teica, — es palikšu kopā ar tevi, kamēr vien esmu dzīvs.

«Es zinu, arī viņa paliks kopā ar mani,» vecais domāja. Viņš gaidīja gaismu. Pirms rītausmas kļuva joti auksts un viņš piespiedās laivas dēļiem, lai kaut cik sasildītos. «Man jāiztur, es nedrīkstu būt vājāks par viņu.»

Gaismai svīstot, aukla izstiepās pār ūdeni. Laiva slīdēja vienmērīgi. Pirmie saules stari pieskārās sirmgalvja kreisajam plecam.

—   Tātad zivs griežas uz ziemeļiem, — sprieda vecais. Straume gan būs aiznesusi mūs tālu uz austrumiem. Kaut jel viņa pagrieztos pa straumi. Tas nozīmētu, ka viņa ir jau nogurusi.

Taču, saulei kāpjot arvien augstāk, sirmgalvis saprata, ka zivs vēl nav nogurusi. Bet viena laba zīme tomēr bija: auklas slīpums rādīja, ka zivs vairs nepeld tik dziļi. Tas nu gan vēl nenozīmēja, ka viņa sāks lēkt. Bet viņa varēja to darīt.

—   Dievs, liec viņai lēkt! — vecais lūdzās. — Man pietiks auklas, lai viņu savaldītu.

Varbūt man vajadzētu vilkt auklu, lai zivij sāpētu un viņa sāktu lēkt. Tagad ir jau gaišs. Dievs, liec viņai lēkt, lai pūslīši ap viņas mugurkaulu piepildās ar gaisu un viņa nevarētu ienirt dzelmē un nobeigties tur.

Viņš mēģināja vilkt, bet aukla jau tā visu laiku bija sastiepta līdz pēdējai iespējai un pie katras kustības sāpīgi griezās plecos. Vecais juta, ka vairāk tur nekas nav darāms. «Es nedrīkstu bieži raustīt auklu,» viņš domāja. «Katrs rāviens paplašina āķa rētu zivs mutē, un lēcot viņa var norauties. Visādā ziņā, es jūtos daudz labāk, kopš uzspīdējusi saule. Un, par cik zivs jau pieķērusies, man nav jāpiepūlē acis, skatoties degošajā ūdenī.»

Aukla bija aplipuši dzeltenām ūdenszālēm. Sirmgalvis par to priecājās, jo tās pavairoja smagumu, kas jāvelk zivij. Tās bija dzeltenās līča ūdenszāles, kas naktī blāzmoja fosforiskā spīdumā.

—  Zivs, — viņš teica, — es tevi ļoti mīlu un cienu, bet man tevi jānogalina, pirms iestājas vakars.

«Cerēsim to labāko,» viņš nodomāja.

Mazs putns lidoja no ziemeļiem uz laivas pusi. Viņš slīdēja zemu pār ūdeni. Vecais redzēja, ka tas ir sauszemes putns un ka tas ļoti noguris.

Putns nometās uz la ivas pakaļgala un atpūtās. Tad tas pariņķoja ap zvejnieka galvu un nosēdās uz auklas — tur bija ērtāk.

—   Cik vecs tu esi? — sirmgalvis jautāja putnam. — Vai tas ir tavs pirmais ceļojums?

Putns skatījās uz viņu un šķita klausāmies Tas bija pārāk noguris, pat lai papētītu auklu, un šūpojās tai līdzi, cieši aptvēris auklu ar mazajām kājām.

—   Nebaidies, aukla ir stingra, — vecais drošināja putnu. — Pat_ pārlieku stingra. Tev gan neklātos būt tik nogurušam pēc bezvēja nakts. Kas nu tu esi par putnu!

«Vanagi,» domāja sirmgalvis, «atrod tos arī jūrā.» Bet putnam vecais to neteica, putns tāpat nesaprastu, bez tam viņam pašam drīz vien būs jāiepazīstas ar vanagiem.

—  Atpūties labi, mazo putniņ, — viņš teica. — Un tad ej izmēģināt savu likteni. Tas jādara katram — vai nu cilvēkam, vai putnam, vai zivij.

Viņš runāja, lai iedrošinātu arī sevi, jo viņa mugura pa nakti bija sastingusi un truli sāpēja.

—   Paliec pie manis, cik ilgi vien tev patīk, — viņš teica putnam. — Man žēl, ka es nevaru pacelt buru un aizvizināt tevi līdz krastam. Vējš tam būtu kā radīts. Bet man te ir draugs, no kā es nevaru šķirties.

Zivs tik pēkšņi metās sāņus, ka nosvieda veco vīru laivas dibenā un būtu pat izrāvusi viņu pāri malai, ja viņš nebūtu paspējis atsperties un palaist vēl kādu gabalu auklas.

Auklas raustīšanās aizbiedēja putnu. Tas pacēlās spārnos un uz visiem laikiem pazuda sirmgalvja skatam. Viņš uzmanīgi turēja auklu labajā rokā un ievēroja, ka delna asiņo.

—  Acīm redzot kaut kas nodarījis zivij sāpes, — viņš teica un savilka auklu, mēģinot pagriezt zivi. Bet aukla saspringa līdz pēdējai iespējai, un viņš atkal nosēdās savā vietā.

—  Tev ir slikti, zivs, — sirmgalvis teica. — Bet dievs mans liecinieks, ka arī man nav labāk.

Viņš skatījās pēc putna, pēc sava jaukā ceļa biedra. Bet putna vairs nebija.

—   Nu jā, cik ilgi gan tu varēji palikt? — vecais sprieda. — Bet bez manis tev būs daudz grūtāk nokļūt līdz krastam. Kā es varēju pieļaut, ka zivs mani tikko neizsvieda jūrā ar savu negaidīto rāvienu? Man jau nemaz vairs nav prāta. Tas notika tāpēc, ka es skatījos uz putnu un domāju par viņu vien. Man tagad jāpievērš visa uzmanība darbam. Bez tam man jāapēd tuncis, lai es nezaudētu pēdējos spēkus.

—   Kaut jel te būtu zēns … Un kaut man būtu līdzi mazliet sāls, — viņš balsī vēlējās.

Pārnesot auklas smagumu uz labo plecu, viņš uzmanīgi nometās ceļos un nomazgāja sagriezto delnu okeānā. Viņš brīdi paturēja to iemērktu un skatījās uz asiņaino švīku, kas stiepās viļņos. Ūdens plūda gar nemitīgi slīdošās laivas malu un vēlās dzidrā valnī ap viņa roku.

— Zivs peld jau lēnāk, — sirmgalvis teica.

Vecajam vīram labprāt gribētos vēl kādu laiku atstāt roku sāļajā ūdenī, bet viņš baidījās, ka zivs atkal netaisa kādu rāvienu, tāpēc cieši atspērās pret laivas dēļiem un apžāvēja roku saulē. Pār delnu stiepās gandrīz neievērojama, smeldzoša svītra. Bet tā krustoja darbam visnepieciešamākos muskuļus. Un viņš zināja, ka roka būs vajadzīga pirms sadzīšanas. Sirmgalvis dusmojās, ka Us noticis pašā sākumā.

—   Nu man beidzot jāapēd tuncis, — viņš teica, kad roka bija nožuvusi. — Es aizķeršu viņu ar žebērkli un apēdīšu tepat ar visām ērtībām.

Viņš noliecās, pastiepa žebērkli uz laivas pakaļgalu un sameklēja tunci, cenzdamies nesamudžināt auklu rituļus. Aukla atkal turējās uz kreisā pleca. Atspiedies uz labā elkoņa, viņš noņēma tunci no žebērkļa smailes un nolika žebērkli atpakaļ vietā. Viņš pieturēja zivi ar ceļgalu un plēsa tumši sārtas gareniskas šķēles no galvas līdz pat astei. Viņš nogrieza strēmeles gar visu muguru līdz vēdera izliekumam. Kad sešas krietnas šķēles bija izklātas uz priekšsoliņa dēliem, vecais noslaucīja nazi gar biksēm, pacēla bonito asaku aiz astes un izmeta pār bortu.

—  Visu apēst man laikam neizdosies, — viņš teica un iecirta nazi vienā no šķēlēm. Auklas smagums strauji pieauga. Kreiso roku sarāva krampji. Tā biia stingri aptvērusi auklu. Vecais vīrs riebumā paskatījās uz savu roku.

—   Nu kas tu esi par roku, — viņš ņurdēja. — Noņēmies ar saviem krampjiem, cik tev patīk. Paliec kaut vai par ķetnu. Tas tev godu nedara.

—   Ķeries labāk pie tunča, — viņš skubināja sevi, pārbaudīdams auklas slīpumu tumšajā ūdenī. — Apēd viņu, tas stiprinās tavu roku. Galu galā roka nav vainīga, ka tu esi sasējies ar šo zivi tik ilgu laiku. Bet tev jāpaliek kopā ar viņu līdz galam. Ed labāk savu bonito.

Viņš pacēla šķēli, sabāza to mutē un sāka lēni košjāt. Tas nemaz nebija tik nepatīkami.

—   Sakošjā viņu kārtīgi un izsūc visas sulas. Ar kādu citronu vai mazdrusciņ sāls tā zivs būtu pavisam laba.

—   Kā tev klājas? — viņš jautāja krampju savilktajai rokai, kas bija sastingusi kā mironim. — Es vēl ieēdīšu, lai tev kļūtu vieglāk.

Vecais apēda atlikušo šķēles daļu. Kad gaļa bija rūpīgi sagremota, viņš izspļāva ādu.

—  Nu, roka, vai nav labāk? Jeb vēl par agru to gaidīt?

Viņš paņēma otru šķēli un apēda to arī.

«Tā ir stipra, pilnasinīga zivs,» viņš domāja. «Cik labi, ka es izvilku tunci, nevis delfīnu. Delfīns ir pārāk saldens. Šis arī ir stipri salds, bet tieši tanī saldumā ir viss labums.»

—    Nav nekādas jēgas domāt par blakuslietām. Jādomā tikai par nepieciešamo. Kā tagad noderētu sāls! Saulē gaļas pārpalikums var sasmakt vai apkalst, tāpēc man jāapēd viss, kaut arī neesmu izsalcis. Bet mana lielā zivs ir mierīga un stipra. Man jāapēd tuncis un jābūt gatavam uz visu.

—   Pacieties, roka! — viņš teica. — Es to daru tevis dēļ.

«Man gribētos pabarot zivi,» viņš domāja. «Zivs ir mans brālis. Bet man viņa jānogalina un jākrāj spēki, lai to izdarītu.» Viņš pamazām piespieda sevi apēst visas garās šķēles.

Tad sirmgalvis atlieca muguru un noslaucīja rokas gar biksēm.

—   Nu, — viņš teica rokai, — tu vari laist auklu vaļā. Es paturēšu to kreisajā rokā vien, kamēr tu beidz muļķoties. — Ar kreiso kāju viņš piespieda auklu, ko turēja rokā, un atkal pārnesa visu zivs smagumu uz atliektās muguras.

—   Dievs, dari tā, lai krampji pārietu, — viņš lūdzās, — Jo es taču nezinu, kas zivij padomā.

«Taču pagaidām viņa ir mierīga un iet savu ceļu,» sirmgalvis domāja. «Bet kāds ir viņas tālākais plāns? Un kādam ir jābūt manam plānam? Man jāpieskaņojas zivij, jo viņa ir pārāk liela. Ja viņa sāks lekt, es varēšu viņu nobeigt. Bet viņa grib palikt dziļumā līdz galam. Un arī es palikšu ar viņu līdz galam.»

Viņš berzēja krampju savilkto roku gar biksēm un pūlējās atliekt pirkstus. Taču tie neklausīja. «Varbūt pirksti atlaidīsies, kad kļūs siltāks,» viņš domāja. «Varbūt tie atlaidīsies, kad krietnais, jēlais tuncis būs sagremots kuņģī. Kad tas būs noticis, es atliekšu pirkstus, lai tas maksātu ko maksādams. Bet es negribu atliekt tos tagad ar varu. Labāk likt rokai mieru, un viss nokārtosies pats no sevis. Jo tā man tik labi kalpoja naktī, kad vajadzēja sasiet visas auklas.»

Sirmgalvis skatījās jūrā un jutās ļoti vientuļš. Tumšajā dzelmē lūza staru strēles, aukla taisni stiepās ūdenī un apkārt mīksti viļņoja klusums. Kāpjošais pasāta vējš gumzīja mākoņus. Vecais atmeta galvu un ieraudzīja meža pīles lidojam pār jūru. Putni skaidri iezīmējās debesīs, brīžiem pagaisa, brīžiem parādījās atkal. Sirmgalvis nejutās vairs tik vientuļš plašajā jūrā.

Viņš domāja, cik daudzi zvejnieki baidās iziet savās mazajās laivās tik tālu, ka nevar saredzēt zemi. Tajos mēnešos, kad laiks mēdza negaidīti mainīties, viņi rīkojās pareizi. Bet tagad bija viesuļu mēnesis un viesuļu starplaikos parasti bija pats labākais laiks visā gadā.

—  Ja paredzams viesulis, to jau dienu iepriekš var redzēt pēc debesīm un citām pazīmēm jūrā. Krastā to grūtāk pamanīt, un katrs jau nemāk noteikt laiku. Arī zemes tuvums kādreiz maina mākoņu veidu. Pašlaik nekāds viesulis nedraud.

Sirmgalvis vēroja debesis. Baltie gubu mākoņi izskatījās pēc jautrām saldējuma pikām. Pāri tiem augstajā septembra zilgmē stiepās spalvu mākoņu plānās šķiedras.

—  Viegla brīze, — viņš teica. — Visjaukākais laiks kā man, tā arī tev, zivs.

Viņa roka vēl bija sarauta, bet viņš pamazām sāka to atbrīvot.

«Es ienīstu krampjus,» viņš domāja. «Tā ir_ paša miesas nodevība. Ir pretīgi, kad citu acu priekšā tevi pazemo vemšana vai caureja, saindējoties ar vecu zivi. Bet krampji (viņš domās sauca tos «calambre») pazemo cilvēku ari vienatnē.»

«Ja zēns būtu te, viņš roku krietni saberzētu un delna atslābtu,» vecais domāja. «Bet viņai arī tagad noteikti jāatslābst.»

Vēl neredzot ūdens slīpuma maiņu, sirmgalvja labā roka juta, ka mainās auklas spiediens. Viņš atlieca muguru un sāka dauzīt roku pret gurnu. Aukla pamazām kāpa augstāk.

—  Zivs uzpeld, — viņš teica. — Roka, nāc taču pie prāta! Es tevi lūdzu!

Aukla cēlās lēni un noteikti. Okeāna virsma laivas priekšgalā izliecās, un zivs uzpeldēja. Viņa šķita bezgalīgi augam, un gar viņas sāniem tecēja ūdens. Saule apspīdēja gaišos sānus, tumši mēļo galvu un muguru. Gar sāniem stiepās platas, viegli violetas svītras. Viņas šķēpveida deguns bija beisbola nūjas garumā. Pašā galā tas bija šaurs kā paukošanas zobens. Zivs parādījās virs ūdens visā augumā un atkal ienira šmaugi kā peldētājs. Sirmgalvis redzēja, kā iegrimst viņas izkapts asmenim līdzīgā aste. Aukla sāka strauji tecēt pār laivas malu.

—   Viņa ir divas pēdas garāka par laivu, — vecais teica. Aukla tecēja ātri, bet mierīgi, tātad zivs nebija satraukta. Viņš centās turēt to ar abām rokām pēc iespējas stingri, bet ne tā, lai aukla varētu pārtrūkt. Viņš saprata, ka jāpalēnina zivs gaita ar mierīgu spiedienu, citādi viņa izvilktu visu auklu un beigās to pārrautu.

—   Tā ir liela zivs, un man jāpārliecina viņa manā pārākumā. Es nedrīkstu pieļaut, lai viņa apzinātos savu spēku vai saprastu, kas man draud, ja viņa sāks plosīties. Es viņas vietā riskētu ar visu un skrietu, kamēr aukla pārtrūkst. Bet, paldies dievam, zivis nav tik gudras kā tie, kas viņas nogalina. Taču viņas ir cēlsirdīgākas un stiprākas.

Sirmgalvis bija redzējis daudz lielu zivju. Viņš bija redzējis tādas, kas svēra vairāk par tūkstoš mārciņām. Divas no tām viņš bija izzvejojis. Bet ne jau viens pats. Tagad viņš bija viens tālu no zemes, un zivs bija tik liela, kādu viņš savā mūžā nebija redzējis, ne dzirdējis. Un viņa kreisā roka vēl arvien bija sarauta kā ērgļa nagi.

«Reiz taču viņai jāatlaižas,» vecais domāja. «Viņa noteikti atlaidīsies, lai nāktu talkā manai labajai rokai. Ar mani šeit ir trīs radības, tuvas kā brāļi, tā ir zivs un abas manas rokas. Viņai jāatlaižas. Kāds labums var būt no krampju sarautas delnas? Zivs tagad peld lēnāk, bet savā parastajā gaitā.

«Nevaru saprast, kāpēc viņa lēca,» domāja sirmgalvis. «Viņa lēca gandrīz tā, it kā gribētu parādīt, cik viņa ir liela. To es tagad zinu. Bet man gribētos parādīt arī viņai, kas es esmu par vīru. Tikai tad gan viņa pamanītu manu krampju sarauto roku. Labāk lai viņa uzskata mani par daudz stiprāku vīru, nekā es esmu, tad es tāds arī būšu. Es vēlētos būt zivs ar visu, kas piemīt zivij, ko viņa var nostādīt pretī manai gribai un manam prātam.

Viņš ierīkojās ērtāk pret laivas malu un pacietīgi panesa savas sāpes, kamēr zivs peldēja mierīgi un laiva lēni slīdēja pa tumšo ūdeni. Jūra sāka viegli viļņoties pieaugošajā austrumu vējā. Ap pusdienas laiku sirmgalvja savilktā roka atlaidās.

—   Man jāpaziņo tev bēdīgi jaunumi, — viņš teica zivij un pārbīdīja auklu pa maisa drānu, kas sedza viņa plecus.

Sēdēt bija ērti, tikai mugura sāpēja, kaut gan viņš centās to pavisam neievērot.

—  Es neesmu dievticīgs, — viņš teica, — bet es noskaitīšu desmit Mūsu Tēvus un desmit Svētās Marijas, lai noķertu šo zivi. Un es apsolos doties svētceļojumā pie Kobras Dievmātes, ja es viņu noķeršu. Goda vārds!

Viņš sāka mehāniski skaitīt lūgšanas. Reizēm viņš juta tādu nogurumu, ka nespēja atcerēties lūgšanas vārdus, tad viņš centās skaitīt ātrāk, lai vārdi nāktu paši no sevis. «Svētā Marija man palikusi prātā labāk par Mūsu Tēvu,» viņš domāja.

—Esi sveicināta, Marija, žēlastības pilnā, Kungs ir ar Tevi; Tu esi svētīta starp sievietēm un svētīts ir Tavas miesas auglis Jēzus. Svētā Marija, Dieva Māte, lūdz par mums, grēciniekiem, tagad un mūsu nāves stundā. Amen. — Vēl viņš piebilda: — Svētā Jaunava, aizlūdz par šīs zivs nāvi. Kaut arī viņa ir tik skaista.

Beidzis lūgšanas, viņš atlaidās uz priekšgala dēļiem un sāka kustināt kreisās rokas pirkstus. Viņš jutās daudz labāk, kaut arī mugura sāpēja tikpat stipri, varbūt pat stiprāk nekā pirms tam.

Saule karsēja nežēlīgi, kaut arī vējš bija pamazām pieņēmies spēkā.

—  Vajadzētu tomēr uzlikt ēsmu kādam āķim un izmest no laivas viņa gala, — sirmgalvis sprieda. — Ja zivs sadomājusi nepadoties vēl vienu nakti, man atkal vajadzēs ieēst. Ūdens pudele arī jau gandrīz tukša. Neko labāku par delfīnu gan laikam nedabūšu. Bet, ja delfīnu ēd pavisam svaigu, viņš nemaz nav slikts. Kaut jel pa nakti laivā iekristu kāda lidojošā zivs. Bet man nav gaismas viņu pievilināšanai. Jēla lidojošā zivs garšo lieliski, un viņu nevajag pat izķidot. Man tagad jātaupa spēki. Žēlīgais dievs, es nezināju, cik tā zivs ir liela!

—   Un tomēr es viņu nogalināšu, — vecais teica. — Neskatoties uz viņas diženumu un cēlumu.

«Tas ir ļoti netaisni,» viņš domāja. «Bet es gribu viņai parādīt, cik daudz cilvēks var izdarīt un cik daudz var paciest.»

—  Es teicu zēnam, ka esmu savādāks par citiem. Nu ir pienācis laiks to pierādīt.

Tas neko nenozīmēja, ka viņš to bija pierādījis neskaitāmas reizes. Viņš gribēja pierādīt to atkal. Katra diena ir jauna diena, un sirmgalvis nekad nemēdza atcerēties savus pagātnes nopelnus.

«Man patiktos, ja zivs aizmigtu. Tad arī es varētu gulēt un sapņot par lauvām,» domāja sirmgalvis. — Vai tiešām lauvas ir viss, kas man palicis? Labāk nedomā par to, vecais, — viņš sev teica. — Labāk atpūties laivas dibenā un nedomā ne par ko. Zivij ir jākustās. Bet tu kusties pēc iespējas mazāk.

Pienāca pēcpusdiena. Laiva slīdēja lēni, bet noteikti. Arī austrumu vējš darīja smagāku tās gaitu. Vecais vīrs savā laivā šūpojās līdzi viļņiem. Un viļņiem plūda pār muguru sāpes, ko sagādāja auklas kustības.

Pēc kāda laika aukla atkal cēlās augstāk. Taču zivs neiznira, viņa turpināja peldēt mazākā dziļumā. Saule spīdēja pār sirmgalvja kreiso roku, plecu un muguru. Tas nozīmēja, ka zivs pagriezusies no austrumiem uz ziemeļiem.

Kopš sirmgalvis bija zivi redzējis, viņam nebija grūti iztēloties, kā viņa peld dzelmē — mēļās krūšu spuras izplestas kā spārni un lielā, saslietā aste griež tumšos ūdeņus. «Taisni brīnums, kā viņa var redzēt tādā dzi|umā,» vecais domāja. «Kaut gan viņai ir lielākas acis nekā zirgam, un pat zirgi redz tumsā. Arī es redzu tumsā tīri labi. Tikai ne pilnīgā tumsā. Bet pilnīgā tumsā pat kaķi neredz.»

Saule glāstīja vecā zvejnieka pirkstus, līdz tie atkal kļuva pavisam kustīgi. Tad viņš sāka saturēt auklas smagumu jau ar rokām un atbrīvoja auklas izgrauztos muguras muskuļus.

—  Ja tu vēl neesi nogurusi, zivs, — viņš teica, — tad tev jābūt ļoti stiprai.

Pats viņš jutās ļoti noguris. Un viņš zināja, ka nakts vairs nav tālu. Sirmgalvis centās domāt par kaut ko citu. Viņš domāja par lielajām beisbola līgām. Vakar vajadzēja notikt sacīkstēm starp Ņujorkas «Jenkijiem» un Detroitas «Tīģeriem».

«Jau otro dienu es nekā nezinu par juegos rezultātiem,» viņš domāja. «Man jātic saviem spēkiem un jābūt tādam kā lielais Dimadžo. Viņš vienmēr izved līdz galam, ko arī nepasāktu, neskatoties pat uz kaula pieša sāpēm papēdī. Kas tas galu galā ir par kaula piesi? Un espuela de hueso. Zvejniekiem tādas kaites nav. Vai tā sāp tikpat stipri kā cīņu gaiļa pieša cirtiens papēdī? Es neticu, ka varētu to izturēt vai turpināt cīņu, kad izknābta acs un pat abas acis, kā to dara sacīkšu gaiļi. Cilvēks nemaz nav pārāks par lielajiem putniem vai zvēriem. Man labāk patiktu, ja es būtu šī lielā, stiprā radība tumšajos dziļumos.»

—   Kaut tikai neuzklīdušas haizivis! — sirmgalvis teica. — Lai dievs tad ir žēlīgs man un viņai!

—   Vai ir iespējams, ka lielais Dimadžo varētu cīnīties ar zivi tik ilgi, kā to daru es? — vecais šaubījās. — Esmu pārliecināts, ka viņš varētu izturēt vēl ilgāk, jo viņš ir jauns un spēcīgs. Un viņa tēvs arī bija zvejnieks. Bet vai kaula piesis patiešām tik ļoti sāp?

—   Es nezinu, — viņš teica. — Man nekad nav bijis kaula piesis.

Saule norietēja. Lai nezaudētu pašpaļāvību, sirmgalvis atcerējās, kā reiz, sen atpakaļ kādā Kasablankas tavernā viņš mērojās spēkiem ar milzīgu Sjenfuegas nēģeri — pašu stiprāko ostas dokeri. Veselu dienu un nakti viņu elkoņi nenovirzījās no galdam pārvilktās krīta līnijas. Viņi sēdēja taisni saslietām rokām, cieši sagrābtām delnām. Katrs centās noliekt pretinieka roku uz galda dēļiem. Bija noslēgtas lielas derības, ļaudis staigāja iekšā un ārā. Petrolejas lampas gaismā viņi skatījās uz nēģera roku un seju. Tiesneši mainījās ik pa četrām stundām, lai dabūtu izgulēties. No abu pretinieku panadzēm pilēja asinis. Viņi skatījās viens otram acīs, skatījās uz saspīlētajiem dilbjiem un pirkstiem. Derībnieki staigāja pa istabu vai sēdēja augstos krēslos gar sienām un gaidīja. Lampas meta biezas ēnas uz zili krāsotajām dēļu sienām. Nēģera ēna bija milzīga. Tā kustējās, kad vējš sakustināja lampas.

Pārsvars bija gan vienā pusē, gan otrā. Nēģera līdzjutēji dzirdīja savu cīkstoni ar rumu un aizdedzināja viņa cigaretes. Iedzēris rumu, nēģeris sasprindzināja visus spēkus un reiz viņš pat nolieca sirmgalvja roku (toreiz viņš gan nebija sirmgalvis bet Santjago EI Campeon) pa veseliem trim sprīžiem. Bet Santjago iztaisnoja savu roku un atkal sastinga iepriekšējā stāvoklī. Viņš bija pārliecināts, ka pieveiks nēģeri, šo slaveno spēkavīru. Rīta gaismā derībnieki pieprasīja, lai spēkošanos atzīst par neizšķirtu, un pat tiesneši kratīja galvas. Tad Santjago saspringa un sāka liekt nēģera roku — zemāk, zemāk, līdz tā nogūlās uz galda. Sacensības bija sākušās svētdienas rītā un beidzās pirmdienas rītā. Derībnieki prasīja neizšķirtu iznākumu tikai tāpēc, ka daudziem vajadzēja iet uz darbu — izlādēt Havannas ogļu kompānijas cukura kravu. Citādi visi būtu ar mieru gaidīt līdz galam. Bet Santjago beidza sacensības tieši tā, lai neviens nenokavētu darbu.

Ugu laiku pēc tam viņu dēvēja tikai par čempionu. Revanša sacensībām vajadzēja notikt pavasarī. Taču šoreiz derību summas nebija tik'lielas, un viņš viegli pieveica nēģeri, kas bija pazaudējis ticību saviem spēkiem jau pirmajās sacensībās. Pēc tam viņš vēl vairākas reizes spēkojās, bet drīz atmeta šo sportu. Viņš saprata, ka var tikt galā ar katru pretinieku, ja vien to grib. Bez tam tas kaitēja viņa labajai rokai, kas bija nepieciešama zvejā.

Viņš mēģināja trenēt savu kreiso roku. Bet viņa kreisā roka vienmēr tiecās uz nodevību, tā nekad nedarīja, ko tai lika. Santjago nevarēja paļauties uz savu kreiso roku.

«Saule viņu krietni izsildīja,» sirmgalvis domāja. «Ja vien naktī nebūs pārāk auksts, krampji viņu otrreiz nesavilks. Bet es jau nezinu, kāda būs nakts.»

Pāri viņa galvai aizdūca lidmašīna, kas turēja kursu uz Maiami. Vecais skatījās, kā mašīnas ēna baida lidojošo zivju barus.

— Kur ir tik daudz lidojošo zivju, tur jābūt ari delfīniem, — sprieda sirmgalvis. Viņš atlieca muguru, lai izpētītu, kā noķert kādu no šīm zivīm. Bet viņam vajadzēja atkal saliekties, jo aukla saspringa, un šķindošo ūdens lāšu skaņa liecināja, ka tā var pārtrūkt. Laiva lēni virzījās uz priekšu, un sirmgalvis skatījās uz lidmašīnu, līdz tā izgaisa.

«Cik neparasti laikam ir sēdēt lidmašīnā,» viņš domāja. «Kā gan izskatās jūra no tāda augstuma? Lidotāji droši vien redz visas zivis, ja vien nepaceļas pārāk augstu. Man patikto^ lidot ļoti lēni, divsimt asu augstumā, un skatīties uz z'vīm. Bruņurupuču laivās man bieži vajadzēja sēdēt uz masta šķērskoka, un pat no turienes daudz kas redzams. Delfīni no masta liekas daudz zaļāki, un pat viņu sānu svītras un mēļie plankumi ir saskatāmi, kad bars peld garārn. Kāpēc visām ātrajām zivīm, kas peld tumšās straumēs, ir mēļi plankumi un svītras? Delfīns jau tikai izskatās zaļš, patiesībā viņš ir zeltains. Bet, kad viņš dodas medībās un ir ļoti izsalcis, viņa plankumi kļūst pavisam sarkani, kā marlinam. Vai tie kļūst tik spilgti no niknuma vai no straujā skrējiena?»

Vēl pirms tumsas, kad laiva slīdēja pāri dzeltenu ūdenszāļu laukumam, kas gaišajā ūdenī šūpojās un cilājās tā, it kā okeāns mīlētos ar kādu zem šīs dzeltenās segas, sirmgalvja auklai pieķērās delfīns. Vecais ieraudzīja, kā delfīns palēcās gaisā, mežonīgi locīdamies un mētādamies. Pēdējos saules staros viņš mirdzēja kā zeltā kalts. Pārbiedētais delfīns lēca atkal un atkal. Sirmgalvis uzmanīgi līda uz laivas pakaļgalu, turot lielo auklu labajā rokā un elkonī, bet ar kreiso velkot delfīnu. Izvilktajai auklai viņš laiku pa laikam uzlika savu baso pēdu.

Kad delfīns bija pie pašas laivas, izmisīgi mētājoties uz visām pusēm, vecais vīrs izliecās pār malu un iecēla zeltā un purpura plankumos degošo zivi laivā. Delfīna žokļi konvulsīvi cirtās āķa dzelzī, viņa plakanais ķermenis, aste un galva sitās pret laivas dibenu. Vecais iesita pa zeltaino galvu, un zivs raustīdamās nobeidzās.

Sirmgalvis noņēma delfīnu no āķa, uzlika jaunu ēsmu — sardīnes un izmeta auklu atkal jūrā. Tad viņš uzmanīgi virzījās atpakaļ uz laivas priekšgalu. Viņš nomazgāja kreiso roku un noslaucīja to gar biksēm, tad pārlika kreisajā rokā smago auklu un mazgāja labo arī, skatīdamies uz okeānā grimstošo sauli un lielās auklas slīpumu.

—  Tas nemaz nav mainījies, — viņš teica. Bet ūdens kustība ap iemērkto roku rādīja, ka laiva stīd ievērojami lēnāk.

«Airus varētu sasiet krustām pakaļgalā, tas liktu zivij šonakt peldēt vēl iēnāk,» viņš domāja. «Naktī viņa ir rāma, tāpat kā es.»

—   Delfīnu pašlaik labāk neaiztikt, lai sarec asinis, citādi tās uzšķēržot notecēs, — sprieda sirmgalvis. — Es pagaidīšu vēl kādu brīdi, pirms ķeršos viņam klāt. Tad pie viena sasiešu airus. Es labprāt liktu zivi mierā un netraucētu viņu saulrieta stundā. Saulrietā zivīm ir grūti.

Sirmgalvis nožāvēja roku un cieši sagrāba auklu, lai pēc iespējas atbrīvotos no zivs svara. Viņš ļāva zivij vilkt sevi pa dēļiem, lai pati laiva turētu daļu auklas smaguma.

«Šo to es jau esmu iemācījies,» viņš domāja. «Es zinu, kā ar viņu jāapietas. Jāņem vērā arī tas, ka viņa nav nekā ēdusi, kopš uzķērās uz āķa, un ka tik milzīgam radījumam vajag daudz barības. Es apēdu veselu bonito. Rīt es apēdīšu delfīnu. (Viņš dēvēja to par «dorado»). Varbūt es apēdīšu kādu gabalu jau pēc izķidošanas. Delfinu ēst būs grūtāk nekā bonito. Bet kas tad ir viegli?»

—  Kā tu jūties, zivs? — viņš jautāja. — Es jūtos labi, pat manai kreisajai rokai kļuvis labāk. Barības man pietiks visai naktij un dienai arī. Velc vien laivu, zivs!

Patiesībā viņš nemaz nejutās labi. Auklas sagrieztā mugura nesāpēja vairs tikai pa brīžiem vien, to bija pārņēmušas smagas, trulas sāpes, kas biedēja sirmgalvi. — Bet savā laikā man ir gājis vēl grūtāk, — viņš mieri

nāja sevi. — Vienā rokā ir tikai mazs pušums, otru vairs nerauj krampji. Un manas kājas ir kārtībā. Bez tam uztura ziņā pārākums ir manā pusē.

Bija pavisam tumšs, jo septembrī tumsa iestājas tūlīt pēc saulrieta. Viņš gulēja uz nodeldētajiem priekšgala dēļiem un atpūtās, cik labi vien varēdams. Parādījās pirmā zvaigzne. Viņš nezināja Rietekļa vārdu, bet zināja, ka pēc šīs zvaigznes uzspīdēs arī citas un viņš būs kopā ar visiem saviem tālajiem draugiem.

—  Arī zivs ir mans draugs, — sirmgalvis runāja. — Es pirmo reizi mūžā sastopu tādu zivi. Un esmu spiests viņu nokaut. Cik labi, ka mums nav jānokauj zvaigznes.

«Iedomājies to dienu, kad cilvēks mēģinās nokaut mēnesi. Un mēness bēgs. Bet iedomājies vēl arī to dienu, kad cilvēkam ienāks prātā nokaut sauli? Mēs tomēr esam dzimuši laimīgā laikā.»

Tad sirmgalvim atkal kļuva žēl lielās zivs, kam nebija nekā ko ēst. Taču žēlums nemazināja vēlēšanos to nogalināt. «Cik daudz ļaužu būs paēduši no viņas miesām,» viņš domāja. «Bet vai ļaudis ir cienīgi ēst viņu? Nē, protams, nē. Nav neviena, kas būtu cienīgs ēst viņu, šo drosmīgo un cildeno zivi.»

«Es neizprotu tādas lietas,» viņš domāja. «Bet ir tomēr labi, ka mēs necenšamies nokaut ne sauli, ne mēnesi, ne zvaigznes. Pietiek ar to, ka mēs ejam jūrā un nogalinām mūsu uzticamos brāļus.»

«Nē,» viņš nodomāja. «Man tagad jāapsver jautājums par airu piesiešanu. Tai ir sava bīstamā un sava izdevīgā puse. Man izgājis jau tik daudz auklas, ka viņa var norauties, ja vien to mēģinās. Piesietie airi bremzētu zivs gaitu. Laiva zaudētu visu savu vieglumu. Laivas vieglums paildzinātu mūsu abu ciešanas. Bet viegla laiva glābtu mani, ja zivs pēkšņi sāktu skriet. Līdz šim viņa to vēl nav darījusi. Bet katrā ziņā jāizķido delfīns, lai viņš nesāktu bojāties, un mazliet jāieēd spēku uzturēšanai.»

—   Tagad es kādu stundu atpūtīšos, bet pēc tam, ja manīšu, ka zivs ir mierīga, pārvākšos uz pakaļgalu un vēl padomāšu, ko man darīt ar airiem. Bet pa starpām man jāvēro, ko dara zivs, viņas garastāvoklis var mainīties. Sasietie airi ir labs joks, bet kļūdīties es nedrīkstu. Zivs vēl ir pilna spēku. Man pat liekas, ka es redzu viņas

mutes kaktā iestrēgušo āķi, bet mute viņai cieši sakniebta. Mokas ar āķi vēl nav nekas. Pavisam cita lieta ir bads un nesaprašana, kas ar viņu noticis. Atpūties, vecais! Lai zivs velk, kamēr pienāks tava kārta.

Kad viņš piecēlās, likās, ka pagājušas apmēram divas stundas. Mēness tagad lēca vēlu, un sirmgalvis nevarēja noteikt laiku. Arī īsti atpūties viņš nebija. Viņa mugura vēl arvien turēja lielāko daļu zivs smaguma, bet ar labo roku sirmgalvis atspiedās pret priekšgala dēļiem un centās arvien vairāk un vairāk smaguma novelt uz pašu laivu.

«Visvienkāršāk būtu piesiet auklu,» viņš domāja. «Bet tad zivs varētu to pārraut ar vismazāko rāvienu. Viņas rāvieni man jāattur ar paša miesām un visu laiku jābūt gatavam abām rokām dot viņai auklu.»

—  Bet tu neesi izgulējies, vecais, — viņš teica. — Pēcpusdienu, nakti un visu otro dienu tev nav izdevies pagulēt. Tev jāizdomā, kā lai nosnaužas, kamēr zivs ir rāma. Ja tu neizgulēsies, tev nebūs skaidra galva.

«Pagaidām mana galva ir skaidra,» viņš domāja. «Pat pārlieku skaidra. Es esmu skaidrs kā zvaigznes, mani uzticamie draugi. Taču man ir jāguļ. Art zvaigznes guļ, pat mēness, saule un okeāns reizēm guļ. Okeāns guļ, kad visas straumes ir nostājušās, un ūdens ir gluds un kluss.»

«Neaizmirsti izgulēties,» viņš domāja. «Piespied sevi aizmigt. Un izdomā, kā varētu vienkārši un droši nostiprināt auklu. Vispirms gan ej uz pakaļgalu un iztīri delfīnu. Un, ja tu gribi gulēt, tad neriskē sasiet airus, tas ir pārāk bīstami.»

—   Es varētu iztikt bez miega, — viņš teica sev. — Bet arī tas ir bīstami.

Cenzdamies neiztraucēt zivi, viņš rāpus pārlīda uz laivas pakaļgalu. «Arī zivs ir pusmiegā,» vecais domāja. «Bet es negribu, lai viņa atpūšas. Tai jāvelk laiva, līdz tā mirst.»

Pakaļgalā sirmgalvis ierīkojās tā, lai auklu turētu pleci un kreisā roka. Ar labo roku viņš atlieca nazi. Zvaigžņu gaisma bija tik spoža, ka redzēt varēja labi. Viņš iecirta nazi delfīna galvā un pievilka to sev klāt. Pieturot zivi ar kāju, viņš veikli uzšķērda to no astes līdz apakšžoklim, tad nolika nazi un ar labo roku izņēma iekšas un tīri izgreba vēdera dobumu. Māga bija cieta un slidena, viņš uzšķērda to arī un atrada divas lidojošās zivis. Tās bija gluži svaigas un stingras. Vecais nolika lidojošās zivis blakus delfīnam un izsvieda ķidas no laivas. Tās grima, atstājot ūdenī fosforizētu sliedi. Zvaigžņu stari krita pār auksto, mironīgi pelēko delfīnu. Uzlicis pēdu viņa galvai, vecais nodīrāja zivi — papriekš vienu, tad otru pusi. Tad viņš atplēsa abus sānus no galvas līdz pat astei.

Viņš izmeta pār malu asaku un skatījās tai pakaļ, lai uzzinātu, vai zem laivas negriežas ūdens virpuļi. Bet viņš redzēja tikai lēni grimstošās asakas zilgano vizuļošanu. Tad sirmgalvis noliecās un ietina abas lidojošās zivis delfīna filejā. Iebāzis nazi atpakaļ makstī, viņš sāka virzīties uz priekšgalu, turot filejas vīstokli labajā rokā. Auklas smagums lieca viņa muguru.

Nonācis vecajā vietā, sirmgalvis iztina lidojošās zivis no filejas un izklāja savu guvumu uz dēļiem. Tad viņš pārbīdīja auklu ērtāk, atkal pieturēja to ar labo roku un brīdi atpūtās uz priekšsoliņa. Atguvies vecais izliecās pār malu un nomazgāja lidojošās zivis, vērodams ūdens plūdumu ap roku. Pēc delfīna dīrāšanas viņa roka spīdēja fosforiskā gaismā, tāpēc ūdens kustība bija labi redzama. Straume vairs nebija spēcīga. Viņš noberzēja roku gar laivas dēļiem. Fosfora daļiņas nobirza un lēni aizpeldēja.

—   Vai nu zivs ir nogurusi, vai viņa tikai atpūšas, — vecais balsī prātoja. — Man jātiek galā ar ēšanu un arī jāpaguļ.

Nakts kļuva arvien aukstaka. Zvaigžņu gaisma sirmgalvis apēda pusi delfīna sāna un vienu iztīrītu, bezgalvainu lidojošo zivi.

—  Cik lieliski garšo cepts delfīns, — viņš teica. — Un cik nožēlojama zivs tā ir jēlā veidā. Es nekad vairs nekāpšu laivā bez sāls vai citrona.

—  Bijis man kaut cik prāta, es varētu visu dienu liet jūras ūdeni uz soliņa un izžāvēt, tā es būtu dabūjis mazliet sāls, — viņš dusmojās. — Es jau gan noķēru delfīnu tikai pašā saulrietā. Bet to vajadzēja paredzēt. Atliek tikai kārtīgi sagremot. Labi vēl, ka neesmu šķebīgs.

Visu austrumu pusi aizklāja mākoņi, un pazīstamās zvaigznes gaisa cita pēc citas. Likās, ka viņš brauktu pa dziļu mākoņu aizu. Vējš bija norimis.

— Pēc trim vai četrām dienām būs slikts laiks, — viņš teica. — Taču ne šonakt, ne arī rīt. Liecies uz auss, vecais, kamēr zivs ir mierīga.

Viņš sameta auklu cilpā ap kāju un vēl cieši sažņaudza to labajā rokā. Nobīdījis auklu zemāk uz muguras un, uzlicis tai kreiso kāju arī, viņš atlaidās uz dēļiem.

«Mana labā roka turēs auklu, kamēr neatlaidīsies, — sirmgalvis domāja. «Ja tā pa miegam atslābs un aukla sāks slīdēt, kreisā roka mani pamodinās. Protams, labajai rokai būs grūti. Bet viņa ir pie tā pieradusi. Ja es pagulēšu kaut pusstundu vai kādas divdesmit minūtes, arī tas būs labi.»

Viņš izlieca muguru, piespiezdams labo roku ar paša ķermeņa smagumu, un iemiga.

Sapnī viņš neredzēja lauvas, bet milzīgu delfīnu baru, kas stiepās astoņu vai desmit jūdžu garumā. Delfīniem bija pārošanās laiks. Viņi lēca augstu gaisā un strauji krita atpakaļ ūdens bedrēs, kas bija palikušas izlecot.

Tad viņš redzēja, ka ir mājās un guļ pats savā gultā. Pūta ziemeļu vējš, viņam sala, un labā roka bija notirpusi, jo bija palikta zem galvas spilvena vietā.

Beidzot izpeldēja gara, dzeltena piekraste un viņš ieraudzīja lauvas. Zvēri parādījās pustumsā. Lauvas nāca vēl un vēl. Pats viņš gulēja uz noenkurota kuģa klāja, atspiedis zodu pret dēļiem. No sauszemes vēdīja vakarvējš. Viņš gaidīja, vai neparādīsies vēl vairāk lauvu, un bija laimīgs.

Jau sen bija uzlēcis mēness, bet sirmgalvis vēl arvien gulēja. Zivs mierīgi vilka, un laiva slīdēja mākoņu aizā.

Viņu pamodināja spējš rāviens. Labās rokas dūre iesitās sejā. Delnu apdedzināja skrienošā aukla. Kreiso roku viņš nejuta, tāpēc centās saturēt auklu ar labo vien, bet aukla bija izslīdējusi. Beidzot viņš to sameklēja un atspērās pret laivas priekšgalu. Aukla atkal svilināja muguru un labo roku. Kreisā pēc negaidītā rāviena bija pamatīgi sagriezta. Sirmgalvis atskatījās uz rezerves rituļiem — tie strauji tinās va|ā. Tieši tajā brīdī zivs lēca. Okeāns šķita uzsprāgstam gaisā. Tad atskanēja smags kritiens. Viņa lēca atkal un atkal. Laiva skrēja arvien ātrāk, kaut ari aukla ritinājās visu laiku. Vecais gan savilka auklu līdz pēdējai iespējai, gan laida to atkal vaļā. Pats viņš bija norauts laivas dibenā un nevarēja kustēties. Viņa seja bija piespiesta ieklātajam delfīna sānam.

«Taisni to mēs gaidījām,» viņš domāja. «Nu ir jāturas, cik spēka. Mēs vēl parunāsim ar tevi par šo auklu. Mēs vēl parunāsim!»

Viņš neredzēja zivs lēcienus, tikai dzirdēja okeāna saviļņošanos un smago kritienu troksni. Skrienošā aukla bija sagriezusi abas sirmgalvja rokas, bet viņš jau iepriekš zināja, ka tā būs, tāpēc centās vienīgi pasargāt jēlās vietas un nelaist auklu šķērsām pāri delnai un pirkstiem.

«Ja zēns būtu te, viņš samērcētu rezerves auklas,» sirmgalvis domāja. «Jā. Būtu zēns te. Būtu zēns te.»

Aukla tecēja, tecēja, tecēja, bet drīz tās gaita kļuva lēnāka. Vecais zvejnieks lika zivij cīnīties par katru sprīdi. Viņš jau varēja pacelt galvu no sašķaidītās delfīna gaļas. Pamazām viņš pieslējās uz ceļgaliem, tad piecēlās kājās. Viņš vēl deva zivij auklu, bet jau lēnāk un lēnāk. Pavirzījies tuvāk tai vietai, kur gulēja tumsā neredzamie rituļi, viņš aptaustīja tos ar kāju. Auklas vēl bija diezgan. Un arī ūdenī bija tik daudz auklas, ka zivs nevarētu vis tikt ar visu galā.

«Labi,» viņš nodomāja. «Zivs lēca vairāk kā divpadsmit reizes. Pūslīši ap viņas muguru nu ir pilni gaisa un viņa vairs nevar ienirt un nobeigties tādā dziļumā, no kura es nespētu viņu izvilkt. Viņa drīz sāks riņķot. Tad gan būs ko pastrādāt. Es nevaru saprast, kas viņai tik pēkšņi notika? Varbūt viņu satracinājis bads? Vai kaut kas izbiedējis tumsā? Varbūt viņai pēkšņi uznākušas bailes? Bet viņa taču ir tik mierīga, tik stipra zivs, viņa likās tik droša un pašpaļāvīga. Tas ir savādi.»

— Esi vien labāk pats drošs un pašpaļāvīgs, vecais, — viņš teica. — Tu viņu esi gan apturējis, bet atņemt viņai auklu nevari. Taču drīz viņa sāks riņķot.

Sirmgalvis saturēja auklu ap pleciem ar kreiso roku, bet labajā plaukstā pasmēla ūdeni, lai nomazgātu sejai pielipušās delfīna gaļas šķiedras. Viņš baidījās, ka jēlās gaļas smaka varētu izsaukt nelabumu un vemšanu, kas atņemtu spēkus. Kad seja bija notīrīta, viņš nomazgāja ari roku un turēja to pāri laivas malai sājajā ūdenī. Tad viņš ieraudzīja pirmo gaismas svītru, kas vēstīja drīzu saullēktu. «Zivs peld uz austrumiem,» viņš domāja. «Tas nozīmē, ka viņa ir nogurusi un ļaujas straumei. Drīz viņa metīs lokus. Tad sāksies mūsu lielie darbi.»

Sirmgalvis nosprieda, ka labā roka pietiekoši mirkusi ūdenī, pacēla to un apskatīja.

—  Nav nemaz tik slikti, — viņš teica. — Un no sāpēm īsts vīrs nebaidās.

Viņš uzmanīgi turēja auklu, lai tā neiekļūtu kādā no svaigajām brūcēm, un pagriezās ar visu augumu, atbrīvojot kreiso roku. Arī to viņš pārkāra laivas malai un iegremdēja ūdenī.

—   Tu jau gan nekam nederi, — viņš teica savai kreisajai rokai, — bet reizēm uzvedies tīri labi. Tomēr bija tāds brīdis, kad tu mani nodevi.

—   Kāpēc es neesmu nācis pasaulē ar divām kārtīgām rokām? — viņš zūdījās. — Varbūt tā ir mana vaina, ka neesmu viņu kārtīgi norūdījis? Bet dievs vien zina, cik bieži viņa ir dabūjusi krietnu mācību. Šonakt gan viņa mani pārāk nekaitināja, un krampji viņu sarāva tikai vienu vienīgu reizi. Ja viņa to vēl atkārtos, lai tad aukla nogriež viņu pavisam.

Tā domājot, sirmgalvis juta, ka viņa galva nav gluži skaidra. — Varbūt man vajadzētu apēst kādu gabalu delfīna gaļas? Bet es nevaru, — viņš atbildēja sev. — Labāk viegls reibonis nekā novārgt vemjot. Un man iekšas griezīsies riņķī, tikko iedomāšos, kā es vārtījos ar seju gaļā. Katram gadījumam es to pataupīšu, kamēr tā nav sabojājusies. Ir jau arī par vēlu uzturēt spēkus ar ēšanu. Bet esi gan tu muļķis, — viņš attapās. — Apēd taču otru lidojošo zivi!

Lidojošā zivs bija tepat blakus, iztīrīta un sagatavota. Sirmgalvis paņēma to kreisajā rokā un sāka ēst. Viņš uzmanīgi sakožļāja smalkās asakas un apēda visu zivi līdz pat astes galam.

«Neviena zivs nav tik barojoša kā šī,» viņš nodomāja. «Viņā ir viss, kas man vajadzīgs. Nu es varu parādīt, uz ko esmu spējīgs. Lai nu zivs riņķo. Cīņai ir jāsākas.»

Kad zivs sāka riņķot, sirmgalvis sagaidīja jūrā jau trešo saullēktu.

Auklas slīpums vēl nerādīja, ka zivs ir sākusi riņķot. To tik drīz nevarēja gaidīt. Viņš tikai juta, ka auklas spiediens mazliet atslābst, un saka to lēni vilkt ar labo roku. Aukla saspringa kā parasti, bet, tikko paspējusi nostiepties līdz pēdējai iespējai, atslāba atkal. Sirmgalvis atbrīvoja plecus un galvu no auklas un saka to viegli, bet noteikti vilkt laivā. Viņš strādāja pamīšus ar abām rokām, šūpodamies līdzi savām kustībām, lai augums pievienotu tām savu svaru. Viņa salīkušie pleci un vecās kājas palīdzēja rokām.

—   Loks ir ļoti plašs, — viņš teica. — Tomēr zivs griežas.

Tad aukla vairs nepadevās. Sirmgalvis turēja to, kamēr ieraudzīja, ka no auklas sprakst saulē dzirkstošas ūdens lāses. Tad aukla sāka slīdēt no rokām. Vecais atspieda ceļgalus pret laivas priekšgalu un negribīgi palaida atgūto gabalu. Aukla gurkstēdama grima tumšajā ūdenī.

—   Tagad zivs met vislielāko loku, — viņš teica. — Man jāaizkavē viņa, cik vien varu. Savilktā aukla ar katru reizi sašaurinās loku. Varbūt jau pēc stundas es viņu ieraudzīšu. Tagad man jāpierāda viņai savs spēks, un pēc tam — jānogalina.

Bet zivs riņķoja lēni. Sirmgalvis bija izmircis sviedros un jau pēc pāris stundām juta nogurumu visos kaulos. Tomēr loki kļuva aizvien mazāki, un auklas slīpums rādīja, ka peldot zivs pamazām atstāj dziļumus.

Jau veselu stundu sirmgalvja acu priekšā griezās melni plankumi. Sāļie sviedri dedzināja viņa acis, koda svaigajā rētā uz vaiga kaula un sūrstināja pieri. Bet viņš nebaidījās no melnajiem plankumiem. Pēc sasprindzinātās auklas vilkšanas tas bija gluži dabiski. Bet jau divas reizes viņš bija jutis vājumu un reiboni, un tas gan viņu biedēja.

—   Es nedrīkstu padoties un nomirt šīs zivs dēļ, — viņš teica. — Taisni tagad, kad viss iet tik labi. Dievs, palīdzi man izturēt. Es noskaitīšu simts Mūsu Tēvus un simts Svētās Marijas. Tikai pašlaik gan es to nevaru izdarīt.

«Uzskati, ka esmu tās noskaitījis,» viņš domāja. «Es to izdarīšu vēlāk.»

Pēkšņi viņš abās rokās juta sitienus pa auklu un pēc tam — spējus rāvienus. Rāvieni bija asi un spēcīgi.

«Viņa sit tērauda pavadiņu ar savu šķēpu,» viņš domāja. «To varēja gaidīt. Ko citu viņai darīt? Bet nu viņa var atkal lēkt. Man labāk patiktu, ja viņa turpinātu riņķot. Agrāk tas bija nepieciešami, jo katrs lēciens piepūta viņu ar gaisu. Bet pēc tāda lēciena paplašinās arī rēta ap āķi. Āķis var izslīdēt.»

—   Nelec, zivs! — viņš teica. — Nelec!

Viņa vēl vairākkārt sita pa stiepli. Pēc katras galvas kustības sirmgalvis deva viņai mazliet auklas.

«Zēl, ka man jādara viņai liekas sāpes,» viņš domāja. «Manas sāpes nav nekas, par tām es pats esmu kungs. Bet viņa no sāpēm sāks trakot.»

Pēc kāda laika zivij apnika dauzīt stiepli un viņa atkal sāka riņķot. Vecais vīrs no jauna atdabūja palaisto auklu. Bet pats viņš jutās vājš. Viņš iesmēla saujā jūras ūdeni un saslapināja galvu. Iesmēla vēlreiz un noberzēja kaklu.

—   Toties mani nerauj krampji, — sirmgalvis teica. — Zivs drīz uzpeldēs. Bet es vēl varu turēties. Tev jāiztur, vecais! Par padošanos nevar būt ne runas.

Viņš nolaidās ceļos un uz brīdi pārlika auklu pār muguru. — Kamēr zivs riņķo, man jāatpūšas. Kad viņa pienāks tuvāk, es celšos augšā un vilkšu, — viņš nolēma.

Viņam Joti gribējās palikt pusgujus un jaut zivij apmest vēl vienu līkumu, nemaz neaiztiekot auklu. Taču, kad auklas atslābums vēstīja zivs tuvošanos laivai, sirmgalvis piecēlās un sāka vilkt, vienmērīgi pārmijot rokas un šūpojot tām līdzi visu augumu, lai atgūtu vairāk auklas.

«Tik ļoti noguris esmu pirmo reizi mūžā,» viņš domāja. «Arī vējš pieņemas spēkā. Bet vējš man noderēs atpakaļceļā. Tas man ļoti vajadzīgs.»

—   Nākošajā riņķī man jāatpūšas. Es tagad jūtos labāk. Vēl divi trīs loki, un zivs būs mana.

Salmu cepure bija noslīdējusi pakausī. Kad zivs meta otro loku, aukla novilka sirmgalvi laivas dibenā.

—   Pastrādā nu tu, — viņš teica zivij. — Tāpat es tevi pieveikšu nākamajā riņķī.

Viļņi kāpa aizvien augstāk. Bet tas bija labs ceļavējš atpakaļbraucienam.

—   Es stūrēšu uz dienvidrietumiem, — viņš nolēma. — īsts vīrs nevar nomaldīties jūrā. Un mūsu sala ir gara.

Trešaja loka viņš ieraudzīja pašu zivi.

Sākumā tā bija vienīgi tumša ēna, kas neticami ilgi slīdēja pa laivas apakšu.

—   Nē, — teica sirmgalvis. — Tik liela viņa nevar būt.

Bet viņa bija tik liela. Apmetuši trešo loku, zivs parādījās virs ūdens tikai trīsdesmit jardu attālumā. Viņas aste slējās pār viļņiem. Tā bija augstāka par krietnas izkapts asmeni. Melni zilais ūdens izcēla astes blāvi violeto krāsu. Zivs atkal ienira, bet ne tik dziļi, lai sirmgalvis nevarētu saskatīt viņas milzīgo, purpura svītrām apjozto ķermeni. Zivs muguras spura bija cieši pieglausta, bet krūšu spuras plaši izplestas.

Kamēr zivs meta loku, sirmgalvis paguva saskatīt viņas aci un divas pelēkas piesūceknes, kas sekoja viņai. Reizēm tās piesūcās zivs sānam, reizēm strauji metās prom, reizēm jautri peldēja lielās zivs ēnā. Katra no tām bija apmēram trīs pēdas gara, un peldot tās vijās un locījās kā zuši.

Vecais vīrs atkal bija nosvīdis, bet ne jau no saules. Ik ar jaunu loku, ko tik rāmi meta zivs, viņš bija ievilcis laivā garus gabalus auklas un tagad zināja, ka vēl pēc pāris riņķiem varēs zivi harpunēt.

«Man tikai jāpievelk viņa tuvāk. Pavisam, pavisam tuvu,» sirmgalvis domāja. «Es nedrīkstu tēmēt galvā. Man jātrāpa tieši sirdī.»

—   Tikai mieru un izturību, — viņš teica.

Nākošajā lokā zivs mugura parādījās virs ūdens, bet

no laivas to vēl nevarēja aizsniegt. Arī sekojošā riņķī zivs nebija pienākusi daudz tuvāk, taču sirmgalvis bija pārliecināts, ka, vēl saīsinot auklu, viņa piepeldēs cieši klāt.

Harpūna jau bija sagatavota. Vieglā tauva gulēja saritināta apaļā grozā. Tās brīvais gals cieši piestiprināts laivas malā iekaltai dzintelei.

Zivs meta jaunu loku. Viņa bija tik mierīga un skaista. Un kustējās vienīgi viņas lielā aste. Sirmgalvis visiem spēkiem vilka viņu tuvāk. īsu brīdi zivs sazvēlās uz sāniem. Tad viņa atkal iztaisnojās un sāka jaunu loku.

—   Es viņu pagriezu, — vecais teica. — Es viņu tomēr pagriezu.

Viņu atkal pārņēma vājums, bet viņš turēja auklu ar lielo zivi, cik spēdams. «Es viņu pagriezu,» sirmgalvis domāja. «Varbūt šoreiz es apsviedīšu viņu uz muguras. Velciet, rokas! Turieties, kājas! Nepamet mani nelaimē, galva! Nepamet mani nelaimē! Tu nekad to neesi darījusi. Tagad man jāapsviež zivs uz muguras.»

Zivs vēl tikai tuvojās laivai, kad sirmgalvis saņēma visus spēkus un sāka vilkt. Taču viņa tikai viegli pagriezās uz sāna, atkal iztaisnojās un peldēja prom.

—   Klausies, zivs, — vecais vīrs lūdzās, — tev tāpat būs jāmirst. Kāpēc tu gribi nogalināt arī mani?

«Tā es neko nepanākšu,» sirmgalvis domāja. Mute bija izkaltusi, bet viņš nevarēja aizsniegt ūdeni. — Man jādabū viņa pie laivas malas. Es vairs ilgi neizturēšu. Tomēr nē! — viņš iebilda. — Es izturēšu. Man pietiks spēka līdz galam.

Nākošajā lokā viņam gandrīz palaimējās. Taču zivs atkal pagriezās un lēni peldēja prom.

«Tu mani nobeigsi, zivs,» viņš domāja. «Bet tev ir tiesības to darīt. Es nekad neesmu redzējis ne lielāku, ne skaistāku, ne mierīgāku, nedz arī cēlāku radījumu par tevi, mans draugs. Nāc un nogalini mani. Man vienalga, — tu mani vai es tevi.»

«Galva tev atkal vairs neklausa, vecais,» — viņš domāja. «Bet galva taču jātur skaidra. Galva jātur skaidra, lai es varētu uzņemt savas mokas kā vīrs. Vai kā zivs.»

—   Strādā jel, galva, — viņš teica tikko dzirdamā balsī. — Noskaidrojies, es tevi lūdzu.

Zivs vēl divas reizes apmeta loku.

«Ko darīt?» domāja vecais. Ik reizes, zivij aizejot, viņam uzmācās ģībonis. «Es nezinu. Bet jāmēģina vēlreiz.»

Viņš mēģināja vēlreiz un pusnesamaņā apgrieza zivi uz muguras. Taču zivs atguva līdzsvaru un lēni aizpeldēja, vicinot gaisā lielo asti.

—   Bet es mēģināšu atkal, — nolēma sirmgalvis, kaut arī viņa rokas bija slābas un acis brīžiem aizmiglojās.

Viņš mēģināja vēlreiz, un zivs vēlreiz aizgāja. «Lūk, kā,» sirmgalvis nodomāja, jūtot pamirumu visā augumā. «Bet es tomēr pamēģināšu.»

Visas savas sāpes, spēku un bijušā lepnuma paliekas viņš svieda pretī zivs mokām, un tad zivs pagriezās uz sāniem un lēni piepeldēja laivas malai. Gandrīz pieskaroties dēļiem ar savu šķēpu, viņa lēni slīdēja gar laivu — gara, plata, sidrabaina, purpura svītrās mirdzošiem sāniem. Ūdenī viņa šķita bezgalīgi liela.

Sirmgalvis nosvieda auklu un piemina to ar kāju, tad pacēla harpūnu cik vien iespējams augstu un trieca to lejā ar visu spēku, pat vēl vairāk nekā ar visu spēku. Viņš iecirta harpūnu zivs sānā tieši aiz lielās krūšu spuras, kas slējās gaisā gandrīz cilvēka augumā. Viņš juta, kā tērauds ieurbjas miesā un dzina to tālāk, spiezdams harpūnu ar sava ķermeņa svaru.

Nāves pārņemtā zivs pēkšņi atdzīvojās. Viņa izlēca augsti pār viļņiem, parādoties visā savā varenumā, visā savā spēkā un skaistumā. Viņa šķita karājamies gaisā pār laivu un veco zvejnieku. Tad zivs ar skaļu dārdienu nokrita jūrā. Pār sirmgalvi un laivu nolija veselas ūdens straumes.

Veco vīru pārņēma vājums un nelabums, viņa acis satumsa. Bet viņš tomēr saturēja harpūnas tauvu un sagrieztām rokām vilka to sev klāt. Atguvis redzi, sirmgalvis ieraudzīja zivi. Tā peldēja uz muguras, pagriezusi augšup sidraboto vēderu. Harpūnas rokturis bija šķērsām iestrēdzis zivs plecā. Viņas sirds asinis lija jūrā. Sākumā tās bija tumšas kā zemūdens klintis jūdzi dziļā jūras ūdenī. Tad asinis izplūda miglainā mākonī. Zivs sidrabaini mirdzēja un šūpojās līdzi viļņiem.

Sirmgalvis skatījās, līdz acis viņam atkal apmiglojās. Tad viņš apmeta harpūnas tauvu dubultā mezglā ap stingri iedzīto dzinteli un nolaida galvu uz rokām.

— Galva jātur skaidra, — viņš teica, piespiedis seju laivas dēļiem. — Es esmu vecs, noguris vīrs. — Bet es nogalināju zivi, šo zivi, kas bija man kā brālis, un nu man palicis melnais darbs.

«Nu man jāsagatavo cilpas un virves, lai piesietu viņu laivas malai,» viņš domāja. «Pat ja mēs būtu divatā ar zēnu, piesmeltu laivu, lai varētu viņu iekraut un pēc tam izlietu ūdeni, laiva nenoturētu šo smagumu. Man jāsagatavo viss nepieciešamais, zivs jāpiesien, jāpaceļ masts un jāburā uz mājām.»

Sirmgalvis sāka vilkt zivi pie laivas malas, lai varētu izvērt virvi cauri žaunām un mutei un piesiet zivs galvu laivas priekšgalam. «Es gribu viņu redzēt,» vecais domāja, «gribu viņai pieskarties un izjust viņu. Viņa ir mana laime. Bet ne tāpēc es gribu viņu izjust. Man pat liekas, ka es jutu viņas sirdi, grūžot pa otram lāgam harpūnas rokturi. Tagad jāpievelk un jānostiprina galva, tad jāapmet cilpas astei un viducim un galvu jāpiesien laivas malai.»

—   Ķeries pie darba, vecais! — sirmgalvis teica. Viņš iedzēra malciņu ūdens. — Kad cīņa ir galā, paliek pāri daudz melnā darba.

Viņš paskatījās debesīs, paskatījās uz savu zivi. Tad uzmanīgi ielūkojās saulē. — Vēl ir tikai dienvidus, — viņš nolēma. — Un pūš labs ceļavējš. Auklas un āķi vairs neko nenozīmē. Tās mēs savedīsim kārtībā abi ar zēnu, kad būšu jau mājās.

—   Nāc šurp, zivs, — viņš aicināja. Bet zivs nenāca. Viņa lēni valstījās viļņos, un sirmgalvis pats piestūma laivu tai blakus.

Pievilcis zivs galvu priekšgalam, viņš pats neticēja savām acīm, cik tā liela. Taču viņš atraisīja harpūnas tauvu, izvēra to cauri zivs žaunām un žokļiem, apmeta cilpu un cieši sasēja tauvu dubultā mezglā ap dzinteli laivas priekšgalā. Tad viņš nogrieza tauvas pārpalikumu un gāja uz pakaļgalu piesiet zivs asti. Zivs purpurainais mirdzums bija pārvērties sudrabā, platās svītras bija blāvi violetas, tādā pat krāsā kā viņas aste. Svītras bija platākas par vīra delnu ar izplestiem pirkstiem un zivs acis lūkojās svešādi kā periskopa spoguļi vai svēto tēli krusta gājienā.

—  Jā, citādi es nebūtu viņu pieveicis, — vecais teica. Iedzēris ūdeni, viņš jutās krietni labāk. Viņu vairs nenomāca vājums, un galva bija skaidra. — Viņas kopsvars ir ap tūkstoš piecsimt mārciņām, varbūt pat vairāk. Divas trešdaļas būs tīras gaļas. Cik tur iznāk naudas, ja rēķina trīsdesmit centu par mārciņu?

— Man vajadzīgs zīmulis, — viņš teica. — Galvā es to nevaru izrēķināt. Bet man liekas, ka šodien lielais Dimadžo varētu lepoties ar mani. Man gan nebija kaula piesis. Bet rokas un mugura sāpēja briesmīgi. Es nesaprotu, kas tas ir par kaula piesi? Varbūt tas ir mums arī, tikai mēs to nezinām?

Sirmgalvis piestiprināja zivi laivas priekšgalam, pakaļgalam un vidum. Zivs bija tik milzīga, ka likās — viņš piesien bortam otru daudz lielāku laivu. Vecais nogrieza gabalu auklas un aptina to zivs apakšžoklim un šķēpam, lai viņas mute nevērtos vaļā un laiva slīdētu pēc iespējas vieglāk. Tad viņš uzslēja mastu, gafeles vietā pierīkoja savu rungu un uzvilka škotiņu. Salāpītā bura piepūtās, laiva sāka slīdēt, un vecais burāja uz dienvidrietumiem, ērti atlaidies laivas pakaļgalā.

Viņam nevajadzēja kompasa, lai noteiktu virzienu. Viņš to juta pēc vēja un buras izliekuma. — Es labāk izmetīšu mazo auklu ar vizuli un mēģināšu noķert kādu zivteli. Man vajag kaut ko ieēst, lai atspirdzinātos. — Bet vizulis bija pazudis, un sardīnes — sasmakušas. Tāpēc viņš iecēla ar žebērkli laivā klēpi dzelteno jūras zāļu un sapurināja tās. Uz laivas dēļiem izbira sīkie garneļvēži. Tur bija apmēram ducis, un viņi lēkāja un grūstījās kā smilšu blusas. Vecais noknieba vēžiem galvas un sakošļāja tos ar visām astēm un čaumalām. Viņi gan bija ļoti sīciņi, bet toties sātīgi un gardi.

Pudelē bija palikuši vairs tikai divi malki ūdens, vienu malku vecais uzdzēra apēstajām garnelēm. Laiva slīdēja, viegli pārvarot visus šķēršļus, un sirmgalvis stūrēja, turēdams rumpeli vienā rokā. Viņš gandrīz nenolaida acu no zivs. Paskatoties uz savām rokām un jūtot sāpes laivas dē|iem piespiestajā mugurā, viņš pārliecinājās, ka tas nav sapnis, bet īstenība. Jo reizēm, jau pašās beigās, kad viņam bija ļoti slikti, sirmgalvim likās, ka tas ir tikai sapnis. Kad zivs parādījās virs ūdens un nekustīgi sastinga gaisā, pirms nokrist atpakaļ jūrā, viņš tam nekādi nevarēja ticēt. Viņam likās, ka ir zaudējis acu gaismu, lai gan redzēja tikpat labi kā vienmēr.

Nu viņš zināja, ka zivs ir blakus un viņa sāpošās rokas un mugura nav sapnis. «Roka d'īst ātri,» viņš domāja. «Es izspiedu asinis un izdedzināju rētas sāļajā ūdenī. Tumšais straumes ūdens ir labākās zāles pasaulē. Man tikai jārūpējas, lai galva būtu skaidra. Rokas savu darbu ir padarījušas, un laiva slīd labi. Ar sakniebtu muti un paceltu asti zivs turas man blakus. Mēs peldam kā divi brāļi.» Tad viņa prāts apmiglojās un viņš nesaprata, vai viņš ved zivi, jeb zivs — viņu. «Ja es būtu piesējis viņu pakaļgalā, tad nebūtu nekādu šaubu. Vai arī — ja zivs būtu laivā, pieveikta, pazaudējusi visu savu cēlumu, es par to nešaubītos.» Taču viņi peldēja blakus, cieši sakļautiem sāniem. «Lai viņa ved mani, ja grib,» — vecais domāja. «Mans spēks ir tikai viltība. Bet viņa nedomā, kā darīt man ļaunu.»

Laiva peldēja pilnām burām. Sirmgalvis mērcēja rokas sāļajā ūdenī un centās noturēt skaidru galvu. Augstie gubu mākoņi un vieglās spalvu mākoņu šķiedras zilgmē rādīja, ka pasāta vējš turēsies visu nakti. Vecais cieši lūkojās uz zivi, lai nezaudētu pārliecību, ka tā ir īstenība. Tas bija stundu, pirms uzbruka pirmā haizivs.

Haizivs neuzklīda nejauši. Viņa pacēlās no okeāna dziļumiem, kad lielās zivs asiņu mākonis nosēdās un izplūda jūrā jūdzes plašumā. Haizivs uzpeldēja tik strauji un noteikti, ka izšāvās virs ūdens līmeņa un parādījās saulē. Tad viņa ienira atpakaļ, uzdūrās asiņu smakai un peldēja taisni laivas uzņemtajā virzienā.

Reizēm viņa zaudēja pēdas. Bet viņa tās ātri sameklēja un sekoja, strauji un noteikti ieturot kursu. Tā bija ļoti liela Mako haizivs. Viņas ķermenis bija veidots tā, lai peldētu ātrāk par pašām ātrākajām okeāna zivīm Haizivs bija īsta skaistule, ja neskaitīja viņas žokļus. Viņas mugura bija zila kā zobenzivij, vēders sudrabains, sāni gludi un mirdzoši. Vispār viņa līdzinājās zobenzivij, tikai tai bija spēcīgi žokļi, cieši sakniebti straujā peldējumā. Paslietā, nekustīgā muguras spura šķēla ūdens virsmu. Sakļautās dubultās lūpas slēpa visas astoņas uz iekšu ieliektās zobu rindas. Tie nebija vienkārši, trīsstūraini zobi kā lielum lielajam vairumam haizivju, zobi bija cilvēka pirkstu formā, saliekti kā nagi ķetnā. Arī garumā tie līdzinājās sirmgalvja pirkstiem. Zobu malas bija griezīgas kā asmeņi. Šī zivs bija radīta, lai rītu visas citas zivis jūrā, jo viņa bija tik ātra, spēcīga un labi bruņota, ka nesastapa sev cienīgu pretinieku. Tagad,

atkal saodusi asins smaku, viņa palielināja ātrumu, strauji šķeļot ūdeni ar savu zilo muguras spuru.

Kad sirmgalvis ieraudzīja viņu tuvojamies, viņš saprata, ka šī haizivs ne no kā nebīstas un ir paradusi darīt visu, ko nodomājusi. Viņš sagatavoja harpūnu un cieši sasēja tauvu, gaidot haizivi. Tauva bija īsa, jo lielu daļu no tās viņš bija nogriezis, lai piesietu laivai lielo zivi.

Vecā zvejnieka galva bija gan skaidra, un pats viņš bija pilns apņēmības, tomēr neticēja laimīgam iznākumam. «Tāda veiksme nevar būt ilga,» viņš domāja. Vērojot haizivs tuvošanos, sirmgalvis uzmeta skatienu savai zivij. «Cik labi, ja tas būtu tikai sapnis. Es nevaru atturēt viņu no uzbrukuma, bet varbūt man izdosies viņu nogalināt. Dentuso,» viņš nodomāja. «Lāsts pār tavu māti!»

Haizivs strauji piepeldēja laivas pakaļgalam. Kad viņa uzbruka, sirmgalvis redzēja viņas atplesto muti un svešādās acis, dzirdēja zobu klakšķošo sasišanos, kad žokļi iecirtās lielās zivs miesā tieši virs astes. Haizivs galva un mugura parādījās virs ūdens. Vecais vēl dzirdēja, kā haizivs ar zobiem plēš viņa zivs ādu un gaļu, tad ietrieca harpūnu haizivs galvā, tieši tajā punktā, kur krustojās līnijas starp viņas acīm un degunu. Patiesībā tādas līnijas nebija redzamas. Bija tikai smaga, spilgti zila galva, lielas acis un klaboši, asi, visu aprijoši žokļi. Bet šinī punktā atradās smadzenes, un vecais ietrieca tajās harpūnu. Asiņojošām rokām viņš cirta harpūnu no visa spēka. Viņš cirta bez kādām cerībām, bet apņēmīgi un nikni.

Haizivs apsviedās, un vecais ievēroja, ka viņas acs ir nedzīva. Tad haizivs apgriezās vēlreiz. Cilpa apvijās divām kārtām ap viņas ķermeni. Sirmgalvis saprata, ka viņa ir beigta, bet pati haizivs negribēja ar to samierināties. Guļot uz muguras, viņa sita ar asti, klabināja zobus un sakūla ūdeni putās kā skuteris. Viļņi ap viņas asti kļuva pavisam balti, divas trešdaļas haizivs auguma pacēlās virs ūdens, tauva drebēdama saspringa, līdz beidzot pārtrūka. Kādu brīdi haizivs mierīgi gulēja uz ūdens, un sirmgalvis skatījās uz viņu. Tad viņa lēni nogrima.

— Viņa izplēsa kādas četrdesmit mārciņas, — vecais teica. — Viņa aiznesa ari harpūnu un visu auklu. Mana zivs atkal asiņo. Tāpēc drīz parādīsies citas.

Kopš zivs bija izkropļota, sirmgalvim vairs nepatika uz viņu skatīties. Robu zivs ķermenī viņš izjuta kā rētu pats savā miesā.

«Bet es nogalināju haizivi, kas sakropļoja manu zivi,» viņš domāja. «Tā bija lielākā dentuso, kādu es jebkad esmu redzējis. Un dievs ir mans liecinieks, ka esmu redzējis patiešām lielas haizivis.»

«Tas bija pārāk labi, lai tā paliktu,» viņš domāja. «Man gribētos, lai tas būtu bijis tikai sapnis, lai es nebūtu noķēris šo zivi un pamostos savā gultā uz avīzēm.»

—   Bet īsts vīrs nav radīts izmisumam, — viņš teica.

—   Vīrs var būt iznīcināts, bet ne izmisis. Man žēl, ka esmu nogalinājis šo zivi. xNu mums draud briesmas, un man nav pat harpūnas. Dentuso ir cietsirdīgs, veikls, stiprs un viltīgs. Taču es esmu gudrāks par viņu. Bet varbūt arī ne. Varbūt es esmu tikai labāk apbruņots.

—   Nedomā par to, vecais, — viņš teica. — Peldi pa vējam un droši sagaidi nelaimes, kas tev uzbrūk.

—   Bet par kaut ko taču jādomā. Varbūt tas ir viss, kas man palicis. Un vēl beisbols. Interesanti, kā lielajam Dimadžo patiktu šis cirtiens haizivs smadzenēs? Tas jau gan nav nekas sevišķs. To var izdarīt katrs vīrs. Bet varbūt viņš domātu, ka manu roku vājums ir mazāks šķērslis par kaula piesi? Es nezinu. Ar manām pēdām nekas nav atgadījies. Tikai reiz es peldoties uzkāpu elektriskajai rājai, un viņa iekoda man kājā. Tad gan kāja bija paralizēta līdz pašam ceļgalam un neciešami sāpēja.

—   Domā par kaut ko priecīgāku, vecais, — viņš teica.

—   Ar katru brīdi tu tuvojies mājām. Un kopš četrdesmit mārciņas ir nost, laiva slīd vieglāk.

Taču viņš zināja, kas notiks, nokļūstot straumes vidū. Bet tur vairs nekā nevarēja līdzēt.

—   Tomēr! — viņš iesaucās. — Es piesiešu nazi aira rezgalim.

To viņš arī izdarīja, turot rumpeli padusē un piespiežot buras auklu ar kāju.

—  Tā, — viņš noteica. — Es, protams, esmu vecs vīrs. Bet neapbruņots gan nē.

Pasēta vējš pieņēmās spēkā, un laiva traucās pilnās burās. Sirmgalvis skatījās uz zivs priekšējo daļu un atkat atguva mazliet cerību.

«Nav nekāda prāta zaudēt cerības,» viņš domāja. «Zaudēt cerības ir grēks. Taču nelauzi galvu ap grēku. Tev jādomā par citām lietām. Un ko gan tu saproti no grēkiem?»

—  Jā, es tos nesaprotu, un laikam pat īsti tiem neticu. Varbūt, ka ir grēks nokaut zivi. Droši vien, ka ir. Kaut arī zivis uztur manu dzīvību un baro vēl daudzus cilvēkus. Bet tad jau viss ir grēks. Labāk nedomā par to. Ir jau par vēlu to darīt. Lai domā tie, kam par tādām lietām maksā. Lai viņi domā. Tu esi dzimis par zvejnieku, kā zivs — par zivi. Pat Svētais Pēteris bija zvejnieks, un lielā Dimadžo tēvs arī.

Taču viņš mīlēja aizsāktu domu risināt līdz galam. Un par cik nebija nekā ko palasīt, nedz radio, ko paklausīties, viņam atlika tikai domas, un sirmgalvis turpināja prātot par grēku.

«Tu tomēr nenogalināji zivi tikai savas dzīvības uzturēšanai un citu ļaužu pārtikai,» viņš domāja. «Tu nogalināji viņu aiz lepnuma. Un vēl tāpēc, ka esi zvejnieks. Tu mīlēji šo zivi, kad viņa bija dzīva, un mīli vēl tagad. Un, ja tu viņu mīli, varbūt tad nav grēks nogalināt? Jeb tas ir divkāršs grēks?»

—   Tu pārāk daudz domā, vecais, — viņš teica.

—   Bet dentuso tu nogalināji ar prieku. Taču viņa dzīvo, nogalinot citus, tāpat kā tu. Viņa nerij maitas un nav izkāmējusi rīma kā daudzas citas haizivis. Viņa ir skaista un dižciltīga, un viņa nepazīst baiļu.

—   Es nogalināju viņu aizsargājoties, — vecais teica. — Un es viņu nogalināju godīgi.

«Bez tam,» viņš domāja, «katrs jau kaut ko nogalina šādā vai tādā veidā. Zveja uztur manu dzīvību, bet tajā pašā laikā mani nogalina. Manu dzīvību uztur zēns. Man nevajadzētu būt tik pašpārliecinātam.»

Sirmgalvis izliecās pār laivas malu un atrāva gabalu gaļas haizivs izcirstajā robā. Viņš pakošļāja to un sajuta, cik zivs ir garšīga. Tā bija stingra un sulīga kā lopu gaļa, vienīgi tik sarkana tā nebija. Gaļa nebija arī stiegraina, un vecais zināja, ka tirgū varētu saņemt par to visaugstāko cenu. Bet ko gan varēja darīt, lai gaļas smarža neizplatītos jūrā? Neko. Un vecais zvejnieks saprata, ka nu sāksies grūti brīži.

Pasāts pūta spēcīgi. Tas bija pagriezies uz ziemeļaustrumiem. Sirmgalvis zināja, ka šis vējš nepārstās. Viņš lūkojās pamalē, bet neredzēja ne buras, nedz ari kāda kuģa siluetu vai dūmus. Ūdenī līgojās tikai dzelteno jūras zāļu laukumi, un laivas iztrauktās lidojošās zivis spurdza uz abām pusēm. Pat putni nebija redzami.

Jau divas stundas sirmgalvis bija vadījis laivu, atpūties laivas galā, pa brīžiem ēdis marlina gaļas šķēlītes un centies uzkrāt spēkus, kad viņš ieraudzīja pirmo haizivju pāri.

—   Ay, — viņš iekunkstējās. Šo vaidu nevar izteikt vārdos. Varbūt tādu skaņu neviļus izdveš vīrs, kas jūt, ka cauri viņa rokai izurbjas nagla un ietriecas kokā.

—   Galanos, — viņš teica. Viņš redzēja, ka aiz pirmās spuras uzpeld vēl otra. Brūnās, trīsstūrainās spuras un šaudīgās astes rādīja, ka tās ir platdegunu haizivis. Tās bija satracinājusi zivs smaka. Savā satraukumā, stulbumā un neprātīgajā izsalkumā viņas mētājās un bieži zaudēja pēdas. Taču viņas tuvojās ar katru mirkli.

Vecais vīrs nostiprināja buru un rumpeli. Tad viņš pacēla airi ar rezgalim piesieto nazi. Sākumā viņš pacēla airi pavisam vieglītēm, jo rokas neciešami sāpēja. Viņš sažņaudza un atlaida pirkstus, lai tie atgūtu spēju kustēties, tad sagrāba airi spēcīgāk par spīti sāpēm, lai rokas pie tām pierastu un sagatavotos darbam. Bet viņa skats sekoja haizivīm. Sirmgalvis redzēja viņu plakanās galvas, platos degunus un lielās, baltmalainās krūšu spuras. Tās bija vispretīgākās no visām haizivīm — smirdīgas slepkavas, kas rija arī maitas. Badā viņas gatavas ieklupt pat airos un laivas stūrē. Tādas haizivis nokož ķepas un peldspuras ūdens virspusē aizmigušiem bruņurupučiem un pie reizes uzbrūk arī peldošam cilvēkam, pat ja cilvēks nemaz neož pēc zivs asinīm vai gļotām.

—   Ā, galanos, — iesaucās vecais vīrs. — Panāciet vien šurp, galanos!

Un viņas nāca. Taču ne tā, kā to darīja Mako haizivs. Viena apsviedās un panira zem laivas. Sirmgalvis juta, kā drebēja laiva, kad viņa tur apakšā raustīja un plosīja zivi. Otra uzmanīja zvejnieku ar savām dzeltenajām, iešķeltajām acīm, tad plaši atplestiem žokļiem ieklupa jau Mako haizivs iecirstajā robā. Sirmgalvis skaidri redzēja svītru pāri viņas pakausim un mugurai, kur smadzenes pievienojas mugurkaulam. Tieši šajā vietā viņš iecirta airim piesieto nazi. Otro dūrienu viņš notēmēja plēsoņas dzeltenajās kaķa acīs. Mirstošā haizivs atlaidās un sāka nogrimt, rīdama noplēsto gabalu.

Otras haizivs plosīšanās vēl arvien drebināja laivu. Vecais atlaida buru, lai sazveltu laivu uz sāniem un izvilinātu haizivi virspusē. Ieraudzījis plēsoņu, viņš pārliecās pār laivas malu un dūra. Taču viņš trāpīja mīkstumā. Āda bija tik sīksta, ka nazis to nevarēja īsti pāršķelt. No spēcīgā sitiena iesāpējās ne vien rokas, bet arī pleci. Izbāzusi purnu no ūdens, haizivs atkal metās uz laupījumu. Vecais izvilka asmeni un ietrieca to plakanās galvas vidū. Šai vietā viņš iedūra divas reizes. Bet plēsoņa iekārās zivī cieši sažņaugtiem žokļiem un nelaida to vaļa. Tad vecais dūra viņas kreisajā acī. Taču haizivs karājās vēl arvien.

—    Negribi? — jautāja sirmgalvis un ietrieca nazi starp mugurkaula skriemeli un smadzenēm. Tas bija gluži viegls dūriens. Vecais juta, kā pāršķeļas skrimslis. Tad viņš apgrieza airi, iespieda naža asmeni starp haizivs zobiem un atlauza tos. Pagriežot asmeni un redzot haizivs atlaišanos, viņš sacīja: — Laidies dibenā, galanot Laidies vien par veselu jūdzi dziļāk! Tur tu sastapsi savu draugu. Jeb tā bija tava māte?

Sirmgalvis noslaucīja naža asmeni un nolika airi. Tad viņš iztaisnoja buru un atkal ievirzīja laivu uzņemtajā kursā.

—   Viņas ir noplēsušas jau kādu ceturto daļu. Un pašus labākos gabalus, — viņš zūdījās. — Kaut jel tas būtu bijis tikai sapnis un es nekad nebūtu viņu noķēris. Man ļoti žēl, ka tā iznāca, zivs! Žēl, ka viss tik slikti beidzās. — Sirmgalvis apklusa. Viņam vairs negribējās skatīties uz zivi. Noasiņojusi un ūdens izskalota tā bija blāva kā spoguļa sidrabojums. Mēļas svītras gan vēl bija redzamas.

—     Man nevajadzēja braukt tik tālu jūrā, zivs, — viņš teica. — Mūsu abu dēļ nevajadzēja. Man ļoti žēl, ka tas noticis, zivs!

—   Tā neiet, — viņš saņēmās. — Apskati labāk, vai nazis ir stingri piesiets un vai auklas nav pārdilušas. Un saved kārtībā savas rokas, jo grūtākais vēl ir priekšā.

—   Kaut man bijusi galoda asmeņa uztrīšanai, — viņš teica, pārbaudījis piesieto nazi. — Galoda vienmēr jāņem līdzi. Tev gan daudz ko vajadzēja paņemt līdzi, — sirmgalvis grēmās. — Tagad nav laika domāt par krastā palikušām lietām. Padomā, kā iztikt ar to, kas ir pie rokas.

—  Tu man esi apnicis ar saviem labajiem padomiem, — viņš ņurdēja.

Viņš iespieda rumpeli padusē un iemērca abas rokas ūdenī, kamēr laiva slīdēja uz priekšu.

—   Dievs vien zina, cik noplēsa pēdējā galano. Bet zivs nu ir daudz vieglāka. — Sirmgalvim negribējās pat domāt par zivs izplosīto vēderu. Viņš zināja, ka ikkatrs haizivs rāviens nozīmēja izplēstu gaļas gabalu. Zivs tagad atstāja aiz sevis vēl jūtamākas pēdas haizivīm, platas kā lielceļu cauri visai jūrai.

—   Tāda zivs varēja sagādāt man uzturu visai ziemai, — sirmgalvis nopūtās. — Labāk nedomā par to. Atpūties un turi kārtībā savas rokas, lai cīnītos kaut vai par atlikumu. Arī manas rokas ož pēc asinīm, bet to nevar salīdzināt ar asiņu smaku ūdenī. Un cik tad rokas var asiņot? Man nav nevienas nopietni ņemamas rētas. Asiņošana vēl pasargās kreiso roku no krampjiem.

—   Par ko man domāt? Nav par ko. Man jācenšas nedomāt un jāgaida nākošās haizivis. Es tiešām gribētu, lai tas izrādītos par sapni. Bet ko var zināt? Tas viss var beigties tīri labi.

Nākošā haizivs bija vientuļi klīstoša platdegune. Viņa Ildzinātos cūkai, kas skrien pie savas siles, ja vien cūkām būtu tik platas mutes, ka var vienā kampienā sagrābt cilvēka galvu. Sirmgalvis ļāva viņai iekosties zivī, tad pacēla airi un ietrieca nazi viņai smadzenēs. Bet haizivs rāvās atpakaļ un pagriezienā pārlauza naža asmeni.

Sirmgalvis apsēdās pie stūres. Viņš pat neskatījās, kā haizivs nogrimst, kļūdama arvien mazāka un mazāka.

Citkārt viņu ļoti aizrautu tāda aina. Bet šoreiz viņam negribējās skatīties.

—   Man vēl ir žebērklis, — viņš teica. — No tā gan nav nekāda labuma. Un vēl man ir divi airi, rumpelis un runga.

«Nu viņas ir mani pieveikušas,» sirmgalvis domāja. «Esmu par vecu, lai nosistu haizivi ar rungu. Bet es vēl cīnīšos, kamēr man ir airi, rumpelis un runga.»

Viņš atkal iemērca rokas ūdenī. Bija vēla pēcpus diena. Ne debesīs, ne jūrā nemanīja nekādās dzīvības. Tikai vējš dzina mākoņus aizvien straujāk, un sirmgalvis cerēja drīz ieraudzīt krastu.

—  Tu esi noguris, vecais, — viņš teica. — Tavs gars ir salauzts.

Līdz pašam saulrietam haizivis lika viņam mieru.

Tad viņš atkal ieraudzīja brūnās spuras platajā zivs smaržas takā, kas palika aiz laivas. Haizivis nešaudījās, pēdas meklējot. Viņas nāca taisni uz laivu, peldot sānu pie sāna.

Vecais atkal nostiprināja rumpeli un buru, un pats ķērās pie laivas dibenā nomestās rungas. Runga nebija nekas vairāk kā divarpus pēdas garš, nolauzts airis. Roktura iežmauga ļāva saņemt rungu tikai vienā rokā. Sirmgalvis satvēra to labajā delnā, pavicināja gaisā, lai iekustinātu locītavu, un gaidīja haizivis pienākam. Abas bija galanos.

«Man jāļauj pirmajai krietni iekosties, tad jāsit šķērsām pa deguna galu vai pašu galvvidu,» viņš domāja.

Abas haizivis pienāca reizē. Kad sirmgalvis ieraudzīja tuvāko atplēšam žokļus un iegrimstam zivs sidrabotajā sānā, viņš augstu pacēla rungu un smagi nolaida to uz haizivs platās galvas. Roka juta galvas atsperīgo stingrumu. Taču roka juta arī kaula nesatriecamo pretestību. Tad vecais sita pa haizivs degunu, kamēr tā atlaidās no zivs.

Otra haizivs pa to laiku jau bija krietni pieēdusies un atpeldējusi tālāk. Nu viņa atkal tuvojās atplestu rīkli. Pirms viņa paspēja vēlreiz uzklupt zivij, vecais ieraudzīja viņas žokļiem pielipušas, baltas gaļas plūksnas. Vecais atvēzējās, bet trāpīja tikai pa galvu. Haizivs paskatījās uz viņu un atrāva vēl vienu kumosu. Kad viņa atlaidās, lai noritu šo gabalu, sirmgalvis sita atkal, bet runga noslīdēja pār gludeno pakausi.

—   Nāc vien tuvāk, galano, — viņš aicināja. — Nāc tik šurp!

Haizivs metās uz priekšu. Sirmgalvis sita, tikko viņa paspēja sacirst žokļus. Viņš sita, cik vien bija spēka, augstu pacēlis rungu. Šoreiz viņš trāpīja pašā galvaskausā un ieblieza pa šo vietu vēlreiz. Haizivs gurdeni izrāva gabalu gaļas un iegrima dziļumā.

Sirmgalvis gaidīja, vai tās neparādīsies atkal, bet nekā nemanīja. Tad viņš ieraudzīja vienu riņķojam pašā ūdens virspusē. Otrās haizivs spura nebija redzama.

«Nebija nemaz ko cerēt, ka būšu viņu nositis,» viņš domāja. «Savā laikā gan es to varēju. Taču esmu viņām krietni sadevis, un diez cik labi viņas nejūtas. Ja runga būtu satverama abām rokām, tad gan es vismaz to pirmo būtu nobeidzis. To es vēl varētu.»

Sirmgalvis centās neskatīties uz savu zivi. Viņš zināja, ka iznīcināta jau puse. Pa to laiku, kamēr viņš cīnījās ar haizivīm, saule bija norietējusi.

—   Drīz būs tumšs, — viņš teica. — Tad es redzēšu Havannas uguņu atspīdumu. Bet, ja esmu novirzījies tālu uz austrumiem, es redzēšu gaismu kādā no jaunajiem krasta kūrortiem.

—   Nevar būt, ka esmu pārāk tālu no malas. Es ceru, ka viņi tur mājās nav sākuši uztraukties. Kaut gan par mani var uztraukties tikai zēns. Bet viņš taču par mani nevarētu šaubīties. Vecie zvejnieki, tie gan laikam ir nobažījušies. Un vēl viens otrs. Manā pilsētā ir labi ļaudis.

Ar zivi sirmgalvis vairs nerunāja, kopš viņa bija tik ļoti sapostīta. Tad viņam kaut kas ienāca prātā.

—   Puszivs, — viņš teica. — Tu, kas reiz biji zivs. Man žēl, ka es izgāju tik tālu jūrā. Es pazudināju mūs abus. Taču mēs nokāvām daudz haizivju, tu un es. Citas mēs sakropļojām. Arī tu savā mūžā esi nokāvusi daudzus, vai ne, vecā zivs? Ne par velti tavā degungalā ir tik varens šķēps.

Viņam patika domāt par zivi un iztēloties, kā viņa sastaptos ar haizivi, ja peldētu savā vaļā. «Es varētu nocirst viņas šķēpu un izlietot to par ieroci,» viņš prātoja. «Bet man nav ne cirvja, ne naža.»

—   Kas tas būtu par ieroci, ja to piesietu aira rezgafim! Tā mēs varētu cīnīties abi divi. Bet, ko darīt, ja haizivis uzbruks naktī? Ko tad darīt?

—   Cīnīties! — viņš teica. — Es cīnīšos, kamēr vien būšu dzīvs.

Iestājās tumsa, taču nekādas ugunis nebija saskatāmas. Tikai vējš pūta, un bura nesa laivu. Sirmgalvim pēkšņi likās, ka viņš ir jau miris. Viņš salika rokas un sajuta savas delnas. Delnas nebija mirušas. Atverot un sakļaujot tās, viņš juta dzīvības sāpes. Viņš atspieda muguru pret laivas dēļiem un saprata, ka nav vēl miris. To liecināja viņa pleci.

—   Man vēl jānoskaita lūgšanas, ko apsolīju dievam, ja noķeršu zivi. Bet pašlaik esmu pārāk noguris, lai to Izdarītu. Es labāk sameklēšu maisu un apsegšu plecus.

Atlaidies pusguļus laivā, viņš stūrēja un skatījās debesīs, gaidot gaismas atspīdumu. «Man vēl palikusi puse zivs,» viņš domāja. «Varbūt man palaimēsies aizvest šo pusi mājās. Reiz taču jāpaveicas. Bet nē,» viņš papurināja galvu. «Tu izpostīji pats savu laimi, izbraucot tik tālu jūrā.»

—  Neesi muļķis, — sirmgalvis noteica. — Turies nomodā un stūrē. Gan tev vēl palaimēsies.

—   Labi būtu, ja varētu nopirkt kādu drusciņu laimes. Ja būtu kāda vieta, kur to pārdod.

—   Bet par ko gan es to pirktu? — viņš sev jautāja. — Par pazaudētu harpūnu, salauztu nazi un divām nekur nederīgām rokām?

—   Ko var zināt? Tu gribēji nopirkt laimi par astoņdesmit piecām dienām jūrā. Un gandrīz nopirki arī.

—  Man gan neklātos domāt tādas aplamības, — viņš sev pārmeta. — Laime mēdz parādīties tik dažādos veidos, ka viņu reizēm grūti pazīt. Es gan ņemtu mazliet laimes jebkurā veidā un maksātu par to katru cenu. Kaut nu es ieraudzītu Havannas ugunis, — viņš vēlējās. — Parasti es gribu daudzas un dažādas lietas. Bet pašlaik man pietiktu ar Havannas atblāzmu. — Viņš mēģināja ierīkoties pie stūres ērtāk. Un tikai sāpes visos locekļos lika viņam sajust, ka ir vēl dzīvs.

Ap desmitiem vakarā sirmgalvis ieraudzīja debesīs pilsētas uguņu atspīdumu. Sākumā tas bija līdzīgs vieglajam blāvumam gaisā, kam seko mēness lēkts. Tad blāzma iespulgojās gaišāk pār pieaugošā vēja sabangoto okeānu. Viņš stūrēja tieši uz gaismu, domādams par straumes izliekumu, ko drīz vajadzēja šķērsot.

«Tās ir beigas,» viņš domāja. «Tur viņas noteikti uzbruks. Un kā man cīnīties ar haizivīm tumsā, bez kādiem ieročiem?» Sirmgalvis jutās pavisam sabrucis. Viņa rētas un pārpūlētie locekļi sāpēja nakts aukstumā. «Es ceru, ka man nevajadzēs atkal cīnīties. Es ļoti ļoti ceru, ka man to nevajadzēs darīt.»

Taču jau pusnaktī viņš cīnījās atkal. Bet nu viņš zināja, ka cīņa ir veltīga. Haizivis uzpeldēja veselā barā. Sirmgalvis redzēja švīkas, ko vilka ūdenī paslietās spuras, un fosforisko mirdzumu, kad viņas metās uz zivi. Viņš sita pa haizivju galvām, dzirdēja žokļu klaboņu un juta laivas raustīšanos, kad viņas plosīja zivi. Viņš izmisīgi dauzīja savus gandrīz neredzamos un nedzirdamos pretiniekus, līdz juta, ka viņa rungu kāds sagrābj un izrauj no rokām.

Viņš izrāva rumpeli no stūres balsta un laida to cīņā. Viņš cēla to abām rokām un sita, sita, sita. Bet haizivis jau bija sasniegušas laivas priekšgalu. Viņas grūstīdamās plēsa gabalu pēc gabala. Zivs gaļa fosforiski spīdēja un rādīja haizivju kustības.

Beidzot viena no tām piepeldēja pie pašas galvas. Sirmgalvis zināja, ka tās ir beigas. Viņš trieca rumpeli pa žokļiem, kas bija iecirtušies cietajā, nesakožamajā zivs galvā. Sitieni sekoja cits citam. Rumpelis brīkšķot pārlūza. Viņš uzbruka haizivij ar sašķaidīto rokturi, juf a, kā asais koks ieduras plēsoņas miesā, un dūra vēlreiz. Viņa pameta zivi un aizpeldēja. Tā bija pēdējā haizivs no visa bara. Citas nenāca, jo nebija vairs ko ēst.

Sirmgalvim bija grūti elpot. Mutē viņš juta savādu garšu. Tā bija salkana vara garša, un vecais kādu brīdi izjuta bailes. Bet tās drīz pārgāja.

Viņš iespļāva jūrā un teica: — Rijiet vien galanos. Un redziet sapnī, ka esat nogalinājušas cilvēku.

Sirmgalvis zināja, ka ir sakauts, neglābjami sakauts. Viņš atgriezās laivas pakaļgalā un iesprauda izroboto rumpeli stūres spraugā. Tas vēl bija pietiekoši labs, lai vadītu laivu. Viņš satina plecus maisā un uzņēma vir zienu. Laiva nu slīdēja pavisam viegli. Sirmgalvis neko nejuta un neko nedomāja. Viss bija beidzies, un viņš vadīja laivu mājup, cik vien labi un izveicīgi spēdams. Naktī haizivis skrubināja kailo skeletu, salasot druskas no dzīru galda. Sirmgalvis vairs nepievērsa viņām nekādas vērības. Visa viņa uzmanība piederēja stūrei. Viņš tikko manīja, cik viegli un labi slīd laiva, atbrīvota no liekā smaguma, kas bija piesiets blakus.

«Laiva ir laba,» vecais domāja. «Tā ir vesela un nemaz nav cietusi, ja neskaita rumpeli. Bet to var pielikt no jauna.»

Vecais juta, ka nokļuvis pašā straumes vidū. Krastā spīdēja ciematu ugunis. Nu viņš skaidri zināja, kur atrodas, un viegli varēja nokļūt mājās.

«Vējš ir mūsu draugs,» viņš domāja. Un piemetināja: — Reizēm. Plašā jūra pilna ar mūsu draugiem un ienaidniekiem. Tad vēl gulta. Gulta ir mans draugs. Tieši gulta. Gulta ir liela lieta. Cik viegli,kad esi sakauts. Man ne prātā nenāca, cik tad viegli. Un kas tevi sakāva, vecais?

— Neviens, — viņš sev atbildēja. — Es tikai izgāju pārāk tālu jūrā.

Kad viņš iebrauca mazajā ostā, «Terases» ugunis jau bija nodzisušās. Tas nozīmēja, ka visi jau guļ. Vējš bija pieņēmies un tagad pūta no visa spēka. Taču ostā bija klusums. Sirmgalvis apturēja laivu pie oļaina laukumiņa klintīs. Nebija neviena, kas palīdzētu uzvilkt laivu krastā. Viņš izkāpa un piesēja to pie klintīm.

Sirmgalvis nolaida mastu, satina un nosēja buru. Viņš uzvēla mastu plecos un kāpa kalnā. Tikai tad viņš pa īstam izjuta savu nogurumu. Viņš uz brīdi apstājas un atskatījās. Ielas laternu gaismā viņš redzēja, cik augstu slienas zivs aste laivas galā. Viņš redzēja, balto, kailo mugurkaula līniju un milzīgo, melno galvu ar augšup paslieto šķēpu.

Sirmgalvis kāpa tālāk. Kalna galā viņš pakrita un kādu laiciņu gulēja, sabrucis zem masta. Tad viņš mēģināja piecelties. Tas bija pārāk grūti. Vecais sēdēja ar mastu pār plecu un skatījās uz ceļu. Gabalu tālāk, iedams savās gaitās, to šķērsoja kaķis, un sirmgalvis pavadīja viņu ar skatieniem. Tad viņš vēroja ceļu.

Beidzot viņš nolika mastu un piecēlās. Tad paslēja mastu vēlreiz, uzvēla to atkal plecos un izgāja uz ceļa. Viņš sēdēja vēl piecas reizes, pirms nokļuva savā būdā.

Būdā viņš nolika mastu gar sienu, uztaustīja ūdens pudeli un izdzēra dažus malkus. Tad sirmgalvis nokrita gultā. Viņš uzvilka, segu pār pleciem, apsedza sānus un kājas un aizmiga uz vecajām avīzēm, izstiepis nogurušās rokas ar augšup pagrieztām delnām.

Viņš vēl gulēja, kad zēns rīta pusē ieskatījās pa durvīm. Vējš plosījās tik stipri, ka neviena laiva negāja jūrā. Zēns bija pamodies ļoti vēlu un, kā jau katru rītu, ielūkojās sirmgalvja būdā. Zēns dzirdēja, ka vecais zvejnieks vēl elpo, tad paskatījās uz viņa rokām un sāka raudāt. Viņš klusītēm izgāja no būdas, lai atnestu kafiju, un raudāja visu ceļu.

Ap laivu bija sapulcējušies vairāki zvejnieki. Viņi pētīja, kas varētu būt piesiets laivas malā. Daži atlocītām biksēm brida ūdenī un mērīja ar izstieptām auklām milzīgo asaku.

Zēns nokāpa lejā. Viņš jau bija to visu redzējis. Un kāds no zvejniekiem bija apsolījies pieskatīt laivu.

—   Kā iet vecajam? — kāds sauca no krasta.

—   Guļ, — atbildēja zēns. Viņš nelikās zinis par to, ka zvejnieki redz viņu raudam. — Nevajag viņu traucēt.

—   Astoņpadsmit pēdu no deguna līdz astei, — kliedza zvejnieks.

—   Tam es ticu, — zēns atsaucās.

Viņš iegāja «Terasē» un paprasīja kannu kafijas.

—   Lai tā būtu karsta. Un pielieciet labi daudz piena un cukura.

—   Tas ir viss?

—   Pagaidām. Vēlāk es uzzināšu, ko viņš grib ēst.

—   Kas par varenu zivi, — teica kafejnīcas saimnieks. — Taisni neredzēta zivs. Bet ari tu vakar atvedi pāris lielisku zivju.

—   Lai viņas nolādētas, — iesaucās zēns un atkal sāka raudāt.

—   Varbūt tu gribi kaut ko iedzert? — vaicāja saimnieks.

—   Nē, — atteica zēns. — Pasaki visiem, lai neviens netraucē Santjago. Es vēl pienākšu.

—   Pasaki, ka jūtu viņam līdz.

—   Paldies, — atteica zēns.

Zēns aiznesa uz būdu kannu karstās kafijas un apsēdās, gaidot sirmgalvja pamošanos. Vienu brīdi pat likās, ka viņš mostas. Bet vecais vīrs atkal iegrima smagā miegā, un zēns aizgāja aizņemties mazliet malkas, lai uzsildītu kafiju. Beidzot sirmgalvis pamodās.

—  Necelies augšā, — zēns teica. — Iedzer šo te! — Un viņš ielēja glāzē kafiju.

Vecais paņēma glāzi un dzēra.

—  Viņas mani sakāva, Manolino, — viņš teica. — Viņas tik tiešām mani sakāva.

—   Haizivis, bet ne tava zivs.

—  Jā. Patiešām. Bet tas notika pašās beigās.

—   Laivu un rīkus pieskata Pedriko. Ko tu domā darīt ar zivs galvu?

—   Lai Pedriko sacērt to gabalos un izliek par ēsmu savos tīklos.

—   Un šķēps?

—   Ņem tu, ja gribi.

—   Gribu gan, — teica zēns. — Bet tagad mums jāapspriež citas lietas.

—   Mani meklēja?

—   Protams. Krasta sardze un pat lidmašīnas.

—   Okeāns ir ļoti liels, bet laiva pavisam maza, to grūti saredzēt, — teica sirmgalvis. Viņam patika runāt ar dzīvu cilvēku. Tas bija pavisam citādāk, nekā sarunāties pašam ar sevi jūras vidū. — Man bija garlaicīgi bez tevis, — viņš teica. — Ko tu nozvejoji?

—   Pirmajā dienā vienu zivi, otrā arī, bet trešā divas.

—  Ļoti labi.

—   Nu mēs atkal zvejosim kopā.

—   Nē. Man nav laimes. Man vairs nav laimes.

—   Velns ar visu laimi, — teica zēns. — Es atdošu tev savu.

—   Ko teiks tavi vecāki?

—   Kas man par daļu! Vakar es noķēru divas gabalas. Mēs zvejosim kopā, man vēl daudz ko mācīties no tevis.

—  Mums jāsadabū kārtīgs pīķis, ko ņemt līdzi jūrā. Asmeni var iztaisīt no vecas forda atsperes. Aizvedīsim to uz Guanbakoa uztrīt. Tam jābūt asam un labi rūdītam, lai nepārlūztu. Mans nazis taču salūza.

—   Es sadabūšu jaunu nazi un atsperi ari. Cik dienas vēl pūtīs tik stiprs vējš?

—   Varbūt trīs. Vai vēl vairāk.

—   Pa to laiku mēs visu savedīsim kārtībā, — teica zēns. — Un tu sadziedēsi savas rokas.

—   Es zinu, ko darīt ar rokām. Bet naktī es izspļāvu tādu dīvainu šķidrumu un man likās, ka iekšās kaut kas pārtrūcis.

—   Arī tam jāsadzīst, — teica zēns. — Guli, vecais. Es atnesīšu tev tīru kreklu. Un kaut ko ēdamu.

—  Atnes man arī pēdējo dienu avīzes, — sirmgalvis piebilda.

—   Tev ātrāk jākļūst veselam, jo man vēl tik daudz no tevis jāmācās, un tu vari man iemācīt visu ko. Tev bija ļoti grūti?

—   Grūti gan, — teica vecais.

—   Es atnesīšu tev ēdienu un avīzes, — zēns sacīja. — Atpūties pa īstam. Es atnesīšu no aptiekas zāles tavām rokām.

—   Neaizmirsti pateikt Pedriko, ka es atdodu viņam galvu.

—   Noteikti. Es atcerēšos.

Kad zēns izgāja pa durvīm un kāpa lejā pa akmeņaino taku, viņš atkal raudāja.

Pēcpusdienā «Terasē» ieklīda turistu grupa. Viņi skatījās, kā vējš dzen līcī augstus viļņus. Kāda sieviete ieraudzīja starp tukšām alus kannām un nosprāgušām medūzām garu, baltu asaku ar lielu asti galā, kas šūpojās vēja sabangotajā ūdenī.

—   Kas tas ir? — viņa jautāja viesmīlim, norādot uz milzīgās zivs mugurkaulu. Odens to svaidīja kā nekam nederīgu atkritumu, ko atplūdi jau rītu aiznesīs jūrā.

—   Tiburon, — teica viesmīlis. — Haizivis. — Viņš gribēja paskaidrot notikušo.

—   Es nemaz nezināju, ka haizivīm ir tik skaistas, smalki veidotas astes.

—   Es arī ne, — piekrita viņas pavadonis.

Bet sirmgalvis vecajā būdā viņpus ceļam bija atkal aizmidzis. Viņš gulēja uz mutes, un zēns sargāja viņa miegu. Sapnī viņš redzēja lauvas.

SATURS

TEODORS DREIZERS

Zelta miraža. Tulkojusi Zelma Staņa………………………… 7

TOMASS VULFS

Kompānija. Tulkojusi Zelma Staņa…………………….. 43

RUBS GOLDBERGS

Māksla dziedinātāja. Tulkojusi Zelma Staņa . . 57

ALBERTS MALCS

Tāda ir dzīve. Tulkojis Jūlijs Aldermanis … G5

Pēcpusdiena džungļos. Tulkojis Jūlijs Aldermanis 101

Cilvēks uz ceļa. Tulkojis Jūlijs Aldermanis . . . 109

Rotaļa. Tulkojis Jūlijs Aldermanis………………………. 118

Vislaimīgākais cilvēks pasaulē. Tulkojis Jūlijs

Aldermanis

DŽONS STEINBEKS

Pērle. Tulkojis Dzintars Dreslers……………………….. 139

VILJAMS FOLKNERS

Uzvara. Tulkojusi Anna Bauga…………………………. 205

ERSKINS KOLDVELS

Baumas. Tulkojusi Džesija Dzērve………………………. 239

Lauku puķes. Tulkojusi Džesija Dzērve …. 246

Svētdienas ūikses. Tulkojusi Džesija Dzērve . . 254

Tautas izredzētais. Tulkojusi Džesija Dzērve . . 260

Lēna nāve. Tulkojusi Džesija Dzērve……………………. 270

Dorotija. Tulkojusi Džesija Dzērve……………………… 278

ERNESTS HEMINGVEJS

Sirmgalvis un jūra. Tulkojusi Vizma Belševica . 287

ZELTA MIRĀŽA.

Redaktore T. Jarmolinska. Mākslinieciskais redaktors A. Jegers. Tehniskais redaktors V. Freimanis Korektore M. Krūmiņa.

Nodota salikšanai 1958. g. C. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1958. g. 22. novembri. Papīra formāts 84X108'/«. 22 fiz. iespiedi.; 18,04 uzsk. iepiedl.; 17,95 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. JT 08010. Maksā 10 rbļ. 50 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 11211-D1586. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecības galvenās parvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rigā, Dzirnu»* ielā 57. Pašūt Nr. 7384

[1] Spekulācijās drudzis. (Tulk.)

[2] pauls s. apltons.

[3] mekedema ceļš — šoseja, kas bruģēta ar akmens šķembām pēc skotu inženiera Mekedema (John L. McAdam) paņēmiena. (Tulk.)

[3] Ambrozs Birss (1842.—1914.) — amerikāņu rakstnieks; guva popularitāti ar tā saucamajiem «šausmu stāstiem*. (Tulk.)

[4] tā sauktais «jaunais kurss» (new deal) — vairākas reformas, ko realizēja Franklīns Ruzvelts (1882 —1945 ), kļuvis 1932. gadā par Amerikas Savienoto Valstu prezidentu. Šis reformas bija neveiksmīgi mēģinājumi cīnīties pret ekonomiskās krīzes sekām. (Tulk.)

[5] skotu zaldātu formas tērps nav bikses, bet svārki (tartans). (Tulk.)

[6] numuri par 75 centiem un 1 dolāru. (red.)

[7] Ko tu! (Spān.ļ

[8] odens sērga.

Content

Dreizers Teodors, et al Zelta mirāža

TEODORS DREIZERS Zelta miraža

TOMASS VULFS

Kompānijā

RUBS GOLDBERGS

Māksla dziedinātājā

ALBERTS MALCS

Tāda ir dzīve

Pecpusdiena džungļos

Cilvēks uz ceļa

Rotaļa

Vislaimīgakais cilvēks pasaulē

DŽONS STEINBEKS

Pērle

VILJAMS FOLKNERS

Uzvara

ERSKINS KOLDVELS

Baumas

Lauku puķes

Svetdienas bikses

Tautas izredzētais

Lēna nave

Dorofija

ERNESTS HEMINGVEJS

Sirmgalvis un jūra

SATURS