Paustovskis Konstantīns

Zelta roze

Konstantīns Paustovskis

Zelta roze

Manam uzticamajam draugam Tatjanai Alekscjevnai Paustovskat.

Literatūra nav pakļauta Iznīcības likumjem. ТА vienīgā neatzīst nāvi.

Salllkovs-Sčedrlns.

VienmSr jāliecas pfic dailes.

Balzaks.

Daudz kas šinī darbā Izteikts nepilnīgi un, iespējams, pat nepietiekoši skaidri.

Daudz ko apstrīdēs.

Šī grāmata nav uztverama kā teorētisks pētījums vai, vēl jo vairāk, kā priekšraksts. Tās ir vienkāršas piezīmes par to, kā es saprotu rakstniecību un savu pieredzi.

Mūsu literārās darbības idejisko pamatu dziļie slāņi grāmatā nav skarti, jo šinī jautājumā mums domstarpību nav. Mūsu literatūras cildenā un audzinošā nozīme skaidra mums visiem.

Šinī grāmatā esmu pateicis tikai to nedaudzo, ko paspēju pateikt.

Bet, ja man ir izdevies kaut mazā mērā sniegt lasītājam priekšstatu par rakstnieka darba cildeno būtību, es uzskatīšu, ka savu pienākumu literatūras priekšā esmu izpildījis.

ZELTA PUTEKĻI

evaru atcerēties, kā es uzzināju Parizes atkritumu vācēja Žana Sameta dzīves stāstu. Samēts pelnīja dienišķo maizi, nokopdams sava kvartala amatnieku darbnicas.

Samēts dzivoja būdā pašā pilsētas nomalē. Varētu, protams, šiki aprakstīt šo nomali un līdz ar to aizvilināt lasītāju no stāsta galvenā pavediena. Taču, manuprāt, vērts vienigi atzīmēt, ka Parizes nomalēs līdz pat mūsu dienām saglabājušies senie cietokšņa vaļņi. Si stāsta darbības laikā uz vaļņiem vēl kuploja sausseržu un vilkābeļu biezokņi, kuros ligzdoja putni.

Atkritumu vācēja būda bija piemetusies cietokšņa ziemeļu sienas pakājē lidzās skārdnieku, kurpnieku, ubagu un smēķu galu lasītāju būceņiem.

Ja Mopasans būtu ieinteresējies par to graustu iemītniekiem, viņš droši vien būtu uzrakstījis vēl dažus lieliskus stāstus. Iespējams, ka tie būtu pievienojuši jaunus laurus viņa tālu daudzinātajai slavai.

Diemžēl, šinīs vietās neielūkojās neviens, izņemot policijas okšķerus. Un ari tie parādījās tikai gadījumos, kad meklēja zagtas mantas.

Spriežot pēc tā, ka tuvie kaimiņi dēvēja Sametu par «dzeni», jādomā, ka viņš bija kalsns, garu, smailu degunu un no viņa cepures vienmēr spraucās laukā putna cekulam līdzīga matu šķipsna.

Samēts bija pieredzējis arī labākas dienas. Viņš dienēja «Mazā Napoleona» armijā meksikāņu kara laikā.

Sametam palaimējās. Vera-Krusā viņš smagi saslima ar drudzi. Slimo kareivi, kas nebija paspējis piedalīties vēl nevienā īstā kaujā, sūtīja atpakaļ uz dzimteni.

Pulka komandieris, izmantojot gadījumu, uzdeva viņam aizvest uz Franciju savu meitu Suzannu, astoņgadīgu bērnu.

Komandieris bija atraitnis, spiests vadāt meitenīti visur sev līdz. Taču šoreiz viņš nolēma šķirties no meitas un aizsūtīt viņu uz Ruanu pie savas māsas. Meksikas klimats nesa nāvi eiropiešu bērniem. Bez tam juceklīgais partizāņu karš bieži draudēja ar negaidītām briesmām.

Sameta ceļojuma laikā pār Atlantijas okeānu kūpēja tveice. Meitenīte visu laiku klusēja. Viņa nesmaidīja, pat lūkojoties lidojošās zivīs, kas izšāvās no eļļainā ūdens.

Samēts gādāja par Suzannu kā mācēdams. Viņš saprata, ka meitenītei vajadzīgas ne tikai rūpes, bet arī glāsts. Taču ko gan maigu varēja izdomāt koloniālās armijas kareivis? Kā lai izklaidē meiteni? Ar kauliņu spēli? Vai rupjām kazarmju dziesmiņām?

Tomēr ilgāk klusēt vairs nevarēja. Samēts aizvien biežāk manīja neizpratni meitenes skatienā. Beidzot viņš saņēmās un sāka nesakarīgi pārstāstīt savu dzīvi, atcerēdamies visos sīkumos zvejnieku ciemu Lamanša krastos, plūstošās smiltis, bēguma atstātās peļķes, lauku zvanu torni ar ieplīsušu zvanu un savu māti, kas ārstēja kaimiņus no grēmām.

Samēts nesaskatīja savās atmiņās nekā jocīga, kas varētu uzjautrināt Suzannu. Taču meitene viņam par lielu brīnumu aizrautīgi klausījās šos stāstus un lika tos pat atkārtot, prasīdama aizvien jaunus un jaunus papildinājumus.

Samēts sasprindzināja atmiņu, meklējot šos sīkos notikumus, kamēr galu galā zaudēja pārliecību, vai tie jebkad atgadījušies. Tās vairs nebija atmiņas, bet vājas atmiņu ēnas, kas gaisa kā miglas kūpas. Tiesa gan, Samēts nekad nebija paredzējis, ka viņam vajadzēs atjaunot atmiņā šo savas dzīves nevajadzīgo sprīdi.

Reiz atausa neskaidras atmiņas par zelta rozi. Vai nu Samēts pats bija redzējis šo rupji kalto nomelnējuša zelta rozi, pakārtu pie krucifiksa vecas zvejnieces būdā, vai arī dzirdējis par to no citiem.

Nē, laikam taču viņš bija redzējis šo rozi un pat atcerējās, kā tā mirdzēja, kaut gan logā nespīdēja saule

un pār līci drūmi krāca vētra. Aizvien skaidrāk Samēts atcerējās šo mirdzumu — pāris spilgtu dzirkstīšu zemo griestu ēnā.

Ciematā visi brīnījās, kāpēc vecene nepārdod savu dārgumu. Viņa varētu par to iegūt lielu naudu. Vienīgi Sameta māte apgalvoja, ka pārdot zelta rozi esot grēks, jo vecenei šo dāvanu jaunībā pasniedzis mīļotais, lai tā nestu viņai laimi. Toreiz vecene vēl bijusi jautra, viegli sasmīdināma meiča un strādājusi Odjemas sar-diņu fabrikā.

— Pasaulē ir tikai dažas zelta rozes, — stāstīja Sameta māte. — Visi, kuru mājās tās atrodas, kļūst laimīgi. Un ne tikai viņi, bet katrs, kas pieskaras šādai rozei.

Mazais Samēts nepacietīgi gaidīja, kad reiz vecene kļūs laimīga. Taču nekādas laimes pazīmes nebija samanāmas. Vecenes būda drebēja vēja grūdienos, vakaros logā nedega uguns.

Samēts tā arī aizbrauca no ciemata, nesagaidījis nekādu pārmaiņu vecenes liktenī. Tikai pēc gada kāds paziņa, Havras pasta tvaikoņa kurinātājs, pastāstīja viņam, ka pie vecenes pavisam negaidot no Parizes atbraucis dēls — gleznotājs, bārdains, jautrs savādnieks. Būdiņu no tā laika pat pazīt nevarot. To pildot jautrs troksnis un pārticība. Mākslinieki, kā runā, saņemot lielu naudu par saviem triepumiem.

Reiz, kad Samēts, uz klāja sēžot, sukāja ar savu dzelzs ķemmi Suzannas vēja sajauktos matus, viņa jautāja:

— Samet, vai man kāds reiz uzdāvinās zelta rozi?

— Viss var būt, — atbildēja Samēts. — Gan jau arī tu, Suzlt, sastapsi kādu savādnieku. Mūsu rotā bija viens tāds izkāmējis kareivis. Viņam velnišķi veicās. Viņš atrada kaujas laukā salauztu zelta žokli. Visa rota to kopīgi nodzēra. Tas bija anamiešu kara laikā. Piedzērušie artileristi joka pēc izšāva no lielgabala, šāviņš trāpīja tieši izdzisuša vulkānā dobumā, izsprāga, un vulkāns aiz pārsteiguma sāka šņākt un vārīties. Jupis viņu sazina, kā to sauca, to vulkānu. Liekas — Kraka-Taka. Kas tas bija par varenu izvirdumu! Gāja bojā četrdesmit miermīlīgu iedzimto. Taisni briesmas, cik daudz ļaužu mira šā apvazātā žokļa dēļ! Vēlāk izrādījās, ka žokli pazaudējis mūsu pulkvedis. Lietu, protams, noklusēja — armijas godam jāstāv augstāk par visu. Bet krietni gan mēs toreiz pietempāmies.

— Kur tas notika? — neuzticīgi vaicāja Suzīte.

— Es jau tev teicu — Anamā. Indoķīnā. Okeāns tur deg īstās elles ugunīs, bet medūzas izskatās pēc bale-rinu mežģiņu bruncīšiem. Un mitrums tur tāds, ka pa vienu nakti mūsu zābakos izauga šampinjoni. Lai mani pakar, ja es meloju!

Līdz šim brīdim Samēts bija gan bieži dzirdējis kareivju fantastiskos nostāstus, bet pats nekad nemeloja. Ne jau tāpēc, ka viņš to neprastu, — vienkārši nebija nekādas vajadzības melot. Tagad viņš uzskatīja par svētu pienākumu izklaidēt Suzannu.

Samēts aizveda meitenīti uz Ruanu un nodeva Suzannas krustmātes rokās. Garā vecene ar dzeltenām, sakniebtām lūpām spīguļoja melnu stikla pērlīšu zvīņās kā cirka čūska.

Ieraudzījusi krustmāti, mazā cieši pieglaudās Sametam, viņa izbalējušajam šinelim.

— Nekasi — čukstus sacīja Samēts un pastūma Su-zanu aiz pleca. — Mēs, ierindnieki, arī paši neizvēlamies sev rotas komandierus. Turies, Suzīt, tu esi kara bērns!

Samēts aizgāja. Vairākas reizes viņš atskatījās uz garlaicīgā nama logiem, kur pat vēja dūsma nekustināja aizkarus. No tirgotavām, kas bija aplipušas ap šauro ielu malām, plūda steidzīgi pulksteņu tikšķi. Sameta kareivja somā glabājās piemiņa no Suzītes — zila, saburzīta lenta no viņas bizes. Un velns vien sazina kāpēc, bet šī lenta smaržoja tik maigi, it kā būtu ilgi gulējusi vijolīšu grozā.

Meksikāņu drudzis bija sagrāvis Sameta veselību. Pat seržanta pakāpi nesasniegušu, viņu atvaļināja no armijas. Kā vienkāršs ierindnieks viņš sāka mierīga pilsoņa dzīvi.

Gadi pagāja vienmuļā trūkumā. Samēts izmēģināja roku visādos neienesīgos darbos un galu galā kļuva par Parizes atkritumu vācēju. Kopš šā brīža viņu vienmēr

Vajāja putekļu un samazgu smaka. Viņš juta šo smaku pat vieglajā vējā, kas vēsmoja ielās no Senas puses, pat valgajos ziedu klēpjos, ko bulvāros pārdeva tīrīgas vecenītes.

Dienas saplūda dzeltenā duļķī, kurā tikai reizumis Sameta atmiņa izvilināja vieglu, rožainu mākonīti — veco Suzannas kleitiņu. No šīs kleitiņas dvesmoja pavasara svaigums, it kā ari tā ilgi būtu glabāta vijolīšu grozā.

Kur tagad Suzanna? Kā viņai klājas? Viņš zināja, ka Suzanna nu ir jau pieaugusi jaunava, bet viņas tēvs miris no ievainojuma.

Samēts allaž posās braukt uz Ruanu, lai apciemotu Suzannu. Taču ik reizes viņš atlika šo braucienu, kamēr beidzot saprata, ka ir jau par vēlu un Suzanna viņu noteikti aizmirsusi.

Viņš lamāja sevi par pēdējo lopu, kad atcerējās, kā bija no viņas atvadījies. Viņš nebija vis noskūpstījis meitenīti, bet pagrūdis pretī vecajai raganai un teicis: «Turies, Suzīt, tu esi kara bērns!»

Atkritumu vācēji, kā zināms, strādā pa naktīm. To viņi dara divēju iemeslu dēļ: dienas beigās sakrājas visvairāk atkritumu no cilvēku verdošās, bet ne vienmēr auglīgās darbības, un bez tam — nedrīkst taču apvainot pariziešu redzi un ožu. Naktīs savukārt gandrīz neviens, izņemot žurkas, nemana atkritumu vācēju darbu.

Samēts bija pieradis strādāt naktīs un pat iemīlējis šīs klusās stundas. Sevišķi to laiku, kad pār Parizi gurdeni ausa gaisma. Pār Senu kūpēja migla, taču tā nekad nepacēlās virs tiltu margām.

Reiz tādā miglainā rītausmā Samēts gāja pa Invalidu tiltu un ieraudzīja jaunu sievieti melnām mežģinēm apšūtā ceriņkrāsas tērpā. Viņa stāvēja pie margām un skatījās Senā.

Samēts apstājās, noņēma putekļaino cepuri un teica:

— Kundze, šinī laikā Senas ūdens ir ļoti auksts. Labāk es jūs pavadīšu mājās.

— Man vairs nav māju, — steidzīgi atbildēja sieviete un pagriezās pret Sametu.

— Suzīt, — viņš sajūsmā un izmisumā iesaucās. — Suzīt, kara bērns! Manu meitenīt! Beidzot es tevi redzu! Tu droši vien esi mani aizmirsusi. Es esmu Žans Ernests Samēts, tas pats 27. koloniālā pulka kareivis, kas tevi veda uz Ruanu pie tās nolādētās krustmātes. Par kādu skaistuli tu esi izaugusi! Un cik jauki sasukāti tavi mati! Es jau, zaldāta sprūdzenis tāds, pavisam nemācēju tos piekopti

— 2an! — iekliedzās sieviete, metās pie Sameta, apskāva viņa kaklu un sāka raudāt. — 2an, jūs esat tikpat labs kā toreiz. Es visu atceros!

— E-e, muļķības, — ņurdēja Samēts. — Kāda jēga no mana labuma? Kas tev noticis, manu mazulīt?

Samēts pievilka Suzannu sev klāt un izdarīja to, ko nebija iedrošinājies Ruanā, — paglāstīja un noskūpstīja viņas mirdzošos matus. Taču viņš tūlīt atkāpās, bīdamies, ka Suzanna sajutīs viņa svārkos iesūkušos peļu smaku. Bet Suzanna vēl ciešāk piekļāvās viņa plecam.

— Kas tev kaiš, bērniņ? — Samēts apmulsis atkārtoja.

Suzanna neatbildēja. Viņa nespēja novaldīt elsas. Samēts saprata — pagaidām nevajag viņu iztaujāt.

— Man ir, — viņš steidzīgi teica, — savs būcenis pie cietokšņa vaļņa. Patālu no šejienes. Mājās, protams, tikai tukšas sienas, kaut bumbu sit. Toties var uzsildīt ūdeni un aizmigt gultā. Tur tu varēsi nomazgāties un atpūsties. Un vispār — dzīvot pie manis, cik ilgi gribēsi.

Suzanna nodzīvoja pie Sameta piecas dienas. Piecas dienas pār Parizi ausa neparasta saule. Visi nami, pat paši vecākie un nokvēpušākie, visi dārzi un pat Sameta būcenis dzirkstīja šīs saules staros kā dārgakmeņi.

Kas nav jutis aizkustinājumu, klausoties jaunas, guļošas sievietes tikko dzirdamajā elpā, tas nekad nesapratīs, kas ir maigums. Viņas lūpas bija košākas par valgām ziedlapiņām, no pusnakts asarām mirdzēja skropstas.

Jā, ar Suzannu viss bija noticis tā, kā Samēts paredzēja. Viņu bija pievīlis mīļotais, jauns aktieris. Taču, lai viņi izlīgtu, pilnīgi pietika to piecu dienu, ko Suzanna nodzīvoja pie Sameta.

Samēts ņēma dalību izlīgumā. Viņam vajadzēja aiznest aktierim Suzannas vēstuli, kā arī iemācīt šim sapņainajam skaistulim pieklājību, kad tas gribēja iespiest Sameta saujā dažus su dzeramnaudas.

Drīz vien aktiera fiakrs apstājās pie Suzannas durvīm. Un viss bija, kā nākas: puķu pušķis, skūpsti, smiekli caur asarām, grēku nožēla un tāda kā aizlauzta bezrūpība.

Kad jaunie brauca prom, Suzanna tā steidzās, ka ielēca fiakrā, aizmirsusi atvadīties no Sameta. Viņa gan tūlīt attapās, nosarka un vainīgi pastiepa viņam roku.

— Reiz nu tu izvēlējies dzīvi pēc sava prāta, — Samēts norūca viņai pakaļ, — tad esi laimīga.

— Es vēl neko nezinu, — atbildēja Suzanna, un viņas acīs iemirdzējās asaras.

-r- Tu velti uztraucies, mana maziņā, — neapmierināti novilka aktieris un atkārtoja: — Mana burvīgā maziņā!

— Ja kāds reiz man uzdāvinātu zelta rozi! — nopūtās Suzanna. — Tā noteikti atnestu laimi. Es atceros tavu stāstu uz kuģa, 2an.

— Ko var zināt, — atbildēja Samēts. — Visādā ziņā šis kundziņš jau tev zelta rozi nedāvās. Atvaino, esmu kareivis. Nemīlu švaukstus.

Jaunieši saskatījās. Aktieris paraustīja plecus. Fiakrs sakustējās.

Parasti Samēts aizsvieda visus atkritumus, ko pa dienu izslaucīja no amatnieku telpām. Tagad, pēc sastapšanās ar Suzannu, viņš vairs neizmeta juvelieru darbnīcu putekļus. Viņš slepus sāka tos vākt maisā un nest uz savu būdu. Kaimiņi nosprieda, ka atkrituma lasītājs jucis. Reti kāds zināja, ka šajos putekļos ir zināms daudzums zelta pulvera, jo juvelieri strādājot vienmēr noslīpē mazliet zelta.

Samēts bija nolēmis atsijāt zeltu no putekļiem, saliet to nelielā lietnī un no šī lietņa izkalt mazu zelta rozi Suzannas laimei. Bet varbūt, kā apgalvoja viņa māte, tā kalpos daudzu vienkāršu ļaužu laimei. Kas to lai zina! Viņš nolēma nesatikties ar Suzannu, kamēr roze būs gatava.

Samēts nevienam par to nestāstīja. Viņš baidījās no valsts ierēdņiem un policijas. Maz kas var ienākt prātā tiesas urķiem! Tie var viņu izsludināt par zagli, iesēdināt cietumā un atņemt zeltu. Jo tas jau tomēr nepiederēja viņam.

Pirms iestāšanās armijā Samēts kalpoja lauku mācītāja muižā un tāpēc zināja, kā apieties ar graudiem. Tagad šī pieredze noderēja. Viņš atcerējās, kā bija vētījis labību un smagie graudi krituši zemē, bet vieglos putekļus aiznesis vējš.

Samēts pataisīja nelielu vētīkli un pa naktīm savā pagalmā pārsijāja zeltkaļu putekļus. Viņš nemeta mieru tik ilgi, kamēr ieraudzīja vētīkļa rievā tikko manāmu zeltainu pulverīti.

Pagāja ilgs laiks, kamēr zelta pulverīša sakrājās tik daudz, lai no tā iznāktu lietnis. Bet Samēts vilcinājās atdot to juvelierim, lai izkaltu zelta rozi.

Viņu neaizkavēja naudas trūkums, — neviens juvelieris neatteiktos paņemt par darbu trešdaļu lietņa un paliktu ļoti apmierināts.

Viņu kavēja kaut kas cits. Katra diena tuvināja sastapšanos ar Suzannu. Kopš kāda laika Samēts sāka bīties no šis stundas.

Visu maigumu, sen iedzītu pašos sirds dziļumos, vecais kareivis gribēja atdot tikai viņai, tikai Suzītei. Bet kam gan vajadzīgs tāda noplukuša putnubiedēkļa maigums! Samēts jau sen bija ievērojis, ka jebkuram, kas viņu satika, vienīgā vēlēšanās ir ātrāk aiziet prom un aizmirst viņa vājo, pelēko seju ar nokārušos ādu un caururbjošām acīm.

Viņa būdā bija spoguļa šķemba. Retumis Samēts ieskatījās tajā, lai tūdaļ ar smagiem lāstiem to nosviestu. Labāk jau bija neredzēt sevi — neveiklu, uz reimatisma izļodzītām kājām šļūcošu ērmu.

Kad roze beidzot bija gatava, Samēts uzzināja, ka Suzanna pirms gada aizbraukusi no Parizes uz Ameriku un, kā runāja, pavisam. Neviens nevarēja pateikt Sametam viņas dzīves vietu.

Pirmajā brīdī Samēts izjuta pat atvieglinājumu. Bet vēlāk trauslās un maigās tikšanās gaidas neizprotamā kārtā pārvērtās aprūsējušā dzelzs šķēpelē. Sl atkārpalnā šķēpele iestrēdza Sameta krūtīs, blakus sirdij, un Samēts lūdza dievu, lai tā ātrāk iegrauztos viņa sirdī un apstādinātu to uz visiem laikiem.

Samēts vairs neuzkopa darbnīcas. Dažas dienas viņš nogulēja savā būdā, pagriezis seju pret sienu. Viņš klusēja un tikai vienu vienīgu reizi pasmaidīja, piespiedis pie acīm veco svārku piedurkni. Bet to neviens neredzēja. Kaimiņi pie Sameta pat neiegriezās — katram pietika savu rūpju.

Sametu uzmanīja tikai viens cilvēks — tas pats pusmūža juvelieris, kas bija izkalis no lietņa brīnum smalku rozi un blakus tai uz viena zariņa mazu, smailu pumpuru.

Juvelieris apmeklēja Sametu, bet nekādas zāles nenesa. Viņš uzskatīja, ka tās neko nelīdzēs.

Un patiesi, kādu dienu, kad juvelieris atkal iegriezās atkritumu vācēja būdā, Samēts bija nemanīti nomiris. Juvelieris pacēla Sameta galvu, izvilka no pelēkā pagalvja zilā, saburzītā lentā ietīto zelta rozi un nesteidzīgi aizgāja. Lenta oda pēc pelēm.

Bija vēls rudens. Vakara tumsu plivināja vējš un uguņu mirgas. Juvelieris atcerējās, kā nāve bija pārvērtusi Sameta seju. Tā bija kļuvusi skarba un mierīga. Rūgtums šinī sejā, kā šķita zeltkalim, darīja to pat skaistu.

«Ko nedod dzīve, to dod nāve,» skaļi nopūzdamies, nodomāja pie sekliem prātojumiem pieradušais juvelieris.

Drīz viņš pārdeva zelta rozi pavecam, nevīžīgi ģērbtam rakstniekam, kas, pēc juveliera domām, gan nebija pietiekoši bagāts, lai atļautos sev tik dārgu mantu.

Acīm redzot izšķirošā nozīme šinī pirkumā bija zelta rozes vēsturei, ko rakstniekam pastāstīja juvelieris.

No vecā rakstnieka piezīmēm daudzi uzzināja bijušā 27. koloniālā pulka ierindnieka Žana Ernesta Sameta dzīves skumjo noslēgumu.

Savos uzmetumos rakstnieks, starp citu, atzīmēja: «Ik mirklis, ik nejauši raidīts skatiens vai vārds, katra dziļa vai draiska doma, katra cilvēka sirds visnemanāmākā kustība, tāpat kā lidojošas papeļu pūkas vai zvaigžņu atblāzma naksnīgā peļķē — tie visi ir zelta putekļu graudiņi.

Mēs, rakstnieki, gadu desmitiem atlasām miljonus šādu graudiņu, pašiem nemanot, uzkrājam tos, pārvēršam lietnī, lai pēc tam no šī lietņa izkaltu savu «zelta rozi» — stāstu, romānu vai poēmu.

Sameta zelta roze! Es to uztveru gandrīz kā mūsu radošās darbības simbolu. Dīvaini, ka vēl neviens nav papūlējies izsekot, kā no šiem zelta putekļiem dzimst dzīvā literatūras straume.

Bet, tāpat kā vecā atkritumu vācēja zelta roze bija veltīta Suzannas laimei, tā mūsu jaunrade veltīta lielajam mērķim, lai zemes skaistums, aicinājums cīņā par laimi, prieku un brīvību, cilvēka sirds plašums un saprāta vara uzvarētu tumsu un mirdzētu kā nerietoša saule.»

IERAKSTS AKMENI

Rakstniekam pilnīgu laimi dod tikai pārliecība, ka viņa sirdsapziņa saskan ar viņa līdzcilvēku sirds-apziņu.

Saltikovs-Ščedrins.

Es dzīvoju mazā namiņā kāpās. Visa Rīgas jūrmala sniegā. Tas ik pa brīdim garām kodeļām krīt no augstajām priedēm un sabirst baltos putekļos.

Sniegu notrauc vējš vai arī pa priedēm lēkājošās vāveres. Kad ir ļoti kluss, var dzirdēt, kā viņas lupina priežu čiekurus.

Nams stāv pie pašas jūras. Lai ieraudzītu jūru, jāiziet cauri vārtiņiem un tikai mazliet jāpaietas pa sniegā iemīdītu taku garām aiznaglotai vasarnīcai.

Šīs mājas logos vēl no vasaras palikuši aizkari. Tie viegli kustas vējā. Vējš droši vien ieplūst tukšajā vasarnīcā pa nemanāmām spraugām, bet iztālēm liekas, ka tur kāds paceļ aizkaru un uzmanīgi noskatās tev pakaļ.

Jūra nav aizsalusi. Sniega sega līdz pat ūdens malai. Sniegā redzamas zaķu pēdas.

Kad jūra viļņojas, nav dzirdams viļņu troksnis, bet vižņu kraukstēšana un izskalotā sniega sanoņa. Ziemā Baltija ir tuksnešaina un drūma.

Latvieši to dēvē par «Dzintara jūru». Varbūt ne tikai tāpēc, ka Baltijas jūra izmet daudz dzintara, bet vēl ari tādēļ, ka tās ūdenim ir tikko manāma dzeltenīga dzintara nokrāsa.

Visu dienu pamalē guļ smagi miglas slāņi, kuros izgaist zemā krasta līnija. Tikai vietumis caur šo miglu jūrā slīd baltas, krēpainas svītras — tur snieg.

Reizēm meža zosis, pāragri atlidojušas šinī gadā, klaigādamas sēstas ūdenī. Trauksmīgie kliedzieni aizskan tālu krastā, bet atbalsi nerod — ziemu piekrastes mežos nav gandrīz nekādu putnu.

Pa dienām namiņā, kur es dzīvoju, rit pierasta dzīve. Raibās podiņu krāsnīs sprakšķ malka, paklusi klab rakstāmmašīna, mazrunīgā apkopēja Lilija sēž mājīgajā vestibilā un tamborē mežģines. Viss ir parasti un ļoti vienkārši.

Bet vakaros necaurredzama tumsa aplenc namu, priedes pievirzās cieši klāt logiem un, izejot no spilgti apgaismotā vestibila, pēkšņi jūti pilnīgu vientulību aci pret aci ar ziemu, jūru un nakti.

Simtiem jūdžu iestiepjas jūra melnās, svina smagās tālēs. Tajās neredz ne uguntiņas. Nedzird ne viļņa šļakstiena.

Mazais nams stāv kā pēdējā bāka miglaina bezdibeņa malā. Šeit krauji nošķeļas zeme. Un tāpēc liekas tik savādi, ka mājā mierīgi spīd gaisma, dzied radio, mīksti paklāji klusina soļus, bet uz galdiem guļ atvērtas grāmatas un rokraksti.

Tur, rietumos, Ventspils pusē, aiz miglas slāņiem atrodas mazs zvejnieku ciems. Parasts zvejnieku ciems ar vējā žūstošiem tīkliem, zemiem jumtiem, no skursteņiem zemu stīgojošiem dūmiem, ar melnām, krastā izvilktām motorlaivām un uzticīgiem, pinkainiem suņiem.

ŠAjā ciemā gadu simteņiem dzīvo latviešu zvejnieki. Viena paaudze nomaina otru. Gaišmatainas meitenes kautriem skatieniem un dziedošām balsīm kļūst par vēju aprautām, kumpainām, smagās villainēs savīstītām vecenēm. Sārtvaidži jaunekļi švītīgās naģenēs pār-vēršās bārdas rugājiem apaugušos večos ar saltām acīm.

Bet tāpat kā pirms gadu simteņiem zvejnieki iziet jūrā pēc reņģēm. Un tāpat kā pirms gadu simteņiem ne visi no viņiem atgriežas. Sevišķi rudeņos, kad vētru satracinātā Baltijas jūra mutuļo aukstās putās kā raganu katls.

Bet kas arī nenotiktu, cik bieži nebūtu jānoņem cepures, uzzinot par biedru bojā eju, vienalga vajag turpināt no tēviem un vectēviem pārņemto smago, bīstamo darbu. Jūrai padoties nevar.

Blakus ciemam jūrā guļ milzīgs granita bluķis. Vēl senos laikos zvejnieki iekaluši akmenī uzrakstu: «Jūrniekiem un zvejniekiem, kuru kaps jūras dzelmē.» Uzraksts saredzams tālu.

Kad es dzirdēju par šo uzrakstu, man tas likās skumjš kā visas epitāfijās. Bet latviešu rakstnieks, kas man par to stāstīja, noraidoši pakratīja galvu un teica:

— Tieši otrādi. Tas ir ļoti vīrišķīgs uzraksts. Tas vēstī, ka ļaudis nekad nepadosies un, neskatoties ne uz ko, darīs savu darbu. Es to izmantotu kā epigrafu jebkurai grāmatai par cilvēka darbu un neatlaidību, jo es šo uzrakstu saprotu tā: «Jūrniekiem un zvejniekiem, kas pārvarēja šo jūru.»

Es piekritu viņam un nodomāju, ka šāds epigrafs atbilstu arī grāmatai par rakstnieka darbu.

Rakstnieki nedrīkst nevienu mirkli padoties neveiksmēm un bīties no šķēršļiem. Lai notiktu kas notikdams, rakstniekiem nepārtraukti jādara savs darbs, ko viņiem novēlējuši priekšteči un uzticējuši laikabiedri. Ne velti Saltikovs-Ščedrins teicis: ja kaut uz brīdi apklustu literatūra, tas līdzinātos tautas nāvei.

Rakstniecība nav amats vai nodarbošanās veids. Rakstniecība ir aicinājums. Vārds «aicinājums» radies no vārda «aicināt».

Cilvēku nekad neaicina uz amatniecību. Viņu aicina tikai uz pienākuma izpildīšanu un grūtu uzdevumu.

Kas gan liek rakstniekam darīt savu bieži vien mokošo, bet cildeno darbu?

Vispirms — paša sirds aicinājums. Sirdsapziņas balss un ticība nākotnei neļauj īstam rakstniekam nodzīvot vēja zieda mūžu, nesavtīgi neatdodot cilvēkiem visu neizsmejamo domu un jūtu dažādību, kas pārpilda viņu pašu.

Tas nav rakstnieks, kas cilvēka redzei nav devis kaut mazliet vairāk asuma.

Taču par rakstnieku cilvēks nekļūst, sekojot tikai sirds aicinājumam. Sirdsbalsi mēs visbiežāk dzirdam jaunībā, kad nekas vēl nav notrulinājis un izvazājis pa gabaliem mūsu svaigo jūtu pasauli.

Bet nāk brieduma gadi, un mēs, izņemot paša sirdsbalsi, dzirdam jaunu, varenu aicinājumu — sava laika, savas tautas, visas cilvēces aicinājumu.

Paklausot aicinājumam, sava iekšķīgā uzmudinājuma vārdā cilvēks spējīgs darīt brīnumus un izciest vissmagākos pārbaudījumus.

Viens no piemēriem, kas apstiprina šo patiesību, ir holandiešu rakstnieka Eduarda Dekera liktenis. Viņa pseidonims bija Multatuli. Latiņu valodā tas nozīmē «Daudz cietušais».

Diemžēl, viņa labākie darbi nav saglabājušies līdz mūsu dienām, un tieši par to es gribu runāt.

Iespējams, ka es tāpēc atcerējos Dekeru šeit, drūmās Baltijas malā, ka tāda pati blāva ziemeļu jūra plešas viņa dzimtās Nīderlandes krastos. Viņš ar kaunu un rūgtumu teicis: «Esmu Nīderlandes dēls. Mana dzimtene ir laupītāju zeme, kas atrodas starp Frīziju uN šeldu.»

Taču Holande nebūt nav civilizētu laupītāju zeme. Viņi ir mazākumā, un ne jau viņi nosaka tautas raksturu. Tā ir strādīgu ļaužu, dumpīgo gezu un Tila Pūcesspieģeļa pēcteču zeme. Līdz pat mūsu dienām «Klāsa pelni deg» daudzu holandiešu krūtīs. Tie dega arī Multatuli sirdī.

Būdams patriciešu ģimenes pēcnācējs, Multatuli spīdoši beidza universitāti un bija nozīmēts par valdības ierēdni Javas salā, bet pēc kāda laika pat par viena šīs salas apgabala prezidentu. Viņu gaidīja cieņa, apbalvojumi, bagātība, iespējamais vicekaraļa postenis, bet... «Klāsa pelni dega viņa krūtīs», un Multatuli atteicās no šiem labumiem.

Ar neredzētu vīrišķību un neatlaidību viņš centās iekšķīgi graut javiešu verdzināšanas praksi, ko gadu simteņiem piekopa holandiešu varasvīri un tirgoņi.

Viņš vienmēr aizstāvēja javiešus, neļāva tiem pāri darīt. Nežēlīgi sodīja kukuļņēmējus. Gluži kā izsmiedams vicekarali un tā ierēdņus, kas taču ari bija krietni kristīgie, Multatuli savu rīcību izskaidroja ar Kristus mācību par mīlestību uz savu tuvāko. Tur viņam neko nevarēja iebilst. Toties viņu varēja iznīcināt.

Kad uzliesmoja javiešu sacelšanās, Multatuli nostājās dumpinieku pusē, jo «Klāsa pelni vēl arvien dega viņa krūtīs». Ar aizkustinošu mīlestību viņš rakstīja par javiešiem, par šiem paļāvīgajiem bērniem, bet ar sašutumu — par saviem tautas brāļiem.

Viņš atmaskoja riebīgo kara viltību, ko pielietoja holandiešu ģenerāļi.

Javieši ir ļoti tīrīgi un nepanes netīrību. Šo viņu īpašību holandieši lika sava plāna pamatos.

Kareivji saņēma pavēli uzbrukumu laikā apmētāt ja-viešus ar cilvēku izkārnījumiem. Un javieši, kuru rindas nenodrebēja visniknākajā šauteņu ugunī, šādu kara veidu neizturēja un atkāpās.

Multatuli atcēla no amata un aizsūtīja uz Eiropu.

Vairākus gadus viņš centās panākt javiešu jautājuma taisnīgu atrisinājumu Holandes parlamentā. Viņš runāja par to visur. Rakstīja peticijas ministriem un karalim.

Taču veltīgi. Viņu uzklausīja negribīgi un steigā. Drīz viņu izsludināja par bīstamu maniaku, pat par ārprātīgo. Multatuli nekur vairs nevarēja dabūt darbu. Viņa ģimene cieta badu.

Un tad, paklausot sirdsbalsij, vai, citiem vārdiem izsakoties, paklausot slēptajam, līdz šim vēl neskaidrajam aicinājumam, Multatuli sāka rakstīt. Viņš uzrakstīja atmaskojošu romānu par holandiešiem Javas salā: «Maksis Havelars jeb kafijas tirgoņi». Bet tas bija tikai pirmais mēģinājums. Šinī grāmatā viņš it kā centās uztaustīt slidenos, viņam vēl nepadevīgos literatūras pamatus.

Toties viņa nākošā grāmata «Mīlas vēstules» bija uzrakstīta ar satriecošu spēku. Šo spēku Multatuli deva liesmainā ticība savai taisnībai.

Grāmatas atsevišķās nodaļas uzrakstītas gan kā, drausmīgu netaisnību redzot, galvu saķēruša cilvēka rūgtais kliedziens, gan kā dzēlīgas un asprātīgas līdzības — pamfleti, gan kā maigi, skumja humora caurstrāvoti mierinājumi mīļotiem cilvēkiem, gan kā pēdējie mēģinājumi atgūt bērnu gadu naivo ticību.

«Dieva nav vai arī viņam jābūt labam,» rakstīja Multatuli. «Kad reiz beigs apzagt nabagos!»

Viņš atstāja Holandi, cerēdams nopelnīt dienišķo maizi svešumā. Sieva ar bērniem palika Amsterdamā, — viņam nebija lieka graša, lai varētu ņemt ģimeni līdz.

Viņš cieta trūkumu Eiropas pilsētās un rakstīja, rakstīja nepārtraukti, šis labdzimušai sabiedrībai tik nevēlamais, dzēlīgais un izmocītais cilvēks. Viņš tikpat kā nesaņēma vēstules no sievas — jo viņai nepietika naudas pastmarkām.

Multatuli nepārtraukti domāja par viņu un bērniem, sevišķi par mazo puisēnu ar zilajām acīm. Viņš baidījās, ka šis mazais zēns vairs nemācēs paļāvīgi uzsmaidīt cilvēkiem, un lūdza pieaugušos pasargāt viņu no priekšlaicīgām asarām.

Multatuli grāmatas neviens negribēja izdot.

Taču beidzot tas notika! Liela Holandes izdevniecība piedāvājās nopirkt viņa rokrakstus, tikai ar noteikumu, ka citur viņš tos izdot nedrīkstēs.

Izmocītais Multatuli piekrita. Viņš atgriezās dzimtenē. Viņam pat izsniedza mazliet naudas. Bet rokrakstus neizdeva. Tos nopirka tikai tāpēc, lai atbruņotu šo cilvēku. Holandiešu tirgotāji un varasvīri nevarēja justies mierīgi, kamēr šī pulvera muca nebija nonākusi viņu rokās.

Tā arī nesagaidījis taisnību, Multatuli nomira. Bet viņš būtu varējis uzrakstīt vēl daudz lielisku grāmatu — tādu grāmatu, par kurām mēdz teikt, ka tās rakstītas nevis ar tinti, bet ar sirdsasinīm.

Viņš cīnījās, cik spēja, — un gāja bojā. Bet viņš «pārvarēja jūru». Un iespējams, ka visai drīz neatkarīgās Javas galvaspilsētā Džakartā uzstādīs pieminekli šim nesavtīgajam cietējam.

Tāda bija šā cilvēka dzīve, kurš sevī apvienoja divus aicinājumus.

Neaprobežotajā uzticībā savam aicinājumam rakstniekam Multatuli bija līdzinieks, arī holandietis un viņa laikabiedrs — gleznotājs Vinsents van Gogs.

Grūti atrast piemēru vēl lielākai pašaizliedzībai mākslas vārdā kā van Goga dzīve. Viņš sapņoja nodibināt Francijā «mākslinieku brālību» — sava veida komunu, kur viņiem nekas netraucētu kalpot glezniecībai.

Van Gogs bija izcietis daudz. Savos «Kartupeļu ēdājos» un «Ieslodzīto pastaigā» viņš nolaižas pašos cilvēka izmisuma dziļumos. Viņš uzskatīja, ka mākslinieka uzdevums ir stāties pretī ciešanām ar visiem spēkiem, ar visu talantu.

Mākslinieka uzdevums ir radīt prieku. Un van Gogs to radīja ar līdzekļiem, ko bija apguvis vislabāk, — ar krāsām.

Savos audeklos viņš pārveidoja zemi. Viņš it kā skaloja to burvju ūdenī, un zeme atspīdēja tik spilgtās un sulīgās krāsās, ka pat veci koki pārvērtās skulptūras veidojumos, bet katrs āboliņa lauks kļuva par pašu saules gaismu, kas iemiesota simtos pieticīgu ziedu galviņu.

Pēc savas gribas viņš apstādināja nepārtraukti mijošos krāsu plūsmu, lai mēs varētu izbaudīt tās daiļumu.

Kas pēc tam drīkstētu apgalvot, ka van Gogs bija vienaldzīgs pret cilvēkiem? Vai gan viņš neizdāvāja dārgāko, kas viņam bija, — savu māku dzīvot virs zemes, kas staro visās iespējamās krāsās un to labākajos noziedos?

Viņš bija nabadzīgs, lepns un nepraktisks. Viņš dalīja pēdējo maizes kumosu ar bezpajumtniekiem un bija uz savas ādas izbaudījis, ko nozīmē sociālā netaisnība. Lētus panākumus viņš nicināja.

Protams, van Gogs nebija cīnītājs. Viņa varonība izpaudās fanātiskā ticībā darbaļaužu brīnišķīgajai nākotnei — arāju un strādnieku, dzejnieku un zinātnieku nākotnei. Viņš nespēja būt cīnītājs, bet gribēja dot un arī deva nākotnes dārgumu krātuvēs savu ieguldījumu — gleznās apdziedāto zemes skaistumu.

No visiem šī skaistuma paveidiem van Gogs izvēlējās tikai vienu — krāsas. Viņu vienmēr pārsteidza

nekļūdīgā krāsu saskaņa dabā, neizsmeļamā toņu mija, tā zemes nokrāsu gamma, kas nepārtraukti mainās, bet ir vienlīdz skaista visos gadalaikos un visos platuma grādos.

Pienācis laiks būt taisnīgiem pret van Gogu, pret tādiem māksliniekiem kā Vrubels, Borisovs-Musatovs, Gogens un daudzi citi.

Mums nepieciešams viss, kas dara bagātāku sociālistiskās sabiedrības cilvēka iekšējo pasauli, viss, kas pilnveido viņa jūtu dzīvi. Vai tiešām vēl jāpierāda šī ābeces patiesība?

Pēc būtības mums vajadzētu apgūt visu laikmetu un visu zemju mākslu. Mums jāpadzen no sava vidus liekuļi, kas nīst daiļumu tāpēc, ka tas pastāv neatkarīgi no viņu gribas.

Lūdzu mani atvainot par šo atkāpi no literatūras glezniecībā. Es uzskatu, ka rakstnieka meistarības izkopšanā palīdz visi mākslas veidi. Bet par to runāsim atsevišķi.

Nedrīkst zaudēt aicinājuma izjūtu. To nevar aizvietot ne prāta aprēķins, ne literārā pieredze.

Rakstnieka aicinājuma pareizā izpratnē nav to īpašību, ko tai cenšas pierakstīt lēti skeptiķi, — nav ne melīga patosa, ne uzpūstas savas sevišķās lomas apziņas.

Prišvinu neapšaubāmi vadīja rakstnieka aicinājums. Viņš pakļāva savam aicinājumam visu dzīvi. Taču viņš bija tas, kas teicis lieliskos vārdus, ka «rakstnieka dziļākā laime ir neuzskatīt sevi par kaut ko sevišķu, vientuļu,

bet būt tādam kā visi cilvēki». f

PAPĪRA PUĶES

domājot par darbu literatūrā, es bieži sev jautāju: kad tas sākas? Un kā tas vispār mēdz sākties? Kas spiež cilvēku pirmoreiz ķerties pie spalvas, lai to vairs neizlaistu no rokām līdz mūža galam?

Visgrūtāk atcerēties, kad tas sākas. Acīm redzot tieksme rakstīt nobriest cilvēkā kā dvēseles stāvoklis vēl daudz agrāk, pirms viņš sāk aprakstīt veselas kaudzes papīra. Nobriest jaunībā un varbūt — pat bērnībā.

Bērnībā un jaunībā apkārtējo pasauli redz pavisam citās krāsās nekā brieduma gados. Bērnībā saule ir karstāka, zāle kuplāka, lietus krāšņāks, debesis tumšākas un katrs cilvēks liekas satraucoši interesants.

Bērnam katrs pieaugušais šķiet mazliet noslēpumaina būtne — vienalga, vai tas ir namdaris, kas cilā pēc skaidām smaržojošas ēveles, vai dabaspētnieks, kas zina, kāpēc zāle ir zaļa.

Dzejiska dzīves un visas apkārtnes uztvere — tā ir brīnumaina velte, saglabāta no bērnības.

Cilvēks, kas nav pazaudējis šo velti ilgu vēsa saprāta gadu gaitā, ir dzejnieks vai rakstnieks. Galu galā atšķirība starp viņiem nav liela.

Uztvert dzīvi kā nepārtrauktu atklājumu — lūk, auglīgā zeme, kur uzplaukst un nobriest māksla.

Būdams ģimnāzists, es, protams, sacerēju dzejas, tik daudz dzeju, ka mēneša laikā pierakstīju biezu kladi.

Dzejas bija sliktas — pārsmalcinātas, greznas un, kā man pašam toreiz likās, diezgan skaistas.

Tagad esmu aizmirsis šīs dzejas. Atceros tikai atsevišķas rindas. Piemēram, tādas:

Ziedus noplūciet, gurdenos stiebros kas vīst!

Klusos klajumos lietus līst.

Un pret tālēm, kas saulrieta dūmakās smeldz,

Lido krītošo lapu zelts.

Taču arī tā man likās par maz. Arvien vairāk es pieblīvēju dzejas ar dažnedažādiem, bieži bezjēdzīgiem izskaistinājumiem.

Kā opāli skumjas par mijoto Saadi

Dienu gurdenās lappusēs mirdz.

Kāpēc «skumjas mirdz kā opāli», — to es ne toreiz, ne tagad nevarētu izskaidrot. Mani vienkārši aizrāva pats vārdu skanīgums. Par jēgu es nedomāju.

Visvairāk dzejoļu es uzrakstīju par jūru, kaut gan tanī laikā es to gandrīz nepazinu.

Tā nebija noteikta — Baltijas, Melnā vai Vidusjūra, tā bija svētdienīga «jūra kā tāda». Tā apvienoja sevī visu krāsu dažādību, visus pārspīlējumus, visu nevaldāmo romantiku bez konkrētiem ļaudīm, laika un ģeogrāfiskās telpas. Manā skatījumā šī romantika ieskāva visu zemeslodi kā blīvs atmosfēras slānis.

Tā bija putaina, jautra jūra — spārnotu burenieku un drosmīgu jūrasbraucēju dzimtene. Tās krastos kā smaragdi dega bāku ugunis. Ostās verda bezrūpīga dzīve. Melnīgsnējas, neredzēti daiļas sievietes mana autora patvaļa svieda nežēlīgu kaislību mutuļos.

Tiesa, ar gadiem mana dzeja sāka zaudēt savu āriš-ķīgo greznumu. Eksotika pamazām izbaloja.

Bet, godīgi runājot, bērnība un jaunība nekad nav iztikusi bez eksotikas, vienalga, vai tā būtu tropisko zemju vai pilsoņu kara eksotika.

Eksotika dod dzīvei to neikdienišķības nokrāsu, kas nepieciešama katram jaunam, jūtīgam radījumam.

Didro runāja patiesību, apgalvodams, ka māksla fr spēja saskatīt neparasto parastajā un parasto neparastajā.

Katrā ziņā es nenosodu savu bērnības aizraušanos ar eksotiku.

Kas gan bērnībā nav uzbrucis viduslaiku pilīm, gājis bojā saplosītu buru nestos kuģos pie Magelana šauruma vai Jaunās Zemes krastiem, traucies tačankā līdz ar Capajevu pa Aizuralu stepēm, meklējis dārgumus, ko noslēpumainā salā tik veikli noslēpis Stivensons, dzirdējis karogu šalkas Borodinas kaujā un palīdzējis Mauglim Indijas necaurejamos džungļos?

Es bieži dzīvoju laukos un vēroju kolchozu bērnu rotaļas. Tās nekad neiztiek bez eksotikas — bez okeānu pārpeldēšanas uz plostiem (mazā ezerelī ar neskanīgu nosaukumu «Teļu dīķis»), bez lidojumiem uz zvaigznēm un noslēpumainu zemju atklāšanas. Kaimiņu bērni, piemēram, atklāja pļavās nezināmu zemi. Viņi deva tai vārdu «Trejdeviņas jūras». Tas bija ezers ar neskaitāmiem līčiem, tā aizaudzis ar doņiem, ka tikai pašā vidū mirguļoja ūdens lāma.

Eksotika manā apziņā, protams, neizzuda pēkšņi. Tā turējās ilgi, kā turas neatvairāmā ceriņu smarža dārzos, liekot man citām acīm skatīties uz sen pazīstamo, pat apnikušo Kijevu.

Saulrietu zelts kvēloja tās dārzos. Pāri Dņeprai plaiksnījās zibeņi. Man likās, ka tur plešas nezināma — negaisu un valgmes zeme, pilna augošu lapu šalkoņas.

Pavasaris sijāja pār pilsētu dzeltenīgus kastaņu ziedus ar sārtu punktiņu izraibotām ziedlapiņām. To bija tik daudz, ka lietus laikā nobirušo ziedu vaļņi aizsprostoja ūdens notekas un dažas ielas pārvērtās seklos ezeros.

Bet pēc lietus debesis pār Kijevu zvīļoja kā mē-nessakmens kupols. Un ar negaidītu spēku atmiņā ielauzās rindas:

Ceļ pieri zvaigžņoto pār zemi pavasaris,

Pilns noslēpumu rēnais debess jums.

Tu, maigā, manus pirkstus viegli skāri Kā laimes solījums.

Šis laiks man bija saistīts ar pirmo iemīlēšanos — to brīnumaino noskaņu, kad gandrīz visas meitenes liekas daiļas. Ik meitenības pazīme, mirkli pazibējusi uz ielas, parkā vai tramvajā — kautrs, bet vērīgs skatiens, matu smarža, zobu mirdzums aiz puspavērtām lūpām, vēsu pirkstu pieskāriens — tas viss man atgādināja, ka agri vai vēlu — reiz manā dzīvē ienāks mīlestība. Par to es biju pārliecināts. Tā man gribējās domāt, un tā es domāju.

Katra tāda tikšanās modināja manī neizprotamas skumjas.

Dzejās un neskaidrā saviļņojumā pagāja manas nabadzīgās un patiesībā diezgan rūgtās jaunības lielākā daļa.

Drīz es pārstāju rakstīt dzejas. Es sapratu, ka tās ir kā lēti vizuļi, rūpīgi krāsotas papīra puķes, lētu konfekšu zeltījums.

Dzeju vietā es uzrakstīju savu pirmo stāstu. Tam ir sava priekšvēsture, ko es pastāstīšu nākošajā nodaļā.

PIRMAIS STĀSTS

/

nо Černobiļas miestiņa uz Kijevu es atgriezos kuģī pa Pripeti. Visu vasaru biju pavadījis netālu no Černobiļas atvaļināta ģenerāļa Ļevko-viča nolaistajā muižā. Mans klases audzinātājs izgādāja man mājskolotāja vietu Ļevkoviču ģimenē. Man vajadzēja sagatavot neaptēsto ģenerāļa dēlu diviem rudens pēcpārbaudī j umiem.

Vecais muižas nams stāvēja zemienē. Vakaros ap to kūpēja auksta migla. Apkārtējos purvos aizraudamās kurca vardes, no vaivariņu smaržas sāpēja galva.

Izlaidīgie Ļevkoviča dēli šāva meža pīles tieši no terases vakara tējas laikā.

Pats Ļevkovičs — izblīdis, nikns, sirmām ūsām un melnām, izvalbītām acīm — augu dienu sēdēja uz terases mīkstā krēslā un mocījās ar aizdusu. Retumis viņš piesmacis ķērca:

— Nevis ģimene, bet slaistu bars! Krogs! Visus padzīšu pie velna vecāsmātes! Mantojumu neatstāšu!

Bet neviens nepievērsa uzmanību viņa sēcošajiem brēcieniem. Muižā un mājā valdīja viņa sieva «madama Ļevkoviča» — vēl ne visai veca, koķeta, bet ārkārtīgi skopa sieviete. Visu vasaru viņa nostaigāja čīkstošā korsetē.

Bez dauzoņām dēliem Ļevkovičam bija arī gadus divdesmit veca meita. Dēvēja viņu par «Žannu d’Arku». No rīta līdz vakaram, vīriešu seglos sēdēdama, viņa trenkāja pilnos auļos tumši bēru ērzeli un tēloja dēmonisku sievieti.

Viņa mēdza atkārtot, visbiežāk gan bez kādas jēgas, vārdu «nicinu».

Kad mūs iepazīstināja, viņa no zirga muguras pastiepa man roku un, acīs skatoties, izmeta:

— Nicinu!

Mana vienīgā vēlēšanās bija izrauties no šīs apsēstās ģimenes, tāpēc jutu ārkārtīgu atvieglinājumu, kad iesēdos ratos uz lupatu zirgsegas pārklāta siena un kučieris Ignacijs Lojola (Ļevkoviču ģimenē visiem deva vēsturiskas palamas) vai vienkārši Ignats paraustīja kaņepāju grožus, un mēs soļos izbraucām Černobiļas virzienā.

Tikko mēs izbraucām pa muižas vārtiem, mūs apņēma zemajā meža smalksnī snaudošais klusums.

Černobiļā mēs atvilkāmies ap saulesrietu un palikām pārnakšņot iebraucamā vietā. Kuģis bija aizkavējies.

Iebraucamo vietu turēja pavecs ebrejs, uzvārdā Kušers.

Viņš apguldīja mani nelielā zālē ar senču portretiem — sirmbārdainiem večiem zīda benītēs un vecenēm parūkās un melnās mežģiņu šallēs. Visām vecenēm asaroja acis.

No virtuves lampiņas plūda petrolejas smaka. Tikko es iegūlos augstajā, smacīgajā pēlī, uz mani no visām šķirbām veseliem mākoņiem metās virsū blaktis.

Es uzlēcu kājās, steigšus apģērbos un izgāju uz lieveņa. Māja stāvēja pašās krasta smiltīs. Blāvi mirguļoja Pripete. Krastā grēdām gulēja dēļi.

Es apsēdos lievenī uz soliņa un pacēlu ģimnāzistā šineļa apkakli. Nakts bija auksta. Mani kratīja drebuļi.

Uz kāpnītēm sēdēja divi nepazīstami cilvēki. Tumsā es nevarēju viņus lāgā saredzēt. Viens smēķēja ma-chorku, otrs sēdēja sakumpis un, kā likās, snauda. No pagalma skanēja Ignacija Lojolas varenie krācieni — viņš bija apgūlies ratos izklātajā sienā, un šobrīd es viņu apskaudu.

— Blaktis? — augstā balsī apvaicājās machorkas smēķētājs.

Es viņu pazinu pēc balss. Tas bija sīks, drūms ebrejs galošās ieautām basām kājām. Kad mēs ar Ignaciju Lojolu atbraucām, viņš atvēra mums vārtus un pieprasīja par to desmit kapeikas. Es tās desmit kapeikas iedevu. To pamanīja Kušers un uzkliedza pa logu:

— Prom no manas sētas, plikata! Tūkstoš reižu tev jāsaka!

Bet cilvēks galošās pat nepaskatījās uz Kušeru. Viņš pamirkšķināja man un teica:

— Dzirdējāt? Katra kapeika viņam dedzina pirkstus. Tā arī nosprāgs aiz skaudības, pieminiet manus vārdus.

Kad jautāju Kušeram, kas tas par cilvēku, viņš negribot atbildēja:

— A, Joska! Ārprātīgais! Es jau saprotu, ja tev, piemēram, nav no kā dzīvot, tad vismaz cieni ļaudis. Bet neskaties uz viņiem kā cars Davids no sava troņa.

— Par tām blaktīm, — teica Joska, ievilkdams dūmu, un es ieraudzīju bārdas rugājus uz viņa vaigiem,

— jūs vēl piemaksāsiet Kušeram lieku grasi. Reiz cilvēks dzenas pēc bagātības, viņš ne no kā nekaunas.

— Josja! — negaidīti dobjā un niknā balsī ierunājās sakumpušais cilvēks. — Kam tu pazudināji Christju? Otro gadu ne man miega, ne miera.

— Ja tu tik nelietīgi vari runāt, Ņikifor, tev nav ne druskas prāta, — dusmīgi atsaucās Joska. — Es viņu pazudināju?! Aizejiet pie jūsu svētā tēva Michaila un paprasiet, kas viņu pazudinājis. Vai pie ispravņika Sucharenko.

— Meitiņ manu! — izmisumā nerimās Ņikifors.

— Uz mūžu mūžiem mana saulīte aiz purviem nogājusi!

— Diezgan! — uzkliedza Joska.

— Dvēseles aizlūgumu viņas piemiņai — pat to neļauj noturēt!"— neklausoties Joskā, turpināja Ņiki-fors. — Lidz Kijevai aiziešu, pie paša metropolita. Ātrāk neatstāšos, kamēr neapžēlosies.

— Diezgan! — atkārtoja Joska. — Par vienu matiņu no viņas galvas es atdotu savu nolādēto dzīvību. Bet jūs vēl runājat!

Viņš pēkšņi sāka raudāt, valdīdams šņukstus. Un tāpēc, ka Joska centās aizturēt raudas, no viņa rīkles izlauzās vājš pīkstiens.

•— Raudi, riebekli, — mierīgi, gandrīz atzinīgi teica Ņikifors. — Nebūtu Christja tevi, nožēlojamo dienderi, mīlējusi, vienā rāvienā tevi nobeigtu. Pazudinātu savu dvēseli.

— Nobeidziet! — iekliedzās Joska. — Lūdzu! Varbūt es to vien tikai gribu. Labāk man kapā sapūt.

— Riebeklis tu esi bijis, un riebeklis tu paliec, — skumji atbildēja Ņikifors. — Atgriezīšos no Kijevas un nositīšu tevi, lai tu man sirdi neēstu. Pavisam esmu nonīcis.

— Ko jūs atstājāt māju pieskatīt? — pārstājis raudāt, jautāja Joska.

— Nevienu. Aiznagloju — lai stāv. Man tā māja tagad tikpat vajadzīga kā mironim tabakas šņau-ciens.

Es klausījos šo neizprotamo sarunu. Pār Pripeti auga blīva miglas siena. Mitrie dēļi asi oda pēc zālēm. Miestiņā negribīgi rēja suņi.

— Zinātu vismaz, kad atkulsies tas kuģis, velna vācele tāds! — Ņikifors īgni norūca. — Mēs abi, Joska, izdzertu pusstopu. Kļūtu vieglāk ap sirdi. Bet kur tu ņemsi tagad pusstopu?

Es šinelī apsilu un iesnaudos, atspiedies pret sienu.

No rīta kuģis nepienāca. Kušers teica, ka miglas dēļ tas kaut kur palicis pa nakti, bet es varot justies brīvi, jo kuģis Černobiļā tikpat nostāvēšot vairākas stundas.

Es padzēru tēju. Ignacijs Lojola aizbrauca.

Aiz gara laika devos pastaigāt pa miestiņu. Galvenajā ielā bija atvērtas pārdotavas. No tām plūda siļķu un veļas ziepju smaka. Frizētavas durvīs, pār kurām vienā tureklī šūpojās izkārtne, stāvēja mūsains frizieris darba uzsvārcī un grauza saulenes.

Lai pakavētu laiku, iegāju noskūties. Frizieris nopūzdamies saziepēja ar aukstām putām manus vaigus un sāka provinces frizētavās parasto delikāto aptauju — kas es tāds un kā esmu nokļuvis šinī vietā.

Pēkšņi gar logu pa dēļu ietvi svilpojot un vaik-stoties paskrēja puikas, un pazīstamā Joskas balss nokliedzās:

Un savas daiļās brīnišķīgo miegu Ar brašu dziesmu neiztraukšu es.

— LāzarI — caur dēļu starpsienu atskanēja sievietes balss. — Aizbultē durvis! Joska atkal pilnā. Kas tik te nenotiek, žēlīgais dievs!

Frizieris nobultēja durvis un aizvilka aizkarus.

— Kā ierauga kādu frizētavā, — viņš paskaidroja, — tā nāk iekšā, dzied, dejo un raud.

— Kas viņam kaiš? — es jautāju.

Bet frizieris nepaspēja atbildēt. No blakus telpas iznāca jauna, izspūrusi sieviete satraukti mirdzošām, it kā izbrīnītām acīm.

— Klausieties, klient! — viņa teica. — Pirmkārt — sveicināti! Otrkārt — Lāzars neko nejēgs pastāstīt, jo vīrietis nespēj saprast sievietes sirdi. Ko?! Nekrati galvu, Lāzar! Tad klausieties un labi apdomājiet, ko es jums pastāstīšu. Lai jūs zinātu, kādu elli var izbrist meitene, ja viņa mīl puisi...

— Neaizraujies, Maņa, — teica frizieris.

Joska auroja jau kaut kur tālumā:

Nomiršu, tad iedzert nākat Vēl uz mana kapa.

Atnesiet man desas luņķi,

Krietnu mēru šņabja!

— Kādas šausmas! — Maņa iesaucās. — Un tas ir Joska! Tas pats Joska, kas gribēja braukt uz Kijevu mācīties par feldšeri, Pesjas, viskrietnākās Černobiļas sievietes dēls. Paldies dievam, viņa to kaunu vairs nepiedzīvoja. Jūs saprotat, klient, kā sievietei vajag iemīlēt vīrieti, lai viņa dēļ ietu tādās mokās!

— Nu ko tu pļāpā bez kādas jēgas, Maņa! — iesaucās frizieris. — Klients taču nekā nevar saprast.

— Pie mums toreiz bija gada tirgus, — Maņa stāstīja. — Uz tirgu atbrauca Karpilovkas mežsargs, atraitnis Ņikifors ar savu vienīgo meitu Christju. Būtu jūs viņu redzējis! Galvu pazaudētu. Es jums saku — acis zilas kā šīs debesis, bizes gaišas kā zelta ūdeni mazgātas. Pati tik maiga. Un slaida kā — es nezinu, kas... Nu, Joska viņu ieraudzīja un mēms palika. Iemīlējās. Tas jau, es jums saku, nebija nekāds brīnums. Kaut vai pats ķeizars viņu satiktu, ir tas izkalstu aiz mīlestības. Brīnums, ka viņa iemīlēja Josku. Jūs taču viņu redzējāt? Sīciņš kā puika, sarkani mati, pīkstoša bal-stele, soli nesper bez visādām ākstībām. Vārdu sakot, Christja pameta tēvu un pārnāca pie Joskas dzīvot. Jūs aizejiet un paskatieties uz viņa māju! Papriecājieties! Tur vienai kazai nepietiek vietas, kur nu vēl viņiem trijatā. Tik vien tā labuma, ka tīrs. Un ko jūs neteiksiet — Pesja viņu uzņēma kā karalisku princesi. Un Christja ar Josku dzīvoja kā virs ar sievu, un Joska bija tik laimīgs — staroja kā lākturis. Vai jūs zināt, ko tas nozīmē, kad ebrejs dzīvo ar pareizticīgo? Viņus taču nevar salaulāt. Viss miestiņš sāka kladzināt kā simts perētāju vistu. Tad Joska nolēma pieņemt kristīgo ticību un aizgāja uz baznīcu pie tēva Michaila. Bet šis viņam saka: «Vispirms vajadzēja kristīties un tikai tad maitāt kristīgu jaunavu. Tu izdarīji otrādi, un tagad bez metropolita atļaujas es tevi, Jeruzalemes muižnieku, nekristīšu.» Joska nolamāja ļviņu pēdējiem vārdiem un aizgāja. Tad iejaucās rabins, mūsu rebe. Viņš dabūja zināt, ka Joska gājis baznīcā kristīties, un par to nolādēja puisi sinagogā līdz desmitam augumam. Tad vēl atbrauca Ņikifors, krita zemē pie Christjas kājām un lūdzās, lai viņa atgriežoties mājās. Bet viņa tikai raudāja un neparko negribēja atgriezties. Protams, puišeļus kāds bija samācījis. Vajadzēja tikai Christjai parādīties, kad viņi klaigāja:

«Ei, košera Christja! Gribi gabaliņu kristītas gaļas?» Un rāda viņai pigu. Uz ielas visi apstājās, skatījās viņai pakaļ, smējās. Vai atkal kāds caur sētas spraugu ņem un iesviež viņai mēslu piku mugurā. Visu krustmātes Pesjas māju nozieda ar darvu, jūs varat iedomāties?

— Oi, krustmāte Pesja! — nopūtās frizieris. — Tā tikai bija sievietei

— Pagaidi, ļauj izstāstīt! — Maņa viņam uzkliedza. — Rabins izsauca krustmāti Pesju un teica: «Jūs piekopjat izvirtību savā mājā, godājamā Pesja Izraelovna. Jūs esat pārkāpusi likumu. Par to es nolādēšu jūsu namu, un Jehova sodīs jūs kā pērkamu sievieti. Pažēlojiet savu sirmo galvu.» Ziniet, ko viņa atbildēja? «Jūs neesat rabins,» viņa teica. «Jūs esat gorodovojs. Jaunieši mīl viens otru, bet jūs bāžat viņu attiecībās savas taukainās ķepas!» Nospļāvās un aizgāja. Tad rabins ari viņu sinagogā nolādēja. Lūk, kā pie mums māk ļaudis spīdzināt. Tikai jūs nevienam nestāstiet tālāk! Viss miestiņš dzīvoja līdzi šai lietai. Beidzot ispravņiks Sucharenko izsauc pie sevis Josku im Christju un paziņo: «Tevi, Joska, es nodošu tiesai par pareizticīgās baznīcas hierarcha svētā tēva Michaila ķecerīgu apvainošanu. Tu vēl tiksi katorgā. Bet Christju spaidu kārtā nogādāšu pie tēva. Dodu trīs dienas pārdomām. Jūs man te visu apriņķi esat sacēluši kājās. Es jūsu dēļ vēl dabūšu brāzienu no paša gubernatora.»

Tad Sucharenko iesēdināja Josku aresta telpā — pēc tam viņš taisnojās, ka gribējis tikai pabaidīt. Un, kas notiek tālāk, kā jūs domājat? Varat man neticēt, bet Christ ja nomira aiz bēdām. Uz viņu bija taisni žēl skatīties. Labiem cilvēkiem sirds krūtīs stājās. Viņa raudāja caurām dienām, bet vēlāk viņai pat asaru pietrūka, acis izžuva un viņa nekā neēda. Tikai lūdzās, lai viņu laižot pie Joskas. Pašā Jomkipura dienas vakarā viņa kā aizmiga, tā vairs nepamodās. Viņa gulēja tik balta un laimīga, it kā pateiktos dievam, ka tas viņu aizsaucis no šīs derdzīgās dzīves. Par kādiem grēkiem viņa tika sodīta, ka vajadzēja iemīļot taisni Josku? Sakiet, — par ko? Vai pasaulē citu cilvēku nebija? Sucharenko Josku tūlīt izlaida, bet viņš jau bija pavisam sajucis un no tās dienas sāka dzert un ubagot.

— Es viņa vietā labāk padarītu sev galu, — teica frizieris. — Ietriektu lodi pierē.

— Tādi varoņi jūs visi esat! — Maņa atcirta. — Bet, kad tā stunda pienāks^par simt verstīm metīsiet nāvei līkumu. Jums jau nav sajēgas par to, kā mīlestība var sadedzināt pelnos sievietes sirdi.

— Vīrieša vai sievietes sirds, kāda tur starpība! — paraustīja plecus frizieris.

No frizētavas es gāju uz iebraucamo vietu. Tur nebija ne Joskas, ne Ņikifora. Kušers apdilušā vestē sēdēja pie loga un dzēra tēju. Istabā spindzēja treknas mušas.

Mazais kuģītis atnāca tikai pievakarē. Līdz naktij tas stāvēja Černobiļā. Mani ierīkoja salonā uz nolupuša vaskadrānas dīvānā.

Naktī atkal sakāpa migla. Kuģis ar degunu atdūrās krastā. Tā tas nostāvēja līdz priekšpusdienai, kamēr migla bija izklīdusi. Ņikifora uz kuģa nebija. Droši vien viņš turpināja žūpot kopā ar Josku.

Es šo gadījumu atstāstu tik sīki tāpēc, ka, atgriezies Kijevā, tūlīt sadedzināju burtnīcas ar saviem pirmajiem dzejoļiem. Bez kādas nožēlas es skatījos, kā pārvērtēs pelnos izsmalcinātās frāzes un uz visiem laikiem gāja bojā «putu kristāli», «safira debesis», tavernas un čigāniešu dejas.

Noreibums bija pārgājis vienā mirklī. Izrādījās, ka mīlestību nepavadīja vis «mirstošu liliju smeldze», bet mēslu pikas. Tās meta pakaļ brīnišķai, mīlošai sievietei.

Domājot par to, es atcerējos vārdus «Šis drūmais laiks, šis drūmo siržu naids» un nolēmu rakstīt savu pirmo, kā es apņēmos, «īsto' stāstu» par Christjas likteni.

Es ilgi mocījos ap šo stāstu un nesapratu, kāpēc tas iznāk tik nedzīvs un bāls, neskatoties uz traģisko saturu. Pēc tam es apķēros. Pirmkārt, tāpēc, ka stāsts bija rakstīts pēc cita vārdiem, un, otrkārt, tāpēc, ka, aizrāvies ar Christjas mīlestību, es atstāju novārtā miestiņa necilvēcīgo dzīvi un parašas.

Es pārrakstīju stāstu no jauna. Man pašam bija brīnums, ka tur nekādi neiederējās izmeklēti un skaisti vārdi. Stāsts prasīja patiesīgumu un vienkāršību.

Kad es aiznesu šo stāstu uz tā žurnālā redakciju, kur agrāk iespieda manas dzejas, redaktors teica:

— Velti tērējat pulveri, jaunais cilvēk! Stāstu nevar ic-spiest. Par ispravņiku vien jums var piesiet lietu. Bet vispār stāsts uzrakstīts spēcīgi. Atnesiet mums vēl kaut ko. Un parakstieties, lūdzams, tikai ar pseidonīmu. Jūs taču vēl esat ģimnāzists. Par to jūs var izsviest no ģimnāzijās.

Es pievācu stāstu un noslēpu. Tikai nākamajā pavasari es to uzmeklēju, pārlasīju un sapratu vēl vienu apstākli: stāstā nejuta autoru — ne viņa sašutumu, ne domas, ne godbijību pret Christjas mīlestību.

Tad es vēlreiz pārveidoju stāstu un aiznesu redaktoram — ne iespiešanai, bet novērtējumam.

Redaktors turpat manā klātbūtnē stāstu izlasīja, piecēlās, uzsita man uz pleca un teica tikai trīs vārdus:

— Dodu savu svētību!

Tā es pirmoreiz pārliecinājos, ka rakstnieka darbā galvenais ir — vispilnīgāk un visplašāk izteikt sevi katrā sacerējumā, pat tādā mazā stāstā. Un līdz ar to izteikt savu laiku un savu tautu. Un šinī sevis izteikšanā rakstnieku nedrīkst aizkavēt ne liekulīgs kauns lasītāju priekšā, ne bailes atkārtot to, kas ir jau kādreiz pateikts (tikai citā veidā), ne piesardzība no kritiķiem un redaktora.

Strādājot vajag aizmirst visu, it kā rakstītu sev vai pašam dārgākajam cilvēkam virs zemes.

Vajag dot vaļu savai iekšējai pasaulei, atvērt tai visas slūžas un pēkšņi ar pārsteigumu ieraudzīt, ka tavā apziņā slēpjas daudz vairāk domu, jūtu un dzejiska spēka, nekā pašam likās.

Jaunrades process savā secībā iegūst jaunas īpašības, kļūst daudzveidīgāks un bagātāks.

Tas līdzīgs pavasarim dabā. Saules siltums ir nemainīgs. Bet pavasarī saule izkausē sniegu, sasilda gaisu, zemi un kokus. Zemi pilda šalkoņa, šļaksti, lāsteku un atkušņa ūdeņu rotaļas — tūkstošiem pavasara pazīmju, kaut ari, atkārtoju vēlreiz, — saules siltums paliek nemainīgs.

Tāda pati ir jaunrade. Apziņa savā būtībā paliek nemainīga, bet darba gaitā tā rada straumes un viesuļus, jaunu domu, tēlu, izjūtu un vārdu kaskādes. Tāpēc cilvēkam paša uzrakstītais reizēm šķiet brīnumains.

Par rakstnieku var kjūt tikai tas, kas var pateikt ļaudīm kaut ko jaunu, izcilu un interesantu, tas, kas redz daudz tāda, ko pārējie neievēro.

Kas attiecas uz mani, tad es loti drīz sapratu, ka varu pateikt loti maz. Un ka jaunrades dziņa var nodzist tāpat kā iedegusies, ja to atstās bez barības. Mani dzīves novērojumi bija pārāk nabadzīgi un šauri.

Man tanī laikā grāmata pacēlās pāri dzīvei, nevis dzīve — pāri grāmatai. Vajadzēja līdz malām piepildīt sevi ar dzīvi.

To sapratis, es pavisam pārtraucu rakstīt — uz desmit gadiem — un, kā teica Gorkijs, «gāju ļaudīs». Sāku klejot pa Krieviju, mainīt profesijas un būt kopā ar visdažādākajiem ļaudīm.

Un tā nebija mākslīgi radīta dzīve. Es nebiju profesionāls novērotājs un faktu vācējs.

Nē! Es vienkārši dzīvoju, necenšoties kaut ko pierakstīt vai paturēt prātā nākamajām grāmatām.

Ez dzīvoju, strādāju, mīlēju, cietu, cerēju, sapņoju, zinot tikai vienu: agri vai vēlu — brieduma gados vai varbūt pat vecumā es sākšu rakstīt un nepavisam ne tāpēc, ka es būtu nospraudis sev tādu mērķi, bet tāpēc, ka to prasīja mana būtība. Un vēl tāpēc, ka manās acīs literatūra bija vislieliskākā parādība pasaulē.

ZIBENS

kā rodas iecere?

Gandrīz nekad nemēdz būt, ka divu literāru darbu ieceres rastos vai attīstītos vienādi. Acīm redzot atbilde uz jautājumu «kā rodas iecere» nevar būt vispārīga, tā jāatrod sakarībā ar katru atsevišķu noveli, romānu vai stāstu.

Vieglāk atbildēt uz jautājumu, kas vajadzīgs, lai parādītos iecere, vai, sausākā valodā runājot, kam jānosaka ieceres dzimšana. Tās rašanās mēdz būt jau iepriekš sagatavota rakstnieka iekšējā pasaulē.

Ieceres dzimšanu laikam gan vislabāk izskaidrot ar salīdzinājumu. Salīdzinājums dažkārt ienes pārsteidzošu skaidrību vissarežģītākajās parādībās.

Astronomam Džinsam reiz jautājuši, cik veca ir mūsu zeme.

— Iztēlojieties, — atbildēja Džinss, — milzīgu kalnu, kaut vai Elbrusu Kaukaza grēdā. Un tad iedomājieties vienu vienīgu mazu zvirbuli, kas, bezrūpīgi lēkādams, knābā šo kalnu. Lūk, lai noknābātu Elbrusu līdz pa-

matam, šim zvirbulim vajag apmēram tik daudz laika, cik ilgi pastāv zeme.

Salīdzinājums, kas varētu noskaidrot ieceres dzimšanu, ir daudz vienkāršāks.

Iecere — tas ir zibens. Daudzas dienas pāri zemei krājas elektrība. Kad tā pārsātinājusi atmosfēru līdz pēdējai iespējai, baltie gubu mākoņi pārvēršas bargos negaisa padebešos un no to biezās elektriskās tinkturaa izšķiļas pirmā dzirkstele — zibens.

Gandrīz tajā pašā brīdī zibens pēdās pāri zemei brāžas lietus gāze.

Iecere, tāpat kā zibens, rodas domu, jūtu un novērojumu piesātinātā cilvēka apziņā, kur viss krājas pamazām, lēnām, kamēr sasniedz to sprieguma pakāpi, kas prasa savu neizbēgamo elektrisko izlādēšanos. Tad visa šī blīvā, vēl mazliet chaotiskā pasaule izšķiļ zibeni — ieceri.

Ieceres dzimšanai, tāpat kā zibens uzliesmojumam, dažkārt pietiek ar visniecīgāko ieganstu.

Kas zina, vai tā būs nejauša sastapšanās, sirdi satraucis vārds, sapnis, tālas balss skaņa, saules stars rasas pilienā vai tvaikoņa svilpe.

Ieganstam var noderēt viss, kas vien pastāv uz zemes, ap mums un mūsos.

Ļevs Tolstojs ieraudzīja aplauztu dadzi — un uzliesmoja zibens: radās iecere brīnišķajam stāstam par Hadži Muratu.

Ja Tolstojs nebūtu bijis Kaukazā, nebūtu ne zinājis, ne dzirdējis par Hadži Muratu, tad, protams, dadzis neuzvedinātu viņu uz šo domu. Tolstojs bija iekšēji sagatavots savai tēmai, un tikai tāpēc dadzis izsauca viņā nepieciešamo priekšstatu.

Ja zibens ir iecere, tad lietus gāze — ieceres iemiesojums. Tās ir sakarīgas tēlu un vārdu straumes. Tā ir grāmata.

Taču atšķirībā no žilbinošās zibens strēles iecere savā pirmsākumā bieži ir neskaidra.

Vēl romans iesāktais grimst miglā,

Mans burvju kristais velti spīd, —

Skats nevar gala samanīt.

Iecere nobriest pakāpeniski, aptverot rakstnieka prātu un sirdi, tā pārvērtējas un sarežģās. bet tā saucamā ieceres «iznēsāšana» nepavisam nenotiek tā, kā tas liekas dažiem naiviem cilvēkiem. Tā neizpaužas tādā veidā, ka rakstnieks sēž, sažņaudzis galvu delnās, vai klejo vientuļš un mežonīgs, murminot savas domas.

Nebūt ne! Ieceres kristalizēšana un pilnveidošana notiek nepārtraukti, katru stundu, katru minūti, vienmēr un visur, visos mūsu «strauji ritošās dzīves» atgadījumos, darbos, priekos un bēdās.

Lai veicinātu ieceres briedumu, rakstniekam nekad nevajag atrauties no dzīves un «gremdēties sevī». Taisni

otrādi, nepārtrauktā saskarē ar īstenību iecere saplaukst pilnos ziedos un piesūcas zemes sulām.

Vispār pastāv daudz plaši pieņemtu priekšstatu un aizspriedumu par rakstnieka darbu. Daudzi no tiem dzen izmisumā ar savu banalitāti.

Visvairāk banalizēta iedvesma.

Nejēgu priekšstats par iedvesmu saistīts ar zobos iekostu zoss spalvu vai neizprotamā sajūsmā pārgrieztām, pret debesīm paceltām dzejnieka acīm.

Daudzi droši vien atceras kinofilmu «Dzejnieks un cars». Puškins tur sēž, sapņaini pacēlis acis pret debesīm, tad krampjaini tver spalvu, sāk rakstīt, apstājas, vēlreiz paceļ acis, grauž zoss spalvu un atkal steidzīgi raksta.

Cik mēs neesam redzējuši Puškina attēlu, kuros viņš izskatās pēc sajūsmināta maniaka!

Kādā mākslas izstādē pie gumzīga un it kā svaigos ilgviļņos safrizēta Puškina tēla ar «iedvesmotu» skatienu es noklausījos interesantu sarunu. Maza meitenīte, pieri saraukusi, ilgi skatījās uz šo Puškinu un jautāja mātei:

— Māmiņ, viņš sapņo sapni? Vai ne?

— Jā, meitiņ, Puškina onkulis sapņo sapni, — maigi atbildēja māte.

Puškina onkulis «sapņo sapni»! Tas pats Puškins, kas par

sevi teicis: «Uz krietnu savās dziesmās allaž mudināju, uz ilgiem laikiem tautai tādēļ būšu dārgs, ka brivibu es grūtos laikos sludināju un saucu mīlēt to, kas vārgs.»

Bet, ja «svētā» iedvesma «apdveš» (noteikti «svētā» un noteikti «apdveš») komponistu, viņš, pacēlis skatienu, pats pie sevis liegi diriģē tām apburošām skaņām, kas neapšaubāmi pašlaik skan viņa dvēselē, — taisni tā kā salkanajā Čaikovska piemineklī Maskavā.

Nēl Iedvesma ir stingrs cilvēka darba noskaņojums. Garīgais pacēlums neizpaužas teatrālā pozā un pacilātībā. Gluži tāpat kā daudzinātās «jaunrades mokas».

Puškins formulēja iedvesmu vienkārši un pareizi:

«Iedvesma ir gara noskaņojums dzīvai iespaidu uzņemšanai un attiecīgi ātrai jēdzienu apguvei, kas arī veicina to izskaidrošanu.» — «Kritiķi,» viņš piemetināja, «jauc iedvesmu ar sajūsmu.» Tāpat kā lasītāji reizēm jauc patiesību ar patiesīgumu.

Tā vēl būtu tikai puse nelaimes. Bet, kad daži mākslinieki un skulptori jauc iedvesmu ar «teļa jūsmu», tas līdzinās jau pilnīgai tumsonībai un necieņai pret smago rakstnieka darbu.

Čaikovskis apgalvoja, ka iedvesma esot stāvoklis, kad cilvēks strādā ar visu spēku kā jūga vērsis, nevis koķeti vicina roku.

Lūdzu mani atvainot par šo atkāpi, bet tas, par ko es nupat runāju, nebūt nav sīkums. Tas nozīmē, ka vēl arvien dzīvo mietpilsonis un vulgaritāte.

Katrs cilvēks, kaut ari tikai dažas reizes savā mūžā, ir pārdzīvojis iedvesmu — garīgo pacēlumu, svaigumu, dzīvu iespaidu uztveri, domas pilnību un sava radošā spēka apziņu.

Jā, iedvesma ir stingrs darba noskaņojums, taču tai ir sava dzejiska piekrāsa, es teiktu, savs dzejisks zemteksts.

Iedvesma nāk pār mums kā tikko klusās nakts miglas tīņās nometis starojošs vasaras rīts, mirguļodams rasas lāsēs caur valgu lapotņu biezokņiem. Tas piesardzīgi vēdina mums sejās savu spirdzinošo vēsmu.

Iedvesma ir kā pirmā mīlestība, kad sirds dobji pukst brīnumainas sastapšanās, neiedomājami skaistu acu, smaidu un pusvārdu nojautās.

Tad mūsu iekšējā pasaule noskaņota smalki un pilnīgi kā burvju instruments, kas atsaucas visam, pat pašām slēptākajām, pašām netveramākajām dzīves skaņām.

Par iedvesmu rakstnieki un dzejnieki sacerējuši daudz skaistu rindu. «Un tikko dievišķīgais vārds skars gaidās saspringušo dzirdi» (Puškins), «Tad norimst manas dvēsles tumšā trauksme» (Ļermontovs), «Skaņas tuvojas man, skaņu smeldzīgai uzrunai klausot, atkal jauna kļūst sirds» (Bloks). Ļoti pareizi iedvesmu raksturojis Fets:

Ar vienu grūdienu dot savai laivai brīvi No ūdens mēļu gludinātās smilts,

Ar vienu vilni celties citā dzivē,

Kur krasta ziedos vēju plūdums silts.

Ar vienu skaņu aiztraukt skumjos sapņus Un neatklātas tāles blakus just.

Lai dzīves nopūtas, lai moku saldme apņem,

Lai mirklī viss, kas svešs, par manu kļūst...

Turgeņevs sauca iedvesmu par «dieva tuvošanos», par cilvēka domu un jūtu atklāsmi. Viņš ar bijību runāja par rakstnieka neiedomājamām mokām, kad šī atklāsme jāietērpj vārdos.

Taču visvienkāršāk par iedvesmu izteicies Tolstojs: «Iedvesmas būtība ir tā, ka pēkšņi atklājas viss, ko var paveikt. Jo spilgtāka iedvesma, jo vairāk jāpatērē rūpīga darba tās piepildīšanai.»

Lai kā mēs arī raksturotu iedvesmu, mēs zinām, ka tā ir svētīga un nedrīkst izgaist neauglīgi, nedevusi savu velti cilvēkiem.

VAROŅU DUMPIS

vecos laikos, pārceļoties uz citu dzīvokli, pilsētnieki reizēm mantu pārvešanai mēdza sa

līgt arestantus no vietējā cietuma.

Mēs, bērni, vienmēr gaidījām cietumnieku ierašanos ar degošu ziņkāri un žēlumu.

Arestantus atveda ūsaini uzraugi ar milzīgiem, jostās iekārtiem revolveriem — «buldogiem». Mēs nenolaidām acis no ļaudīm pelēkos cietumnieku tērpos un pelēkās, apaļās micītēs. Bet ar sevišķu, neizprotamu cieņu mēs pētījām tos cietumniekus, pie kuru jostām bija siksniņā uzsietas smalkas, šķindošas važas.

Tas viss bija tik noslēpumaini. Taču visvairāk pārsteidza tas, ka gandrīz visi cietumnieki izrādījās vienkārši, paguruši ļaudis, pie tam vēl tik labsirdīgi, ka nekādi nebija iespējams noticēt, ka viņi ir ļaundari un noziedznieki. Gluži otrādi, viņi pat bija ne vien pieklājīgi, bet taisni delikāti un, pārnesot smagās, neveiklās mēbeles, pārlieku baidījās kādu pagrūst vai kaut ko saplēst.

Ar pieaugušo ziņu mums, bērniem, bija izstrādāts visai viltīgs plāns. Māte aizveda uzraugus uz virtuvi tēju dzert, bet mēs pa to laiku steigšus bāzām cietumnieku kabatās maizi, desas, cukuru, tabaku un reizēm pat naudu. To mums bija iedevuši vecāki.

Mums likās, ka tas ir bīstams pasākums, un mēs bijām sajūsmināti, kad cietumnieki čukstus pateicās, mirkšķinot uz durvju pusi un pārliekot mūsu dāvanas tālāk, slepenās iekšējās kabatās.

Reizēm cietumnieki slepus deva mums vēstules. Mēs uzlīmējām aploksnēm markas un vēlāk veselā barā gājām tās iemest pasta kastītē. Pirms iebāzām vēstuli kastītē, mēs atskatījāmies — vai tikai tuvumā nav pristava vai gorodovoja. It kā viņi varētu uzminēt, kā vēstules mēs nosūtām.

Starp arestantiem bija cilvēks ar sirmu bārdu. Viņu godāja par vecāko.

Viņš izrīkoja mēbeļu pārvietošanu. Mēbeles, sevišķi skapji un klavieres, strēdza durvīs, tās bija grūti izgrozīt, bet dažkārt tās nekādi negribēja nostāties jaunajā vietā. Mēbeles acīm redzami pretojās. Tādos gadījumos vecākais sprieda par kādu skapi vai ko citu:

— Lieciet viņu tui, kur viņam gribas būt. Ko jūs viņu spīdzināt? Es piecus gadus pārvadāju mantas un viņu dabu pazīstu. Ja reiz mēbele te negrib stāvēt, tad viņa nepadosies, lai kā to spiestu. Salūzīs, bet nepadosies.

So vecā cietumnieka izteicienu es atcerējos, domājot par rakstnieku plāniem un literāro varoņu rīcību. So varoņu un mēbeļu uzvedībā ir kaut kas kopīgs. Varoņi bieži sāk cīņu ar autoru un parasti viņu pieveic. Taču par to runāsim turpmāk.

Protams, gandrīz visi rakstnieki sastāda savu topošo darbu plānus. Daži tos izstrādā sīki un precizi. Citi — ļoti aptuveni. Bet*, ir rakstnieki, kuru plāni sastāv no dažiem pat šķietami nesakarīgiem vārdiem.

Un tikai improvizācijās spējām apveltīti rakstnieki var rakstīt bez iepriekšēja plāna. Starp krievu rakstniekiem ar šo spēju vispilnīgāk bija apveltīts Puškins, bet starp mūslaiku prozaiķiem — Aleksejs Nikolaje-vičs Tolstojs.

Es pielaižu, ka ģeniāls rakstnieks var rakstīt bez jebkāda plāna. Ģēnijs iekšēji tik bagāts, ka jebkura tēma, jebkura doma, notikums vai priekšmets izraisa viņā neizsmeļamu asociāciju straumi.

Jaunais Čechovs teica Koroļenko:

— Lūk, uz jūsu galda stāv tintnīca. Ja vēlaties, es tūlīt par to uzrakstīšu stāstu.

Un, protams, viņš būtu uzrakstījis.

Mēs varam iedomāties, kā cilvēks, pacēlis uz ielas saņurcītu rubli, sāks ar šo rubli savu romānu, sāk3 viegli un vienkārši, it kā rotaļādamies. Taču drīz romans sāks plesties plašumā un dziļumā, piepildīsies ar ļaudīm, notikumiem, gaismu, krāsām un, iztēles aizrauts, plūdīs brīvi un spēcīgi, prasot no rakstnieka arvien jaunus upurus, prasot, lai rakstnieks atdod tam visus dārgo vārdu un tēlu krājumus.

Un, lūk, nejauša iemesla dēļ iesāktajā stāstījumā dzimst domas, veidojas sarežģīti cilvēku likteņi. Un rakstnieks vairs nespēj apvaldīt savu saviļņojumu. Līdzīgi Dikensam viņš raud pār savu rokrakstu lappusēm, vaid sāpēs kā Flobers vai smejas kā Gogolis.

Tā kalnos no kādas niecīgas skaņas, no mednieka bises šāviena pa krauju nogāzi smalkā strūklā sāk birt sniegs. Drīz tas izvēršas platā, lejup traucošā sniega upē, un pēc dažām minūtēm ielejā brāžas lavina, saviem dārdiem satricinot aizu un paceļot gaisā dzirkstošus sniega putekļus.

Daudzi rakstnieki minējuši, cik viegli sākas radošs noskaņojums ģeniāliem un pie tam ar improvizācijās spēju apveltītiem cilvēkiem.

Ne velti Baratinskis, zinot, kā strādājis Puškins, teica par viņu:

Lūk, Puškins mirdzošais — šī vēja pilnā galva.

Kā jokojot mēdz radīt vieglā spalva.

Es pieminēju, ka dažu rakstnieku plāni šķiet vārdu savārstījums.

Lūk, mazs piemērs. Man ir stāsts «Sniegs». Pirms to izveidoju, es pierakstīju veselu papīra lapu, un no šīm piezīmēm radās stāsts. Kādas ir šīs piezīmes?

«Aizmirsta grāmata par ziemeļiem. Ziemeļu pamat-

krāsa — folija. Tvaiki pār upi. Sievietes skalo veļu āliņģos. Dūmi. Uzraksts uz Aleksandras Ivanovnas zvaniņa: «Kas pie mūsu durvīm nāk, tas lai zvana priecīgāk.» — «Un zvaniņš, Valdajkalnu velte, zem liektā loka skumji dzied.» Tos sauc par «valdajvel-tēm». Karš. Taņa. Kur viņa tagad, kādā nomales pilsētiņā? Viena. Aiz mākoņiem blāvo mēness, — neizmērojamas tāles. Dzīve ieslēgta nelielā gaismas aplī. No lanipas. Visu nakti sienās kaut kas dūc. Rūtīs sitās zari. Dziļākajā ziemas nakts tumsā mēs reti izejam no mājas. To vajag pārbaudīt... Vientulība un gaidas. Vecs, sapīcis runcis. Viņam neviens nevar iztapt. Viss it kā redzams — pat vītās olivu sveces uz klavierēm, bet pagaidām vairāk nekā nav. Meklēja dzīvokli ar klavierēm (dziedātāja). Evakuācija. Stāsts par gaidām. Svešs nams. Vecs, savā ziņā mājīgs, gumijkoki, sen iezīdusies tabakas smaka. Stamboli vai Mesaksudi. Vecais dzīvoja un nomira. Riekstkoka rakstāmgalds ar dzelteniem plankumiem uz zaļā tūka. Meitene. Pelnrušķīte. Aukle. Pagaidām vairāk nekā nav. Runā, ka mīlestība pievelkot iztālēm. Var uzrakstīt stāstu tikai par gaidām. Kā? Ko gaida? To viņa pati nezin. Tas plosa sirdi. Neskaitāmu ceļu krustojumos nejauši saduras ļaudis, nezinot, ka visa viņu pagātne bijusi tikai šīs sastapšanās priekšspēle. Varbūtības teorija. Piemērojama cilvēku sirdīm. Muļķim viss vienkārši. Zeme noslīkusi sniegos. Par katru cenu

jāparādās cilvēkam. Uz miruša cilvēka adresi kāds raksta vēstules. Tās krājas kaudzitē uz galda. Tajās — atminējums. Kas par vēstulēm? Par ko tās stāsta? Jūrnieks. Dēls. Bailes, ka viņš varētu atbraukt. Gaidas. Viņas sirds skaidrība neizmērojama. Vēstules pārvēršas par īstenību. Atkal vītās sveces. Citā nozīmē. Notis. Ozollapām izšūts dvielis. Klavieres. Bērza pagaļu dūmi. Skaņotājs, — visi čechi ir labi muziķi. Notinies līdz acīm. Viss skaidrs!»

Lūk, viss, ko ar lielu piespiešanos var nosaukt par stāsta plānu. Ja lasa šīs piezīmes, nepazīstot pašu stāstu, tomēr var saprast, ka tā ir, kaut lēna un neskaidra, taču neatlaidīga tēmas un sižeta meklēšana.

Kas notiek ar vissīkākajiem, pārdomātākajiem un apsvērtākajiem rakstnieka plāniem? Taisnību sakot, to mūžs pa lielākajai daļai ir īss.

Tiklīdz iesāktajā sacerējumā parādās cilvēki un tiklīdz šie cilvēki pēc autora gribas atdzīvojas, viņi tūlīt sāk pretoties plānam un cīnīties ar to. Sacerējums sāk attīstīties pēc savas iekšējās loģikas, kuru, protams, izraisījis pats rakstnieks. Varoņi rīkojas atbilstoši sa viem raksturiem, neskatoties uz to, ka šos raksturus viņiem devis autors.

Ja rakstnieks neļaus varoņiem darboties pēc izrietošās iekšējās loģikas, bet ar varu atgriezīs tos plāna sprostā, varoņi zaudēs dzīvību, pārvērtīsies staigājošās schemās, robotos.

So domu ļoti vienkārši izteicis Ļevs Tolstojs.

Kāds no Jasnaja Pojanas apmeklētājiem pārmeta Tolstojam, ka viņš bijis nežēlīgs pret Annu Kareņinu, liekot viņai mesties zem vilciena.

Tolstojs pasmaidīja un atbildēja:

— Tādi uzskati liek atcerēties gadījumu ar Puškinu. Reiz viņš teica vienam no saviem draugiem: «Iedomājies, kādu joku ar mani izspēlēja Tatjana. Viņa izgāja pie vīra. To nu es no viņas negaidīju.» To pašu es varu teikt par Annu Kareņinu. Vispār, varoņi un varones reizēm taisa tādus jokus, kas man nepavisam nepatīk! Viņi dara to, kas jādara patiesā dzīvē un kā tam jābūt patiesā dzīvē, bet nevis tā, kā gribētos man.

Visi rakstnieki labi pazīst šo varoņu stūrgalvību. «Pašā darba karstumā,» teica Aleksejs Nikolajevičs Tolstojs, «es nezinu, ko varonis teiks pēc piecām minūtēm. Es viņam sekoju brīnīdamies.»

Gadās arī, ka mazāk nozīmīgs varonis izspiež pārējos, pats kļūst par galveno, pārveido un ved sev līdzi visu stāstījuma gaitu.

Sacerējums rakstnieka apziņā pa īstam un ar visu spēku sāk dzīvot tikai darba gaitā. Tāpēc plānii maiņās un sabrukšanā nav nekā sevišķa, nekā traģiska.

Taisni pretēji, tas ir dabiski un liecina, ka dzīves patiesība ielauzusies, piepildījusi rakstnieka schemu un ar savu dzīvo spēku paplašinājusi un salauzusi rakstnieka plāna agrākos rāmjus.

Taču tas nekādā ziņā nenomelno plānu un nesašaurina rakstnieka lomu līdz dzīves diktēto patiesību pierakstīšanai. Jo tēlu dzīvi viņa sacerējumā nosaka rakstnieka apziņa, atmiņa, iztēle, viss viņa iekšējais satvars.

KADA STĀSTA VESTURE «PLANĒTA MARCS»

es papūlēšos atcerēties, kā radās mana stāsta <*Karabugazs» iecere. Kā tas notika?

Manos bērna gados Kijevā, Vladimira kalniņā pie Dņepras, katru vakaru parādījās vecis putekļainā, noļukušā platmalē. Viņš atnesa līdzi aplupušu teleskopu un ilgi uzstādīja to uz izļodzīta dzelzs stativa.

Veci saukāja par «Zvaigžņu skaitītāju» un uzskatīja par itālieti, jo viņš tīšām ārzemnieciski lauzīja krievu vārdus.

Uzstādījis teleskopu, vecis ievingrinātā monotonā balsī runāja:

— Laipnie sinjori un sinjorinas! Buena giomo! Par pieca kapeiku jūs pārceļas no zemes uz Mēness un citas zvaigznes. Sevišķi rekomandēju skatīties uz ļaundabīgo planētu Marcs, kurai ir cilvēka asiņu tonis. Kas dzimis zem Marca zīmes, var uzreiz krist kaujā no musketes lodes.

Reiz es kopā ar tēvu biju Vladimira kalniņā un skatījos teleskopā uz planētu Marsu.

Es ieraudzīju melnu bezdibeni un sarkanīgu bumbu, kas drosmīgi, bez kāda atbalsta karājās šai bezdibenī. Kamēr es skatījos, bumba sāka virzīties uz teleskopa malu un paslēpās aiz vara aploces. «Zvaigžņu skaitītājs» pagrieza teleskopu un atdabūja Marsu vecajā vietā. Bet tas atkal sāka virzīties uz vara aploces pusi.

— Kā ir? — tēvs jautāja. — Tu kaut ko redzi ar?

— Jā, — es atbildēju. — Es redzu pat kanalus.

E» zināju, ka Marsu apdzīvo cilvēki — marsieši un ka viņi uz savas planētas nezināma iemesla pēc izrakuši milzīgus kanalus.

— Kā tad! — teica tēvs. — Nefantazē! Nekādus kanalus tu neredzi. Tos redzēja tikai viens astronoms — itālietis Skiaparelli — un tad arī ļoti lielā teleskopā.

Tautieša Skiaparelli vārds neatstāja uz «Zvaigžņu skaitītāju» nekādu iespaidu.

— Un es redzu vēl vienu planētu pa kreisi no Marsa, — es nedroši teicu, — tikai tā nezin kāpēc skraida pa debesīm uz visām pusēm.

— Kas nu tā par planētu! — tīrā ukraiņu valodā labsirdīgi iesaucās «Zvaigžņu skaitītājs». — Būs kāds kukainis uzskrējis teleskopam. — Viņš noņēma platmali un padzina vabolīti no teleskopa stikla.

No Marsa izskata man kļuva auksti un baismīgi. Es atviegloti atrāvos no teleskopa, un Kijevas ielas ar blāvajiem uguņiem, ormaņu kulbu rīboņu un pāi

ziedējušo kastaņu putekļaino smaržu man likās mājīgas un drošas.

Nēr tolaik man nebija nekādas vēlēšanās pārcelties no Zemes uz Mēnesi vai Marsu!

— Kāpēc tas ir sarkans kā ķieģelis? — es jautāju tēvam.

Tēvs pastāstīja, ka Marss esot mirstoša planēta, kas reiz bijusi tikpat skaista kā mūsu zeme — ar jūrām, kalnu grēdām un krāšņu zaļumu, bet jūras un upes pamazām izžuvušas, zaļums iznīcis, kalni izbirzuši līdz pamatiem, un Marss pārvērties milzīgā smilšu tuksnesī. Droši viety Marsa kalni bijuši no sarkana akmens, tāpēc arī Marsa smiltis esot sarkanīgas.

— Tātad Marss ir smilšu lode? — es vaicāju.

— Jādomā gan, — piekrita tēvs. — Tas, kas notika ar Marsu, var notikt ari ar mūsu Zemi. Tā pārvērtīsies tuksnesī. Bet tas būs pēc daudziem miljoniem gadu. Tā ka tu nebaidies. Galu galā līdz tam laikam ļaudis izdomās, kā šīs briesmas novērst.

Es atbildēju, ka man nemaz nav bail. Bet patiesībā man bija gan bail, gan žēl mūsu Zemes. Pie tam mājās es no vecākā brāļa uzzināju, ka jau tagad tuksneši aizņemot gandrīz pusi no visas zemes platības.

Kopš tā laika bailes no tuksnešiem (kaut arī nebiju tos pat redzējis) man kļuva par uzmācīgu ideju. Un, lai gan es lasīju žurnālā «Apkārt Pasaulei» vilinošus

stāstus par Šaham, samumiem un «tuksnešu kuģiem» — kamieļiem, māņi tie nevaldzināja.

Drīz nāca gadījums, kad es pirmoreiz jutu tuksneša elpu. Tas. vēl vairāk padziļināja manas bailes.

Vasarā visa mūsu ģimene izbrauca uz laukiem pie vectētiņa Maksima Grigorjeviča.

Vasara bija lietaina un silta. Raženi kuploja zāle. Nātres gar sētmalām stiepās cilvēka augumā. Labība riesa vārpas. No sakņu dārziem vēdīja diļļu smarža. Viss vēstīja labu ražu.

Reiz,' kad mēs ar vectēvu sēdējām upmalā un makšķerējām grunduļus, vectēvs uzlēca kājās, piesedza ar plaukstu acis no saules, ilgi skatījās aizupes laukos, tad nikni nospļāvās un teica:

— Kuļas, kūlenis, velns tāds! Kaut viņš sapuvis!

Es paskatījos uz to pusi, kurp raudzījās vectēvs, bet,

izņemot garu, miglainu valni, nekā neredzēju. Valnis ātri tuvojās. Man likās, ka tur nāk negaiss, bet vectēvs teica:

— Tas ir sauspūtis! Nolādētā pekle! Vējš no Bucha-ras tuksnešiem. Visu nosvilinās. Kas par nelaimi nāk, Kostik! Pat elpas nebūs.

Draudošais valnis vēlās pa zemi taisni uz mums. Vectēvs steidzīgi satina savu garo lazdas līksts makšķeri un teica man:

— Skrien mājās, citādi visas acis aizbērs ar putekļiem. Bet es pamazītiņām. Skrien!

Es skrēju mājup, bet sauspūtis mani panāca pusceļā. Griežot smiltis un paceļot debesīs skaidas un putnu spalvas, brāzās viesulis. Visa apkārtne nogrima smagās duļķēs. Saule pēkšņi kļuva pinkaina un sarkana kā Marss. SašCipojās un iesvilpās vītoli. Man pakaļ dzinās tāds karstums, it kā uz muguras būtu aizgruzdē-jies krekls. Putekļi čirkstēja zobos uri aizbēra acis.

Uz mājas sliekšņa stāvēja mana krustmāte Eeodo-sija Maksimovna, turot rokās rakstītā dvielī ietītu svētbildi.

— Dievs, stāvi mums klāt un esi žēlīgs! — viņa izbiedēti murmināja. — Svētā dievmāte, panes garām!

Mājai uzklupa verdošs virpulis. Iedžinkstējās slikti ieķitētie logi. Pažobeles salmi pašķīrās. No tiem kā melnas lodes zalvē izlidoja zvirbuļi.

Tēva pie mums tolaik nebija — viņš palika Kijevā. Māte ļpija manāmi satraukta.

Vissmagākā atmiņā man palicis pieaugošais karstums. Man likās, ka pēc stundas vai divām aizdegsies jumta salmi, bet pēc tam sāks gruzdēt mūsu drānas un mati. Tāpēc es sāku raudāt.

Pievakarē kuplo vītolu lapas apvīta un nokārās kā pelēkas skrandas. Ap pītajiem žogiem vējš sanesa veselas kupenas melnu, miltainu putekļu.

No rīta koku lapotnes bija sačervelējušās un nokaltušas. Norauta lapa, pirkstos paņemta, sabirza putekļos. Vējš kļuva stiprāks. Tas rāva nost šīs mirušās,

netīrās lapas, un daudzi koki jau stāvēja melni un kaili kā vēlā rudenī.

Vectēvs aizgāja uz tīrumiem un atgriezās apjucis un nelaimīgs. Viņa drebošās rokas nekādi nevarēja atraisīt sava linu krekla apkakles sarkano aizsaiti, un viņš teica:

— Ja naktī nepārstās, tad sadegs līdz pēdējam visa labība. Un dārzi.

Bet vējš nenorimās. Tas pūta divas nedēļas, tad it kā pagura, bet vēlāk pacēlās ar jaunu spēku. Mūsu acu priekšā zeme pārvērtās pelēkā pelņā jā.

Pagalmos vaimanāja sievietes. Vīri, glābdamies no vēja, drūmi sēdēja uz pazviļām, urbināja ar rīkstēm zemi un retumis bilda kādu vārdu:

— Tā vairs nav zeme, bet akmens. Pati nāve ķeras aiz apkakles, cilvēkam nav vairs glābiņa.

No Kijevas atbrauca tēvs un aizveda mūs uz pilsētu. Kad sāku taujāt par sauspūti, viņš negribīgi atbildēja:

— Raža pagalam. Tuksnesis nāk uz Ukrainu.

— Bet vai tur nekā nevar līdzēt?

— Nekā. Nevar taču uzcelt tūkstošiem verstu garu akmens sienu.

— Kāpēc? — es jautāju. — Ķīnieši taču uzcēla lielo Ķīnas mūri.

— To varēja tikai tādi meistari kā ķīnieši, — atbildēja tēvs.

Sie bērnības iespaidi ar gadiem it kā piemirsās. Taču manas atmiņas dziļumos tie, protams, turpināja dzīvot un reizēm izrāvās virspusē. Parasti tas notika sausajās vasarās, kas vienmēr manī viesa neizprotamu nemieru.

Savos brieduma gados es iemīlēju Viduskrieviju. Varbūt šo mīlestību modināja tās dabas svaigums, skaidro un vēso ūdeņu pārpilnība, lekno mežu biezokni, rasmīgie, pelēkie lietus mākoņi.

Tāpēc ļaunajā vasarā, kad sausums kā nokaitēts durklis iegriezās Viduskrievijā, mans nemiers pārauga nespēcīgā naidā pret tuksnesi.

DEVONA KAĻĶAKMENS

Pagāja gadi, līdz tuknesis atkal atgādināja savu esamību.

1931. gada vasaru es gribēju pavadīt Orlas apgabala pilsētiņā Livņos. Tolaik es rakstīju savu pirmo romānu un mani vilināja kāda maza pilsētiņa, kur nav paziņu, var koncentrēties un neviens netraucē strādāt.

Livņos es biju pirmo reizi. Man iepatikās pilsētiņas tīrība, milzums ziedošo saulespuķu, ar akmens plāksnēm izliktās ietves un Dižpriedes upe, kas biezajos dzeltenīga devona kaļķakmens slāņos bija izgrauzusi aizu.

Istabu es noīrēju nomalē, vecā koka mājā. Tā stāvēja pašā upes kraujā. Pusaizkaltušais dārzs ap māju saplūda ar krasta brikšņiem.

Pavecajam un lēnīgajam saimniekam — stacijas kioska avīžu pārdevējam — bija drūma, kalsna sieva un divas meitas: vecākā — Anfisa un jaunākā — Polina.

Polina — vājiņa, gandrīz caurspīdīga, runājot ar mani, apmulsumā pina vaļā un ciet savu gaišo bizi. Viņai bija septiņpadsmit gadu.

Anfisa bija smuidra, deviņpadsmit gadus veca jaunava ar bālu seju, skadrām, pelēkām acīm un zemu balsi. Viņa staigāja melnās drānās kā mūķene un tikpat kā nekad nepalīdzēja mājas darbos, — vienīgi stundām gulēja dārza sausajā zālē un lasīja grāmatas.

Saimnieka pažobelē bija sagāzta vesela kaudze peļu izgrauztu grāmatu, galvenokārt aizrobežu klasiķu darbi Soikina izdevumā. Arī es ņēmu no pažobeles šīs. grāmatas.

Reizēm es no dārza redzēju Anfisu lejā Dižpriedes malā. Viņa sēdēja zem kraujās nokares pie vilkābeles krūma ar trauslu, gadus sešpadsmit vecu pusaudzi. Viņš bija kluss, gaišmatains, lielām, vērīgām acīm.

Anfisa viņam slepus iznesa uz krasta ēdienu. Zēns ēda, bet Anfisa maigi raudzījās viņā, retumis glāstīdama viņa matus.

Reiz es redzēju, kā viņa pēkšņi aizklāja seju ar

rokām un nodrebēja raudās. Zēns nolika ēdienu un izbijies skatījās viņā. Es klusītēm aizgāju un ilgi centos nedomāt par Anfisu un zēnu.

Cik naivs es biju, cerēdams, ka Livņos mani nekas neizraus no mana romānā varoņu un notikumu loka! Taču dzīve nekavējoši sagrāva pīšļos un putekļos manas naivās cerības. Protams, ne par koncentrēšanos, ne par mierīgu darbu nevarēja pat domāt, kamēr nebūšu uzzinājis, kas notiek ar Anfisu.

Jai^ agrāk, kad vēl nebiju viņu redzējis kopā ar šo zēnu, skatoties Anfisas izmocītajās acīs, es nodomāju, ka viņas dzīvē ir kāds rūgts noslēpums.

Tā arī izrādījās.

Pēc dažām dienām pašā nakts vidū mani uzmodināja pērkona grāvieni. Livņos bieži bija negaisi. Iedzīvotāji šo parādību izskaidroja tā, ka zem Livņiem guļot dzelzs rūdas slāņi un šī rūda it kā «piesūcot» zibeņus.

Nakts plandījās aiz loga, gan paveroties brāzmainās, baltās ugunīs, gan sažņaudzoties necaurredzamā tumsā. Aiz sienas skanēja satrauktas balsis. Pēc tam es dzirdēju, kā Anfisa naidīgi iekliedzās:

— Kas to izdomājis? Kādā likumā ierakstīts, ka es nedrīkstu viņu mīlēt? Parādiet man to likumu! Ja jūs man esat devuši dzīvību, tad neņemiet atpakaļ! Zvēri! Viņš dziest ar katru dienu kā svecīte. Kā svecīte! — viņas balss pārtrūka kliedzienā.

— Rimsties, māt! — nedroši uzstāja saimnieks.

— Lai tā muļķe dzīvo pēc savas saprašanas. Ko tu viņai padarīsi. Bet naudu es tev, Anfisa, tikpat nedošu. Nemaz neceri.

— Man nevajag jūsu nolādētās naudas! — kliedza Anfisa. — Nopelnīšu pati un aizvedīšu viņu uz Krimu. Tur viņš varbūt vēl kādu gadu nodzīvos. Tik un tā es no jums aiziešu. Tā negoda jums neizbēgt. Iegaumējiet!

Es sāku saprast, kas tur notiek. Arī aiz durvīm priekšnamiņā kāds raudāja un šņaukājās.

Es pavēru durvis un zibens zaglīgajā uzspīdumā ieraudzīju Polinu. Satinusies garā šallē, viņa stāvēja, pie loga rūts piespiedusi pieri.

Es klusi pasaucu viņu. Pērkona grāviens sašķēla debesis un, kā likās, ar vienu cirtienu ietrieca nameli zemē līdz pašam jumtam. Polina izbīlī saķēra manu roku.

— Ak dievs! — viņa čukstēja. — Kas nu būs? Un vēl tāds negaiss!

Viņa čukstus man pavēstīja, ka Anfisa ar visu sirdi iemīlējusi Koļu, atraitnes Karpovnas dēlu. Karpovna staigājot pa mājām, veļu mazgādama. Viņa esot klusa, noslēgta sieviete. Bet Koļa slimojot ar tuberkulozi. Anfisa esot iecirtīga, straujas dabas, viņu neviens nevarot savaldīt. Viņa vai nu izrīkošot visu pēc sava prāta, vai padarīšot sev galu.

Balsis aiz sienas pēkšņi apklusa. Polina aizskrēja. Es nogūlos, bet vēl klausījos un ilgi nevarēju aiz-

migt. Pie saimniekiem valdīja klusums. Tad es iesnaudos. Pusmiegā vēl dzirdēju slinku pērkona dunoņu un suņu rejas. Es aizmigu.

Liekas, es nebiju ilgi gulējis, kad mani pamodināja klauvējiens durvīs. Klauvēja saimnieks.

— Mums nelaime, — viņš teica aiz durvīm nedzīvā balsī. — Neļaunojieties, ka iztraucēju.

— Kas noticis?

— Anfisa aizbēgusi. Pat neapģērbusies. Es iešu uz Slobodku pie Karpovnas. Droši vien būs aizskrējusi turp. Bet jūs, lūdzu, palieciet pie manējiem. Sieva guļ nesamaņā.

Es steidzīgi apģērbos, aiznesu vecajai baldriana pilienus. Mani pasauca Polina, un mēs kopā izgājām uz lieveņa. Nevaru izskaidrot kāpēc, bet es tūlīt jutu, ka notikusi nelaime.

— Iesim uz upi, — Polina klusi teica.

— Jums ir lākturis?

— Ir.

— Atnesiet labi ātri.

Polina atnesa patumšu lākturi, un mēs nokāpām pa slideno krauju upmalā.

Es biju pārliecināts, ka Anfisa ir kaut kur tepat, blakus.

— Anfisa-ā-ā! — pēkšņā izmisumā sauca Polina, un šis kliedziens nezinu kāpēc mani nobiedēja. «Velti viņa sauc,» es nodomāju. «Velti!»

Aiz upes plaiksnījās klusi, paguruši zibeņi. Pērkonu gandrīz nedzirdēja. Kraujas krūmājā čabēja lāses.

Mēs gājām lejup gar upi. Nespodri blāzmoja lākturis. Tieši pāri mūsu galvām nokavējies zibens aiz-kvēlināja debesis, un tā gaismā es ieraudzīju krastā kaut ko baltu.

Es piegāju šim baltumam un noliecos pār to. Es ieraudzīju Anfisas drānas un viņas mazo krekliņu. Turpat vāļājās slapjas kurpes.

Polina iekliedzās un metās atpakaļ uz māju. Es aizskrēju līdz prāmim un pamodināju pārcēlāju. Mēs iekāpām laivā un izbraucām upē, šķērsojot to no viena krasta līdz otram un skatoties ūdenī.

— Vai tad naktī ko var atrast un vēl tādā lietū! — žāvājās pārcēlājs, nepaspējis vēl īsti pamosties. — Kamēr neuzpeldēs, tāpat nesameklēsim. Iznāk, ka arī skaistules nāve nesaudzē. Tā tas ir, mīļais. Pat noģērbusies, lai vieglāk nomirt Ir gan meitai

No rīta Anfisu atrada pie aizsprosta.

Zārkā viņa gulēja neizsakāmi daiļa ar savām valgajām, smagajām zelta bizēm un vainīgu smaidu bālajās lūpās.

Kāda vecenīte man teica:

— Neskaties uz viņu, dēliņ! Nedrīkst. Tas ir tāds skaistums, ka sirds var neviļus apstāties. Labāk neskaties.

Bet es nevarēju neskatīties uz Anfisu. Pirmo reizi mūžā es biju liecinieks tai neizmērojamai sievietes mīlestībai, kas stiprāka par nāvi. Līdz šim par to biju lasījis tikai grāmatās un ne visai tai ticēju. Nezin kāpēc toreiz man ienāca prātā, ka visvairāk tādas mīlestības lemts krievu sievietēm.

Bērēs bija daudz ļaužu. Koļa gāja tālu aizmugurē — baidījās Anfisas radinieku. Es gribēju pieiet viņam klāt, bet viņš metās bēgt, iegriezās šķērsielā un pazuda.

Manā sirdī valdīja tāds sajukums, ka es vairs nevarēju uzrakstīt nevienu rindu. Vajadzēja pārvākties no nomales uz pilsētu, pareizāk sakot, ne uz pilsētu, bet staciju, dzelzceļa ārstes Marijas Dmitrijevnas Sac-kas zemajā, krēslainajā namā.

Neilgi pirms Anfisas nāves es staigāju pa pilsētas dārzu. Pie vasaras kino maurā sēdēja kādi trīs duči puišeļu. Viņi acīm redzot kaut ko gaidīja un tarkšķēja kā zvirbuļi.

No kino iznāca sirms vīrietis, izdalīja puikām biļetes, un viņi grūstīdamies un lamādamies sagruva zālē.

Spriežot pēc vēl jaunās sejas, sirmajam cilvēkam nebija vairāk par četrdesmit gadiem. Viņš labsirdīgi piemiedza acis, paskatījās manī, pamāja ar roku un aizgāja.

Es nolēmu uzzināt no puikām, kas tas ir par savādnieku. Iegāju kino zālē un nosēdēju pusotras stundas vecās filmas «Sarkanie velnēni» seansā, klausīdamies puišeļu svilpienos, šņākšanā, kāju rīboņā un šausmu vai sajūsmas kliedzienos.

Kad seanss beidzās, es izgāju reizē ar zēniem un pajautāju viņiem, kas ir šis sirmais vīrs un kāpēc viņš pirka visiem biļetes.

Ap mani tūlīt salasījās spiedzīgs puišeļu mītiņš, un viss vairāk vai mazāk noskaidrojās.

Izrādījās, ka sirmais cilvēks ir dzelzceļa ārstes Marijas Dmitrijevnas Šackas brālis. Viņš esot slims, — «trūkstot dažu skrūvīšu». Saņemot no padomju valdības lielu pensiju. Par ko, — nav zināms. Reizi mēnesī, tanī dienā, kad viņam atnesot pensiju', viņš savācot kopā visus stacijas puikas un vedot tos uz kino.

Puišeļiem bija labi zināms, kad pienāks pensija. Tanī dienā viņi no agra rīta grozījās ap Sački, sēdēja stacijas dārziņā un izlikās, ka viņi te sapulcējušies gluži nejauši.

Tas arī bija viss, ko izdevās uzzināt no puikām. Protams, ja neskaita tādas detaļas, kas uz jautājumu neattiecas. Piemēram, ka Jamskas ielas puikas arī mēģinājuši piesmērēties Šackim, bet stacijnieki viņiem pamatīgi sadevuši pa ādu.

Mana saimniece pēc Anfisas nāves vēl aizvien ne-

cēlās no gultas, viņa mocījās ar sirdi. Reiz pie viņas atnāca ārste — Marija Dmitrijevna Šacka, un mēs iepazināmies. Tā bija gara, ļoti enerģiska sieviete ar pensneju. Viņa, jau pāri pusmūžam būdama, bija saglabājusi kursistes ārieni.

No viņas es uzzināju, ka brālis ir ģeologs, tagad garīgi slims, saņem personālo pensiju par saviem zinātniskajiem darbiem, kas plaši pazīstami ne vien pie mums, bet arī Eiropā.

— Te jums nav ko darīt, — pie iebildumiem nepieradušā ārstes balsī paziņoja Marija Dmitrijevna.

— Drīz būs rudens, sāksies slapjdraņķis, neizbrie-nami dubļi. Arī noskaņojums pārāk drūms, ko te var uzrakstīt. Pārnāciet pie manis. Mēs esam trīs — māte, brālis un es, bet- dzīvoklī piecas istabas. Brālis ir smalkjūtīgs cilvēks, viņš jūs netraucēs.

Es piekritu un pārcēlos pie Marijas Dmitrijevnas. Tur es iepazinos ar ģeologu Vasiliju Dmitrijeviču Šacki — vienu no stāsta «Karabugazs» nākamajiem varoņiem.

Māja tiešām bija klusa, pat miegaina. Marija Dmitrijevna augu dienu bija ambulancē vai apmeklēja slimniekus, vecenīte māte lika pasjansu, bet ģeologs reti atstāja savu istabu. Rītos viņš no pirmās līdz pēdējai lappusei izlasīja avīzes, pēc tam gandrīz līdz vēlai naktij kaut ko steidzīgi rakstīja, pierakstot vienā dienā veselu kladi.

Retumis no tuksnesīgās stacijas atskanēja manevrējošas lokomotives svilpieni.

Sackis sākumā vairījās no manis, tad pierada un sāka ielaisties sarunās. Pamazām noskaidrojās viņa slimības raksturs. No rītiem, kamēr Sackis vēl nebija noguris, viņš bija pilnīgi vesels cilvēks un interesants sarunu biedrs. Viņa zināšanas bija plašas. Bet pie mazākā noguruma sākās murgi. So murgu pamatā bija maniakala ideja, kas tomēr attīstījās ārkārtīgi loģiski.

Marija Dmitrijevna parādīja man Šacka burtnīcas. Tās bija blīvi pierakstītas ar atsevišķiem vārdiem. Teikumu nebija. Tas izskatījās apmēram tā: «Vandaļi, Vācija, Vilhelms, visas civilizācijās bojā eja.» — «Livņi, liekulība, lišķība, landesvers.»

Tas bija ar vienu un to pašu burtu iesāktu vārdu savārstījums. Taču retumis tur varēja jaust kādu jēgu.

Kad es strādāju, Sackis centās mani netraucēt un pat pa blakus istabu staigāja uz pirkstgaliem.

Viņa slimības vēsture aprakstīta «Karabugazā».

Vidusāzijā, būdams ģeoloģiskā ekspedicijā, viņš nokļuva basmaču gūstā. Kopā ar citiem gūstekņiem viņu katru dienu veda uz nošaušanu. Bet Sackim laimējās. Kad šāva pēc skaita katru piekto, viņš izrādījās trešais, kad katru otro — viņš bija pirmais. Viņš palika dzīvs, bet sajuka prātā. Māsa ar lielām grūtībām sameklēja viņu Krasnovodskā, kur viņš mitinājās salauztā preču vagonā.

Katras dienas pievakarē Sackis gāja uz Livņu pastu un nodeva ierakstītu vēstuli Tautas Komisāru Padomei. Uzklausot Marijas Dmitrijevnas lūgumu, priekšnieks šīs vēstules nesūtīja uz Maskavu, bet atdeva viņai, un viņa tās sadedzināja.

Man gribējās zināt, ko Sackis raksta savos ziņojumos. Drīz man tas izdevās.

Kādā vakarā, kad es gulēju un lasīju, viņš ienāca pie manis. Manas kurpes stāvēja pie gultas ar purngaliem uz istabas vidu.

— Nekad tā nelieciet kurpes, — viņš dusmīgi teica. — Tas ir bīstami.

— Kāpēc?

— Tūlīt uzzināsiet.

Viņš izgāja un pēc brītiņa atnesa man papīra lapu.

— Izlasiet, — Sackis teica. — Kad beigsiet, pieklauvējiet pie manas sienas. Es atnākšu un, ja jūs nebūsiet kaut ko sapratis, visu paskaidrošu.

Viņš aizgāja. Es sāku lasīt.

«Tautas Komisāru Padomei. Vairākkārt esmu brīdinājis Tautas Komisāru Padomi par draudošām briesmām, kas var pazudināt mūsu zemi.

Visiem zināms, ka ģeoloģiskos slāņos ieslēgta varena materiala enerģija (kā, piem., akmeņoglēs, naftā, degakmenī). Cilvēki iemācījušies atbrīvot un izmantot šo enerģiju.

Bet retiem zināms, ka šajos slāņos sablīvēta ari aizvēsturisko gadsimteņu psichiskā enerģija.

Pilsēta Livņi atrodas uz visbiezākajiem devona kaļķakmens noslāņojumiem Eiropā. Devona periodā uz zemes tikko sāka mosties neskaidra apziņa. Tā bija cietsirdīga, bez mazākajām cilvēcības pazīmēm. Pārsvarā bija bruņu zivju trulās smadzenes.

Sī pirmatnējā psichiskā enerģija koncentrējās moluskos — amonitos. Devona kaļķakmens slāņi burtiski piesātināti ar pārakmeņotiem amonitiem.

Katrs amonits — mazas aizvēsturiskā perioda smadzenes, kas satur milzīgu un ļaunu psichisko enerģiju.

Daudzajos gadsimtos ļaudis laimīgā kārtā nav iemācījušies atraisīt ģeoloģisko noslāņojumu psichisko enerģiju. Es saku — laimīgā kārtā — tāpēc, ka, ja šo enerģiju izdotos atbrīvot no sastinguma, tā pazudinātu visu civilizāciju. Tās saindētie cilvēki pārvērstos nežēlīgos zvēros, kuru rīcību vadītu tikai zemiski, akli instinkti. Un tas nozīmētu kultūras bojā eju.

Bet, kā es jau vairākkārt esmu ziņojis Tautas Komisāru Padomei, fašisti atklājuši, kā atbrīvot devona psichisko enerģiju un atdzīvināt amonitus.

Par cik visbagātākie devona slāņi atrodas zem mūsu Livņiem, tad tieši šeit fašisti nolēmuši atbrīvot pirmatnējo enerģiju. Ja viņiem tas izdosies, visa cilvēku dzimuma morālā, bet pēc tam ari fiziskā bojā eja būs nenovēršama.

Devona psichiskās enerģijas atbrīvošanas plānu Livņu rajonā fašisti izstrādājuši līdz vissīkākajām detaļām. Taču kā visi sarežģītie plāni, tas ir viegli izjaucams. Ja nebūs ievērots kaut visniecīgākais apstāklis — plāns neizdosies.

Tāpēc, neskaitot nepieciešamību tūlīt izvietot ap Livņiem stipras karaspēka nodaļas, jāizdod stingrs rīkojums iedzīvotājiem, lai viņi atsakās no ikdienas paradumiem (jo fašisti savā plānā rēķinās tieši ar parasto dzīves gaitu Livņos). Iedzīvotājiem jārīkojas pretēji tam, ko no viņiem varētu sagaidīt fašisti. Paskaidrošu to ar piemēru. Visi Livņu pilsoņi, gulēt ejot, noliek pie gultas savus apavus ar purngaliem uz istabas vidu. Turpmāk tos vajag likt ar purngaliem pret sienu.

Iespējams, ka tieši šī detaļa nav paredzēta plānā un tā izpildi var izjaukt šis šķietamais sīkums.

Vēl jāpiezlmē, ka dabiskie (kaut arī niecīgie) Livņu devona slāņu psichiskās indes izstarojumi noveduši pie tā, ka šinī pilsētā ļaužu parašas daudz rupjākas nekā citās tāda paša apmēra pilsētās. Uz devona slāņiem atrodas trīs pilsētas: Kromi, Livņi un

Jeļeca. Ne velti pazīstama veca paruna: «Kromos visiem zagļiem mājas, Livņos visiem zagļiem prieki, Jeļeca — visu zagļu māte.»

Fašistu valdības emisārs Livņos ir vietējais aptiekārs.»

Tagad man kļuva skaidrs, kāpēc Sackis pagrieza manas kurpes ar purngaliem pret sienu. Mani pārņēma šausmas. Es sapratu, cik nedrošs ir Sacku ģimenes miers. Katru mirkli varēja gaidīt eksploziju.

Drīz es ievēroju, ka tādas eksplozijas notiek diezgan bieži, tikai Sacka māte un Marija Dmitrijevna prot tās noslēpt svešām acīm.

Kādā vakarā, kad mēs visi sēdējām pie tējas galda un miermīlīgi spriedām par homeopātiju, Sackis paņēma piena krūzi un aukstasinīgi izlēja to patvāra caurulē. Māte iekliedzās. Marija Dmitrijevna stingri paskatījās uz Sacki un teica:

— Ko tu muļķojies?

Sackis, vainīgi smaidot, paskaidroja, ka tādu negaidītu rīcību ar pienu un patvāri fašisti droši vien neesot savā plānā paredzējuši un tas varot izjaukt viņu plānu un glābt cilvēci.

— Ej savā istabā! — tikpat stingri pavēlēja Marija Dmitrijevna, piecēlās un nikni atrāva logu, lai izklīstu piedegušā piena gruzdums.

Galvu noliecis, Sackis padevīgi aizgāja uz savu istabu.

Toties savos «gaišajos brīžos» Sackis daudz un labprāt stāstīja. Tad es dabūju zināt, ka viņš visvairāk strādājis Vidusāzijā un ir viens no pirmajiem Kara-bugaza pētniekiem.

Viņš bija apgājis tā austrumu piekrasti visā garumā. Tāds pasākums toreiz šķita gandrīz vai līdzīgs pašnāvībai. Viņš aprakstīja krastu, iezīmēja to kartēs un atklāja netālajos kalnos akmeņogles.

Viņš man rādīja daudzas fotogrāfijās, kas lika nodrebēt. Tikai ģeologs varēja izdarīt tādus kalnu uzņēmumus — fantastiskie aizu vijumi atgādināja atsegtas cilvēka smadzenes.

Draudīgās Ustjurtas plakankalnes fotogrāfijās izskatījās pēc varena nomātā. Ustjurta slējās pār tuksnesi kā melna, stāva siena.

No Šacka ieguvu pirmās ziņas par Karabugazu, draudīgo un noslēpumaino Kaspijas līci, par neizsmeļamajiem mirabilita krājumiem tā ūdeņos un tuksneša iznīcināšanas iespējām.

Tuksnesi Sackis ienīda kaisli un nesamierināmi — tā, kā var ienīst tikai dzīvu būtni. Viņš dēvēja to par sauso ēdi, augoni, vēzi, kas saēd zemi, par neizprotamu dabas nelietību.

— Tuksnesis prot tikai nokaut, — viņš runāja. — Tā ir nāve. Cilvēcei tas jāsaprot. Zināms, ja cilvēce nav jukusi prātā.

Likās savādi dzirdēt tādus vārdus no ārprātīgā mutes.

— Viņu vajag saliekt ragā, nedot atelpas, sist nepārtraukti, līdz nāvei, bez žēlastības. Sist bez apstājas, kamēr viņš būs beigts. Un pār tuksneša līķi saaugs valga tropu paradize.

Sackis manī pamodināja tālo bērnu dienu atbalsi — snaudošo naidu pret tuksnesi.

— Ja ļaudis izdotu tuksnešu iznīcināšanai kaut vai pusi to līdzekļu, ko viņi tērē savstarpējai slepkavošanai, — runāja Šackis, — tuksnešu sen vairs nebūtu. Karam atdod visas tautu bagātības un miljonus dzīvību. Arī zinātni un kultum. Pat dzeja padarīta par rasu slaktiņa līdzdalībnieci.

— Vasja, — no otras istabas atskanēja Marijas Dmitrijevnas skaļā balss.. — Nomierinies! Kara vispār vairs nebūs. Nekad!

— Nekad? Kas par aplamību! — pēkšņi atbildēja Šackis. — Ne vēlāk kā šonakt atdzīvosies amoniti. Un zināt — kur? Pie Adamova dzirnavām. Iesim pastaigāties un pārliecināsimies.

Sākās murgi. Marija Dmitrijevna brāli aizveda, iedeva viņam Bechtereva pilienus un nolika gulēt.

Man gribējās ātrāk pabeigt romānu, lai iesāktu jaunu grāmatu par tuksneša iznīcināšanu. Tā dzima vēl neskaidrā «Karabugaza» iecere.

Es atstāju Livņus vēlā rudenī. Pirms aizbraukšanas gāju atvadīties no saviem bijušajiem saimniekiem.

Vecā sieva vēl arvien gulšņāja. Viņas vīra nebija mājās. Polina nāca mani pavadīt līdz pilsētai.

Krēsloja. Riteņu grambās spraukšķēja ledus. Dārzi bija pavisam apbiruši, tikai retā ābelē vēl čabēja pa sausai, sarkanīgai lapai. Stingajās debesīs dzisa pēdējais, aukstā saulrieta apstarotais mākonis.

Polina nāca blakus, paļāvīgi turēdamās pie manas rokas. Tāpēc viņa man šķita vēl pavisam maza meitenīte, un maigums pret viņu — tik vientuļu un kautru, — pildīja manu sirdi.

No pilsētas kino atlidoja klusināta mūzika. Logos iedegās gaisma. Pār dārziem šūpojās viegla migliņa. Caur koku kailajiem zariem iemirdzējās pirmās zvaigznes.

Neizprotams saviļņojums sažņaudza manu sirdi, un es nodomāju, ka šis brīnišķās zemes dēļ, pat vienas tādas meitenes dēļ kā Polina jāaicina ļaudis cīņā par gaišu un saprātīgu dzīvi. Visu, kas nomāc un skumdina cilvēku, visu, kas varētu izraisīt kaut tikai vienu asaru, vajag izraut līdz ar saknēm. Tuksnešus, karus, netaisnību, melus, nevērību pret cilvēka sirdi.

Polina pavadīja mani līdz pirmajiem pilsētas namiem. Tur mēs šķīrāmies.

Viņa nolaida skropstas, sāka pīņāt savu gaišo bizi un pēkšņi teica:

— Es tagad daudz lasīšu, Konstantin Georgijevič.

Viņa mulsi pacēla acis, pastiepa man roku un, strauji pagriezusies, aizgāja.

Es braucu uz Maskavu pārpildītā cietā vagonā.

Naktī es izgāju tamburā uzsmēķēt, nolaidu logu un izliecos laukā.

Vilciens traucās pa uzbērumu cauri apbirušiem mežiem. Paši meži gandrīz nebija redzami. Tos drīzāk varēja uzminēt pēc skaņas, — pēc tās steidzīgās atbalss, ko biezokņos modināja riteņu dārdi. Graudainā sniega atdzesētais gaiss vēdīja sejā sasalušu lapu smaržu.

Līdzi vilcienam, mirgojot neciešami spilgtās zvaig-nēs, traucās naksnīgās rudens debesis. Aumaļām dunēja tilti. Zem tiem, neskatoties uz vilciena ātro gaitu, varēja samanīt acumirklīgos zvaigžņu atspulgu uzliesmojumus tumšajā — vai nu purva, vai upes ūdenī.

Vilciens dārdēja, klaudzēja tvaika un dūmu mutuļos. Džinkstošajos lākturos kvēloja dziestošas sveces. Sarkanas dzirksteles zīmēja aiz loga līkumotas takas. Lokomotive gaviļaini iekliedzās, kā apskurbusi pati savā straujajā gaitā.

Es biju pārliecināts, ka vilciens mani nes pretī laimei. Jaunās grāmatas iecere jau ņirbēja manās domās. Es ticēju, ka to uzrakstīšu.

Iekāries logā, es dziedāju kaut kādus nesakarīgus vārdus par nakti, par to, ka pasaulē nav zemes, mīļākas par Krieviju. Vējš kutināja seju kā smaržainas, izirušas meiteņu bizes. Man gribējās skūpstīt šīs bizes, šo vēju, šo auksto, avokšņaino zemi. Bet es to nevarēju izdarīt un tikai nesakarīgi, kā apmāts dziedāju un apbrīnoju skaistās debesis austrumu pusē, kur blāvoja ļoti viegls, ļoti maigs zilgums.

Es apbrīnoju rīta puses debesis, to skaidro, tīro mirdzumu, līdz sapratu, ka tur aust jaunā diena.

Viss, ko es redzēju pa logu, un viss prieka chaoss, kas mutuļoja krūtīs, pašam neizprotamā kārtā saplūda vienā lēmumā: rakstīt, rakstīt un rakstīt!

Bet ko rakstīt? Tanī brīdī man bija vienalga, ap ko savīsies stāstījuma pavediens, kāda tēma kā magnets pievilks manas domas par zemes skaistumu, manu karsto vēlēšanos pasargāt viņu no vītuma, novājēšanas un nāves.

Pēc kāda laika šīs domas iemiesojās «Karabugaza» iecerē. Bet tās varēja iemiesoties arī kādas citas grāmatas iecerē, saglabājot vienīgi to galveno saturu, tās jūtas, kuru varā es toreiz atrados. Acīm redzot ieceri nosaka sirds.

Kopš šī brīža manā dzīvē sākās jauns posms — tā saucamā ieceres «iznēsāšana» vai, pareizāk sakot, — tās piepildīšana ar dzīves materiālu.

ĢEOGRĀFISKO KARSU STUDĒŠANA

Maskavā es nopirku ļoti sīku Kaspijas jūras karti un ilgi ceļoju (protams, tikai savās iedomās) pa tās tuksnesīgajiem austrumu krastiem.

Ģeogrāfiskām kartēm es pieķēros jau bērnībā. Es varēju stundām sēdēt pie tām kā pie aizraujošas grāmatas.

Es pētīju nezināmu upju straumes, izrobotus jūru krastus, ieniru taigu dziļumos, kur mazi aplīši apzīmēja bezvārda faktorijas, atkārtoju kā dzejas skanīgus nosaukumus: Hebridi, Gvadarama un Invernesa, Oņega un Kordiljeri.

Pamazām šis vietas manā iztēlē atdzīvojās un ieguva tādu skaidrību, ka, liekas, es būtu varējis rakstīt izdomātus ceļojumu aprakstus par dažādiem kontinentiem un zemēm.

So pārliecīgo aizraušanos ar ģeogrāfiskajām kartēm neatzina pat mans romantiski noskaņotais tēvs.

Viņš sacīja, ka tas man sagādāšot lielu vilšanos.

— Ja tev dzīvē paveiksies, — tēvs sprieda, — un tu varēsi ceļot, tevi gaidīs vienīgi sarūgtinājumi. Tu redzēsi, ka viss ir daudz citādāk, nekā tu biji domājis. Meksika var izrādīties par putekļainu un nabadzīgu zemi, bet debesis pār ekvatoru — pelēkas un garlaicīgas.

Es neticēju tēvam. Es nevarēju iedomāties, ka ekvatora debesis kādreiz varētu būt pelēkas. Manā iztēlē tās bija tik spilgtas, ka pat sniegi Kilimandžaro galotnē atstaroja to spožo zilumu.

Taču savu aizraušanos es nespēju pārvarēt. Bet vēlāk, brieduma gados, es no paša pieredzes pārliecinājos, ka tēvam nav bijusi pilnīga taisnība.

Piemēram, kad es pirmo reizi nokļuvu Krimā (biju to krustām un šķērsām izstudējis kartē), tad, protams, tā izrādījās pavisam citādāka, nekā biju iedomājies.

Bet tieši mans agrākais priekšstats par Krimu ļāva man ieraudzīt to daudz labāk nekā tad, ja būtu atbraucis uz Krimu bez jebkāda priekšstata par to.

Uz katra soļa sastapu kaut ko tādu, kā nebija manā priekšstatā, un šis jaunās Krimas īpašības iespiedās atmiņā ar sevišķu spilgtumu.

Man liekas, ka šis apgalvojums vienādi pielāgojams kā vietām, tā cilvēkiem.

Katram ir savs priekšstats, teiksim, par Gogoli. Bet, ja būtu iespējams mums viņu redzēt dzīvē, mēs ieraudzītu daudz īpašību, kas nesaskanētu ar mūsu priekšstatu par viņu. Un tieši par šīm īpašībām mēs gūtu sevišķi svaigu un spēcīgu iespaidu. Ja mums nebūtu šī iepriekšējā priekšstata, iespējams, ka mēs neievērotu daudzas Gogoļa īpatnības un skatītos uz viņu kā uz gluži ikdienišķu cilvēku.

Mēs esam pieraduši iedomāties Gogoli mazliet skumīgu, aizvainotu un flegmatisku. Tāpēc mēs tūlīt pamanītu tās pazīmes, kas tālas iedomātajam tēlam, — acu mirdzumu, kustīgumu, pat zināmu manierīgumu, jautrību, izsmalcināto apģērbu un stipro ukraiņu akcentu.

Man grūti izteikt šīs domas pilnīgi pārliecinoši, bet es nešaubos, ka tas ir tieši tā.

Pieradums ceļot pa kartēm un redzēt iztēlē visdažādākās vietas palīdz tās ieraudzīt pareizi ar: īstenībā.

Šinīs vietās tad paliek it kā vieglas mūsu iztēles pēdas, papildu krāsas, papildu mirdzums, starojoša dūmaka, kas mums liedz skatīties garlaikotām acīm.

Tātad jau Maskavā es ceļoju pa Kaspijas jūras drūmajiem krastiem un vienlaicīgi lasīju daudz grāmatu, zinātnisku atreferējumu un pat dzeju par tuksnešiem — visu, ko varēju dabūt Ļeņina bibliotēkā.

Es lasīju Prževaļski un Anučinu, Svenu Hedinu un Vamberi, Makgahanu un Grumgržimailo, Sevčenko Mangišlakas dienasgrāmatu, Chivas un Bucharas vēsturi, leitnanta Butakova ziņojumus, ceļotāja Kare-ļina darbus, ģeoloģiskus pētījumus un austrumu dzejnieku pantus.

Manā priekšā pavērās krāšņa cilvēku meklējumu un zinību pasaule.

Pienāca laiks braukt uz Kaspiju, uz Karabugazu, bet man nebija naudas.

Es aizgāju uz kādu izdevniecību un piedāvāju tās direktoram, sirmam un miegainam vīram, noslēgt ar mani līgumu grāmatai par Karabugazu. Direktors garlaikoti noklausījās un teica:

— Jāpazaudē katrs priekšstats par padomju dzīves īstenību vai arī jābūt pavisam bez kāda priekšstata, lai piedāvātu izdevniecībai tādu grāmatu.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka jūsu līcī iegūst glaubersāli. Jūs visā nopietnībā gribat rakstīt romānu par caurejas zālēm? Varbūt jūs mani izsmejat? Vai jūs galu galā domājat, ka izdevēji būs tādi muļķi un tērēs kaut kapeiku par tik nejēdzīgu iedomu?

Ar lielām pūlēm es sadabūju naudu citā vietā.

Es izbraucu uz Saratovu, no turienes pa Volgu nokļuvu Astrachaņā. Bet tur es iestrēdzu. Mani šaurie līdzekļi bija galā un, lai dotos tālāk, Astrachaņā man vajadzēja uzrakstīt dažus aprakstus Astrachaņas avīzei un žurnālam «Trīsdesmit Dienas».

Lai uzrakstītu šos aprakstus, es izbraukāju Astrachaņas stepes un Embu. Šie braucieni man palīdzēja uz-rakstit grāmatu par Karabugazu.

Uz Embu bija jābrauc pa Kaspijas jūru, gar platu niedru joslām aizaugušiem krastiem. Tvaikonim ar vecmodīgu riteni bija dīvains vārds — «Heliotrops». Kā visi vecie tvaikoņi, tas bija bagātīgi apgādāts ar sarkana vara kuģa piederumiem. Margas, kompasi, binokļi, dažādi instrumenti un pat stāvie kajišu sliekšņi — viss bija no vara. «Heliotrops» atgādināja ar ķieģeli spoži noberztu, vēderainu, kūpošu patvāri, kas šūpojās seklās jūras zemajos viļņos.

Roņi gulēja siltajā ūdeni ar vēderiem gaisā kā peldētāji. Retumis viņi laiski kustināja treknās pleznas. •

Peldošajās zvejnieku piestātnēs smējās un svilpa «Heliotropam» pakal baltzobainas meičas zilos matrožu kreklos. Viņu vaigi bija nolipuši ar zivju zvīņām.

Spogujgludajā ūdeni atspīdēja balti mākoņi un baltas smilšu salas, un reizēm tos pat nevarēja atšķirt vienu no otra.

Pār mazpilsētiņu Gurjevu vijās kizjaka dūmi, bet uz Embu es braucu pa sausu stepi tikko ierīkotajā motor-vilcienā.

DOSSOR Embā starp ezeriem ar spilgti sārtu, biezu ūdeni šņākuļoja naftas sūkņi un oda pēc sālījuma. Namu logi bija bez stikliem. Tos aizvietoja smalki metālā tīkli, kas no ārpuses bija tik cieši knišļiem aplipuši, ka istabās valdīja tumsa.

Embā es ar visu sirdi nodevos naftas jautājumam, sarunām par vieglo un smago naftu, par slaveno naftas lagunu Makaraibo Venecuelā, kurp brauca praksē Embas inženieri.

Manā klātbūtnē kādu inženieri sakoda falanga, un viņš otrā dienā nomira.

Vidusāzijā tvanēja svelmē. Zvaigznes naktīs mirdzēja caur putekļiem. Vecie kazachi staigāja pa ielām īsās, platās kokvilnas biksēs ar ļoti raibiem zīmējumiem — pa rožaino audumu bija izkliestas milzīgas, melnas peonijas un zaļas lapas.

Pēc katra brauciena es atgriezos kāda Astrachaņas avīzes līdzstrādnieka koka namiņā. Viņš ieaicināja mani savā mājā, un man tur iepatikās.

Namiņš stāvēja Varacija kanala krastā, mazā dārzā, kur veselām kupenām ziedēja kreses.

Es strādāju pie saviem aprakstiem lapenē, kas bija tik maza, ka tur varēja novietoties tikai viens cilvēks. Turpat es ari gulēju.

Žurnālistā dzīves biedre, slimīga un laipna jauna sieviete, augām dienām savā virtuvē raudāja, pārcilājot autiņus — pirms diviem mēnešiem bija miris viņas tikko piedzimušais puisēns.

No Astrachaņas es aizbraucu un Machačkalu, Baku un Krasnovodsku. Tālākais aprakstīts «Karabugazā».

Tad es atgriezos Maskavā, bet pēc dažām dienām man vajadzēja aizbraukt par korespondentu uz Berez-ņikiem un Soļikamsku Ziemeļuralos.

Pēc neticamā Āzijas karstuma es nokļuvu krēslainu egļu, purvu, apsūnojušu kalnu un agras ziemas zemē.

«Karabugazu» es sāku rakstīt Soļikamskas viesnīcā. Tā atradās bijušā klostera ēkā. Aukstajai istabai bija spraišļoti griesti, un, neskaitot mani, tur kā frontes laikos dzīvoja trīs inženieri-ķimiķi — viens vīrietis un divas sievietes. Inženieri strādāja Soļikamskas kālijā šachtās.

Viesnīcā vēdīja XVII gadsimta elpa — smaržoja pēc vīraka, maizes un miecētām ādām. Pa naktīm sargi aitādu kažokos sita stundas čuguna plāksnēs, un sniega blāvajā atspulgā baltoja alabastra katedrāles no «Stro-ganovu valdīšanas» laikiem.

Šeit nekas neatgādināja Āziju, un taisni tāpēc bija ļoti viegli rakstīt.

Tāda ir īsumā un steigā pastāstītā «Karabugaza» vēsture. Visus tos gadījumus, sarunas, izbraucienus un sastapšanās, kas bija manā ceļā, nav iespējams uzskaitīt, kur nu vēl izstāstīt.

Jūs, protams, ievērojāt, ka stāstā izmantota tikai daļa — un pat ļoti neliela — no visa savāktā material®. Lielākā daļa palikusi aiz grāmatas borta.

Bet to nav vērts nožēlot. Šis materials katrā laikā var atdzīvoties jaunas grāmatas lappusēs.

Es rakstīju «Karabugazu», nedomājot par pareizu materiala izvietojumu. Es to izvietoju tādā secībā, kādā tas sakrājās, apbraukājot Kaspijas jūras krastus.

Pēc «Karabugaza» iznākšanas kritiķi atklāja stāstā «spirāles veida kompoziciju» un ļoti nopriecājās. Bet tas nav ne mana prāta, ne sirds nopelns.

Strādājot pie «Karabugaza», es galvenokārt domāju par to, ka daudz kam mūsu dzīvē var dot lirisku vai patētisku skanējumu, izteikt visu krāsaini un patiesi. Vienalga, vai tas būtu stāsts par glaubersāli vai par papīra fabrikas celtniecību ziemeļu mežos.

Tas viss var neparedzēti spēcīgi saviļņot sirdis, ja vien šo stāstu rakstītājs cenšas būt patiess, tic cilvēka saprātam, cilvēka sirds visu glābjošai varai un mīl zemi.

Es nesen lasīju Pāvela Antolcoļska dzejas un uzgāju divus pantus, kuros labi atklāta dzīvē iemīlējusies cilvēka sirds. Šī sirds nevar nedzirdēt, tai jādzird:

Kā tuvā pavasara jausmās Caur tālēm vijoļstīgas skan. Tām atbalsojas rīta ausmā Ik rasas lāses mazais zvans.

Un visums skurbu skaņu vilni Caur mūžu mūžiem šalcot veļ, Dreb gaisa vāli dziesmu pilni, Lai cilvēks tajos prieku smeļ.

SIRDS ATMIŅA

Sirds atmiņa — tu dziļāka Par prāta skumīgajām maņām.

Batjuškovs.

lasītāji bieži taujā rakstniekus, kādā veidā un -— cik ilgi viņi vāc materiālu savām grāmatām. Un parasti ļoti brīnās, dzirdot atbildi, ka nekādas īpašas materiala vākšanas nav un nemēdz būt.

Iepriekšminētais, protams, neattiecas uz zinātniska vai izziņu materiala pētīšanu, kas rakstniekam nepieciešama vienai vai otrai grāmatai. Mēs runāsim tikai par dzīves novērojumiem.

Dzīves materiālu — visu to, ko Dostojevskis nosaucis par «ikdienas dzīves detaļām» — nestudē. Ja atļauts tā izteikties, — rakstnieki vienkārši dzīvo pašā materiālā — dzīvo, cieš, domā, priecājas, piedalās mazos un lielos notikumos, un dzīve ar katru dienu atstāj viņu atmiņā un sirdīs savas atzīmes un ierakstus.

Nepieciešams, lai lasītājiem (un, starp citu, arī dažiem jauniem autoriem) izzustu priekšstats par rakstnieku kā par cilvēku, kas klejo apkārt ar neaizstājamo piezīmju grāmatiņu rokās kā profesionāls dzīves «pierakstītājs» un novērotājs.

Tāds, kas ar nolūku krās novērojumus un noņemsies ar savām piezīmēm («kad tikai kas neaizmirstos»), protams, bez kādas atlases savāks veselas kaudzes novērojumu, bet tie būs nedzīvi. Ja šādus novērojumus pār-dēsta no piezīmju grāmatiņas dzīvas prozas audos, tie gandrīz vienmēr zaudē savu izteiksmību un atgādina nejaušus svešķermeņus.

Nekad nevajag domāt, ka, lūk, šis pīlādža cers vai, lūk, tas sirmais bundzinieks orķestrī man reiz noderēs kādam stāstam un tāpēc mans uzdevums ir sevišķi neatlaidīgi, pat mazliet mākslīgi tos novērot. Novērot, kā saka, «dienesta pienākumu izpildot», tīri lietišķa aprēķina dēļ.

Nekad nedrīkst ar varu spiest prozā pat visveiksmīgākos novērojumus. Vajadzības gadījumā tie paši atradīs savu vietu, iekļausies stāstījumā brīvi un mērķtiecīgi. Rakstnieks pats bieži brīnās, ka pavisam sens un aizmirsts gadījums vai detaļa atdzīvojas viņa atmiņā tieši tad, kad tie nepieciešami darbā.

Laba atmiņa ir viens no rakstniecības pamatiem.

Varbūt visas šīs domas kļūs saprotamākas, ja pastāstīšu, kā es uzrakstīju stāstu «Telegrama».

Vēlā rudenī es apmetos kādā ciematā Rjazaņas apkaimē, kādreiz plaši pazīstamā graviera Požalostina muižā. Tur vientuļi pavadīja savas pēdējās dienas izdilusi, laipna vecenīte — Požalustina meita Katrina Ivanovna. Viņas vienīgā meita Nastja dzīvoja Ļeņingradā mi māti bija pavisam aizmirsusi — tikai reizi pa diviem mēnešiem viņa sūtīja Katrīnai Ivanovnai naudu.

Es ieņēmu vienu istabu lielajā, dobjajā namā ar nomelnējušām baļķu sienām. Vecenīte apdzīvoja otru pusi. Lai nokļūtu pie viņas, vajadzēja iziet cauri tukšam priekšnamam un vairākām istabām ar čīkstošām, putekļainām grīdām.

Izņemot vecenīti un mani, mājā neviens nedzīvoja. Tas bija memorials nams.

Aiz pagalma un pussagruvušajām saimniecības ēkām vējā šalkojā liels, tikpat nolaists kā pati māja, drēgns un piemircis dārzs.

Es biju atbraucis strādāt un pirmajās dienās rakstīju savā istabā no rīta līdz tumsai. Krēsloja agri. Jau piecos pēc pusdienas vajadzēja iededzināt petrolejas lampu ar tulpesveidīgu matēta stikla abažuru.

Pēc tam es sāku strādāt vakaros. Bija žēl nosēdēt īso dienu istabā, ja tanī laikā varēja klejot pa mežiem un pļavām, kas jau gaidīja ziemu.

Es klaiņāju stundām un vēroju daudzās rudens pazīmes. Rīta agrumā zem peļķu caurspīdīgās ledus garozas zalgoja gaisa burbuļi. Reizēm tādā burbulī kā izdobtā kristālā lodē gulēja kvēli sarkana vai citrondzeltena apses vai bērza lapa. Man patika salauzt ledu, izņemt šīs sasalušās lapas un aiznest tās mājās. Drīz uz manas palodas sakrājās vesela kaudze tādu lapu. Tās atkusa un izgaroja spirta smaržu.

Visjaukāk bija mežos. Pļavās pūta vēji, bet mežos valdīja krēslains klusums, ko pārtrauca tikai klusa ledus čirkstēšana. Varbūt mežos bija tāds neparasts klusums no melnajiem mākoņiem, kas nokārās tik zemu, ka augstāko priežu skujotnes dažkārt tinās miglā.

Reizēm es gāju makšķerēt Okas attekās. Necaurejamos krasta brikšņos tik sīvi smaržoja vītoli, ka likās, sejas āda sāpīgi savelkas no šis smaržas. Odens bija melns, ar dobju, zaļganīgu atspulgu. Zivis, kā jau rudenī, ņēma ēsmu reti un uzmanīgi.

Pēc tam nāca lietus gāzes, izpluinīja dārzu, nolieca pie pašas zemes nomelnējušo zāli, un gaisā iestrāvojās ūdeņaina sniega dvesma.

Bija daudz rudens pazīmju, bet es necentos tās iegaumēt. Es zināju tikai vienu — ka nekad neaizmirsīšu šo rudens rūgtumu, kas dīvainā kārtā saplūda ar sirds skaidrību un vienkāršām domām.

Jo drūmāki bija mākoņi, kas vilka pa zemi savas slapjās, apdriskātās nokares, jo aukstāks bija lietus, — jo modrāk pukstēja sirds, jo vieglāk, it kā paši no sevis, gūlās uz papīra vārdi.

Neatsverama bija pati rudens noskaņa, īpatnā domu un jūtu gaita, ko tā modināja. Pēc savas pieredzes es zināju, ka viss pārējais, tas, ko sauc par materiālu, — cilvēki, notikumi, atsevišķi gadījumi, detaļas — viss ir līdz savam laikam droši noglabāts pašā rudens noskaņā. Un, tikko es atgriezīšos pie šīs noskaņas kādā stāstā, viss no jauna atdzims atmiņā un pāries uz papīra.

Veco namu; kurā dzīvoju, es nepētīju kā materiālu kādam stāstam. Es to vienkārši iemīļoju ar tā drūmo klusumu, bezmērķīgo pulksteņa tikšķēšanu, nemainīgo bērza pagaļu smaržu krāsnīs, ar vecajām gravirām pie sienām (to vairs nebija daudz, jo visas graviras Katrinai Ivanovnai bija paņēmis apgabala muzejs): Brjulova «Pašportrets», Perova «Krusta gājiens» un «Putnu ķērājs» un Polinas Viardo portrets.

Logu stikli bija veci un greizi. Tie laistījās var-vīkšņotā spīdumā, un sveces liesma rūtī nezin kāpēc atspoguļojās divās vietās.

Visas mēbeles — dīvāni, galdi un krēsli — bija no gaiša, laika nopulēta koka un smaržoja pēc cipresēm kā svētbildes.

Istabās bija daudz jocīgu sīkumu — vara naktslam-piņas — lāpas, slepenas atslēgas, vēderaini porcelānā flakoni ar Parizes mārku un etiķetēm, kas saturēja pārakmeņojušos krēmu, noputējis vaska kamēliju pušķītis (pakārts uz veca, aprūsējuša kruķa), apaļa suka, ar ko noberzt no kāršu galda ar krītu pierakstītos spēles rēķinus.

Bija ari trīs biezi kalendāri — 1848., 1850. un 1852. gadagājumi. Tur ievietotajos galma dāmu sarakstos es atradu Natāliju Nikolajevnu Lansku — Puškina sievu un Jeļizavetu Ksaverjevnu Voroncovu — sievieti, ko ar Puškinu vienoja mīla. Un man kļuva skumji. Līdz šim laikam nesaprotu — kāpēc? Varbūt tāpēc, ka namā bija tik nedzīvs klusums. Tālumā uz Okas, pie Kuzminas aizsprosta, svilpa kuģis, un atmiņā neatlaidīgi skanēja rindas:

Dziest diena lietaina, un atkal smaga nakts Žņaudz zemi svina padebešu lokā.

Pār priežu silu nekustīgs un spokains Blāv mēness, miglas klāņos rakts.

Dzejolis bija veltīts Voroncovai.

Vakaros es gāju pie Katrinas Ivanovnas tēju dzert.

Viņa bija jau gandrīz pusakla, un palīdzēt sīkos saimniecības darbos divas trīs reizes dienā nāca kaimiņu meitene — drūmā un vienmēr neapmierinātā Ņurka. 4

Ņurka uzlika patvāri un dzēra kopā ar mums tēju, trokšņaini strebjot no tasītes. Uz Katrinas Ivanovnas klusajām runām Ņurka allaž atsaucās vieniem un tiem pašiem vārdiem:

— Kā tadl Ko vēl neizdomāsiet!

Es viņu kaunināju, bet viņa man atbildēja:

— Kā tad! It kā es neko nesaprastu, it kā es jau nu būtu pavisam nejēga!

īstenībā Ņurka bija vienīgā, kas mīlēja Katrinu Iva-novnu. Un ne jau tāpēc, ka vecenīte reizēm dāvināja viņai kādu vecu samta cepuri ar izbāztu kolibri, stikla pērlīšu uzspraudi vai laika nodzeltinātu mežģīņu gabaliņu.

Agrā jaunībā Katrina Ivanovna ar tēvu dzīvoja Parizē, pazina Turgeņevu, piedalījās Viktora Igo apbedīšanā. Kad viņa man to stāstīja, Ņurka rūca:

— Kā tadl Ko vēl neizdomāsiet!

Bet Ņurka pie mums ilgi neuzkavējās, viņa skrēja mājās guldināt «savus mazākos».

Katrina Ivanovna nekad neizlaida no rokām vecu atlasa somiņu. Tur glabājās visa viņas bagātība. Nastjas vēstules, dažas naudas zīmes, tās pašas Nastjas fotogrāfijā — skaista sieviete smalkām, izliektām uzacīm un aizplīvurotu skatienu un pašas Katrinas Ivanovnas jaunības dienu fotogrāfijā — maiguma un šķīstības iemiesojums.

Katrina Ivanovna ne par ko nemēdza žēloties, izņemot vecuma nespēku. Bet es dzirdēju no kaimiņiem un pavieglā, labsirdīgā večuka Ivana Dmitrijeviča, ugunsdzēsības šķūņa sarga, ka mūsu Katrinas Ivanovnas dzīve esot vienas bēdas un nelaime. Nastja, lūk, jau ceturto gadu nerādās, māti, redzams, aizmirsusi, bet Katrīnas Ivanovnas dienas ir skaitītas. Var vēl notikt, ka viņa tā arī nomirs, meitu neredzējusi, neapmīļojusi, nenoglaudījusi viņas gaišos, «apburoši skaistos» matus (tā par šiem matiem runāja Katrina Ivanovna).

Nastja sūtīja Katrinai Ivanovnai naudu, bet arī to ar ilgiem starplaikiem. Kā dzīvoja Katrina Ivanovna šajos starplaikos, to neviens nezināja.

Reiz Katrina Ivanovna palūdza mani izvest viņu dārzā — viņa nebija to redzējusi kopš agra pavasara, vājums nelaida.

— Nedusmojieties, dārgais, uz mani, vecu cilvēku, — teica Katrina Ivanovna. — Gribas pēdējo reizi paskatīties uz dārzu. Vēl meitene būdama, es tur lasīju Tur-geņevu. Un daudzi koki pašas stādīti.

Viņa ģērbās ļoti ilgi. Uzvilka vecu, siltu salopu, siltu lakatu un, cieši ieķērusies manā rokā, lēni nokāpa no lieveņa.

Jau krēsloja. Dārzs bija kails. Nobirušās lapas traucēja iet. Tās čabēja un kustējās zem kājām. Zaļganās debesīs iedegās zvaigzne. Tālu pār mežiem karājās mēness sirpis.

Katrina Ivanovna apstājās pie vēja aplauzītas liepas, atspieda roku pret stumbru un sāka raudāt.

Es turēju viņu stingri, lai viņa nenokristu. Viņa raudāja, kā raud ļoti veci cilvēki, nekaunoties savu asaru.

— Lai dievs jums nedod, dārgais, — viņa teica, — nodzīvot līdz tik vientuļam vecumam. — Lai dievs jums nedod!

Es uzmanīgi vedu viņu mājās un domāju: cik es būtu laimīgs, ja man būtu tāda māte!

Vakarā Katrina Ivanovna iedeva man palasīt sainīti vecu, nodzeltējušu vēstuļu, kas bija saglabājušās pēc tēva nāves.

Tās bija gleznotāja Kramskoja un graviera Jordana vēstules no Romas. Jordans rakstīja par savu draudzību ar slaveno dāņu skulptoru Torvaldsenu, par La-terana brīnumainajām marmora statujām.

Es lasīju šīs vēstules kā parasti naktī. Gar sienu brāzās vējš, šalkojot slapjos, kailos krūmos, reizēm iesprak-šķējās lampa, it kā aiz gara laika sarunātos pati ar sevi. Bija neparasti un patīkami lasīt šīs vēstules no Romas tieši te vētrainā naktī, klausoties, kā kolchoza sargs klaudzina klabekli aiz ciema sētas.

Kopš tā laika es sāku interesēties par Torvaldsenu un vēlāk Maskavā sameklēju visu literatūru par viņu, uzzināju par viņa draudzību ar pasaku rakstnieku Christianu Andersenu un pēc dažiem gadiem uzrakstīju par Andersenu stāstu. Tātad arī par šo stāstu man jāpateicas vecajai lauku mājai.

Pagāja vēl dažas dienas, un Katrina Ivanovna iegūlās, lai vairs nepieceltos. Nekādu sāpju nebija, viņa žēlojās tikai par nogurumu.

Es nosūtīju uz Ļeņingradu telegramu Nastjai. Ņurka pārvācās Katrinas Ivanovnas istabā, lai vajadzības gadījumā būtu tuvumā.

Reiz naktī manu sienu satricināja Ņurkas skaļie klauvējieni un izbiedētā balss:

— Nāciet! Vecmāmuļa mirst!

Katrina Ivanovna gulēja nesamaņā un tikko manāmi elpoja. Es pataustīju pulsu — tas nesita, bet trisēja, smalks kā zirnekļa tlmeklītis.

Es apģērbos, iededzināju lākturi un gāju uz ciema slimnīcu pēc ārsta. Slimnīca bija tālu mežā. Melns vējš nesa no cirsmas skaidu smaržu. Bija vēla nakts, pat suņi nerēja.

ļ Ārsts iešļircināja Katrinai Ivanovnai kamparu, nopūtās

un aizgāja, uz atvadām paziņojot, ka tā ir agonija, kas vilksies ilgi, jo Katrinai Ivanovnai ir stipra sirds.

Katrina Ivanovna nomira rīta pusē. Man vajadzēja aizvērt viņai acis. Droši vien nekad neaizmirsīšu, cik uzmanīgi es aizspiedu puspievērtos plakstus un kā no tiem izritēja blāva asaru lāse.

Smakdama raudām, Ņurka pastiepa man saburzītu

I aploksni:

— Tur Katrina Ivanovna novēlēja, kā viņu apglabāt. Es atvēru aploksni, izlasīju nedaudzās drebošas, vecīgas rokas rakstītās rindas — rīkojumu, kā viņu apģērbt pēc nāves, un atdevu zīmīti sievietēm, kas no rīta atnāca sagatavot Katrinu Ivanovnu pēdējam ceļam.

Pēc tam es gāju uz kapsētu izraudzīt kapa vietu, bet, kad atgriezos, Katrina Ivanovna jau uzposta gulēja uz galda, un es sastingu pārsteigumā.

Viņa gulēja smuidra kā meitene senlaicīgā, zeltainā i balles tērpā ar trēnu. Trēns bija brīvi apvīts ap viņas

kājām. Zem tā melnoja mazas zamša kurpītes. Rokas, kas turēja sveci, bija līdz elkoņiem iespīlētas baltos smalkādas cimdos. Jostai bija piespraustas sarkanas zīda rozes.

Seju klāja plīvurs, un, ja starp piedurknēm un balto cimdu malām neredzētu sausos, krunkainos elkoņus, varētu domāt, ka tur guļ jauna, stalta sieviete.

Nastja aizkavējās trīs dienas un atbrauca tikai pēc bērēm.

Viss nupat stāstītais ir tas rakstnieka dzīves materials, no kura dzimst proza.

Raksturīgi, ka visi apstākļi, visas detaļas, pati lauku mājas un rudens noskaņa — viss pilnīgi atbilda Katrinas Ivanovnas stāvoklim, tai smagajai dvēseles dramai, ko viņa pārdzīvoja savās pēdējās dienās.

Taču, protams, ne jau viss toreiz redzētais un pārdomātais iekļāvās «Telegramā». Daudz kas palika aiz stāsta robežām, un tā tas notiek vienmēr.

Lai uzrakstītu mazu stāstu, gandrīz allaž vajag, rakstnieku valodā runājot, «pacelt lielu materiālu», lai atlasītu no tā visvērtīgāko.

Man ir gadījies novērot labu aktieru darbu, spēlējot maznozīmīgas lomas. Varonim, ko tēloja tāds aktieris, visā lugas gaitā vajadzēja pateikt tikai pāris frāžu, bet aktieris visos sīkumos iztaujāja autoru ne tikai par šā cilvēka raksturu un ārieni, bet arī biogrāfiju un vidi, no kuras tas nācis.

Šis sīkās ziņas aktierim bija nepieciešamas, lai viņa daži teikumi izskanētu pareizi.

Tas pats notiek ari ar rakstniekiem. Materiālu krājumam jābūt daudz lielākam, nekā tas nepieciešams vienam stāstam.

Es izstāstīju par «Telegramu». Bet katram stāstam ir sava vēsture un savs materials.

Kādu ziemu es dzīvoju Jaltā. Kad es atvēru logus, manā istabā ielidoja sausas ozola lapas. Vēja dzenātas, tās slīdēja pa gridu un čabēja. Tās nebija simtgadēju miižu, bet zemā, krūmainā ozolāja lapas, kas aug Krimas jailas nogāzēs.

Naktis no kalniem pūta auksts, sniega caurausts vējš. Sniegs pasakaini mirguļoja slīdošo zvaigžņu gaismā.

Dzejnieks Asejevs, kas dzīvoja blakus istabā, rakstīja dzejas par varonīgo Spāniju (tas bija spāņu notikumu laikā), par «senatnīgām Barselonas debesīm».

Dzejnieks Vladimirs Lugovskojs savā varenajā basā dziedāja senas angļu jūrnieku dziesmas:

Ardievu, zeme! Kuģis aiziet jūrā,

Aiz ķīļa kaiju vieglās pēdas gaist...

Vakaros mēs salasījāmies ap radiouztvērēju un klausījāmies ziņas par Spānijas kaujām.

Mēs braucām uz Simeizas observatoriju. Sirms astronoms rādīja mums zvaigžņotās debesis — retas, skurbi-noši žilbas ugunis neaptveramās debesu plaismās.

Tikšķinot pulksteņu mechanismus, zem observatorijas kupola lēni pārvietojās refraktori.

Retumis no Jaltas puses skanēja Melnās jūras flotes kuģu apmācību šāvieni. Karafēs tad drebēja ūdens, klusa dunoņa vēlās pa jailu un noklusa, sapinusies priežu skujās.

Pa naktīm debesīs rūkoja neredzamas lidmašīnas.

Es lasīju Franko romānu par Servantesu. Grāmatu bija maz, tāpēc pārlasīju to vairākkārt.

Tanī laikā kāškrusta četras ķetnas arvien tālāk izstiepās pāri Eiropai. Heinrichs Manns, Einšteins, Remarks, Stefans Cveigs — Vācijas dižākie ļaudis — atstāja savu dzimteni, nevēloties kļūt par «brūnā mēra» un apsēstā nelieša Hitlera līdzgaitniekiem. Trimdinieki nesa savās sirdīs nelaužamu ticību humānismā uzvarai.

Gaidars atveda mūsu mājā milzīgu, pinkainu aitu suni dzeltenām, smejošām acīm. Viņš apgalvoja, ka tas esot kalniešu ganu suns.

Gaidars toreiz rakstīja savu visjaukāko stāstu «Zilā krūzīte». Un izlikās, ka nekā nesajēdz no literatūras. Viņš vispār mīlēja izlikties par vientiesi.

Naktīs vienmuļīgi šalkoja Melnā jūra. Tā šalkoja ari dienā, tikai tad to nevarēja tik skaidri sadzirdēt. Viļņu troksnis it kā palīdzēja rakstīt.

Lūk, vesela virkne tā laika «ikdienas dzīves» sīkumu. No tiem radās stāsts «Medību Suņu zvaigznājs». Šinī stāstā jūs atradīsiet gandrīz visu, ko nupat pieminēju: sausās ozollapas, sirmo astronomu, kanonades dunoņu, Servantesu, ļaudis, kas nesalaužami tic humānismā uzvarai, kalnu aitu suni, lidmašīnu naktī un daudz ko citu.

Tas viss, protams, saliedēts savādākās attiecībās un noteiktā sižetā.

Rakstot šo stāstu, es visu laiku centos saglabāt atmiņā naksnīgo kalnu auksto vēju pieskārienu. Tas bija it kā stāsta vadmotivs.

DIMANTA VALODA

Brīnumaina kā šķautnains dārgakmens ir mūsu valoda — ik skaņa šķiet dāvana; viss ir kodolīgs, graudams kā pērles, un tiešām dažs nosaukums vēl vērtīgāks nekā pats priekšmets.

Gogolis.

AVOTS MEZA SMALCE

daudzi krievu vārdi paši par sevi izstaro dzeju, kā dārgakmeņi izstaro noslēpumainu mirdzumu.

Protams, es zinu, ka dārgakmeņu mirdzumā nav nekā noslēpumaina un jebkurš fiziķis to var viegli izskaidrot ar optikas likumiem.

Tomēr dārgakmeņu mirdzums šķiet noslēpumains. Grūti aprast ar domu, ka akmens iekšienē, kas klieš dzirkstošos starus, nav sava gaismas avota.

Tas attiecas uz daudziem akmeņiem, pat uz tik pieticīgu akmeni kā akvamarins. Viņa krāsa nav īsti nosakāma. Tai vēl nav atrasts atbilstošs nosaukums.

Spriežot pēc vārda, akvamarinam (aqua marina — jūras ūdens) jābūt jūras vijņu krāsā. Tomēr gluži tā nav. Tā caurspīdīgajos dziļumos ir mīksta zaļuma un blāvas zilgmes nospulgas. Bet visa akmens savdabība ir pilnīgi sidrabainajā (tieši sidrabainajā, nevis baltajā) ugunī, kas gaiši blāzmo tā dzīlēs.

Ieskatoties akvamarīnā, liekas, ka redzi klusu jCru ar zvaigžņu krāsas ūdeni.

Acīm redzot šīs akvamarina un citu dārgakmeņu krāsas un gaismas īpatnības modina noslēpumainības sajūtu. Viņu skaistums mums tomēr šķiet neizskaidrojams.

Diezgan viegli izskaidrot daudzu mūsu vārdu «dzejiskā izstarojuma» izcelšanos. Acīm redzot vārds šķietas dzejisks tai gadījumā, kad tas izsaka jēdzienu, kas mūsu uztverē pildīts ar dzejisku saturu.

Bet daudz grūtāk izskaidrot paša vārda (nevis jēdziena, ko tas izsaka) iedarbību uz mūsu uztveri, — piemēram, tāda vārda kā «зарница». (Latviski «rūsa»; tā kā turpmākajās nodalās bieži jāsaskaras ar dziļu dažu krievu vārdu analizi, izejot tieši no krievu valodas īpatnībām, nepieciešams minēt apskatāmo vārdu krieviski, blakus rakstot attiecīgo vārdu latviešu valodā. Tulk.) Pati šī vārda skaņa it kā pārraida tāla zibens gauso atspīdumu naktī.

Protams, tāda vārdu izjūta ir ļoti subjektiva. To nevar uzspiest un padarīt par vispārinātu likumu. Tā šo vārdu uztveru un dzirdu es. Bet es nebūt nevēlos šo izjūtu uztiept citiem.

Neapstrīdami vienīgi tas, ka lielākais vairums šādu dzejisku vārdu saistīti ar mūsu dabu.

Krievu valoda visā dziļumā atklāj savas patiešām brīnumainās īpašības un bagātību vienīgi tam, kas ar visu sirdi mīl un pazīst «līdz pēdējam» savu tautu un pārdzīvo mūsu zemes slēptāko daiļumu.

Visam, kas pastāv dabā, — ūdeņiem, gaisam, debesīm, mākoņiem, saulei, lietam, mežiem, purviem, upēm un ezeriem, laukiem un pļavām, ziediem un zālei — krievu valodā ir neskaitāmi daudz labu vārdu un apzīmējumu.

Lai par to pārliecinātos, lai izstudētu apjomīgo un zīmīgo vārdu krājumu, izņemot tādu dabas un tautas valodas pazinēju grāmatas kā Kaigorodova, Prišvina, Gorkija, Alekseja Tolstoja, Aksakova, Ļeskova, Buņina un daudzu citu rakstnieku darbus, mums vēl ir pats svarīgākais un neizsmeļamākais valodas avots — pašas tautas valoda, kolchoznieku, pārcēlāju, ganu, dravinieku, mednieku, zvejnieku, veco strādnieku, mežsargu, boju uzraugu, māj amatnieku, lauku daiļkrāsotāju un visu to daudz pieredzējušo ļaužu valoda, kuru mutē ik vārdam zelta skaņa.

Sevišķu skaidrību šīs manas pārdomas ieguva pēc sastapšanās ar kādu mežsargu.

Man liekas, esmu to jau kādreiz stāstījis. Ja es tiesām nemaldos, lūdzu mani atvainot, bet esmu spiests atkārtot veco stāstu. Tam lieia nozīme sarunā par krievu valodu.

Mēs ar šo mežsargu gājām pa meža smalci. Neatminami senos laikos šeit bija liels purvs, pēc tam tas izžuva, aizauga, un tagad to atgādina vairs tikai dziļa, simtgadīga sūna, mazi akaču avoti un vaivariņu bagātība siinu klajos.

Es nepiekrītu vispārpieņemtajai meža smalču nonicināšanai. Meža smalcēs ir daudz jaukuma. Jaunie visu pasugu koki — egles un priedes, bērzi un apses — te aug draudzīgi un blīvi. Te vienmēr ir gaiši un tīri kā svētkiem uzpostā zemnieku istabā.

Ik reizes, kad nokļūstu meža smalcē, man liekas, ka tieši tādās vietās mākslinieks Ņesterovs atradis savu ainavu sulīgās krāsas. Šeit katrs zariņš un zāles stiebrs dzīvo savu nošķirtu, gleznainu dzīvi un tāpēc ir sevišķi iezīmīgs un mīļš.

Vietumis sūnās, kā es jau minēju, spīguļoja mazi, apaļi akači. Likās, ka to ūdens ir nekustīgs. Taču ieskatoties varēja redzēt, ka no akača dzīlēm visu laiku ceļas klusa ūdens strūkla, kurā virpuļo sausas brūkleņu lapas un dzeltenas priežu skujas.

Mēs apstājāmies pie viena no tādiem akačiem un nodzērāmies. Odens smaržoja pēc terpentina.

— Avots! — teica mežsargs, vērojot, kā, izmisīgi ķepurodamās, akacī uzpeld un atkal nogrimst vabole. — Arī Volga droši vien iztek no tāda avotiņa.

— Jā, droši vien, — es piekritu.

— Man ļoti patīk apdomāt vārdus, — pēkšņi teica mežsargs un mulsi pasmaidīja. — Saki tu vienam cilvēkam! Gadās taču, ka tāds vārds pielīp un nedod vairs miera.

Mežsargs brīdi klusēja, iekāra medību šauteni ērtāk plecā un jautāja:

— Jūs, esmu dzirdējis, it kā grāmatas rakstot?

— Jā, rakstu.

— Tātad jūs vārdu jēgu esat pārdomājis. Bet es, kā arī nepūlos, reti kādam vārdam atrodu izskaidrojumu. Eju pa mežu, pārcilāju prātā vienu vārdu pēc otra, grozu tos šā un tā: kur tie cēlušies? Un nekas neiznāk. Nav man zināšanu. Neesmu mācījies. Bet gadās, ka atrodu vārdam izskaidrojumu un priecājos. Kas tur būtu ko priecāties? Man skolas bērnus apmācīt nevajag. Esmu meža cilvēks, vienkāršs apgaitnieks.

— Un kāds vārds jums tagad neliek mieru? — es jautāju.

— Tas pats avots (родник). Es šo vārdu sen apdomāju. Visu laiku ar to noņemos. Taču laikam tas cēlies tāpēc, ka tur ūdens rodas (зарождается). Avots rada (родит) upi, bet upe plūst caur visu mūsu māmuļu zemi, caur visu dzimteni (родина) un baro tautu (народ). Jūs redzat, cik sakarīgi viss iznāk: avots, dzimtene, tauta (родник, родина, народ). Visi šie vārdi savā starpā radi (родня). Visi savā starpā radi! — viņš atkārtoja un iesmējās. (Krievu valodā visiem izceltajiem vārdiem viena sakne. Tulk.)

Šie vienkāršie vārdi atsedza man mūsu valodas dziļākās saknes.

Visa tautas gadsimtu pieredze, viss tās rakstura dzejis-kums slēpās šinīs vārdos.

VALODA UN DABA

Esmu pārliecināts, ka pilnīgai krievu valodas apgūšanai un šīs valodas izjūtas saglabāšanai nepieciešama ne tikai pastāvīga tuvība ar vienkāršiem krievu ļaudīm, bet arī tuvība ar ganībām un mežiem, ūdeņiem, veciem vītoliem, ar putnu svilpieniem un katru ziedu, kas māj ar galvu zem lazdas krūma.

Droši vien katram cilvēkam gadās savs laimīgu atklājumu laiks. Tāda atklājumu vasara gadījās arī man Viduskrievijas pļavu un mežu novadā — pērkona negaisiem un varavīksnēm pārbagāta vasara.

Šī vasara pagāja priežu silu dūkoņā, dzērvju kliedzienos, baltās gubu mākoņu grēdās, naksnīgās debess rotaļās, neizbrienamos, smaržainos vībotņu biezokņos, kareivīgos gaiļu brēcienos un meiteņu dziesmās pievakara pļavās, kad riets lej zeltu meiteņu acīs un no atvariem piesardzīgi kūp pirmā migla.

Šinī vasarā es it kā no jauna izjutu daudzu vārdu tveramību, garšu un smaržu — tādu vārdu, kas man agrāk bija gan pazīstami, bet tāli un nepārdzīvoti. Agrāk tie radīja tikai vienu — parastu un nabadzīgu priekšstatu. Bet tagad izrādījās, ka jebkurā tādā vārdā slēpjas veseli bezdibeņi dzīvu tēlu.

Kas tie par vārdiem? Viņu ir tik daudz, ka es nezinu, ar ko sākt. Visvieglāk droši vien sākt ar «lietus vārdiem».

Es, protams, zināju, ka ir margojošs lietus, «aklais» lietus, aizdudzis lietus, sēņu lietus, aumaļu lietus, ka ir slīpām šautrām krītošais švīku lietus, stāvgāzu lietus un, beidzot, lietus gāzes.

Taču zināt kaut ko abstrakti vien ir pārāk maz — vajag izjust un redzēt lietus nianses pašam, lai saprastu, ka jebkurā no tām slēpjas savs daiļums, savas īpatnības, ar ko viens lietus atšķiras no otra.

Tad visi šie vārdi, kas apzīmē lietu, atdzīvojas, nobriest, gūst spēku un izteiksmību. Tad līdz ar katru vārdu redzi un jūti aprakstāmo, bet neizsaki to mecha-niski, paraduma pēc.

Starp citu, pastāv sava veida likums par rakstnieka vārda iedarbību uz lasītāju.

Ja rakstnieks strādājot neredz vārdos to, par ko viņš raksta, arī lasītājs neko nesaskatīs, lai cik veiksmīgus vārdus rakstnieks izmeklētu.

Bet, ja rakstnieks labi redz to, par ko viņš raksta, pat visvienkāršākie, dažkārt apvazātie vārdi atdzīvojas, iedarbojas uz lasītāju ar satriecošu spēku un izsauc viņā tās domas, jūtas un noskaņas, ko rakstnieks grib viņam atklāt.

Acīm redzot tur jāmeklē tā saucamā zemteksta noslēpums.

Bet atgriezīsimies pie lietus.

Ar lietu saistās daudz pazīmju. Saule riet mākoņos, dūmi plok pie zemes, bezdelīgas lido zemu, pagalmos nelaikā dzied gaili, mākoņi stiepjas pa debesim garām, miglainām grīstēm — tās visas ir lietus pazīmes. Bet īsi pirms lietus, kaut ari padebeši vēl nav savilkušies, jūtama maiga valgmes elpa. Tā droši vien plūst no tāluma, kur lietus jau nolijis.

Un, lūk, sāk margot pirmās lāses. Tautas vārds «margot» labi attālo lietus sākumu, kad vēl retās lāses izmargo putekļainos ceļus un jumtus.

Pēc tam lietus pieņemas. Tad arī paceļas brīnišķā, vēsā, tikko lietus aprasinātās zemes smarža. Tā neturas ilgi. To pārmāc slapjas zāles, sevišķi nātru smarža.

Raksturīgi, ka neatkarīgi no tā, kāds būs lietus, sākumā to vienmēr mīļi dēvē par lietutiņu. «Lietutiņš savelkas», «lietutiņš uzdod», «lietutiņš skalo zāli».

Apskatīsim vēl dažus lietus paveidus, lai saprastu, kā atdzīvojas vārdi, kad ar tiem saistās tieši iespaidi, un kā tas palīdz rakstniekam nekļūdīgi izmantot šos vārdus.

Ar ko, piemēram, atšķiras aumaļu lietus no sēņu lietus?

Vārds «aumaļām» nozīmē — ātri, aizgūtnēm. Aumaļu lietus līst stāvi un spēcīgi. Tas vienmēr tuvojas ar pieaugošu šalkoņu.

Sevišķi skaists aumaļu lietus uz'upes. Katra lāse izsit apaļu dobīti, mazu ūdens kausu, palecas, atkal krīt un dažus mirkļus pirms izzušanas tā vēl saskatāma šā ūdens kausa dibenā. Lāse mirdz un līdzinās pērlei.

Pie tam pār visu upi trīsuļo stiklaina šķindoņa. Pēc šīs skaņas augstuma var zināt, vai lietus pieņemas spēkā vai pagurst.

Bet smalkais sēņu lietus miegaini sijājas no zemajiem mākoņiem, un šī lietus peļķes vienmēr ir siltas. Tas neskan, bet čukst kaut ko savu, iemidzinošu un tikko dzirdami čab krūmos, it kā pieskārtos ar mīkstu ķepiņu gan vienai lapai, gan otrai.

Meža trūdzeme un sūnas uzsūc šo lietu nesteidzīgi, līdz galam. Tādēļ pēc tā strauji dīgst sēnes — lipīgās sviestenes, dzeltenās gailenes, baravikas, sārtās rudmieses, celmenes un neskaitāmas suņusēnes.

Sēņu lietum līstot, gaisā klīst dūmu smarža un labi ķeras viltīgā un uzmanīgā zivs — rauda.

Par aklo lietu, kas līst, saulei spīdot, tautā mēdz teikt: «Karaļmeita raud.» Šā lietus saulē dzirkstošās lāses izskatās kā lielas asaras. Un kas gan lai raudātu tik spulgām sāpju un prieka asarām, ja ne pasaku daiļava karaļmeita?

Var ilgi vērot gaismas rotaļas lietus laikā un ieklausīties visdažādākajās skaņās — no ritmiskiem klauvējieniem pa lubiņu jumtu un sīkās zvaņas ūdensnotekā līdz blīvajai, spriegajai dunoņai, kad lietus, kā saka, «gāž kā ar spaiņiem».

Tas viss ir tikai niecīga daļiņa no tā, ko varētu teikt par lietu. Bet ari tā pietiek, lai pārņemtu sašutums par kāda rakstnieka vārdiem, kas ar skābu vīpsnu man teica:

— Dzīvas ielas un nami man patīk labāk par jūsu apnicīgo un nedzīvo dabu. Nekā, izņemot nepatikšanas, lietus nedod. Jūs esat vienkārši sapņotājs!

Cik daudz lielisku vārdu krievu valodā tā sauca* mājām dabas parādībām!

Vasaras negaisi nāk pār zemi un aizveļas aiz apvāršņa. Tautā mēdz teikt, ka padebesis nevis pārgāja, bet nogāzās.

Zibeņi gan atvēzēdamies triecas zemē taisnām šautrām, gan liesmo melnajos padebešos kā ar visām saknēm izrauti, žuburoti zelta koki.

Varavīksnes spulgo pār dūmakainu, valgu tāli. Pērkons veļas, dārd, rūc, rīb, drebina zemi.

Nesen laukos kāds mazs puišelis negaisa laikā ieskrēja manā istabā un, skatoties mani sajūsmā ieplestām acīm, sauca:

— Iesim skatīties pērkonus!

Un viņš nekļūdījās, lietodams šo vārdu daudzskaitlī: negaiss bija savilcies visapkārt un dārdēja vienlaicīgi visās malās.

Puišelis izkliedza «skatīties pērkonus», un es atcerējos vārdus no Dantes «Dievišķās komēdijas», ka «saules stars apklusa». Abos gadījumos jēdzieni bija sajaukti. Un tas piedeva vārdiem paasinātu izteiksmību.

Es jau pieminēju rūsu (зарница).

Visbiežāk rūsa plaiksnās jūlijā, kad briest labība. Tāpēc arī pastāv tautas ticējums, ka rūsa briedina labību (зарит хлеба), apgaismo to pa naktīm un tāpēc labība ātrāk nogatavojas.

Blakus vārdam «зарница», kopīgā dzejiskā virknē atrodas viens no skaistākajiem krievu vārdiem «заря» (blāzma).

So vārdu nekad nesaka skaļi. Neiespējami pat iedomāties, ka to varētu izkliegt. Jo tas ir tuvs mēmajam nakts klusumam, kad lauku mājas dārza brikšņos svīst tīrs, vārs zilgums, «blāzmo rīts» — saka ļaudis par šo rīta stundu.

Šinī blāzmas stundā zemu pār laukiem kvēlo auseklis. Gaiss tīrs kā avota ūdens.

Blāzmā, rītausmā ir kaut kas jaunavīgs, šķīsts. Blāzmas stundā zāle skalojas rasā, bet ciematos strāvo silta piena smarža. Un miglā aiz ciema sētas dzied ganu stabules.

Gaisma aust strauji. Siltajā namā klusums, krēsla. Un, lūk, uz baļķu sienām iezīmējas oranžas gaismas četrstūri, un baļķi iespulgojas kā slāņains dzintars. Lec saule.

Rudens blāzma ir citāda — drūma, gausa. Diena mostas negribīgi •— vienalga, nevarēs sasildīt nosalušo zemi un atsaukt pagaisušo saules smaidu.

Viss gurdi saplok, tikai cilvēks nepadodas. Līdz ar gaismu istabās kuras krāsnis, dūmi vijas pār ciemu un klājas pār zemi. Bet vēlāk, raugies, arī agrīns lietus klaudzina nosvīdušās rūtīs.

Taču ir ne tikai rīta, bet arī vakara blāzma. Mēs bieži jaucam divus jēdzienus — saulrietu un vakara blāzmu.

Vakara blāzma sākas tad, kad saule jau noslīdējusi aiz apvāršņa. Tad tā pārņem dziestošās debesis un izlej tanīs tīru krāsu straumes — no sārtena zelta līdz tirkiza zilumam — un lēni izkūst vakara krēslā un naktī.

Krūmos paipina paipalas, griež griezes, ducina dumpis, iedegas pirmās zvaigznes, bet vakara blāzma vēl ilgi kvēlo dūmakainās tālēs.

Ziemeļu baltās naktis, vasaras naktis Ļeņingradā — tās ir negaistošas vakara blāzmas vai, pareizāk sakot, divi^1 blāzmu — rīta un vakara — sakausējums.

Neviens to nav izteicis tik pārsteidzoši pareizi kā Puškins:

Es mīlu Pēterpili stalto,

Ko cēlis lielais valdnieks pats,

Un Ņevu krastos granitkaltos,

Ko skalo straumes plūdums plats,

Un sētas, čugunrežģos vītās,

Un naktis — gausi domīgās,

Bez mēness, blāvas gaismas svīdā,

Kad viens es savā istabā Un lasot nav pat uguns dedzams,

Caur logu ielu jūklis redzams,

Un krēslā zelta tornis smails Pār Admiralitāti gail.

Kad, tumsu gaiņājot, pēc rieta Caur palsiem padebešiem trauc Jau viena blāzma otras vietā,

Pusstundas vien ir naktij ļauts.

Šīs rindas ir ne tikai dzejas kalngali. Tajās redzam ne vien izteiksmības pilnību, dvēseles skaidrību un klusumu, bet arī krievu valodas pasakaino krāšņumu.

Ja mēs varētu iedomāties, ka pēkšņi izzudusi krievu dzeja, izzudusi pati krievu valoda un saglabājušās ti-kais šīs nedaudzās rindas, arī tad katram atklātos mūsu valodas bagātība un muzikālā izteiksmība. Tāpēc ka šinīs Puškina rindās kā burvju kristālā apkopots viss mūsu valodas neparastais vijīgums.

Tauta, kam dota tāda valoda, ir tiešām liela un laimīga tauta. Vai mēs visi to saprotam? Būtu lielākais noziegums kultūras, savas dzimtenes un cilvēces priekšā saudzīgi nelolot mūsu valodu, pieļaut, lai nejēgas to izkropļo un noved līdz nožēlojamam žargonam.

ZIEDU UN ZAĻU KLĒPJI

Ne tikai mežsargs meklēja izskaidrojumu vārdiem. To dara daudzi cilvēki. Un nerimstas, kamēr nav atraduši.

Es atceros, kā mani reiz pārsteidza vārds «svēdas» Sergeja Jeseņina dzejā:

Un ar cilpu kaklā vēju svēdās,

Smiltājos kas rist,

Liekot iemīlēt pat dzives bēdas,

Mani nāvē dzīs.

Es nezināju, ko nozīmē «svēdas», bet jutu, ka šim vārdam ir dziļi dzejisks saturs. Šis vārds jau pats it kā izstaroja dzeju.

Man ilgi neizdevās izdibināt šā vārda nozīmi. Arī visi minējumi izrādījās veltīgi.

Kāpēc Jeseņins teica «vēju svēdas»? Acīm redzot šis vārds bija saistīts ar vējiem. Bet kā?

Šī vārda nozīmi uzzināju no rakstnieka novadpētnieka Jūriņa. Jurins ar neatlaidīgu ziņkāri interesējās par visu, kas kaut vai mazākā mērā attiecās uz Viduskrie-vijas dabu, dzīves parašām un vēsturi.

Ar to viņš līdzinājās vēl tagad mazās krievu pilsētiņās mītošajiem sava novada pārzinātājiem un cienītājiem, rūpīgiem pētniekiem, kas pa graudiņam, pa lāsītei sakopo sava novada vai pat rajona ģeogrāfijas, floras, faunas un vēstures iezīmīgās īpatnības.

Jurins atbrauca pie manis uz laukiem, un mēs abi izgājām aizupes pļavās. Mēs gājām uz laipām pa tīru upes smilti. Vakardiena bija vējaina, un smiltis kā jau vienmēr pēc vēja bija sadzītas sīkos vilnīšos.

— Jūs zināt, kā to sauc? — Jurins jautāja, norādot uz viļņotajām smiltīm.

— Nē, nezinu.

— Svēdas, — atbildēja Jurins. — Vējš savēda smiltis sīkos viļņos. Tā cēlies šis vārds.

Es priecājos, kā toreiz priecājās mežsargs, atradis izskaidrojumu vārdam.

Lūk, kāpēc Jeseņins uzrakstījis «vēju svēdas» un pieminējis smiltis (smiltājā kas rist.. .). Vēl vairāk es priecājos tāpēc, ka šis vārds, kā man jau toreiz šķita, izsacīja vienkāršu, bet dzejisku dabas parādību.

Jeseņina dzimtene — ciems Konstantinovo (tagad Jeseņino) bija turpat netālu aiz Okas. Mums to aizsedza stāvā krasta izliekums.

Ap to vietu vienmēr grima saule. Un kopš tā laika man liekas, ka tieši Jeseņina dzejā vislabāk izteikti plašie saulrieti pār Oku un krēsla valganās pļavās, kad pār tām garo viegli tvaiki — it kā migla vai zilganu dūmu plēnes no mežu izdegām.

Šinīs šķietami tuksnesīgajās pļavās es piedzīvoju daudz dažādu atgadījumu un negaidītu sastapšanos.

Reiz es makšķerēju nelielā ezerā ar augstiem, stāviem, atkārpainām kazenēm noaugušiem krastiem. Ezeru ieskāva veci vītoli un melnās papeles, tāpēc te vienmēr bija aizvējš un krēsla pat saulainās dienās.

Es sēdēju pašā ūdens malā tik biezos brikšņos, ka no augšas mani nemaz nevarēja redzēt. Ap ezeru ziedēja dzelteni irisi. Dūņainajā, bet dziļajā ūdenī kāpjošām strāvām cēlās gaisa burbulīši — droši vien, meklējot barību, dūņās urdījās karūsas.

Augšā, pāri manai galvai, kur līdz viduklim auga zāle, ciema bērni lasīja skābenes. Spriežot pēc balsīm, tur bija trīs meitenes un mazs zēns.

Divas meitenes savās sarunās tēloja ciema daudzbērnu sievas. Katra droši vien atdarināja savu māti. Tāda bija viņu rotaļa. Trešā meitenīte vairāk klusēja un tikai reizēm iedziedājās smalkā balstiņā:

Kaucot sirēnām pretgaisa troksnē,

Meita — skaistule piedzima man ...

Tālāk viņa nezināja vārdus un, brīdi klusējusi, atkal atsāka savu dziesmu par gaisa trauksmi.

— Troksnē, troksnē! — dusmīgi rājās meitene ar aizsmakušo balsi. — Augu dienu plēsies, lai visu to plostu, visu to karapulku izlaistu skolās, bet ko viņi tajās skolās iemācās? Vārdu nevar cilvēcīgi izrunāt. Jāsaka «trauksmē», nevis «troksnē»! Pateikšu tēvam, viņš tev parādīs!

— 5e ku mans Petjka viņdien divnieku atstiepa, — žēlojās otra meitene. — Aritmētikā. Ka ta es viņu slānīju, tā slānīju, ka rokas notirpa.

— Tu melo, Ņurka! — basa balsī apstrīdēja mazais puika. — Pctjku mammīte slānīja. Un tikai druscī-tiņām.

— Ak tu puņķu tapa! — sakliedza Ņurka. — Tu man vēl izrunāsies!

— Klausieties, meitenes! — jautri iesaucās aizsmakusi. — Ko es jums pastāstīšu! Kaut kur tepat pie Putnu braslas aug krūms. Tikko nakts, tā krūms līdz pat galotnēm kā sāk degt zilām ugunīm! Kā sāk! Deg un nesadeg līdz rīta gaismai. Bet klāt iet briesmīgi bail!

— Kāpēc tad viņš tā deg, Klāva? — izbijusies jautāja Ņurka.

— Apraktu mantu rāda, — Klāva atbildēja. — Zem krūma aprakta manta. Zelta zīmulitis. Kas to zlmulīti paņems un uzrakstīs savu vēlēšanos, tā tūlīt piepildīsies.

— Dod šurp, — uzstājīgi pieprasīja puika.

— Ko tev dot?

— Zīmulīti!

— Liec mani mierā!

— Dod! — kliedza zēns un pēkšņi sāka brēkt pretīgā, apdullinošā basā. — Dod zīmulīti, riebīgā!

— Ak tu man tā? — iesaucās Ņurka, un tūlīt atskanēja varena pļauka. — Nelaime mana! Kam es tevi laidu pasaulē!

Nezinu, kāpēc, bet puika uzreiz apklusa.

— Tu gan, mīlā, — liekulīgā, saldenā balstiņā ierunājās Klāva, — nesit savus bērniņus. Tā vēl var īkstis atsist. Tu māci viņus ar labu. Citādi izaugs tādi stulbeņi, ka ne pašai, ne citiem nebūs nekāda prieka.

— Kā tad lai es viņu mācu? — Ņurka sapīka. — Pamēģini tu viņu mācīt. Viņš tev parādīs!

— Kāpēc nepamēģināt, — iebilda Klāva. — Viņiem visu ko vajag mācīt. Tagad viņš te piesienas un kauc, bet visapkārt, paskaties vien, ka* puķu — cita par citu savādāka. Simtiem puķu. Ko viņš par tām zin? Ne tik, cik melns aiz naga. Pat kā šo te puķi sauc, viņš nezina.

— Gundega, — puika teica.

— Nevis gundega, bet lakacis. Pats tu esi gundega*.

— Lakucis, — pat ar zināmu sajūsmu atkārtoja zēns.

— Nevis lakucis, bet lakacis. Pasaki pareizi!

— Lakucis, — zēns steigšus atkārtoja un turpat pavaicāja: — Un kā sauc to sārteno?

— Tā ir piparmētra. Atkārto: piparmētra.

— Nu, piparmētra, — zēns piekrita.

— Nav ko nuināt, ņem un glīti atkārto. Bet tā ir vībotne. Smaržīga smaržīga! Maiga maiga! Gribi, noplūksim?

Zēnam acīm redzot iepatikās rotaļa. Viņš šņākuļo-

Netulkojama vārdu spēle. «Gundega» — krieviski „курослеп".

dams centīgi atkārtoja Klavas nosauktos puķu vārdus. Bet viņa tos bārstīt bārstīja.

— Redzi, tā ir madara. Bet tā — mugurene. Tādiem baltiem zvaniņiem. Un tā ir dzegužpuķe.

Es klausījos un brīnījos. Meitenīte pazina ļoti daudz ziedu. Viņa nosauca spulgotni, naktsskaistuli, neļķi, plikstiņus, kumeļpēdu, ziepjuzāli, zobenāju, buldureni, mārsilu, asinszāli, struteni un daudz citu ziedu un zāļu.

Taču šī brīnumainā botānikas stunda pēkšņi izjuka.

— Es sadzēlo-os! — negaidot rešņi ierēcās puika. — Kur jūs mani esat atvilkušas, dullās! Es tagad neiešu mājās!

— E, skuķi, — iztālēm atskanēja vecīga balss. — Ko jūs tur mazajam pāri darāt!

— Viņš pats sadzēlās, vectēv Pachom! — skaļi atsaucās tīrās izrunas aizstāve Klāva un pusbalsī piemetināja: — 0-ū, bezkauņa! Pats tu jebkuram pāri nodarīsi!

Varēja dzirdēt, ka vecais piegāja pie bērniem. Viņš paskatījās lejā, ieraudzīja manas makšķeres un teica:

. — Tur cilvēks ķer zivis, bet jūs visu pasauli griežat apkārt. Vai jums pļavā vietas trūkst?

— Kas ķer? — steidzīgi prasīja puika. — Lai paļauj man arī!

— Kur lien! — sakliedza Ņurka. — Vēl ūdenī iežau-sies, nolāpītais palaidnis!

Bērni drīz aizgāja, un es viņus tā arī nedabūju redzēt. Bet vectēvs brīdi pastāvēja krastā, padomāja, tad smalkjūtīgi atkāsējās un nedrošā balsī paprasīja;

— Vai jums, pilsoni, nav ko uzpīpot?

Es atbildēju, ka ir gan, un vecais ar varenu troksni, pīdamies kazeņu cilpās, klupdams nogruvumos un visus nelabos garus piesaukdams, nokāpa pie manis pēc papirosa.

Večuks izrādījās sīks un vārgulīgs, bet ar milzīgu nazi rokās. Nazis bija ādas makstī. Apķēries, ka es, ko tur var zināt, vēl varu nobīties no tāda naža, vectēvs steidzīgi paskaidroja:

— Atnācu klūgas griezt. Groziem un venteriem. Reizēm šo to nopinu.

Es ierunājos par lielisko meiteni, kas pazina visas puķes un zāles.

— Klāva, vai? — viņš jautāja. — Tā jau kolchoza zirgkopja Kamauchova meita. Kas viņai ko nezināt, kad viņas vecāmāte ir pirmā zāļuvācēja visā apvidū! Jūs parunājieties ar vecomāti. Nenoklausīties. Jā, — viņš teica un, brīdi klusējis, nopūtās. — Katrai puķītei savs nosaukums... Pasu sistēma, kā teikt.

Es izbrīnā paskatījos uz viņu. Večuks palūdza vēl vienu papirosu un aizgāja. Drīz aizgāju arī es.

Izspraucies cauri brikšņiem un nonācis uz pļavmalas takas, es ieraudzīju tālumā trīs meitenes. Viņas nesa milzīgus ziedu klēpjus. Viena no viņām vilka aiz rokas mazu baskājainu zēnu pārāk lielā cepurē.

Meitenes gāja ātri. Es varēju saskatīt viņu zibošās pēdas. Tad atskanēja smalkā balstiņa:

Kaucot sirēnām pretgaisa troksnē,

Meita — skaistule piedzima man ...

Pār Oku rietēja saule, tā grima aiz ciema Jeseņino un lēja slīpu, sarkanīgu gaismu pār tālu austrumos iesniegušos mežu sienām.

VĀRDNĪCAS

kādas tikai domas reizēm neienāk prātā! Piemēram, doma, ka būtu labi sastādīt dažas jaunas krievu valodas vārdnīcas (neskaitot, protams, jau pastāvošās vispārīgās vārdnīcas).

Vienā tādā vārdnīcā varētu sakārtot, teiksim, vārdus par dabu, otrā — labus un zīmīgus novadvārdus, trešā — dažādu profesiju darbinieku lietotos vārdus, ceturtā — valodas nezāles un nedzīvos vārdus, visu kanceleju leksikonu, ārzemju atdarinājumus un pliekanības, kas maitā krievu valodu.

Pēdējā vārdnīca nepieciešama, lai atradinātu cilvēkus no trulas, kroplīgas valodas.

Doma savākt vārdus par dabu man ienāca prātā tanī dienā, kad es pļavu ieskautā ezera krastā noklausījos, kā aizsmakusi meitenīte nosauca visdažādākās zāles un puķes.

Sai vārdnīcai, protams, jābūt paskaidrojošai. Katram vārdam jāpievieno paskaidrojums, un pēc tā varētu ievietot vēl dažus izvilkumus no rakstnieku, dzejnieku

un zinātnieku darbiem, kas zinātniski vai dzejiski paplašinātu šā vārda izpratni.

Piemēram, pēc vārda «lāsteka» varētu iespiest izvilkumu no Prišvina:

«Pār krauju nokārušās biezās, garās koku saknes krasta paceres tumšajās ailēs tagad pāvērtušās lāstekās un, augot aizvien garākas un garākas, sasniegušas ūdeni. Un, kad vējš, pat visglāsmainākais pavasara vējš, rauca ūdeni un sīki vilnīši, skalojoties ap lāstekām pacerē, sakustināja tās, un tās šūpodamās saskārās un skanēja, šī skaņa bija pirmā pavasara skaņa, Eola arfa.»

Bet pēc vārda «septembris» būtu vietā Baratinska pants:

Klāt septembris. Jau gurdāk saule aust,

Ar katru dienu aukstāks baltais spīdums.

Tās stars pār ūdens spoguļiem slīd gauss,

Kā apsūbējis zelts starp viļņiem vīdot.

Domājot par vārdnīcām, sevišķi par «dabas vārdnīcu», es sadalīju to nodaļās: «meža» vārdi, «lauku» un «pļavu» vārdi, vārdi par gadalaikiem, par meteoroloģiskām parādībām, par ūdeņiem, upēm un ezeriem, augiem un dzīvniekiem.

Es sapratu, ka šādu vārdnīcu vajadzētu sastādīt tā, lai to varētu lasīt kā grāmatu. Tad tā radītu priekšstatu kā par mūsu dabas skaistumu, tā arī par krievu valodas bezgalīgo bagātību.

Protams, šis darbs nebūtu pa spēkam vienam cilvēkam. Tur nepietiktu vesela mūža.

Ik reizes, kad es domāju par šādu vārdnīcu, man gribētos kļūt par kādiem divdesmit gadiem jaunākam. Ne jau tāpēc, lai pats sastādītu šo vārdnīcu, — tādam darbam man nepietiktu zināšanu, — bet lai kaut piedalītos tās sakopošanā.

Es pat sāku krāt dažādas piezīmes šai vārdnīcai, bet, kā jau parasti mēdz būt, tās pazaudēju. Atjaunot tās pēc atmiņas vien gandrīz neiespējami.

Reiz es gandrīz visu vasaru veltīju zāļu un ziedu vākšanai. Pēc veca augu kataloga es noskaidroju to nosaukumus un īpašības un visu ierakstīju savās piezīmēs. Tā bija aizraujoša nodarbība.

Līdz tam laikam es nekad nebiju visā dziļumā apjautis, cik mērķtiecīgs ir višs, kas notiek dabā, cik sarežģīti un pilnveidoti ir katra lapiņa, zieds, sakne vai sēkla.

Šī mērķtiecība reizēm lika sevi manīt tīri ārīgi un pat sāpīgi.

Kādā rudeni es ar savu draugu pavadīju vairākas dienas, makšķerējot nomaļā Okas sentekā. Tā bija atdalījusies no upes pirms vairākiem gadu simteņiem un pārvērtusies dziļā un garā ezerā. Tam apkārt bija saauguši tādi biezokņi, ka bija grūti un vietām pat neiespējami nokļūt pie ūdens.

Es biju vilnas vamzī, un tam pielipa daudz dzelkšņaino sunīšu (tie līdzīgi plakanām standziņām), dadžu un citu augu sēklu.

Dienas bija skaidras un aukstas. Guļot teltī, mēs neizģērbāmies.

Trešajā dienā mazliet līņāja, mans vamzis piesūcās mitruma, un naktī es pamodos, jūtot uz krūtīm un rokām asus, sāpīgus it kā adatu dūrienus.

Izrādījās, ka tās ir kāda auga apaļās sēkliņas, kas, mitruma piesātinātas, sākušas kustēties, attinušās spirālē un ieurbušās manā vamzī. Tikušas tam cauri, tās bija pārdūrušas kreklu, nakts vidū nokļuvušas līdz manav ādai un sākušas meklēt, kur iedurties.

Man liekas, tas bija viens no spilgtākajiem mērķtiecības piemēriem. Nokritusi zemē, sēkla guļ nekustīgi līdz pirmajam lietum. Tai nav nekādas vajadzības lauzties sausajā augsnē. Bet, tikko zeme uzsūca lietus valgumu, spirālē satītā sēkla sabrieda, atdzīvojās, iegriezās zemē kā urbis un noteiktā laikā uzdīga.

Esmu atkal aizmaldījies no «vēstījuma galvenā pavediena» un sācis runāt par sēklām. Bet, rakstot par sēklām, man ienāca prātā vēl viena brīnumaina parādība. Es nevaru to nepieminēt. Vēl jo vairāk tāpēc, ka to, kaut arī attāli, tīri salīdzinošā nozīmē, var attiecināt uz literatūru, konkrēti — uz jautājumu, kādas grāmatas dzīvos ilgi, bet kādas neizturēs laiku pārbaudi un aizies neziņā kā tas sentimentālais ziediņš, kas «neuzplaucis noziedēja krēslainā rītā».

Runa ir par visparastākās liepas — mūsu parku romantiskā koka — ziedu skurbinošo smaržu.

Šo smaržu jūt tikai iztālēm. Koka tuvumā tā gandrīz nemanāma. Liepa stāv it kā cieši noslēgtā, labu gabalu atbīdītā smaržas gredzenā.

Arī tas droši vien nav bez zināmas mērķtiecības, ko mēs gan vēl neesam īsti izpētījuši.

īsta literatūra ir kā liepziedi.

Reizēm nepieciešams laika atstatums, lai pārbaudītu un novērtētu tās spēku un pilnību, lai sajustu tās elpu un nemirstīgo skaistumu.

Laiks var izdzēst mīlestību un visas pārējās cilvēcīgās jūtas, kā arī atmiņas par pašu cilvēku, bet īstai literatūrai laiks dāvā nemirstību.

Jāatceras Saltikova-Ščedrina vārdi, ka literatūra nav pakļauta iznīcības likumiem. Vai Puškina vārdi: «Un simtskanīgā lirā gars mani pārdzīvos, man nesatrūdot līdz.» Un Feta rindas: «Lapa šī, kas vīstot krīt no koka, mūža zeltā staros līdz ar dziesmu.»

Līdzīgus izteicienus varam atrast visu laiku un tautu rakstnieku, dzejnieku, mākslinieku un zinātnieku darbos.

Šai domai vajadzētu mūs aicināt uz «savu dārgāko domu pilnveidošanu», mūžīgu nemieru un jaunu meistarības kalngalu sasniegšanu. Un apzināties to neizmērojamo attālumu, kas šķir īstu cilvēka gara daiļradi no tās pelēkās, nedzīvās un nemākulīgās literatūras, kas nepavisam nav vajadzīga cilvēka dzīvajai dvēselei.

Lūk, cik tālu var novest saruna par liepziedu īpašībām.

Acīm redzot katrs sīkums var izraisīt cilvēka domas, tāpēc nevajag tos apiet. Tādi pieticīgi, nevajadzīgi nieciņi kā sauss zirnis vai saplēstas pudeles kakliņš reizēm stāv pie krāšņākās pasakas šūpuļa.

Es tomēr papūlēšos īsumā atjaunot, kaut vai pēc at-, miņas vien, dažas no tām piezīmēm, ko savācu iecerētajām (gandrīz fantastiskajām) vārdnīcām.

Cik man zināms, dažiem mūsu rakstniekiem ir tādas «personīgas» vārdnīcas, ko viņi gan nevienam nerāda un runā par tām reti un nelabprāt.

Tas, ko es nupat stāstīju par avotu, lietiem, negaisiem, blāzmām, svēdām un dažādu puķu un zāļu nosaukumiem, — arī pieder atmiņā atjaunotajām «vārdnīcas piezīmēm».

Manas pirmās piezīmes bija par mežiem. Es augu dienvidos, kur mežu tikpat kā nebija, un varbūt tieši tāpēc Viduskrievijas dabā visvairāk iemīļoju mežus.

Pirmais «meža vārds», kas mani pavisam apbūra, bija «dumbri». Tiesa gan, šis vārds neattiecas uz mežiem vien, bet pirmo reizi (tāpat kā vārdu «dumbrājs») es to dzirdēju no mežsargiem, un kopš tā laika šis vārds manā iztēlē saistīts ar dziļu, apsūnojušu mežu, drēg niem, vēja izlauztu koku krustotiem biezokņiem, ar trūdošu lapu un ietrupējušu celmu jpdaino smaržu, ar zaļganu pakrēslu un klusumu. «Mana dzimtene, dzimtās vietāres — dumbru biezokņos klusējošs mežs.»

Un tad nāca jau īstie meža vārdi: mastu priedes, apsu-lājs, smalce, vēris, briksnājs, tīrelis, degsnis, lapmežs, virsājs, atzalas, apgaita, birztala, cirsma, rustes, sveķi, stiga, smalkkārtu priede, ozolaine un daudzi citi, vienkārši, bet gleznainas izteiksmes bagāti vārdi.

Netveramas burvības pilni pat tādi sausi mežkopības termini kā mežu robežas stabs vai «apgaita». Tam piekritīs katrs, kas pazīst mežus.

Zemie robežu stabi slienas šauru stigu krustojumos. Ap tiem vienmēr uzvelvēts garu zāli un meža zemenēm apaudzis smilšu pakalniņš. Šis palcalniņš veidots no smiltīm, kas izmestas, rokot bedri stabam. Nošķeltajā staba virsdaļā iededzināti skaitļi — «meža kvartala» numurs.

Uz ši'em stabiem gandrīz vienmēr, spārnus sakļāvuši, sildās taureņi un skraida norūpējušās skudras.

Pie stabiem vienmēr siltāk nekā pašā mežā (vai arī tā tikai liekas). Tāpēc šeit tīkas piesēsties, lai brīdi atpūstos, atspiežot muguru pret stabu, klausoties galotņu klusajās šalkās un skatoties debesīs. Pār stigu tās labi redzamas. Debesīs lēni peld vasarīgi mākoņi sidrabotām malām. Droši vien tā varētu nosēdēt nedēļu vai pat mēnesi, neieraugot neviena cilvēka.

Debesīs un mākoņos — tas pats dienasvidus miers, kas izlijis mežā, pelnainajai zemei pieplakušā pulkstenīša zilajā zvaniņā un jūsu sirdī.

Dažkārt pēc gada vai diviem atkal ieraugi veco, pazīstamo stabu. Un ikreiz nodomā, cik ūdeņu aiztecējis jūrā, cik daudz tālu ceļu esi izstaigājis, cik bēdu un prieka pārdzīvojis, bet stabs stāv šeit dienas un naktis, ziemas un vasaras un liekas gaidām tevi kā pieticīgs, nekurnošs draugs. Tikai uz tā sāniem parādījies vēl vairāk dzeltenu ķērpju, un stīgainā vija aptinusi to līdz pašai virsotnei. Tā saplaukusi ziedos un, meža siltumā satvīkusi, izgaro rūgtenu mandeļu smaržu.

Vislabāk vērot mežus no uguns novērošanas torņa. No turienes labi redzams, kā tie pazūd aiz apvāršņa, paceļas pauguros, nolaižas ieplakās, slienas kā cietokšņu sienas pār smilšainām kraujām. Vietumis spīguļo ūdens — klusa mežezera spogulis vai meža upītes atvars ar cietu, sarkanīgu «rāvas ūdeni».

No torņa var ietvert vienā skatienā visas dziļo mežu tāles, svinīgo meža novadu, kas neizmērojams un neizdibināms valdonīgi aicina cilvēku savās noslēpumainajās dzīlēs.

Šim aicinājumam neiespējami pretoties. Nekavējoši jāņem mugursoma, kompass un jāaiziet mežos, lai pagaistu šajā zaļi skujotajā okeānā.

Tā mēs ar Arkādiju Gaidaru reiz izdarījām. Mēs gājām pa mežiem augu dienu un gandrīz visu nakti, bez ceļa un takas, zem zvaigznēm, kas spīdēja caur priežu skujotnēm tikai mums (jo viss, kas bija ap mums, gulēja ciešā miegā), kamēr neilgi pirms ausmas iznācām pie līkumotas meža upītes. Tā kūpēja siltā miglā.

Mēs sakūrām krastā ugunskuru, sēdējām pie tā un ilgi klusējām, ieklausīdamies, kā zem siekstas murmuļoja ūdens un kaut kur skumji iemāvās alnis. Mēs sēdējām, klusējām un smēķējām, kamēr austrumos iezilgmo-jās maiga blāzma.

— Tā varētu pavadīt simt gadus! — teica Gaidars. — Tev pietiktu?

— Laikam gan ne.

— Un man arī nepietiktu. Dod katliņu! Uzvārīsim tēju.

Viņš pazuda tumsā pie upes. Es dzirdēju, kā Gaidars berž ar smiltīm katliņu, lamādams notrūkušo stieples rokturi. Tad viņš sāka paklusām dziedāt kādu man nepazīstamu dziesmu:

Tumšā simtgadu mežā Jaunais laupītājs mīt.

Karsti iztrīts, aiz jostas Naža asmenis spīd.

Viņa balsī klausoties, kļuva silti un mierīgi. Arī mežs klusēdams klausījās Gaidara dziesmā, un tikai upīte īgni murmināja ap nevietā iegulušo siekstu.

Ir vēl daudz vārdu, kas neattiecas uz mežu, bet saviļņo mūs ar savu slēpto burvību tikpat dziļi kā «meža vārdi».

Krievu valoda ļoti bagāta vārdiem, kas runā par gadalaikiem un ar tiem saistītajām dabas parādībām.

Ņemsim kaut vai agru pavasari. Pēdējās salnās nosalušajam puisēnam — pavasarim tarbiņā daudz jauku vārdu.

Sākas atmīksna, atkusnis, palāses no jumtiem. Sniegs kļūst graudains, porains, sēstas un nomelnē. To saēd migla. Pakāpeniski izmirkst ceļi, sākas šķīdonis, ceļa dangas. Upju ledū parādās pirmie melna ūdens nolas-meņi, bet pauguros — palces un rintiņas. Blakus iz-burbuša sniega paliekām jau dzeltē māllēpenes.

Pēc tam upēs sākas pirmā ledus sakustēšanās (tieši sakustēšanās, nevis iešana), kad ledū parādās slīpi šķēlumi un no dobuļiem, plaisām un vaļumiem kāpj ūdens.

Ledus iešana nezin kāpēc parasti sākas tumšā naktī, kad jau sākušas «iet gravas» un no laukiem un pļavām, pēdējās ledus plēksnēs šķindot, plūst atkusušie āruma ūdeņi.

Visu uzskaitīt nav iespējams. Tāpēc es izlaidīšu vasaru un pāriešu pie rudens, pie tā pirmajām dienām, kad jau sāk rudeņot.

Zeme vīst, taču vēl nāks atvasara ar tās pēdējo, spilgto, bet jau auksto, vizlas mirgām līdzīgo saules

spīdumu, vēsa gaisa strāvu skaloto, dobjo debesu zilumu, ar lidojošiem tīmekļiem («dievmātes vērpumu», kā to vēl līdz šim vietumis dēvē ticīgas vecenītes), ar nodzeltējušām, apbirušām lapām, kas pārklāj nedzīvos ūdeņus. Bērzu birzis stāv kā skaistuļu meiteņu pūlīši zeltā šūdinātos lakatos. «Klāt rudens laiks — šis zelta skatu burvis.»

Pēc tam — vējavas, lītavas, ledainais, svina pelēkos ūdeņus raucošais vējš — ziemelis, stindzenis, pliksals, naktis, melnas kā acī duramas, ledus rasa, tumšie rīti.

Tas viss notiek pirms tam, kamēr pirmais sals sastindzinās un sakals zemi, uzkritīs pirmais, pūkainais sniedziņš kūpainītis, pirmoreiz iebrauks kamanu ceļu. Tad pienākusi ziema ar vērpatām, puteņiem, vējputeņiem, ruseņiem, lausku, sērsnām un gālēm, ragavu grievalku čīkstoņu, ar pelēkiem sniega mākoņiem ap-vāztām debesīm.

Mums ir daudz vārdu, saistītu ar miglām, vējiem, mākoņiem un ūdeņiem.

Krievu vārdu krājumā sevišķi bagāti pārstāvētas upes ar to līčiem, atvariem, prāmjiem un krācēm, kur vasarā kuģiem grūti iziet, un, lai neuzsēstos uz sēkļa, vajag turēties tikai «galvenajā straumē».

Es pazinu dažus prāmniekus un pārcēlājus. Lūk, pie kā jāiet krievu valodas mācībā!

Prāmis — tas ir kā trokšņains kolchozu tirgus. Tas aizstāj ļaužu sanāksmes un kolchozu tējnīcas.

m

Kur vēl tā var izrunāties kā uz prāmja, kamēr sievas, ķircinoši sodīdamās par slinkajiem vīrišķiem, lēni velk tērauda stiepļu tauvu, kamēr pinkainie, savam liktenim padevīgie zirģeļi plūkā no kaimiņu vezumiem sienu un, steidzīgi gremodami, ausās uz smago kravas mašīnu, kur maisos ķepurojas un, nāvi nojauzdami, kviec sivēni, un kamēr zaļās, indīgās, pašaudzētās tabakas «kazas kāja» nopīpēta tā, ka apdedzina nagus!

Lai uzzinātu visus kolchoza — un ne tikai kolchoza — jaunumus, lai noklausītos dažādus pārgudrus un negaidītus spriedumus vai neticamus stāstus, jākāpj uz siena smalkumiem nobārstīta, šķirbaina prāmja un tik vien jādara kā jāsēž, jāsmēķē un jāklausās, ceļoties no viena krasta uz otru.

Gandrīz visi prāminieki ir runīgi, daudz pieredzējuši ļaudis ar asām mēlēm. Sevišķi viņi mīl parunāties novakaros, kad ļaudis pārstājuši dzīties turp un atpakaļ pa upi, kad saule mierīgi grimst aiz kraujas un gaisā mudžinās un sīc knišļi.

Tad, sēžot uz soliņa būdas priekšā, var no tauvas vilkšanas aprepējušiem pirkstiem pieklājīgi paņemt ieklīduša, nesteidzīga gājēja piedāvātu papirosu, piebilstot gan, ka «viegla tabaka tikai tāda blēņošanās vien ir, mums tā neiet pie sirds», bet tomēr ar baudu aizsmēķēt, piemiegtām acīm skatīties upē un sākt sarunu.

Vispār, trokšņainā un raibā dzīve upju krastos pie peldošiem tiltiem un piestātnēs (tās sauc par «peroniem» vai «kantorlšiem»), ņudzošais ļaužu pūlis ar tā īpatnajām ierašām un tradicijām dod bagātīgu materiālu valodas studēšanai.

Valodas ziņā sevišķi bagātas ir Volga un Oka. Mēs nevaram iedomāties mūsu zemi bez šīm upēm tāpat kā nevaram to iedomāties bez Maskavas, bez Kremļa, bez Puškina un Tolstoja, Čaikovska un Šaļapina, bez Vara jātnieka Ļeņingradā un Tretjakova galerijas Maskavā.

Jazikovs, kas, Puškina vārdiem runājot, bija apveltīts ar brīnumainu valodas uguni, kādā no savām poēmām lieliski aprakstījis Volgu un Oku. Sevišķi labi attēlota Oka.

Jazikovs savā poēmā nodod sveicienus Reinai no lielajām krievu upēm, tai skaitā no Okas:

... krasta ozolos un mežu pļavu lāmās,

Un plašos smiltājos, kas lēni garām slīd,

Tā valdonīga, mirdzoša un rāma Starp cienīgajiem krastiem spīd.

Iegaumēsim «cienīgos krastus» un pateiksimies Jazi-kovam par tiem.

Vārdu meklējumos nedrīkst nekam paiet garām. Nekad nevar zināt, kur atradīsies īstais vārds.

Pētot jūru, jūrniecību un jūrnieku valodu, es sāku lasīt locijas — izziņu grāmatas kapteiņiem. Tajās bija sakopotas visas nepieciešamās ziņas par vienu vai otru jūru — aprakstīti dziļumi, straumes, vēji, krasti, ostas, bāku ugunis, zemūdens klintis, sēkļi un viss pārējais, kas jāzin, lai veiksmīgi brauktu pa jūru. Katrai jūrai ir sava locija.

Pirmā locija, ar ko es iepazinos, bija Melnās un Azovas jūru locija. Es sāku to lasīt un biju pārsteigts, cik krāšņa, preciza un netverami savdabīga bija tās valoda.

Drīz es izzināju šīs savdabības iemeslu: anonimās locijas kopš XIX gs. sākuma atkārtoti izdeva ar noteiktiem starplaikiem, pie kam katru jūrnieku paaudze ienesa tajās savus labojumus. Tāpēc visa vairāk nekā simt gadus ilgā valodas izmaiņu aina bija pilnīgi atspoguļota loci jā. Blakus mūslaiku valodai netraucēti pastāv mūsu senču izteiksmes.

Pēc locijas var spriest, cik krasi izmainījušies daži jēdzieni. Piemēram, par visniknāko un postošāko vēju — Novorosijskas nord-ostu (ziemeli) loci jā

teikts tā:

«Nord-osta laikā krastu pārklāj blīvs drūmums.»

Mūsu senči par «drūmumu» sauca melnu miglu, mums tas apzīmē garastāvokli.

Kā jūras terminoloģija, tā arī jūrnieku sarunu valoda ir lieliska. Gandrīz par katru vārdu varētu rakstīt poēmas — sākot ar «vēju rozi» un beidzot ar «pastāvīgi vētrainiem četrdesmitgadīgiem platumiem» (tā nav dzejiska patvaļa, bet šo platumu nosaukums jūras dokumentos).

Kāda spārnota romantika mīt visās šajās fregatēs un barkantinās, šoneros un kliperos, vantīs un rejās, kuģa bloku sakopojumos un admiralitātes enkuros, «suņu vaktēs», lāgu un glasu zvanos, mašīnu turbinu dūkoņā, sirēnās, kuģa karogos, pilnās vētrās, taifūnos, miglās, žilbinošos bezvējos, peldošās bākās, «noskaldņu krastos» un «zemesragu kraujumos», mezglos un kabeļ-tauvās, — visā, ko Aleksandrs Grīns dēvēja par «gleznaino jūras braukšanas darbu».

Jūrnieku valoda ir spēcīga, svaiga, rāma humora pilna. Tā ir atsevišķu pētījumu vērta, tāpat kā daudzu citu profesiju darbinieku valoda.

NOTIKUMS ALŠVANGA VEIKALĀ

gada ziemā es dzīvoju Odesā, bijušajā gatavu apģērbu veikalā «Alšvangs un kompānijā». Es patvaļīgi ieņēmu uzlaikošanas telpas otrajā stāvā.

Manā rīcībā bija trīs lielas istabas ar Bēmas stikla spoguļiem. Spoguļi bija tik pamatīgi iemūrēti sienās, ka mēs ar dzejnieku Eduardu Bagricki velti nopūlējāmies tos izlauzt, lai iemainītu pret tiem produktus Jaunajā tirgū. Neviens no spoguļiem pat neieplīsa.

Uzlaikošanas telpās nebija nekādu mēbeļu, izņemot trīs tukšas kastes ar sapelējušām skaidām. Labi vēl, ka stikla durvis varēja viegli izcelt no virām. Katru vakaru es tās izcēlu, noliku uz divām kastēm un ierīkoju sev guļvietu.

Stikla durvis bija ļoti slidenas, tāpēc vairākas reizes naktī vecais matracis līdz ar mani noslīdēja un krita uz grīdas.

Tikko matracis sāka slīdēt, es tūlīt pamodos un gulēju aizturētu elpu, baidoties pat pirkstu pakustināt,

muļķīgi cerēdams, ka matracis varbūt vēl apstāsies. Bet tas šļūca lēni un nepielūdzami, un mana viltība nelīdzēja.

Tas nemaz nebija smieklīgi. Ziema bija barga. Jūra aizsala no ostas līdz Mazajai Fontankai. Nežēlīgs nordosts slīpēja bruģa granītu. Ne reizes neuzkrita sniegs, tāpēc sals šķita vēl spalgāks, nekā tas mēdz būt piesnigušās ielās.

Uzlaikošanas telpās stāvēja maza skārda taupības krāsniņa, bet nebija nekādā kurināmā. Un šī nožēlojamā krāsniņa arī nespētu piesildīt trīs lielas istabas. Tāpēc es to lietoju tikai burkānu tējas vārīšanai. Šim nolūkam pietika pāris vecu avīžu.

Trešā kaste man aizvietoja galdu. Uz tās es vakaros iededzināju kvēpekli.

Es ierīkojos guļus, sasegdamies ar visiem siltajiem apģērba gabaliem, kādus vien varēju sameklēt, un kvē-pekļa gaismā lasīju Hozē Eredia dzejas Georga Šen-geļa tulkojumā. Dzejas bija izdotas tepat Odesā šinī bada ziemā, un es varu apliecināt, ka tās nebūt nemazināja mūsu vīrišķību. Mēs jutāmies stipri kā romieši un atkārtojām tā paša Šengeļa rindas: «Mēs esam romieši. Kaut iztekam mēs asinīs...»

Asinīs mēs, protams, neiztecējām, taču bieži mēs, jauni un dzīvespriecīgi puiši, jutāmies pārāk nosaluši un izsalkuši. Bet neviens no mums nekurnēja.

Apakšā, veikala pirmajā stāvā, savu trokšņaino un diezgan aizdomīgo darbību bija izvērsis kāds māksliniecisks artelis. Šo uzņēmumu vadīja vecs, īgns daiļkrāsotājs, kam Odesa bija devusi palamu «Izkārtņu karalis».

Artelis pieņēma visdažādākos pasūtījumus: krāsoja izkārtnes, šuva sieviešu cepurītes, darināja «klikatiņas» (sieviešu kurpes, kuru izgatavošana izcēlās ar antiku vienkāršību: koka zolei piesita pāris lentīšu — un gatavs), kā arī zīmēja kinoreklamas (tās triepa ar līmes krāsu uz kūkumaina saplākšņa).

Reiz darbnīcai sevišķi palaimējās: tā saņēma pasūtījumu tā saucamajam «priekšvadņa rotājumam», tolaik vienīgajam Melnās jūras tvaikonim «Pestelim». Kuģis gatavojās pirmajam reisam uz Batumi.

Šo greznojumu izveidoja no dzelzs plāksnes un pēc tam apgleznoja zeltītiem augu un puķu vijumiem uz melna fona.

Šis darbs aizrāva visus, pat milicis Žora Kozlovskis reizēm atstāja tuvo posteni, lai uz to paskatītos.

Es toreiz biju laikraksta «Jūrnieks» sekretārs. Tur vispār strādāja daudz jaunu rakstnieku, tai skaitā Kata jevs, Bagrickis,. Babels, Oļeša un Ilfs. No vecajiem, pieredzējušiem rakstniekiem mūsu redakciju bieži apmeklēja tikai Andrejs Soboļs — sirsnīgs, vienmēr par kaut ko satraukts, nemierīgs cilvēks.

Reiz Soboļs atnesa uz «Jūrnieku» savu stāstu — saraustītu un juceklīgu, kaut arī tēma bija ļoti interesanta un skaidri iezīmējās rakstītāja talants.

Visi izlasīja šo stāstu un apmulsa: tik nevīžīgā izpildījumā stāstu nevarēja iespiest. Nevienam nebija drosmes pierunāt Soboļu, lai viņš stāstu izlabo. Sai ziņā Soboļs bija nepielūdzams — un ne jau aiz autora patmīlības (tieši tās Soboļam gandrīz nemaz nebija), bet vienkārši tāpēc, ka vecais rakstnieks bija ļoti nervozs: viņš neprata atgriezties pie saviem jau uzrakstītajiem darbiem un zaudēja par tiem jebkādu interesi.

Mēs sēdējām un domājām: ko darīt? Kopā ar mums sēdēja un domāja arī mūsu korektors, vecais Blagovs, kādreiz Krievijā tik plaši pazīstamās avīzes «Русское слово* bijušais direktors un slavenā izdevēja Sitina labā roka.

Viņš bija nerunīgs, savas pagātnes iebiedēts cilvēks. Pat viņa cienīgā stāja likās neiederamies mūsu avīzes redakcijas noplīsušajā un skaļajā jauniešu kolektivā.

Es paņēmu Soboļa rokrakstu sev līdz uz Alšvanga veikalu, lai vēlreiz pārlasītu.

Vēlā vakarā (pulkstenis gan vēl nerādīja vairāk kā desmito stundu, bet tumsā grimstošā pilsēta kļuva tukša jau krēslā, un tikai vējš ļaunā priekā gaudoja ielu krustojumos) pie veikala durvīm klauvēja milicis 2ora Kozlovskis.

Es sagriezu vecu avīzi ciešā grīstē, aizdedzināju t.o kā lāpu un gāju atvērt smagās, ar aprūsējušās gāzes caurules gabalu aizbultētās veikala durvis. Kvēpeklis nebija lietojams, tas dzisa ne vien no mazākās vēsmiņas, bet pat no ciešāka skatiena.

Pietika, kādu domu risinot, pievērst tam ciešāku skatienu, lai kvēpeklis sāktu žēli sprakšķēt, mirkšķināt un klusi izdzistu. Tāpēc es vairījos uz to pat paskatīties.

— Tur kāds pilsonis laužas pie jums, — teica Zora, — aplieciniet viņa personību, citādi nelaidīšu. Te ir darbnīcas. Krāsu vien, stāsta, esot par veseliem trim miljardiem rubļu.

Protams, ja ņem vērā, ka es, piemēram, «Jūrniekā» pelnīju miljardu mēnesī (pēc tirgus cenām par šo naudu varēja nopirkt četrdesmit kastītes sērkociņu), tad šī suma nebija tik pasakaini liela, kā likās Zoram.

Aiz durvīm stāvēja Blagovs. Es apliecināju viņa personību. Žora ielaida viņu veikalā un teica, ka atnākšot pēc kādas stundas — papļāpāt un iedzert tēju.

— Paklausieties, — teica Blagovs. — Es visu laiku domāju par Soboļa stāstu. Talantīgs darbs. Tas nedrīkst iet zudumā. Ziniet, es, kā jau vecs avīzes zirgs, neesmu pieradis izlaist no rokām labus stāstus.

— Ko lai dara! — es atbildēju.

— Dodiet rokrakstu man. Apzvēru, ka neizsvītrošu un nepielikšu klāt neviena vārda. Es pārnakšņošu tepat, jo doties mājās uz Lanžeronu nav iespējams — noteikti izģērbs. Un jūsu klātbūtnē apstrādāšu rokrakstu.

— Ko nozīmē «apstrādāšu»? — es jautāju. «Apstrādāt» — tas būtu «izlabot».

— Es jau teicu, ka neizsvltrošu un nepierakstīšu klāt neviena vārda.

— Ko tad jūs darīsiet?

— Gan redzēsiet.

Blagova vārdos jautu kaut ko mīklainu. Kāds noslēpums šinī vētrainajā ziemas naktī bija ienācis AI-švanga veikalā līdz ar šo mierīgo vīru. Noslēpumu vajadzēja izdibināt, tāpēc es piekritu.

Blagovs izvilka no kabatas neredzēti resnu baznīcas sveces galu. Tas bija apvīts zeltainu svītriņu spirālēm. Viņš aizdedzināja sveces galu, nolika to uz kastes, apsēdās uz mana nobružātā čemodānā un noliecās pār rokrakstu ar plakanu namdara zīmuli pirkstos.

Nakts vidū atnāca Žora Kozlovskis. Es tikko biju uzvārījis ūdeni un uzlējis tēju — šoreiz tie nebija Žāvēti burkāni, bet sīki sagrieztas un apgrauzdētas biešu plēksnītes.

— Ņemiet vērā, — teica 2ora, — ka pa gabalu jūs izskatāties pēc īstiem naudas viltotājiem. Ko jūs tur darāt?

— Labojam stāstu nākošajam numuram, — es atbildēju.

— Ņemiet vērā, — nerimās Zora, — ka ne katrs milicijas darbinieks sapratīs, ar ko jūs nodarbojaties. Pateicaties dievam, kura, protams, nav, ka šinī postenī stāvu es, nevis kāds cits lumzaks. Es kulturu cienu vairāk par visu. Bet, kas attiecas uz naudas viltotājiem, tad tie ir tādi mākslinieki, kas no vienas un tās pašas mēslu pikas var iztaisīt dolārus un izziņu par pierakstīšanās tiesībām. Stāsta, ka Parizē Luvra muzejā uz melna samta spilvena guļot neaprakstāmi skaista marmora roka. Un tā nav vis Saras Bernāras, Šopēna vai Veras Cholodnajas roka. Tas ir Eiropas slavenākā naudas viltotāja rokas atveidojums. Aizmirsu, kā viņu sauca. Savā laikā viņam nocirtuši galvu, bet roku izstādījuši .ar tādu godu, it kā viņš būtu bijis kāds virtuozs vijolnieks. Pamācošs gadījums?

— Ne visai, — es atbildēju. — Jums ir sacharins?

— 1Г( — atbildēja Žora. — Tabletēs. Varu uzcienāt.

Blagovs beidza apstrādāt rokrakstu tikai rīta pusē.

Man viņš rokrakstu nerādīja, pirms ieradāmies redakcijā un stāstu tīri pārrakstīja mašīnrakstītāja.

Es izlasīju stāstu un paliku mēms aiz pārsteiguma. Tā bija dzidra, skanīga proza. Viss bija kļuvis reljefs, skaidrs. Ne vēsts no agrākās nevīžības un valodas jucekļa. Un tik tiešām — neviens vārds nebija izsvītrots vai pierakstīts klāt.

Es paskatījos uz Blagovu, Viņš smēķēja resnu, no melnas Kubaņas tabakas satītu papirosu un smīnēja.

— Tas ir brīnums! — es izsaucos. — Kā jūs to panācāt?

— Es vienkārši saliku pareizi visas pieturas zīmes. Soboļam tur īsta jezga. Sevišķi rūpīgi es izkārtoju punktus. Un rindkopas. Tas ir ļoti svarīgi, mīļais, jau Puškins runājis par pieturas zīmēm. Tās pastāv, lai izceltu domu, sakopotu vārdus pareizās attiecībās un dotu teikumam vieglumu un labskaņu. Pieturas zīmes līdzīgas nošu zīmēm. Tās satur tekstu, neļaujot tam izkaisīties.

Stāstu iespieda. Bet otrā dienā redakcijā iebrāzās Soboļs. Viņš kā vienmēr bija bez cepures, mati izspūruši, bet acīs dega dīvaina uguns.

— Kas aizticis manu stāstu? — viņš pārvērsta balsī iekliedzās un atvēzējies ar nūju uzblieza pa galdu, kur gulēja avīžu komplekti. Pār galdu kā vulkānā izvirdums uzvijās putekļi.

— Neviens nav aizticis, — es atbildēju. — Varat pārbaudīt tekstu.

— Meli! — kliedza Soboļs — Muldoņa! Vienalga, es uzzināšu, kas aizticis!

Brieda skandāls. Biklākie līdzstrādnieki žigli atstāja istabu. Toties, kā vienmēr, padzirdējušas troksni, «klika-tiņārn» klaudzot, atskrēja abas mūsu mašīnrakstītājas — Lusjena un Ļusja.

Tad mierīgā, pat garlaikotā balsī ierunājās Blagovs;

— Ja jūs uzskatāt, ka salikt pareizi pieturas zīmes nozīmē aiztikt jūsu stāstu, tad, atvainojiet, to aizticis esmu es. Izpildot savu korektora pienākumu.

Soboļs metās pie Blagova, satvēra viņa rokas, spēcīgi sakratīja, tad apkampa veco un trīskārtīgi, pēc Maskavas paraduma, noskūpstīja viņu.

*— Paldies! — saviļņoti pateicās Soboļs. Jus ma/i devāt lielisku mācību. — 2ēl tikai, ka tik vēlu. Es jūtos noziedzies pret saviem agrākajiem darbiem.

Vakarā Soboļs bija kaut kur sadabūjis puspudeli konjaka un atnesa to uz Alšvanga veikalu. Mēs uzlūdzām Blagovu, atnāca Bagrickis un 2ora, kas bija nomainījis posteni, un mēs izdzērām konjaku par godu literatūrai un pieturas zīmēm.

Šis gadījums mani reiz par visām reizēm pārliecināja, ar kādu pārsteidzošu spēku iedarbojas uz lasītāju laika pielikts punkts.

ŠĶIETAMI SĪKUMI

Gandrīz katram rakstniekam ir savs iedvesmotājs, savs labais ģēnijs, parasti — ari rakstnieks.

Izlasot kaut vai dažas rindas no šāda iedvesmotāja grāmatas, tūlīt gribas rakstīt pašam. No dažām grāmatām strūklo kaut kas līdzīgs rūgstošam vīnam, reibina, rosina mūs un liek tvert spalvu.

Pārsteidzoši, ka visbiežāk šāds rakstnieks — labais ģēnijs pēc savas rakstības veida un tēmām mēdz būt visai tāļš mūsu pašu daiļradei.

Es pazinu kādu rakstnieku — stingru reālistu, sadzīves tēlotāju, apdomīgu un mierīgu cilvēku. Viņa labais ģēnijs bija nevaldāmais fantasts Aleksandrs Grīns.

Gaidars par savu iedvesmotāju dēvēja Dikensu. Kas attiecas uz mani, katra lappuse no Stendala «Romas vēstulēm» modina mani vēlēšanos rakstīt, pie kam es rakstu Stendala prozai tik tālus darbus, ka tas reizēm pārsteidz mani pašu. Kādā rudenī, lasot Stendalu, es uzrakstīju stāstu «273. apgaita» par mežu rezervātiem

Pra upes klustos. Šinī stāstu nekādi nav atrodams kaut kas Stendalam radniecīgs.

Jāatzīstas, es par šo gadījumu toreiz nedomāju. Acīm redzot izskaidrot to varētu. Es pieminēju to vienīgi tāpēc, lai parunātu par daudziem, pirmajā acu uzmetienā šķietami mazsvarīgiem apstākļiem un paradumiem, kas rakstniekiem palīdz strādāt.

Visiem zināms, ka Puškinam darbs vislabāk veicās rudenī. Ne velti «Boldinas rudens» kļuvis par pārsteidzošas ražības sinonīmu.

«Nāk rudens,» Puškins rakstīja Pļetņevam, «tas ir mans mīļākais gadalaiks — pat mana veselība tad nostiprinās — sākas mana literārā darba cēliens.»

Uzminēt šīs darba ražības iemeslus nav grūti.

Rudens — tas ir vēss dzidrums, «atvadu daiļums» ar skaidrām tāļu kontūrām un svaiguma elpu. Rudens zīmējumi dabā ir skopi. Mežu un birztalu purpurs un zelts kļūst retāks ar katru stundu, saasinot atkailināto zaru līnijas.

Acis sarod ar rudens ainavas skaidrumu. Šis skaid-rums pakāpeniski pārņem rakstnieka apziņu, iztēli un spalvu. Dzejas un prozas avots veļ skaidrus, ledainus viļņus, kuros reizēm ieskanas vižņu dzidrā zvaņa. Galva ir svaiga, sirds sitas rāmi un spēcīgi. Tikai pirksti mazliet stingst.

Rudenī nobriest cilvēka domu bagātā raža. To labi izteicis Baratinskis: «Briest dārgā raža, un tu domu graudus vāc, jo ļaužu likteņus līdz galam tvēris prāts.»

Puškins mēdza teikt, ka rudenī viņš pādzīvojot savu atdzimšanu. Rudeņos viņš kļuva it kā jaunāks. Acīm redzot jātic Gētes vārdiem, ka ģēnija mūža gaitā vairākkārt atgriežas jaunība.

Vienā no tādām rudens dienām Puškins uzrakstīja pantus, kas neparasti uzskatāmi atklāj dzejnieka sarež ģīto jaunrades procesu:

Tad pagaist apkārtne — ap mani klusums salds, Es savā iztēlē kā saldā miegā grimstu,

Un atkal dzejas strauti manī šalc,

Plūst pāri malām sirds, kad dziesma dzimstot Skan, trīso, neminamas trauksmes dzīta,

Lai beidzot brīvā pantā plaši lītu.

Ap mani — neredzamu viesu pulks,

Tie seni paziņas — mans sapņu auglis spulgs,

Un drošu domu pali viļņo galvā,

Tiem pretim atskaņas tik vieglu soli nāk.

Jau pirksti spalvu tver, pēc papīra tvīkst spalva, Vēl brīdis — rindas savu gaitu sāks.

Tā ir pārsteidzoša jaunrades analizē, kas varēja rasties tikai dvēseles augstākajā pacēlumā.

Puškinam bija vēl viena īpatnība. Strādājot pie kāda sacerējuma, viņš vienkārši izlaida vietas, kas tobrīd nepadevās, un rakstīja tālāk. Pie izlaidumiem viņš atgriezās vēlāk, bet vienīgi tā garīgā pacēluma brīžos, ko viņš dēvēja, par iedvesmu. Viņš nekad necentās radīt šo pacēlumu mākslīgi.

Es redzēju, kā strādāja Gaidars. Tas nemaz nelīdzinājās parastajiem rakstnieka darba paņēmieniem.

Mēs toreiz dzīvojām kādā ciematā Meščoras mežos. Gaidars apmetās lielā mājā ar logiem uz ciemata galveno ielu, bet es — vecā pirtiņā, pašos dārza dziļumos.

Gaidars tolaik rakstīja «Bundzinieka likteni». Mēs norunājām godīgi strādāt no rīta līdzdienasvidum un šinī laikā nekārdināt viens otru ar makšķerēšanu.

Reiz es rakstīju pirtiņā pie atvērta loga. Es nepaspēju pierakstīt vēl ne ceturto daļu lappuses, kad no lielās mājas iznāca Gaidars un ar ļoti neatkarīgu un vienaldzīgu sejas izteiksmi pagāja gar manu logu.

Es izlikos, ka neesmu viņu manījis. Gaidars, kaut ko zem deguna rūkdams, pastaigāja pa dārzu un atkal nāca gar logu, bet šoreiz jau acīm redzami cenzdamies mani iztraucēt. Viņš svilpoja un nedabīgi klepoja.

Es klusēju. Gaidars pagāja garām trešo reizi un sapīcis paskatījās manī. Es vēl arvien klusēju.

Beidzot Gaidars neizturēja.

— Klausies, — viņš teica, — beidz ākstīties! Tu jau tāpat raksti tik ātri, ka tev nav jābaidās uz brīdi atrauties. Skaties vien, kāds Boborikins! Ja es tā rakstītu, man jau tagad būtu pilni kopoti raksti simt astoņpadsmit sējumos.

Viņam ļoti iepatikās šis skaitlis. Viņš ar baudu atkārtoja:

— Simt astoņpadsmit sējumos! Un ne par vienu sējumu mazāk!

—- Nu, — es teicu, — plāj vaļā: ko tev vajag?

— Man vajag, lai tu paklausies, kādu lielisku teikumu es izdomāju.

— Kādu?

— Tad klausies: ««Nelaimi cieta vecais, nelaimi!» runāja pasažieri.» Labi?

— Ko tur var zināt, — es atbildēju. — Skatoties, kādā vietā stāv un uz ko attiecas tas teikums.

Gaidars pārskaitās:

— Uz ko attiecas, uz ko attiecas! — viņš mēdījās. Uz ko vajag, uz to arī attiecas. Nu, velns tevi parauj! Sēdi, kricelē savus sacerējumus! Bet es iešu un uzrakstīšu šo teikumu.

Bet ilgi viņš neizturēja. Pēc kādām divdesmit minūtēm viņš atkal sāka staigāt gar manu logu.

— Nu, kādu ģeniālu teikumu tu atkal izdomāji? — es jautāju.

— Klausies, — teica Gaidars, — agrāk man bija tikai tādas miglainas aizdomas, ka tu esi aizpuvis inteliģents un ņirga. Tagad es par to pārliecinājos. Un pārliecinājos ar rūgtumu.

— Ej tu, zini, kurp! — es atcirtu. — Godīgi lūdzu, netraucē!

— Iedomājies tikai, kāds Lažečņikovs, — teica Gaidars, bet tomēr aizgāja.

Pēc piecām minūtēm viņš atkal atgriezās un pa lielu gabalu izkliedza jaunu teikumu. Tas tiešām bija nogaidīts un lielisks. Es paslavēju. Gaidaram to tikai vajadzēja.

— Redzi nu! — viņš teica. — Tagad es pie tevis vairs nenākšu. Nekad! Gan kaut kā uzrakstīšu ari bez tavas palīdzības.

Un pēkšņi piemetināja drausmīgā franču valodā:

— Au revoir mensiur Г ēcrivain russe sovietique!

Viņš tolaik bija tikko sācis mācīties franču valodu

un ļoti ar to aizrāvās.

Gaidars vēl dažas reizes iznāca dārzā, bet mani vairs netraucēja, staigāja pa kādu attālu taciņu un pie sevis murmināja.

Tā viņš strādāja — izdomāja pa ceļam kādu teikumu, tad pierakstīja to, pēc tam domāja atkal. Visu dienu viņš staigāja no dārza mājā un atpakaļ. Es brīnījos un biju pārliecināts, ka Gaidara stāsts nemaz netiek uz priekšu. Bet vēlāk izrādījās, ka viņš kā vienmēr blēdījies un pierakstījis daudz vairāk, nevis pa vienam teikumam vien.

Pēc divām nedēļām viņš pabeidza «Bundzinieka likteni», ienāca manā pirtiņā jautrs, apmierināts un piedāvāja:

— Gribi — nolasīšu tev stāstu?

Es, protams, ļoti gribēju to dzirdēt.

— Nu tad klausies! — Gaidars teica, apstājās istabas vidū un sabāza rokas kabatās.

— Kur tad rokraksts? — es jautāju.

— Tikai nekam nederīgi diriģenti, — pamācoši runāja Gaidars, — noliek sev priekšā uz pults partitūru. Ko es darīšu ar rokrakstu? Tas guļ uz galda un atpūšas. Tu klausīsies vai ne?

Un viņš nolasīja visu stāstu no pirmās līdz pēdējai rindai pēc atmiņas.

— Gan jau tu kaut kur un kaut ko esi pamatīgi sajaucis, — es neticīgi teicu.

— Saderēsim! — kliedza Gaidars. — Ne vairāk par desmit kļūdām! Ja tu paspēlēsi, tad jau rīt brauksi uz Rjazaņu un nopirksi man sīkumtirgū senlaicīgu barometru. Es to jau noskatīju. Pie tās vecenes — tu atceries? — kas lietus laikā mauc galvā abažuru. Tūlīt atnesīšu rokrakstu.

Viņš atnesa rokrakstu un lasīja stāstu otrreiz. Es rindu pa rindai sekoju. Tikai dažās vietās viņš kļūdījās, bet tās bija niecīgas kļūdas. To dēļ mēs vairākas dienas strīdējāmies, vai Gaidars ir vai nav laimējis derībās, bet tas jau vairs neattiecas uz stāstu.

Galu galā Gaidaram par lielu prieku es barometru nopirku. Mēs nolēmām pēc šīs neveiklās vara ierīces vadīties savās makšķernieku gaitās, bet drīz vien nokļuvām muļķīgā stāvoklī un izmirkām līdz ādai, kad barometrs pareģoja «lielu sausumu», bet patiesībā trīs dienas gāza lietus.

Tas bija brīnišķīgs laiks — ar nepārtrauktiem jokiem, ķircināšanos, literāriem strīdiem un zivju zveju ezeros un sentekās. Tas viss kādā netveramā veidā palīdzēja mums rakstīt.

Es biju klāt, kad Fedins sāka rakstīt savu romānu «Neparastā vasara».

Lai Fedins man piedod, ka uzdrošinos par to stāstīt. Bet man liekas, ka ikviena rakstnieka, sevišķi tāda meistara kā Fedina darba paņēmieni var ieinteresēt un būt noderīgi ne tikai rakstniekiem, bet arī visiem pārējiem cilvēkiem, kas mīl literatūru.

Mēs dzīvojām Gagros, nelielā namelī pašā jūras krastā. Šis nams, kas atgādināja pirmsrevolūcijas lētās «mēbelētās istabas», bija īsts grausts.

Vētras laikā tas ļodzījās vējā un viļņu grūdienos, čīkstēja, krakstēja un, likās, acu priekšā šķīda gabalos. Durvis ar izrautām atslēgām caurvējā pašas lēni un draudoši vērās vaļā un, mirkli nekustīgi apdomājušās, pēkšņi (uzcirtās ar tādu blīkšķi, ka no griestiem bira apmetums,

Visi Veco un Jauno Gagru noklīdušie suņi nakšņoja zem šī nama terases. Reizēm, izmantojot saimnieku īslaicīgu prombūtni, viņi iezagās istabas, salēca gultās un mierīgi nosnaudās.

Atgriezties savā istabā vajadzēja piesardzīgi neatkarīgi no gultu ieņēmušā suņa rakstura. Kaunīgs un bikls suns trūkās augšā un metās laukā ar izmisīgu kaucienu. Ja gadījāties viņam pa kājām, viņš izbīlī varēja jūs sakost.

Ja suns bija pieredzējis un nekaunīgs, tas, gultā guļot un nenolaižot no jums naidā zvērojošas acis, sāka tiK draudīgi rūkt, ka vajadzēja pieaicināt palīgos pat kai miņus.

Fedina istabas logs bija virs terases jūras pusē. Vētru laikā terases pītos krēslus sakrāva kaudzē pie loga, lai tos nemērcētu šļakatas. Šinī krēslu kaudzē vienmēr sēdēja suņi un skatījās lejup uz Fedinu, kas rakstīja pie sava galda. Suņi smilkstēja, ilgodamies iekļūt viņa gaišajā un siltajā istabā.

Sākumā Fedins žēlojās, ka suņi viņam uzdzenot drebuļus. Tikko viņš paceļot galvu no rokraksta un, domās iegrimis, pievēršoties logam, viņā blenžot desmitiem naidā zalgojošu suņu acu. Tas lika viņam izjust pat zināmu neveiklību, it kā vainas sajūtu, ka viņš mīt siltumā un pavada laiku acīm redzami bezjēdzīgā nodar-bībā, vadot spalvu pa papīru.

Protams, ka tas zināmā mērā traucēja Fedinu darbā, bet viņš drīz pierada un pārstāja rēķināties ar suņiem.

Lielākā daļa rakstnieku strādā no rīta, daži raksta arī dienā un tikai nedaudzi — naktī.

Fedins varēja strādāt un parasti arī strādāja jebkurā laikā. Tikai retumis viņš atrāvās no darba, lai atvilktu elpu.

Viņš rakstīja naktīs, klausīdamies nemitīgajā jūras šalkoņā. Šī pierastā skaņa netraucēja, bet drīzāk gan palīdzēja strādāt. Taisni otrādi — traucēja klusums.

Reiz Fedins pamodināja mani vēlā naktī un saviļņoti teica:

— Zini, jūra klusē. Iziesim uz terases paklausīties.

Pār krastu gulēja dziļš, kā šķita, visu pasauli aptverošs klusums. Mēs aizturējām elpu, lai uztvertu tumsā kaut vāju viļņa šļakstienu, bet nevarējām neko saklausīt, izņemot dunoņu ausīs. Tur dunēja mūsu asinis. Augstajos tālā Visuma miglājos blāvoja zvaigznes. Pieradušus pie bezgalīgā jūras trokšņa, mūs nospieda šis klusums. Tonakt Fedins nestrādāja.

Tas ir stāsts par neparasto apkārtni, kurā Fedinam bija jāstrādā. Man liekas, šī vienkāršība un ērtību trūkums viņam atgādināja jaunību, kad mēs varējām rakstīt uz palodas kvēpekļa gaismā, istabā, kur tintnīcā sasala tinte, — jebkuros apstākļos.

Neviļus novērojot Fedinu, es uzzināju, ka viņš sēžas pie rakstāmgalda tikai tad, ja kārtējā nodaļa stingri pār-doUlātd, dpsvertd, piēSdtilldtd dT doilldlll Ш1 dtllliņain, ja tā jau izveidojusies apziņa līdz pat atsevišķiem tei kūmiem.

Pirms ķērās pie spalvas, Fedins ļoti vērīgi ielūkojās savā topošajā darbā, apskatīja to no dažādiem viedok ļiem un rakstīja tikai to, ko skaidri redzēja, pie tam — pilnā sakaribā ar visu darba kopumu.

Fedina skaidrais, stingrais prāts un skaudrais skatiens neprata samierināties ar ieceres un tās iemiesojuma nedrošību. Pēc viņa domām, prozai vajadzēja būt nekļūdīgai izveidojumā un norūdītai līdz dimanta cietumam.

Flobers pavadīja visu mūžu mokošos vārda pilnības meklējumos. Viņš nezināja mēra savā prozas kristāli žūšanas tieksmē. Daudzos gadījumos rokrakstu labošana viņam vairs nekļuva par prozas pilnveidošanu, bet par pašmērķi. Viņš zaudēja novērtēšanas spēju, pagura, krita izmisumā un acīm redzami padarīja savus sacerējumus sausus un nedzīvus vai, kā teica Gogolis, «zīmēja, zīmēja, līdz pārzīmējās».

Fedins zina, kur jāapstājas prozas izstrādāšanā. Kritiķis viņā nekad nepagurst, bet arī nepārmāc rakstnieku.

FlobGram visaugstākā mērā piemita tā rakstnieka īpašība, ko literatūras teorētiķi dēvē par «personifikāciju» vai, vienkārši izsakoties, — spēju iemiesoties savos varoņos ar tādu spēku, ka visu, kas (pec āutora gribas) notiek ar varoni, pats rakstnieks pārdzīvo neparasti sāpīgi.

Ir zināms, ka aprakstot, kā Emma BovarI mirst no indes, Flobers izjuta visas saindēšanās pazīmes un bija spiests griezties pie ārsta.

Flobers bija moceklis. Viņš rakstīja tik lēni, ka izmisumā izsaucās: «Par tādu darbu vajadzētu kraut sev pa purnu!»

Viņš dzīvoja netālu no Ruanas, Kruasā, Senas krastā. Viņa kabineta logi vērās pār upi.

Visu nakti Flobera eksotiskiem priekšmetiem aizkrautajā kabinetā dega lampa ar zaļu abažuru. Flobers strā dāja naktīs. Lampa dzisa tikai rītausmā.

Tās gaisma bija pastāvīga kā bākas uguns. Un tiešām, tumšajās naktīs Flobera logs kļuva par bāku Senas zvejniekiem un pat tālbraucēju kapteiņiem, kas veda savus kuģus no Havras uz Ruanu. Kapteiņi zināja, ka šinī upes iecirknī, lai nenomaldītos no farvatera, «jātur kurss uz Flobera kunga logu».

Retumis viņi redzēja smagnēju vīru raibā austrumu ritasvārkā. Viņš pienāca pie loga un, atspiedies ar pieri pret stiklu, raudzījās Senā. Tā bija galīgi paguruša cilvēka poza. Bet diezin vai jūrnieki zināja, ka aiz loga stāv Francijas dižais rakstnieks, izmocīts cīņā par prozas pilnību, cīņā ar šo «nolādēto šķidrumu, kas nekādi nevar iekļauties nepieciešamā formā».

Visi Balzaka varoņi bija dzīvi, viņam tuvi ļaudis, un rakstnieks gan šņāca niknumā, lamājot tos par nelie šiem un muļķiem, gan smaidīja un uzmudinoši sita tiem uz pleca, gan neveikli mierināja bēdās.

Balzaka ticība tam, ka viņa varoņi pastāv un ar tiem notiek viss paša aprakstītais, bija patiešām fantastiska. Par to liecina kāds interesants gadījums viņa dzīvē.

Kādā no Balzaka stāstiem aprakstīta jauna mūķene (viņas vārdu es neatceros, bet pieņemsim, ka viņu sauca 2.anna). Klostera abtise aizsūtīja biklo 2annu uz Parizi kādās klostera darīšanās. Jauno mūķeni saviļņoja galvaspilsētas mirdzošā, trauksmīgā un apžilbinošā dzīve. Gāzes radziņu gaismā viņa stundām apbrīnoja neiedomājamās bagātības veikalu skatlogos. Viņa re dzēja sievietes smalkos un smaržainos tērpos. Šie tērpi it kā izģērba skaistules, pasvītrojot viņu šauro muguru, smuidro kāju un mazo, smailo krūšu burvību.

Viņa dzirdēja savādas, reibinošas atzīšanās, mājienus, pieglaimīgos vīriešu čukstus. 2.anna bija jauna un skaista. Viņai sekoja ielās. Viņai teica tādus pašus savādus vārdus. Brāzmaini sitās jaunās mūķenes sirds. Pirmais skūpsts, ko kādā dārzā, tumšā kastaņa ēnā, ar varu uzspieda viņas lūpām, bija apdullinošs kā pērkona grāviens un laupīja viņai saprātu.

2anna palika Parizē. Viņa iztērēja visu klostera naudu, lai pārvērstos valdzinošā parizietē.

Pēc mēneša viņa kļuva par ielas meitu.

Sim stāstā Balzaks minēja katla tolaik pastavoša sieviešu klostera nosaukumu. Balzaka grāmata nokļuva klostera abtises rokās. Klosterī bija jauna meitene, vārdā 2anna. Abtise izsauca viņu pie sevis un bargi jautāja:

— Jūs zināt, ko par jums raksta Balzaka kungs? Viņš ir jūs apkaunojis! Viņš nomelno mūsu klosteri! Viņš ir apmelotājs un bezdievis. Lasiet!

Meitene izlasīja stāstu un sāka šņukstēt.

— Nekavējoši! — pērkona balsī iesaucās abtise. — Nekavējoši posieties ceļā un brauciet uz Parizi, uzmeklējiet tur Balzaka kungu un pieprasiet, lai viņš dara zināmu visai Francijai, ka tie ir meli un viņš pazemojis godīgu meiteni, kas savu mūžu nav bijusi Parizē. Viņš ir apvainojis klosteri un visu mūsu draudzi. Lai viņš nožēlo savu neprātīgo grēku. Jums tas jāpanāk. Pretējā gadījumā labāk neatgriezieties!

2anna aizbrauca uz Parizi. Viņa uzmeklēja Balzaku un ar pūlēm panāca, lai rakstnieks viņu pieņemtu.

Balzaks sēdēja vecā rītasvārkā, aizelsies kā vepris. Tabakas dūmi pildīja istabu. Galds bija aizkrauts steidzīgi pierakstītu papīra lokšņu grēdām.

Balzaks rauca pieri. Viņam nebija laika — dzīve jau iepriekš bija iedalīta tā, lai paspētu uzrakstīt ne mazāk par piecdesmit romāniem. Bet Balzaka acis asi mirdzēja. Viņš tās nenolaida no 2annas.

Zaima nolaida skropstas, pietvīka un, piesaucot palīgā dieva vārdu, izstāstīja Balzaka kungam notikumu klosterī un lūdza noņemt kauna traipu, ko Balzaka kungs nezināma iemesla pēc metis uz viņas nevainību un svētumu.

Balzaks acīm redzami nesaprata, ko no viņa grib šī skaistā un maigā mūķene.

— Kādu kauna traipu? — viņš jautāja. — Viss, ko es rakstu, vienmēr ir svēta patiesība.

Zanna atkārtoja savu lūgumu un klusām piebilda:

— Apžēlojieties par rnani, Balzaka kungs. Ja jūs negribat man palīdzēt, es nezinu, ko lai iesāku.

Balzaks uzlēca kājās. Viņa acis nikni iedzalkstījās.

— Kā?! — viņš iekliedzās. — Jūs nezināt, ko darīt? Es taču esmu skaidri un gaiši aprakstījis, kas ar jums notika. Pilnīgi skaidri. Kādas tur var būt šaubas?

— Vai jūs tiešām gribat teikt, lai es palieku Parīzē? — vaicāja Zanna.

— Jā! — sauca Balzaks. — Jā, velns lai parauj!

— Un jūs gribat, lai es...

— Nē, velns lai parauj! — Balzaks kliedza. — Es tikai gribu, lai jūs novelciet šo melno paltraku. Lai jūsu jaunā miesa, daiļa kā dzīvas pērles, uzzina, kas ir prieks un mīla. Lai jūs iemācītos smieties. Ejiet taču! Ejiet! Bet nekļūstiet par ielas meitu!

Balzaks satvēra Zannu aiz rokas un vilka uz izeju.

— Es taču visu aprakstīju, — viņš runāja. — Ejiet!

Jūs esat ļoti mīļa, Zaima, bet jūsu dēļ esmu pazaudējis jau trīs lappuses teksta. Un kāda teksta!

Zanna nevarēja atgriezties klosteri, jo Balzaka kungs nebija noņēmis viņas kauna traipu. Viņa palika Parizē. Stāsta, ka pēc gada viņa redzēta jauniešu pulkā studentu krodziņā «Sudraba aizsainis». Viņa bijusi jautra, laimīga un daiļa.

Cik rakstnieku — tik ari darba paņēmienu. Es jau pieminēju veco koka namu pie Rjazaņas, kur atradu mūsu ievērojamā graviera Jordana vēstules gravierim Požalostinam (arī šīs vēstules ir jau minētas).

Kādā no vēstulēm Jordans raksta, ka pavadījis divus gadus, gravēdams kopiju kādai itāliešu meistara gleznai. Strādājot viņš visu laiku staigājis apkārt galdam ar graviera dēli un ieminis ķieģeļu grīdā manāmu taku.

«Es noguru,» rakstīja Jordans, «bet tomēr staigāju, kustējos. Kā gan vajadzēja nogurt Nikolajam Vasilje-vičam Gogolim, kas bija paradis strādāt, stāvot pie rakstāmpults! Lūk, tiešām īsts sava darba moceklis.»

Ļevs Tolstojs strādāja tikai no rīta. Viņš uzskatīja, ka katrā rakstniekā mītot arī paša kritiķis. Šis kritiķis sevišķi nikns no rītiem, bet naktīs viņš guļ, tāpēc naktīs rakstnieks atstāts pilnīgi savā vaļā, strādā nepiesardzīgi un uzraksta daudz slikta un lieka. Pamatojot šo domu, Tolstojs atsaucās uz Ruso un Dikensu, kas strā-

dajci tikai no rītiem, un uzskatīja, ka Dostojevskis un Bairons, kuri mīlēja strādāt naktīs, grēkojuši pret savu talantu.

Dostojevska literārais darbs, protams, bija smags ne tikai tāpēc, ka viņš bija paradis strādāt naktīs un nepārtraukti dzert tēju. Tas galu galā nemaz tik stipri neiespaidoja viņa darbu kvalitāti.

Galvenais smagums bija naudas trūkumā un parādos, kuri vienmēr nospieda Dostojevski un kuru dēļ viņš vienmēr bija spiests rakstīt ļoti daudz un sasteigti.

Viņš sēdās rakstīt, kad darba pabeigšanai tikko pietika laika. Nevienu no saviem sacerējumiem viņš nav uzrakstījis mierīgi, sakopojot visus spēkus. Viņš neizvērsa savus romānus (ne pēc uzrakstīto lappušu skaita, bet vēstījuma apjoma). Tāpēc tie iznāca sliktāki nekā varētu būt, nekā bija iecerēti. «Sapņot par romānu ir labāk nekā to rakstīt,» izteicās Dostojevskis.

Viņš vienmēr centās ilgāk būt kopā ar savu neuzrakstīto romānu, visu laiku to veidojot un bagātinot. Tāpēc viņš visiem spēkiem novilcināja rakstīšanu, — jo katru dienu un stundu taču varēja rasties jauna ideja, ko nevarēs iespraust romānā ar vakardienas datumu.

Parādi piespieda viņu tā strādāt, kaut gan, sēžoties rakstīt, viņš bieži apzinājās, ka romans vēl nav nobriedis. Cik daudz domu, detaļu un tēlu gāja bojā tāpēc, ka tie ienāca prātā pārāk vēlu, kad romans jau bija pabeigts vai, pēc viņa domām, neglābjami sabojāts.

Dostojevskis atzinās: «Nabadzības dzītam, man ja-steidzas un jāraksta pelņas dēļ, tātad — noteikti viss jāsamaitā.»

Sillers varēja rakstīt, tikai izdzēris puspudeles šampanieša un iemērcis kājas auksta ūdens bļodā.

Čechovs jaunībā varēja rakstīt uz sava šaurā un trokšņainā Maskavas dzīvokļa palodas. Bet stāstu «Jēgers» viņš uzrakstīja peldētavā. Taču ar laiku šis darba vieglums izzuda.

Ļermontovs rakstīja savas dzejas, kur pagadījās. Liekas, ka tās rindojās viņa apziņā, skanēja viņa sirdī un viņš tās tikai steigšus, bez kādiem labojumiem, pierakstīja.

Aleksejs Tolstojs varēja rakstīt, ja viņam priekšā gulēja tīra, kiba papīra loksnes. Viņš atzinās, ka, sēžoties pie galda, bieži nav pat zinājis, par ko rakstīs. Viņa iztēli valdzināja kāda izteiksmīga detaļa. Ar to viņš sāka, un veiksmīgā detaļa kā burvju kamoliņš risināja tālāk visu stāstījumu.

Darba noskaņu, iedvesmu Tolstojs pats sauca par uzplūdiem. «Ja uzplūst,» viņš teica, «es rakstu ātri. Bet, kad neuzplūst, tad jāmet pie malas.»

Protams, Tolstojs bija ievērojams improvizators. Viņa doma allaž apdzina roku.

Visi rakstnieki droši vien pazīst tos lieliskos brīžus darba gaitā, kad jauna doma vai glezna parādās negaidīti, izlaužas kā strauji uzliesmojumi no apziņas dzīlēm. Ja tos tūlīt nepieraksta, tie var tikpat pēkšņi bez pēdām izzust.

Šiem uzliesmojumiem ir sava gaisma un dzīvība, bet lie ir nepastāvīgi kā sapņi — tie sapņi, ko mēs atceramies tikai dažas sekundes pēc atmodas un turpat aizmirstam. Un, lai kā mēs mocītos, lai kā nopūlētos vēlāk tos atcerēties, nekas neiznāk. No šādiem sapņiem paliek tikai kaut kādas neparastības, kaut kādas noslēpumainības izjūta, kaut kāds «dīvums», kā būtu teicis Gogol is.

Jāpaspēj pierakstīt. Mazākā novilcināšanās — un doma izzudīs tāpat, kā pamirdzējusi.

Varbūt tieši tāpēc daudzi rakstnieki nevar rakstīt uz šaurām papīra strēmelēm, uz slejām, kā to dara žurnālisti. Nedrīkst pārāk bieži atraut roku no papīra, jo pat šī kādu sekundes desmitdaļu ilgstošā aizkavēšanās var būt pazudinoša. Acīm redzot apziņa darbojas fantastiskā ātrumā.

Franču dzejnieks Beranžē rakstīja savas dziesmiņas lētās kafejnīcās. Arī Erenburgs, cik man zināms, mīlēja strādāt kafejnīcās. Tas ir saprotami, jo nav jaukākas vientulības par vientulību kustīgā pūlī, ja, protams, neviens tieši nemēģina tevi atraut no domām un neapdraud tavu nošķirtību.

Andersens mīlēja izdomāt savas pasakas mežos.

Viņam bija asa, gandrīz mikroskopiska redze. Tāpēc viņš varēja vērot koka mizas gabalu vai vecu priedes čiekuru un ieraudzīt tajos kā caur palielināmo stiklu tādas detaļas, no kurām viegli radīt pasaku.

Vispār, mežā ik apsūnojis celms, ik rūsgana laupī-tāja-skudra, kas stiepj kā savaņģotu princesi mazu mušiņu caurspīdīgiem, zaļiem spārniem, — mežā viss var kļūt par pasaku.

Man negribētos šeit runāt par savu literāro pieredzi. Nezinu, vai tas pievienos kaut ko būtisku jau iepriekš sacītajam. Tomēr jūtu nepieciešamību piemetināt vēl dažus vārdus.

Ja mēs gribam sasniegt mūsu literatūras vispilnīgāko uzplaukumu, tad jāsaprot, ka pati auglīgākā rakstnieka sabiedriskā darba forma ir viņa daiļrade. Rakstnieka neredzamais darbs pie grāmatas, kad tā parādījusies dienas gaismā, iegūst vispārcilvēcisku nozīmi.

Jāsaudzē rakstnieku laiks, spēki un talants, neizšķiežot to nogurdinošās starpliteraturas darīšanās un sēdēs.

Rakstniekam strādājot nepieciešams miers un pēc iespējas mazāk rūpju. Ja gaidāmas kādas, kaut vai attālas nepatikšanas, labāk neķerties pie rokraksta. Spalva vai nu neturēsies pirkstos, vai šķetinās izmocītus, tukšus vārdus.

Vairākas reizes savā mūžā esmu strādājis ar vieglu sirdi, koncentrēti un nesteidzīgi.

Kādu ziemu es braucu gandrīz tukšā kuģī no Batumi uz Odesu. Jūra bija pelēka, auksta un klusa. Krasti slīga pelnainā miglā. Smagi padebeši gulēja pār tālo kalnu grēdām kā letarģiskā miegā.

Es rakstīju kajītē, reizēm piecēlos un, piegājis pie iluminatora, skatījos uz krastiem. Dizeļkuģa dzelzs dzīlēs klusu dūca spēcīgas mašīnas. Spiedza kaijas. Rakstīt bija viegli. Nekas mani nevarēja atraut no lolotajām domām. Un ne par ko, galīgi ne par ko citu nevajadzēja domāt kā vienīgi par stāstu, ko pašreiz rakstīju. Es to izjutu kā dziļu laimi. Atklātā jūra mani sargāja no katra traucēkļa.

Strādāt palīdzēja arī viegli izjustā kustība tālos plašumos, neskaidras ostas pilsētu gaidas, kur mums vajadzēja piestāties, un kādu nenogurdinošu, īsu sastapšanās brīžu nojautas.

Dizeļkuģa tērauda priekšvadnis šķēla blāvos ziemas ūdeņus, un man likās, ka kuģis nes mani pretim laimei. Varbūt man tā likās tāpēc, ka stāsts paveicās.

Un vēl es atceros, cik viegli bija strādāt lauku mājas jumta istabā, rudens vientulībā, sprakšķošas sveces gaismā.

Tumša, bezvēja nakts ieskāva mani tāpat kā jūra, sargājot no katra traucējuma.

Grūti izskaidrot, kāpēc, bet rakstīt ļoti palīdzēja apziņa, ka aiz sienas vecajā lauku dārzā augu nakti krīt lapas. Es domāju par dārzu kā par dzīvu būtni. Tas klusu ciezdams pacietīgi gaidīja, kad es vālā vakarā iešu ar spaini uz aku pēc tējas ūdens. Varbūt dārzam bija vieglāk pārlaist šo bezgalīgo nakti, kad tas dzirdēja spaiņa šķindoņu un cilvēka soļus.

Katrā ziņā, izjūtot vientuļo dārzu un saltos mežus, kas sākās aiz ciema sētas un stiepās desmitiem kilometru tālu, meža ezerus, kur tādā naktī, protams, nevarēja būt nevienas dzīvas dvēseles un tikai zvaigznes atmirdz ūdenī, tāpat kā tās atmirdzējušas pirms gadu simteņiem — to visu izjūtot, man bija viegli rakstīt. Nemelošu, apgalvodams, ka šajos rudens vakaros es biju patiesi laimīgs.

Labi rakstīt, ja tevi gaida kaut kas interesants, priecīgs, mīļš, kaut vai tāds sīkums kā makšķerēšana zem melniem vītoliem tālas upes sentekā.

VEČUKS STACIJAS BUFETĒ

Vājš, asiem bārda» rugājiem noaudzis večuks sēdēja Majoru stacijas bufetes kaktā. Pār Rīgas jūras līci svelpjošām švīkām traucās ziemas vēja brāzmas. Krastu blīvi iekļāva ledus. Cauri sniega dūmakām varēja saklausīt, kā dārd viļņi, atsitoties pret cieto ledus ieloku.

Večuks acīm redzot bija ienācis bufetē pasildīties. Viņš neko nepasūtīja un sakumpis sēdēja koka atzveltnī, sabāzis rokas nemākulīgi salāpītā zvejnieku vamža piedurknēs.

Večukam līdzi bija atnācis balts, pinkains šunelis. Viņš sēdēja, piespiedies pie saimnieka kājas, un drebēja.

Pie blakus galdiņa jauni puiši drukniem, sarkaniem kakliem trokšņaini dzēra alu. Uz viņu platmalēm kusa sniegs. Kūstošais ūdens pilēja alus glāzēs un uz sviestmaižu žāvētās desas ripuļiem. Bet puiši, strīdēdamies par futbola sacīkstēm, to neievēroja.

Kad viens no puišiem paņēma sviestmaizi un nokoda gandrīz pusi uzreiz, suns neizturēja. Viņš pienāca pie

galdiņa, nostājās uz pakaļkājām un lūdzoši skatījās puisim mutē.

— Pēci! — klusu pasauca vecis. — Kā tev nav kauna! Ko tu uzplijies cilvēkiem, Pēci?

Bet Pēcis stāvēja kā stāvējis, tikai viņa priekškājas nogurumā visu laiku drebēja un šļuka zemē. Kad tās pieskārās slapjajam vēderam, šunelis it kā attapās un atkal saslējās.

Taču puiši viņu neievēroja. Viņi bija iegrimuši sarunā un laiku pa laikam lēja glāzēs auksto alu.

Logos lipa sniegs, un, skatoties uz cilvēkiem, kas tādā aukstumā dzer ledainu alu, pārņēma drebuļi.

— Pēci! — atkal pasauca večuks. — Klau, Pēci! Nāc šurp!

Šunelis pāris reižu pavicināja asti, it kā likdams saprast, ka viņš dzird un atvainojas, bet nevar sevi pārvarēt. Uz veci viņš nepaskatījās un pat pavērsa acis uz citu pusi. Tas nozīmēja: «Es jau pats zinu, ka uzvedos slikti. Bet tu taču nevari nopirkt man tādu sviestmaizi.»

— Pēci, Pēci!— nočukstēja vecais, un viņa balss nodrebēja sarūgtinājumā.

Pēcis vēlreiz paluncināja asti un uzmeta vecajam vainīgu skatienu. Viņš it kā lūdza vairāk nesaukt un ne-kaunināt, jo viņam pašam nemaz nav priecīgs prāts un ka viņš, protams, ja vien nebūtu tik bezgala izsalcis, nekad nelūgtu svešus ļaudis.

Beidzot kāds žokļains puisis zaļā platmalē ievēroja suni.

— Ubago, maita? — viņš jautāja. — Kur tavs saimnieks?

Pēcis priecīgi saluncināja asti, paskatījās uz veci un pat klusi iesmilkstējās.

— Kā tad jūs tā, pilsoni, — teica puisis. — Ja jūs turat suni, tad to vajag arī barot. Citādi iznāk pavisam nekulturāli. Jūsu suns ubago. Ubagošana pie mums ar likumu aizliegta.

Jaunekļi ierēcās.

— Tas tev izdevās, Vaļka! — viens no viņiem iesaucās un pasvieda sunim desas gabalu.

— Pēci, nedrīkst! — vecis uzkliedza. Viņa vēja aprautā seja un sausais, dzīslainais kakls piesarka.

Suns savilkās, nolaida asti un, pat nepaskatījies uz desu, atgriezās pie saimnieka.

— Tā ka tu neņemtu no viņiem ne drupačas! — vecis teica.

Viņš sāka drudžaini rakņāties kabatās, sameklēja nedaudz sudraba un vara sīknaudas un ņēmās to pārskaitīt, nopūšot monētām pielipušos gružus. Viņa pirksti drebēja.

— Vēl apvainojas! — rūca žokļainais puisis. — Skaties tik, cik neatkarīgs!

— E, liec viņu mierā! Ko tev no viņa vajag? — samierinoši teica kāds no puišiem, ieliedams visiem alu.

Večuks neatbildēja. Viņš piegāja pie bufetes un izbēra sauju sīknaudas uz slapjās letes.

— Vienu sviestmaizi, — viņš aizkritušā balsī sacīja.

Šunelis, asti ievilcis, stāvēja blakus.

Pārdevēja pasniedza šķīvīti ar divām sviestmaizēm.

— Vienu, — atkārtoja vecais.

— Ņemiet, — klusi teica pārdevēja. — Es jūsu dēļ neizputēšu.

— Paldies! — pateicās večuks. — Paldies!

Viņš paņēma sviestmaizes un izgāja uz perona. Tur nebija cilvēku. Viena vēja brāzma bija pārskrējusi, otra vēl tikai brieda aiz tālā apvāršņa. Pat blāva saules gaisma lija pār piesnigušajiem mežiem aiz Lielupes.

Večuks apsēdās uz soliņa, iedeva vienu sviestmaizi Pēcim, bet otru ietina pelēkā mutautā un iebāza kabatā.

Šunelis aizgūtnēm ēda, bet vecis, uz viņu skatīdamies, runāja:

— Pēci, Pēci! Muļķa suns!

Bet šunelis neklausījās. Viņš ēda. Večuks skatījās uz viņu un slaucīja ar piedurkni acis — tās asaroja no vēja.

Lūk, viss mazais notikums Rīgas Jūrmalā, Majoru stacijas bufetē.

Kāpēc es to pastāstīju?

Sākot rakstīt, es domāju pavisam par ko citu. Cik savadi tas ari liktos, es domāju par detaļu nozīmi proza, atcerējos šo notikumu un sapratu, ja to aprakstītu bez pašas galvenās detaļas — bez tā, ka suns ar visu savu izskatu atvainojās saimnieka priekšā, bez šī mazā suņa žesta, — tad notikums kļūtu rupjāks, nekā tas bija īstenībā.

Ja atmestu arī pārejās detaļas — nemākulīgi salāpīto vamzi — atraitnības vai vientulības liecinieku, no puišu platmalēm pilošās atkusušā sniega lāses, ledus auksto alu, kabatas gružiem aplipušo sīknaudu un, beidzot, kaut vai vēja brāzmas, kas baltām sienām vēlās no jūras, stāsts kļūtu daudz sausāks un mazasinlgāks.

Pēdējos gados mūsu daiļliteratūrā izzūd detaļas, sevišķi tas manāms jauno rakstnieku darbos.

Bez detaļām sacerējumam nav dzīvības. Ik stāsts pārvēršas sprunguļa sausumā sažāvētā sīgā, kā izteicies Čechovs. Pašas sīgas nav, palikusi tikai plāna skaida.

Detaļas mērķis ir panākt, lai garām paslīdošs «sīkums», kā sacījis Puškins, mirklī pazibot, izvērstos liels, piesaistītu katra skatienu.

No otras puses, ir rakstnieki, kas mokās ar nogurdinošām un garlaicīgām novērošanas dāvanām. Viņi pārblīve savus sacerējumus ar īstām detaļu kaudzēm — bez atlases, bez apjēgas, ka detaļai ir tiesības dzīvot, ka ta nepieciešami vajadzīga tikai tad, ja tā ir raksturīga, ja tā var spēji kā gaismas stars izraut no tumsās ik tēlu vai parādību.

Piemēram, lai radītu iespaidu par spēcina lietus sakumu, pietiek uzrakstīt, ka tā pirmās lāses skaļi sitās pret avīzes lapu, kas nomesta zemē aiz loga.

Vai arī, lai sniegtu mirstoša zīdaiņa drausmo nāves izjūtu, pietiekami pateikt to tā, kā pateicis Aleksejs Tolstojs «Sāpju ceļos»:

«Izmocītā Daša aizmiga, bet, kad viņa pamodās, viņas bērniņš bija nomiris, un vieglie matiņi uz bērna galvas sacēlušies stāvus.»

«Kamēr es gulēju, pie viņa atnāca nāve .. . — Daša raudot stāstīja Teļeginam. — Saproti taču — matiņi viņam sacēlušies stāvus... Viens pats mocījās... Es gulēju.

Nekādi mierinājumi nespēja izdzēst no viņas apziņas ainu, kā puisēns vientuļi cīnās ar nāvi.»

Šī detaļa (smalkie, stāvus sacēlušies zīdaiņa matiņi) vērta veselu lappušu visprecīzākā nāves apraksta.

Abas šīs detaļas pārliecinoši sasniedz savu mērķi. Tikai tādai arī jābūt detaļai — tai jāraksturo kopums un bez tam jābūt noteikti nepieciešamai.

Kādā jauna autora rokrakstā es uzdūros šādam dialogam:

«— Sveika, krustmāte Paša! — ienākot sacīja Aleksejs. (Pirms tam autors stāsta, ka Aleksejs atvēris krustmātes Pašas istabas durvis ar roku, it kā durvis varētu atvērt arī ar galvu.)

— Sveiks, Aļoša! — laipni atsaucas krustmāte Paša, pacēlusi acis no šuvekļa un paskatījusies Aleksejā. — Kur tu tik ilgi biji pazudis?

— Nebija laika. Visu nedēļu vienās sapulcēs.

— Visu nedēļu, tu saki?

— Tieši tā, krustmāte Paša! Visu nedēļu. Volodjkas nav mājās? — jautāja Aleksejs, pārlaižot skatienu tukšajai istabai.

— Nē. Viņš ir darbā.

-Nu, tad es iešu. Uz r e d z ī t i, krustmāl P a š al Visu labu!

— Uz redzēšanos, Aļoša, — atbildēja krustmāte Paša. — Paliec sveiks.

Aleksejs pagriezās uz durvīm, atvēra tās un izgāja. Krustmāte Paša paskatījās viņam pakaļ un nogrozīja galvu.

— Dūšīgs puisis. Iet kā uzvilkts.»

Neskaitot nevīžīgo un bravurīgo rakstības veidu, viss izvilkums sastāv no galīgi liekiem un tukšiem iztei cieniem (tie retināti). Tās ir nevajadzīgas, neraksturīgas, neko neizteicošas detaļas.

Detaļu' meklējumos un izvietošanā nepieciešama stingra atlase.

Detaļa cieši saistīta ar īpašību, ko mēs dēvējam par intuiciju.

Es intuiciju saprotu kā spēju pēc atsevišķas parādības, pēc detaļas, pec kaut kādas vienas pazinies raciit veselu ainu.

Intuicija palīdz vēsturiskajiem rakstniekiem atveidot ne tikai pareizus pagājušo gadsimtu notēlojumus, bet ari to elpu, tā laika cilvēku noskaņojumu, viņu psi choloģiju, kas, salīdzinot ar mūsu dienām, protams, bija savdabīgāka.

Intuicija palīdzēja Puškinam, kas nekad nebija redzējis Spāniju un Angliju, uzrakstīt lieliskas dzejas par Spāniju, uzrakstīt «Akmens viesi», bet «Dzīrēs mēra laikā» attēlot Angliju ne sliktāk, kā to būtu spējuši Valters Skots vai Bernss — šīs miglainās zemes iedzīvotāji.

Laba detaļa lasītājā rada intuitīvu un skaidru priekšstatu par veselo — vai nu tas būtu cilvēks un viņa pārdzīvojumi, vai kāds notikums, vai galu galā pat gadsimts.

.

BALTA NAKTS

Vecais tvaikonis atgrūdās no Vozņeseņjas piestātnes un izgāja Oņegas ezerā.

Visapkārt pletās baltā nakts. Pirmo reizi es redzēju tādu nakti nevis pār Ņevu un Ļeņingradas pilīm, bet ziemeļu mežu klajos un ezeros.

Austrumos zemu karājās bāls mēness. Tas nedeva gaismu.

Tvaikoņa saceltie viļņi klusu slīdēja tālumā, šūpojot priežu mizas. Krastā droši vien kādas vecas kapsētas zvanu tornī sargs sita stundas — divpadsmit sitienu. Un, kaut arī krasts bija tālu, zvanu skaņas atlidoja līdz mums, aizviļņoja kuģim garām un pa gludo līmeni aizplūda caurspīdīgajā krēslā, turp, kur karājās bālais mēness.

Es nezinu, — kā nosaukt smeldzinošo baltās nakts gaismu? Noslēpumaina? Vai maģiska?

Šīs naktis man vienmēr liekas kā pārliecīga dabas izšķērdība — tik daudz tajās blāva gaisa, folijas un sudraba rēgainā mirdzuma.

Cilvēks nevar samierināties ar šī skaistuma, ar šo apburto nakšu neizbēgamo izgaišanu. Tāpēc droši vien balto nakšu trauslā burvība modina vieglas skumjas, kā viss daiļais, kam lemts īss mūžs.

Es pirmo reizi braucu uz ziemeļiem, bet šeit man viss likās pazīstams, sevišķi balto ievu vāli, kas atziedēja vēlo pavasari aizaugušos dārzos.

Sevišķi daudz šo vēso un smaržīgo ievu bija Voz-ņeseņjā. Šeit tās neviens neplūca un nelika krūzēs uz galda. Varbūt tāpēc, ka ziedi jau bira nost.

Es braucu uz Petrozavodsku. Tanī laikā Aleksejs Maksimovičs Gorkijs bija iecerējis izdot grāmatu sēriju «Fabriku un rūpnīcu vēsture». Šim darbam viņš pieaicināja daudzus rakstniekus, pie kam bija nolemts strādāt brigādēs — tad šis vārds bija tikko parādījies literatūrā.

Gorkijs man piedāvāja izvēlēties kādu no vairākām rūpnīcām. Es nolēmu rakstīt par senlaicīgo Pētera fabriku Petrozavodskā. To bija dibinājis Pēteris Pirmais, un sākumā tā pastāvēja kā lielgabalu un enkuru rūpnīca, vēlāk pievērsās bronzas lējumiem, bet pēc revolūcijas pārgāja uz ceļa mašīnu izgatavošanu.

No brigades darba es atteicos. Toreiz (tāpat kā tagad) es biju pārliecināts, ka ir tādi cilvēka darbības veidi, jo sevišķi grāmatu sacerēšana, kur arteļa darbs nav pat iedomājams. Labākajā gadījumā varēja iznākt neviendabīgu aprakstu krājums, nevis saliedēta grāmata.

Bet grāmatā, manuprāt, neskatoties uz savdabīgo materiālu, vienalga, jājūt rakstnieka individualitāte ar visām viņa dzīves uztveres, stila un valodas īpatnībām.

Es uzskatīju, ka, tāpat kā nevar vienlaicīgi divatā vai trijatā spēlēt vienu un to pašu vijoli, nav iespējams kopīgi rakstīt vienu un to pašu grāmatu.

To es pateicu Aleksejam Maksimovičam. Viņš sapūtās, pabungoja pēc sava paraduma ar pirkstiem pa galdu, padomāja un atbildēja:

— Jums, jaunais cilvēk, pārmetīs pašpārliecinātību. Bet vispār — lai notiek! Tikai izgāzties jūs nedrīkstat — grāmatu noteikti atvediet. Visnoteiktākā kārtā!

Uz kuģa es atcerējos šo sarunu un ticēju, ka grāmatu uzrakstīšu. Man ļoti patika ziemeļi. Šim apstāklim, kā man toreiz šķita, vajadzēja stipri atvieglināt darbu. Acīm redzot es cerēju grāmatā par Pētera fabriku ietilpināt mani apbūrušās ziemeļu iezīmes — baltās naktis, klusos ūdeņus, mežus, ievas, dziedošo Novgorodas izloksni, melnās laivas ar gulbju kakliem līdzīgi izliektiem andriem, krāsainiem ziedu un zāļu vijumiem izrakstītos ūdens nēšus.

Petrozavodska tolaik bija tuksnesīga. Ielās gulēja lieli, apsūnojuši laukakmeņi. Pilsētai bija mirgaina vizlas nokrāsa — varbūt to radīja ezera baltais spīdums vai blāvās, palsenās, bet maigās debesis.

Petrozavodskā es ierakos archivos un bibliotēkās un sāku lasīt visu, kam bija kāds sakars ar Pētera fabriku.

Fabrikas vēsture bija sarežģīta un interesanta. Pēteris Pirmais, skolu inženieri, mūsu talantīgie dzimtļaužu meistari, Karona metalliešanas metode, ūdens dzinēji, vietējie paradumi — tas viss deva bagātīgu materiālu grāmatai.

Beidzis lasīšanu, es uz dažām dienām aizbraucu pie Kivača ūdenskrituma un uz Kižu ciematu, kur atradās ar savas architekturas skaistumu visā pasaulē slavenā koka baznīca.

Kivačs krāca un virpināja savos stiklainajos, tvirtajos ūdeņos stāvus saslietus priežu baļķus.

Kižu baznīcu es ieraudzīju saulrietā. Šķita, ka tādas celtnes radīšanai vajadzētu zeltkaļu roku un gadsimtu darba. Taču to cēluši mūsu vienkāršie namdari visparastākajā laika sprīdī.

Šinī izbraucienā es redzēju daudz ezeru, mežu, daudz nekveldējošas saules un nespodru tāļu, bet maz ļaužu.

Petrozavodskā es vispirms uzmetu savas nākošās grāmatas plānu. Tajā bija daudz vēstures un aprakstu, bet maz cilvēku.

Es nolēmu rakstīt grāmatu turpat uz vietas, Karelijā, tāpēc noīrēju istabu pie bijušās skolotājas Serafimas Jonovnas — lauku vienkāršībā nolaidušās vecenītes, kurā, izņemot acenes un franču valodas zināšanas, nekas vairs neatgādināja skolotāju.

Es sāku rakstīt grāmatu pēc plāna, bet, lai kā arī nopūlējos, grāmata vienkārši saira manās rokās. Man nekādi neizdevās sakausēt materiālu, saliedēt to, dot tam dabīgo plūdumu.

Materials izblīda. Interesantas lappuses karājās gaisā, tikpat interesantu blakus stāvošu lappušu neatbalstītas. Tās bija vientuļi izsvaidītas, bez vienīgās saites, kas varētu iedvest dzīvību visos šajos archivu faktos — bez gleznainas detaļas, laikmeta elpas, manai sirdij tuva cilvēka likteņa.

Es rakstīju par ūdens dzītām mašīnām, par rūpniecību, par meistariem, rakstīju dziļā grūtsirdībā, saprazdams: kamēr man nebūs pašam savas attieksmes pret visu savākto, kamēr kaut vāja liriska dvesma neatdzīvinās šo materiālu, no grāmatas nekas neiznāks. Un vispār nekādas grāmatas nebūs.

(Starp citu, jau toreiz es sapratu, ka par mašīnām jāraksta tāpat, kā mēs rakstām par cilvēkiem — jūtot viņus, mīlot viņus, priecājoties un ciešot līdz ar viņiem. Es nezinu, kā kurš, bet es vienmēr izjūtu gandrīz fiziskas sāpes par mašīnu, kaut vai par «pobedu», kad tā, sasprindzinājusi pēdējos spēkus, pārvar augstu kalnu. Mani tas, iespējams, nogurdina ne mazāk kā pašu mašīnu. Varbūt šis piemērs nav visai izdevies, bet esmu pārliecināts, ka pret mašīnām, ja grib par tām rakstīt, jāizturas kā pret dzīvām būtnēm. Esmu ievērojis, ka labi strādnieki un meistari pret tām tā arī izturas.)

Nav nekā pretīgāka par bezpalīdzību materiala priekšā.

Es jutos kā cilvāks, kas pasācis viņam neiespējamu darbu, it kā man vajadzētu uzstāties baletā vai rediģēt Kanta filozofiju.

Bet atmiņa ik brīdi mani dzēla ar Gorkija vārdiem: «Tikai izgāzties jūs nedrīkstat — grāmatu noteikti atvediet.»

Mani nospieda arī tas, ka sabruka viens no rakstnieka meistarības pamatiem, ko turēju svētu. Es uzskatīju, ka par rakstnieku saukties drīkst tikai tas cilvēks, kas prot viegli, savu individualitāti nezaudējot, apgūt katru materiālu.

Mani pārdzīvojumi noveda pie lēmuma padoties, neko nerakstīt un aizbraukt no Petrozavodskas.

Izņemot Serafimu Jonovnu, man nebija neviena, ar ko dalīties savā nelaimē. Biju jau sagatavojies viņai izstāstīt par savu neveiksmi, bet izrādījās, ka viņa pati ar kādu, acīm redzot vecās skolotājas vērību, to ir jau pamanījusi.

— Jūs nupat tā uzvedaties kā savā laikā manas muļķītes ģimnāzistes pirms eksāmenā, — viņa man teica, — tā pieblīvē savas smadzenes, ka neko vairs neredz un neapjēdz, kas svarīgs un kas — sīkumi. Jūs esat vienkārši pārpūlējies. Es jūsu rakstnieku darbu nepazīstu, bet man liekas, ka tur ar varu neko nevar padarīt. Tikai nervus saspīlējat. Bet tas ir kaitīgi un pat bīstami. Savā karstā prātā neiedomājieties braukt prom. Atpūtieties! Pavizinieties pa ezeru, pastaigājiet pa pilsētu!

Mūsu pilsēta ir jauka, vienkārša. Varbūt kaut kas vēl iznāks.

Un tomēr es nolēmu braukt prom. Pirms aizbraukšanas gāju paklejot pa Petrozavodsku. Līdz tam nebiju to lāgā redzējis.

Es gāju pa ezermalu uz ziemeļiem un nonācu pilsētas nomalē. Namiņi beidzās. Sākās sakņu dārzi. Starp tiem vietvietām slējās krusti un kapu pieminekļi.

Kāds večuks ravēja burkānu dobes. Es viņam pajautāju, kas tie par krustiem.

— Tur kādreiz bija kapsēta, — atbildēja večuks. — Ārzemniekus tur glabājuši, vai. Tagad tā zeme atvēlēta dārziem, pieminekļi novākti. Kas tur vēl palicis, ari nav vairs uz ilgu laiku. Ilgāk kā līdz nākošam pavasarim nenostāvēs.

Pieminekļu tiešām bija maz — kādi pieci vai seši. Vienu no tiem ieskāva krāšņs smaga lējuma čuguna iežogojums.

Es piegāju klāt. Uz aplauztas granita kolonas bija uzraksts franču valodā. Liels dadžu cers aizsedza gandrīz visu uzrakstu.

Es nolauzu dadžus un izlasīju: «Saris Eižens Lonse-vils, imperatora Napoleona Lielās armijas artilērijas Inženieris. Dzimis 1778. gadā Perpinjanā, miris 1816. gada vasarā Petrozavodskā, tālu no dzimtenes. Miers lai nāk pār viņa saplosīto sirdi.»

Es sapratu, ka šinī kapā guļ neparasts cilvēks ar skumju likteni un ka tieši viņš var mani glābt.

Es atgriezos mājās, pateicu Serafimai Jonovnai, ka palieku Petrozavodskā, un nekavējoši gāju uz archivu.

Tur strādāja kāds izbijis matemātikas skolotājs, tik pārkaltis večuks lielās acenēs, ka likās, viņš aiz pārmērīga vājuma kļuvis pat caurspīdīgs. Archivs vēl nebija līdz galam izpētīts un sakārtots, bet večuks tajā labi orientējās.

Es pastāstīju viņam, kas ar mani noticis. Večuks ļoti uztraucās. Viņš bija paradis — un arī tad reti — sniegt garlaicīgas izziņas, galvenokārt izrakstus no baznīca krustāmām grāmatām, bet nu vajadzēja veikt grūtus un interesantus archiva pētījumus — atrast visu, kas attiecas uz mīklaino Napoleona armijas virsnieku, nezināmu iemeslu pēc mirušu Petrozavodskā pirms vairāk nekā simt gadiem.

Ir večuks, ir es — mēs abi uztraucāmies. Vai archivā atradīsies kaut jel kādas Lonsevila pēdas, pēc kurām ar lielāku vai mazāku ticamību varētu atjaunot viņa dzīves stāstu? Vai mēs vispār neko neatradīsim?

Večuks gluži negaidot paziņoja, ka uz māju gulēt neiešot, bet visu nakti rakņāšoties archivā. Es gribēju palikt pie viņa, bet izrādījās, ka nepiederošas personas nedrīkst archivā uzturēties. Tad es aizgāju uz pilsētu, nopirku maizi, desu, tēju un cukuru un, atnesis to visu vecajam, lai viņš naktī varētu padzert tēju, aizgāju.

Meklējumi ilga deviņas dienas. Katru ritu večuks man parādīja lietu sarakstus, kurās, pēc viņa domām, varēja būt kādi norādījumi par Lonsevilu. Interesantākās lietas viņš atzīmēja ar «kāsīšiem», ko, matemātiķis būdams, dēvēja par «radikāļiem».

Tikai septītajā dienā atradās ieraksts kapsētas reģistros par diezgan savādos apstākļos notikušo karagūs-tekņa — ffanču armijas kapteiņa Šarla Eižena Lonsevila apglabāšanu.

Devītajā dienā atradās norādījumi par Lonsevilu divās privātās vēstulēs, bet desmitajā — pussaplēsts, bez paraksta, Oloņeckas gubernatora ziņojums par «minētā Lonsevila sievas Marijas Cecilijas Trinite, kas atbraukusi no Francijas uzstādīt pieminekli uz viņa kapa», īslaicīgo uzturēšanos Petrozavodskā.

Materiāli bija izsmelti. Bet tā, ko, starodams priekā par savu veiksmi, atrada vecais archivars, pietika, lai Lonsevils atdzīvotos manā iztēlē.

Tikko parādījās Lonsevils, es tūlīt sēdos pie grāmatas, un tajā uzreiz brīvi iekļāvās fabrikas vēstures materials, kas vēl pavisam nesen bija tik bezcerīgi sairis. Materials cieši un sakarīgi kļāvās ap šo artileristu, Francijas revolūcijas dalībnieku, kas pie Gžatkas bija kritis kazaku gūstā, izsūtīts uz Petrozavodskas rūpnīcu un tur miris no drudža.

Tā radās stāsts «Sarla Lonsevila liktenis».

Kamēr nebija cilvēka, materials bija nedzīvs.

Bez tam iepriekš sastādītais grāmatas plāns sašķīda gabalu gabalos. Tagad stāsta pavedienu grodi vērpa Lon-sevils. Viņš kā magnets pievilka ne tikai vēsturiskos faktus, bet arī daudzus manus ziemeļu novērojumus

Stāstā ievīts mirušā Lonsevila apraudāšanas notēlo-jums. Sieviešu-raudātāju vārdus ņēmu no īstiem apraudāšanas tekstiem. Šis gadījums ir vērts, lai pie tā pakavētos.

Es braucu tvaikonī augšup pa Sviru, no Ladogas ezera uz Oņegu. Kādā piestātnē, liekas, Sviricā, apakšklājā uznesa vienkāršu priedes koka zārku.

Izrādījās, kas Sviricā nomiris vecākais un pieredzes bagātākais Sviras locis. Viņa draugi loči bija nolēmuši vest zārku ar viņa mirstīgajām atliekām pa visu upi — no Sviricas līdz Vozņeseņjai, lai nelaiķis atvadītos no mīļotās upes. Un arī tāpēc, lai krasta iedzīvotājiem dotu iespēju atvadīties no šī visā apvidū ļoti cienītā un savā nozarē slavenā vīra.

Svira ir ļoti krāčaina un strauja upe. Bez pieredzējuša loča kuģi netiek pāri Sviras krācēm. Tāpēc uz Sviras kopš seniem laikiem pastāv ar savstarpīgu galv-niecību saistītu loču cilts.

Šķērsojot krāces, mūsu kuģi vilka divi velkoņi, kaut arī pats tvaikonis strādāja pilnā gaitā.

Lejup pa straumi tvaikoņi gāja apgrieztā kārtībā — tvaikonis un velkoņi gāja atpakaļgaitā, lai palēninātu ātrumu un neuzskrietu krācēm.

Pa visu upes augšteci bija izsūtītas telegramas, ka ar mūsu kuģi ved mirušo loci. Tāpēc katrā piestātnē tvaikoni sagaidīja iedzīvotāju pulki. Priekšgalā stāvēja vecenes-raudātājas melnos lakatos. Tikko tvaikonis pietauvojās piestātnē, viņas sāka apraudāt mirušo augstās, mokošās balsīs.

So dzejisko vaimanu vārdi nekad neatkārtojās. Man liekas, tās bija improvizācijās.

Lūk, viena no šādām improvizācijām:

«Kam aizgāji aizsaulē, kam atstāji mūs, bāreņus? Vai mēs pret tevi labi nebijām, vai pietrūka mums laipnu, mīļu vārdu? Paskaties uz Sviru, mīļais, paskaties pēdējo reizi — asiņu putas krāces veļ, upe tek no vienām sievu asarām! Kam tava nāve nelaikā atnāca? Kam pa visu Sviras upi bēru sveces deg?»

So vaimanu pavadīti, kas neapklusa pat naktī, mēs peldējām līdz Vozņeseņjai.

Vozņeseņjā uz klāja uzkāpa skarbi vīri — loči un nocēla zārka vāku. Zārkā gulēja sirms, varens vecis vēja aprautu seju.

Zārku pacēla linu dvieļos un, skaļu vaimanu sagaidītu, iznesa krastā. Aiz zārka, bālo seju ar šalli aizsegusi, gāja jauna sieviete. Viņa veda pie rokas baltgalvi zēnu. Dažu soļu atstatumā viņai sekoja pusmūža vīrs upju kapteiņa formas tērpā. Tie bija mirušā radi — meita, mazdēls un znots.

Kuģa mastā nolaida karogu, un, kad zārku nesa uz kapsētu, iekaucās tvaikoņa svilpe.

Bija vēl viens iespaids, ko nevarēja neietilpināt stāstā. Šinī iespaidā nebija nekā ievērojama, bet tas 1 cieši saistīts ar manām ziemeļu atmiņām. Tas bija neparastais Veneras mirdzums.

Vēl nekad neesmu redzējis tik spriegu un tīru zvaigznes mirdzumu. Zaļganajās pirmsausmas debesīs Venera laistījās kā dimanta rasas lāse.

Tā tiešām bija debesu sūtne, brīnišķās ausmas vēstnese. Vidējos platumos un dienvidos es to nezin kāpēc h| j nebiju ievērojis. Bet šeit likās, ka viņa viena savā šķīstajā daiļumā staro pār klajumiem un mežiem, ir vienīgā rīta svīduma valdniece pār visu ziemeļu zemi, pār Oņegu un Zavoločju, pār Ladogu un Zaoņežju. \

.

DZĪVINOŠAIS sakums

eiz Zolē dažu draugu sabiedrībā izteicies, ka iztēle rakstniekam nepavisam neesot vajadzīga. Rakstnieka darbam jābalstoties tikai uz preciziem novērojumiem. Tā balstoties viņa, Zolā, darbs.

Klātesošais Mopasans jautājis:

— Kā tādā gadījumā izskaidrot, ka jūs rakstāt savus milzīgos romānus uz kādas avīzes ziņas pamata, mēnešiem neizejot no mājas?

Zolā klusēja.

Mopasans paņēma cepuri un aizgāja. Viņa aiziešanu varēja uzņemt kā apvainojumu. Bet viņš no tā nebaidījās. Nevienam, pat Zolā, viņš neļāva noliegt iztēli.

Mopasans, kā jebkurš rakstnieks, tiklab jūs vai es, dārgu turēja iztēli — krāšņo augsni radošas domas plaukumam, dzejas un prozas auglīgo zemi.

Iztēle bija dzīvinošais sākums mākslai vai, kā izteicās jūsmīgie Latiņu kvartala dzejnieki, tās «mūžīgā saule un dievs».

Bet šī žilbinošā iztēles saule iedegas tikai saskarē

ar zemi. Tā nevar starot tukšumā. Bez zemes tā nodziest.

Kas tad ir iztēle? Visvieglāk būtu atbildēt tā, kā uz tādiem āķīgiem jautājumiem atbildēja Gaidars. Viņš aizdomīgi nolūkojās sarunu biedrā un jautāja:

— Atkal tu gribi mani paķert? Ne velna! Vienalga, neteikšu.

Lai daži jēdzieni kļūtu mums pašiem vairāk vai mazāk skaidri, vislabāk tos iztirzāt tā, kā sarunājoties ar bērniem.

Bērni taujā: «Un kas tas ir?» — «No kā?» — «Kāpēc tā?» Viņi neliekas mierā, pirms nav panākuši, lai jūs ar necilvēcīgām pūlēm dotu uz šiem jautājumiem kaut cik ciešamas atbildes.

Ja mums būtu mazs sarunu biedrs, kas varētu izrunāt vārdu «iztēle», tad saruna acīm redzot notiktu tā:

— Kas tas ir — iztēle?

Ja mēs, piemēram, atbildētu, ka iztēle ir «mākslas saule», tās «svētākā velte», tad šī atbilde novestu mūs tādos pārgudrības biezokņos, ka mums atliktu tikai viena izeja — aizbēgt no sava sarunu biedra.

Bērni prasa skaidrību. Tāpēc mēs būsim spiesti atbildēt mūsu sarunu biedram, ka iztēle ir cilvēka rakstura īpašība.

— Kāda?

— Tā ir cilvēka īpašība, izmantojot dzīves novērojumu, domu un jūtu krājumus, radīt līdzās īstenībai iz-

domātu dzīvi ar izdomātiem cilvēkiem un notikumiem. (Protams, to vajadzētu pateikt vienkāršāk.)

— Bet kāpēc? — jautās mūsu sarunu biedrs. — Ir taču īstā dzīve. Kāpēc jāizdomā cita?

— Tāpēc, ka īstā dzīve ir plaša un sarežģīta un cilvēkam nekad neizdodas to izzināt visā pilnībā un dažādībā. Daudz ko viņš nevar redzēt un pārdzīvot. Piemēram, viņš nevar pārcelties par trim gadu simteņiem atpakaļ, lai kļūtu par Galileja mācekli, nevar būt Parizes krišanas aculiecinieks 1814. gadā vai, sēžot Maskavā, pieskārties Akropoles marmora kolonām. Vai arī sarunāties ar Gogoli un klaiņot pa Romas ielām. Vai piedalīties Konventa sēdē un klausīties Ma-rata runas. Vai skatīties no kuģa klāja uz zvaigznēm piesēto Kluso okeānu. Kaut vai tāpēc, ka šis cilvēks nekad mūžā nav redzējis jūru. Bet cilvēks grib zināt, dzirdēt un redzēt visu, grib visu pārdzīvot. Un, lūk, iztēle dod viņam to, ko nav spējusi vai nav varējusi dot īstenība. Iztēle aizpilda tukšās vietas cilvēka dzīvē.

Tur jūs, protams, aizmirsīsiet savu sarunu biedru un sāksiet stāstīt viņam nesaprotamas lietas.

Kas var novilkt stingru robežu starp iztēli un domu? Šādas robežas nav. Iztēle radījusi likumu par zemes pievilkšanas spēku, radījusi Ņūtona binomu, skumjo Tristana un Izoldes mīlas stāstu, atomu skaldīšanu, Admiralitātes ēku Ļeņingradā, Levitana «Zelta rudeni»,

«Marseļjezu», radio, elektrisko gaismu, princi Hamletu, varbūtības teoriju un filmu «Bembi».

Cilvēka doma bez iztēles ir neauglīga, tikpat neauglīga kā iztēle bez īstenības.

Frančiem ir sakāmvārds: «Diženas domas nāk no sirds.» Manuprāt, būtu pareizāk, ja teiktu, ka diženas domas nāk no visas cilvēka būtības. Cilvēkā viss vei-cine to parādīšanos. Sirds, iztēle un prāts — lūk, vide, kurā rodas viss, ko mēs dēvējam par kulturu.

Bet ir kāda lieta, ko pat mūsu spēcīgā iztēle nav spējīga iedomāties. Tā ir iztēles — un tātad arī visa, ko tā radījusi, — izzušana. Ja izzustu iztēle, cilvēks vairs nebūtu cilvēks.

Iztēle ir liela dabas dāvana. Tā likta pašā cilvēka raksturā.

Iztēle, kā es jau teicu, nevar dzīvot bez īstenības. To uztur īstenība. Bet, no otras puses, iztēle ļoti bieži zināmā mērā iespaido mūsu dzīves gaitu, mūsu darbus un domas, mūsu attieksmi pret cilvēkiem.

Par to labi izteicies Pisarevs. «Ja cilvēks,» viņš sacīja, «nespētu iztēloties spilgtas un pilnīgas nākotnes ainas, ja cilvēks neprastu sapņot, nekas viņu nepiespiestu šīs nākotnes dēļ uzņemties nogurdinošus pasākumus, vest neatlaidīgu cīņu, pat upurēt savu dzīvību.»

Ja atrodi — pie naža tava

Līp graudiņš tālu zemju smilts, —

Kļūst atkal zemes plašums savāds,

Tam pāri krāsu miglājs silts.

Tas ņemts no Bloka dzejas. Kāds cits dzejnieks teicis:

Katrā peļķē vēsmo okeānā elpa,

Katrā olī — tuksnesis tvīkst sauss...

Tālu zemju smilšu grauds un olis uz ceļa! Cik bieži no šādiem smilšu graudiem un oļiem sākas nevaldāmā iztēles darbība. Šinī sakarībā atcerējos stāstu par kādu vecu spāņu idalgo.

Iespējams, ka šis idalgo bija pieredzējis arī labākas dienas, bet mūsu stāsta laikā viņš trūcīgi dzīvoja savā Kastilijas muižā. Muiža — zemes strēmelīte ar drūmu, cietokšņa kazematam līdzīgu akmens māju — bija senču atstāts mantojums.

Idalgo bija vientuļš. Viņa mājā dzīvoja vēl tikai vecenīte — aukle. Viņa ar pūlēm gatavoja vienkāršus ēdienus un vairs neko nesaprata. Ar viņu bija veltīgi pat sarunāties.

Idalgo augu dienu sēdēja izdilušā atzveltnī pie spraišļota loga un lasīja grāmatas. Klusumu pārtrauca tikai grāmatu pasakņos iekaltušās līmes sprakstoņa.

Retumis idalgo skatījās pa logu. Tur slējās nokaltis koks, melns kā dzelzs stienis, un gar apvārsni stiepās I

garlaicīgu pauguru grēdas. Sis Spānijas novads izskatījās tuksnešains un nemīlīgs, bet idalgo bija pie tā pieradis.

Viņš jau bija par vecu, lai pamestu savu māju un dotos nogurdinošos un putekļainos ceļojumos ar visām tajos iespējamām nepatikšanām. Un kāpēc arī lai viņš ceļotu, ja visā karaļvalstī nebija ne radu, ne draugu?

Retais zināja, kādi notikumi slēpjas idalgo pagātnē. Runāja, ka viņam bijusi sieva un skaistule meita, bet, mērim plosoties, abas nomirušas vienā un tai pašā gadā un mēnesī. Kopš tā laika viņš ieslēdzies savā mājā un nelabprāt atdara durvis pat nakts vai negaisa pārsteigtiem ceļiniekiem.

Reiz pie mājas durvīm klaudzināja vēju appūsts vīrs rupjā uzmetnī. Viņš piesēja vecu ēzeli pie melnā koka. Ēdot vakariņas pie kvēlojoša pavarda, viņš stāstīja idalgo, kā — gods un pateicība madonnai! — atgriezies sveiks un vesels no bīstama jūras brauciena uz rietumiem, kurp kāda itālieša Kolumba runu iekarsētais karalis nosūtījis vairākas karavelas.

Viņi peldējuši pa okeānu vairākas nedēļas un dzirdējuši jūras sieviešu — sirēnu balsis. Sievietes pieglaudīgi lūgušās, lai viņas paceltu uz karavelām un ļautu pasildīties uz klāja, savos garajos matos kā plīvuros tinot kailos augumus.

Kapteinis pavēlējis neatbildēt uz sirēnu lūgumiem. Matroži bijuši saniknoti. Viņi tvīkuši pēc mīlas, pēc smuidriem un tvirtiem sieviešu gurniem.

Viss beidzies ar neveiksmīgu dumpi. Trīs kūdītājus pakāruši pie rejas.

Tā viņi peldējuši un redzējuši neparastu, ūdenszālēm pāraugušu jūru. Zālē ziedējušas lielas, zilas puķes. Tad noturējuši dievkalpojumu un devušies ar līkumu apkārt šai zāļu jūrai, līdz pēkšņi pamalē pavērusies jauna zeme — nezināma un skaista. Vējš nesis no tās krastiem glāsmainu mežu šalkoņu un reibinošu augu smaržu.

Kapteinis uzkāpis tiltiņā, izvilcis zobenu un pacēlis pret debesīm, un tā asmens iededzies zelta ugunīs — par zīmi, ka viņi beidzot atklājuši Eldorado, zemi, kuras kalni pilni zelta, sudraba un dārgakmeņu.

Idalgo klusējot uzklausīja šo cilvēku.

Atvadoties vīrs izņēma no ādas somas sārtu jūras gliemežnīcu no Eldorado krastiem un pateicībā par vakariņām un nakstmāju uzdāvināja idalgo. Tas bija tikai sīkums, tāpēc idalgo to pieņēma.

Cilvēks aizjāja, bet naktī uznāca negaiss. Pār akmeņaino līdzenumu lēni iedegās un dzisa zibeņi.

Gliemežnīca gulēja uz galda iepretim idalgo gultai.

Viņš pamodās un ieraudzīja gliemežnīcu debesu uguns uzliesmojumā. Tās dziļumos iemirdzējās un pagaisa no rožainas gaismas, putām un mākoņiem saausta brīnumzemes aina.

Zibens nodzisa. Idalgo sagaidīja nākošo atspīdumu un atkal — vēl skaidrāk nekā pirmo reizi ieraudzīja gliemežnīcā zemi. No tās kraujajiem krastiem putojot un dzirkstot jūrā krita platas ūdens kaskādes. Kas tas bija? Droši vien upes. Viņš pat, likās, ieelpoja šo upju svaigumu. Seju norasināja smalki ūdens putekļi.

Viņš šo izjūtu piedēvēja nomoda vēl neiztrauktam sapnim, piecēlās, piestūma pie galda krēslu un nosēdās pretim gliemežvākam, noliecās pār to un, sirdij neizprotamā nemierā pukstot, centās labāk saskatīt gliemežnīcā ieslēgtās zemes ainas. Bet zibeņi pamirdzēja arvien retāk un beidzot nodzisa pavisam.

Idalgo baidījās iededzināt sveci, lai tās rupjā gaisma nepārliecinātu viņu, ka viss bijis tikai redzes apmāns un nekādas zemes gliemežnīcā nav.

Viņš nosēdēja līdz rītam. Ausmas staros gliemežnīca likās pavisam neievērojama. Tās dziļumos nebija nekā, izņemot tikko manāmu dūmakainu mirdzumu, it kā noslēpumainā zeme pa nakti būtu atvirzījusies daudzu tūkstošu lje attālumā.

Tajā pašā dienā idalgo aizbrauca uz Madridi un, nokritis ceļos pie karaļa kājām, izlūdzās kā lielu žēlastību viņa karalisko atļauju paša līdzekļiem apgādāt karavelu un doties uz rietumiem nezināmas zemes meklējumos.

Karalis bija žēlīgs un atļāva. Kad idalgo bija aizgājis, viņš teica saviem galminiekiem:

— Šis idalgo acīm redzot ir sajucis. Ko var panākt

ar vienu nožēlojamu karavelu? Bet dievs vada pat neprātīgo ceļus. Kas var zināt, varbūt šis vecis pievienos mūsu kronim jaunas zemes.

Idalgo peldēja uz rietumiem vairākus mēnešus. Viņš dzēra tikai ūdeni un ēda ļoti maz. Satraukums kaltēja viņa miesu. Viņš centās nedomāt par brīnumaino zemi, baidīdamies, ka nekad to nesasniegs. Un, ja arī sasniegs, var izrādīties, ka tas ir vienmuļš līdzenums ar dzelkšņainu zāli, pa kuru vējš dzenā pelēku putekļu stabus.

Idalgo raidīja lūgšanas madonnai, lai tā glābtu viņu no šādas vilšanās.

Rupji izgrieztā koka madonna bija piestiprināta kuģa priekšgalā. Tā šūpodamās traucās pār viļņiem, vedot aiz sevis kuģi. Viņas zilās, izspiestās acis nekustīgi raudzījās jūras tālēs. Matu nolupušajā zeltījumā un izbalējušā purpura apmetnī mirdzēja šļakatas.

— Ved mūs! — neatlaidīgi lūdzās idalgo. — Nevar būt, ka šīs zemes nav. Es tik skaidri to redzu — kā sapņos, tā nomodā.

Kādā vakarā matroži izvilka no ūdens atlūzušu zaru. Tas nozīmēja, ka zeme ir tuvu.

Zaru klāja lielas, strausa spalvām līdzīgas lapas. Lapu smarža bija salda un svaiga.

Tonakt uz kuģa neviens negulēja.

Un beidzot rītausmas mirdzumā no vienas jūras malas līdz otrai, daudzkrāsainu kalnu sienām spīguļojot, pa-

vērās zeme. No šiem kalniem okeānā gāzās dzidras upes. Pār zaļiem mežiem lidoja līksmu putnu bari. Lapotne bija tik bieza, ka putni nevarēja iespraukties meža dziļumos, tāpēc riņķoja pār tā galotnēm.

Svētlaimīga ziedu un augļu smarža plūda no krastiem. Likās, ik malks šīs smaržas lej krūtīs nemirstību.

Uzlēca saule, un ūdenskritumu šļakatu miglāja ieskautā zeme pēkšņi iedzirkstījās visās krāsās, kādas rada saules stari, lūstot šķautnainos kristālā traukos.

Zeme laistījās kā dimanta josta, ko jūras malā aizmirsusi jaunavīgā debesu un gaismas valdniece.

Idalgo nokrita ceļos, pastiepa drebošās rokas pret nezināmo zemi un teica:

— Es tev pateicos, likteni Dzīves novakarē tu devi man ilgas pēc jauniem ceļiem, tu smeldzināji manu sirdi ar svētīgās zemes ainām. Citādi es to nekad nebūtu ieraudzījis un manas acis izžūtu un kļūtu aklas, skatoties vienmuļajā kalnājā. So laimīgo zemi gribu nosaukt savas meitas Florensijas vārdā.

No krasta pretim karavelai skrēja desmitem mazu varavīkšņu. Idalgo galva noreiba. Saule bija iedegusi šīs varavīksnes ūdenskritumu putās, bet ne jau tās skrēja pie karavelas, kuģis pats tām strauji tuvojās.

Mastos svinīgi dūca buras un gaviļaini plandījās komandas paceltie svētku karogi.

Idalgo nokrita ar seju uz siltā, valgā klāja un apklusa. Viņa nogurusī sirds neizturēja šo vienīgo,

tik lielo prieku, kas viņam šodien bija lemts. Viņš nomira.

Šādi, kā stāsta, atklāta zeme, ko vēlāk nosauca par Floridu.

Diezin vai ir nepieciešams izskaidrot šī stāsta nozīmi. Tomēr jāatzīmē tā galvenie pieturas punkti, lai galīgi skaidra kļūtu doma, ka pašas dzīves radītā iztēle reizēm savukārt gūst varu pār dzīvi.

Idalgo iztēli ierosināja vīrs rupjajā apmetnī. Kopš šī brīža iztēle sagrāba savā varā veco idalgo, un tikai tāpēc viņš gliemežnīcas dzīlēs ieraudzīja neparasto zemi.

Viena no iztēles izcilākajām īpašībām ir tā, ka cilvēks tai tic. Bez šīs ticības iztēle būtu tikai tukša prāta rotaļa, bezjēdzīgs bērnu kaleidoskops.

Šī ticībā iedomātajam ir tas spēks, kas spiež cilvēku meklēt iedomāto dzīvē, cīnīties par tā piepildīšanu, sekot iztēles aicinājumam, kā to darīja vecais idalgo, un, beidzot — radīt iedomāto īstenībā.

Taču vispirms un visciešāk iztēle saistīta ar mākslu, literatūru, ar dzeju.

Iztēle balstās uz atmiņu, bet atmiņa — uz patiesām dzīves parādībām. Atmiņas krājumi nav nekas chao-tisks. Ir kāds likums — asociācijas likums jeb, kā to dēvējis Lomonosovs, «kopiztēles likums», kas izkārto atmiņu chaosu pēc līdzības vai tuvības laikā un telpā — citiem vārdiem runājot, vispārina — un virknējas

nepārtrauktos, sakarīgos ķēdes locekļos. Sī asociāciju virkne ir iztēles vadošais pavediens.

Asociāciju bagātība liecina par rakstnieka iekšējās pasaules bagātību. Pārvaldot tādu bagātību, ik doma un tēma tūlīt apaug ar dzīviem izteiksmes līdzekļiem.

Pastāv spēcīgi minerālūdeņu avoti. Ja tādā avotā iegremdē zariņu vai naglu, vienalga ko, pēc īsa brīža tie apaug ar baltiem kristāliem un pārvēršas īstos mākslas darbos. Apmēram tas pats notiek ar cilvēka domu, ja to gremdē atmiņas avotos, bagātīgi piesātinātajā asociāciju vidē. Doma pārvēršas mākslas darbā.

Var pievest jebkuru asociācijas piemēru. Gan jāpiezīmē, ka asociācijas katram cilvēkam saistītas ar viņa dzīvi, biogrāfiju, ar viņa atmiņām. Tāpēc viena cilvēka asociācijas var būt galīgi svešas otram. Viens un tas pats vārds dažādiem cilvēkiem izsauc dažādas asociācijas. Rakstnieka uzdevums ir atklāt vai, kā saka, novest savas asociācijas līdz lasītājam un radīt šīs asociācijas arī viņa uztverē.

Visvienkāršāko asociācijas piemēru savā «Retorikā» min Lomonosovs. Asociācijā, pēc Lomonosova vārdiem, «ir dvēseles iespēja līdzkop ar vienu, jau iedomātu lietu, iedomāties citas, kaut kā ar to saistītas, piemēram: kad savā prātā stādāmies priekšā kuģi, līdzkop ar to iedomājamies jūru, pa kuru tas peld, līdz ar jūru — vētru, līdz ar vētru — viļņus, līdz ar viļņiem — šalkoņu krastā, līdz ar krastu — akmeņus un tā tālāk».

Sī ir, kā saka, «chrestomatiskā» asociācija. Parasti asociācijas mēdz būt daudz sarežģītākas.

Lūk, kāds asociācijas piemērs.

«Es pašlaik rakstu mazā namiņā Rīgas jūras līča krasta kāpās. Blakus istabā skaļi lasa savas dzejas dzīvespriecīgs vīrs — latviešu dzejnieks Imermanis. Viņš valkā sarkanu adītu sviteri. Tādu pašu sviteri es redzēju pirms daudziem gadiem, vēl kara laikā, režisoram Eizenšteinam. Es satiku Eizenšteinu kādā Alma-Atas ielā. Viņš nesa tikko nopirktu grāmatu aizsaini. Grāmatu atlase bija diezgan dīvaina: «Volejbola spēles noteikumi», viduslaiku vēstures chrestomatija, algebras mācību grāmata un Novikova-Priboja «Cusima».

— Režisoram jāzin viss, — teica Eizenšteins. — Un visam jādod uzskatāms ietērps.

— Pat algebras formulai? —es jautāju.

— Bez šaubām! — atbildēja Eizenšteins.

Dzejnieks Vladimirs Lugovskojs tolaik rakstīja lielu

poēmu. Tajā bija nodaļa par Eizenšteinu ar nosaukumu «Alma-Ata — sapņu pilsēta». Poēmā bija aprakstītas meksikāņu maskas, kas karājās pie sienas Eizenšteina istabā. Viņš tās bija atvedis no ceļojuma pa Centrālo Ameriku. Meksikā, starp citu, dzīvo gandrīz izmirusī maiju cilts. No tās palikuši tikai piramidveidīgi tempļi un daži senās valodas vārdi. Pastāv kāda leģenda, ka daudzus seno maiju valodas vārdus zinātnieki pirmo reizi dzirdējuši no papagaiļiem necaurejamos Jukatanas mežos. Papagaiļi no paaudzes paaudzē saglabājuši šos vārdus.

Vispār, visa Amerikas iekarošanas vēsture ir stāsts par cilvēku zemiskumu. Tā arī to vajadzētu nosaukt. Labs nosaukums vēsturiskam romanam — «Zemiskums». Tas skan kā pļauka.

Ak, šīs mūžīgās nosaukuma meklēšanas mokas!

Izdomāt grāmatas nosaukumu — tas ir sevišķs talants. Ir cilvēki, kas gan labi raksta, bet neprot dot nosaukumus saviem darbiem. Un otrādi. Tāpat kā ir cilvēki, kas labi stāsta, bet slikti raksta. Viņi vienkārši izpļāpājas. Vajadzīgs spēcīgs talants, tāds kā Gorkijam, lai daudzkārt izstāstītu vienu un to pašu notikumu, bet pēc tam uzrakstītu svaigi un pavisam citādāk nekā mutisko stāstījumu. Bet stāstīja Gorkijs lieliski! Patiess notikums viņa sniegumā tūlīt apauga ar detaļām. Atkārtoti stāstot vienu un to pašu gadījumu, detaļas Izvērsās, mainījās, kļuva arvien interesantākas. Viņa mutiskie stāsti būtībā bija īsta jaunrade. Tāpēc Gorkijs neciešami garlaikojās sausu un piesējīgu ļaužu sabiedrībā, kas apšaubīja viņa stāstu patiesīgumu. Viņš rauca pieri, aprāvās, it kā teikdams: «Garlaicīgi dzīvot vienā pasaulē ar jums, biedri!» Uz patiesiem faktiem balstītu, krāšņu mutisku stāstu talants piemita daudziem rakstniekiem. Sevišķi Markam Tvenam. Kāds kritiķis, cīno-

ties par sīku patiesīgumu, pieķēra Marku Tvenu melos. Marks Tvens pārskaitās. «Kā jūs varat spriest, vai es meloju vai ne,» viņam teica Marks Tvens, «ja jūs pats neprotat, kaut vai bez kāda talanta samelot un jums nav pat priekšstata, kā tas notiek? Tik drošiem apgalvojumiem vajadzīga liela pieredze šinī jautājumā. Jums tādas pieredzes nav un nevar būt. Šinī nozarē jūs esat nejēga un profans.»

Ilfs stāstīja, ka mazā pilsētiņā Marka Tvena dzimtenē viņš redzējis pieminekli Tomam Soijeram un Finam Hekelberijam. Fins šai piemineklī turot aiz astes sprāgušu kaķi. Tiešām, kāpēc nevarētu uzstādīt pieminekļus literatūras varoņiem? Piemēram, Donam Kichotam vai Guliveram, Pāvelam Korčaginam, Tatjanai Larinai, Tarasam Buļbam, Pjeram Bezuchovam, Cechova trim māsām, Ļermontova Maksimam Maksimičam vai Belai.

Viss nupat uzrakstītais ir asociāciju virkne. Tā var būt bezgalīga. Ja nostādītu blakus pirmo un pēdējo šīs asociācijas ķēdes locekli — sarkano sviteri un pieminekli Belai, tad visa pilnīgi dabīgā asociācijas gaita izskatītos pēc murgiem.

Es tik daudz runāju par asociācijām vienīgi tāpēc, ka tās cieši saistītas ar jaunradi.

No visas šīs garās sarunas par iztēli skaidrs tikai viens —♦ bez iztēles nav ne īstas prozas, ne dzejas.

Manuprāt, par iztēli vislabāk izteicies Bestuževs-Mar-linskis:

«Chaoss ir pamats kaut kā īstena, cēla un dzejiska radīšanai. Lai vienīgi ģēnija stars šķeļ šo tumsu. Naidīgās, līdz tam savā spēkā līdzīgās sīkdaļas atdzīvosies mīlestībā un saskaņā, saplūdis ap vienu no spēcīgākajām, gūs sakarību, gulsies mirdzošos kristālos, sliesies kalnos, izliesies jūrās, un dzīvais spēks iezīmēs jaunās pasaules pieri ar saviem milzu hieroglifiem.»

Nāk nakts, un pamazām atdzīvojas dvēseles spēki — pagaidām tiem nav nosaukuma. Kā tos lai nosauc? Iztēle, fantazija, iedziļināšanās cilvēka apziņas smalkākajās šūnās, iedvesma? Dvēseles sajūsma vai miers? Prieks vai skumjas? Kas to lai zina!

Es nodzēsu lampu, un nakts palēnām kļūst gaišāka. Tumsa uzsūc sniega atblāzmu. Jūras līci klāj ledus. Kā milzīgs, blāvs spogulis tas caurstaro nakti un pārvērš mirguļainā krēslā.

Melno Baltijas priežu galotnes. Dunoņai pakāpeniski pieaugot, aiziet tālumā elektriskais vilciens. Un atkal klusums, tāds klusums, ka liekas dzirdamas pat vieglākās skuju trīsas aiz loga un neizprotama, maiga iesprikstēšanās. Tā sakrīt ar zvaigžņu uzliesmojumiem. Varbūt, piesardzīgi sanot un sprikstot, no zvaigznēm krīt sarma?

Māja ir tukša. Esmu viens. Blakus jūra r— neskaitāmu jūdžu plašumā. Aiz kāpām klaji purvi un zemi meži. Neviena nav tuvumā. Bet jāiededz tikai lampa un jāsāk rakstīt vienalga par ko, un nošķirtības sajūta izzūd. Es vairs neesmu viens. No šīs mazās istabas es varu runāt ar ļaužu tūkstošiem, ar visu pasauli. Es varu stāstīt viņiem visdažādākos notikumus, smīdināt vai skumdināt, modināt pārdomas vai naidu, mīlu vai līdzjūtību, vest viņus aiz rokas kā ceļa rādītājs dzīvē, kas radīta šeit, šinīs četrās sienās, bet izlaužas visumā.

Vest viņus aiz rokas pretī ausmai. Tai neizbēgami jānāk. Tā jau tagad rīta pusē vieglītēm pacēlusi nakts tumšo apsegu un blāvo pašā debesu malā, pagaidām vēl ļoti tālā, tikko manāmā zilgumā.

Pašlaik es vēl pats nezinu, ko rakstīšu. Doma vēl ir tikai saviļņojums, vēlēšanās izteikt citiem visu to, kas pašlaik pārpilda manu prātu, manu sirdi, visu manu būtību. Doma dzīvo manī, bet, kā tā izliesies, kādus ceļus atradīs savai izteiksmei, tas vēl nav skaidrs man pašam. Bet es zinu, kam es rakstīšu. Es runāšu ar visu pasauli. Grūti, gandrīz neiespējami skaidri iztēloties šo jēdzienu — visa pasaule.

Vienmēr jādomā par kādu atsevišķu cilvēku, kaut vai par mazu meiteni ar neizturami starojošām acīm, kas reiz skrēja man pretim pa pļavu, lai pieskrējusi satvertu manu elkoni un, aizelsusies no skrējiena, teiktu:

— Bet es jau sen te jūs gaidu. Jau saplūcu veselu klēpi puķu un divas reizes noskaitīju no galvas «Jevgeņija Oņegina» otro daļu. Un visi gaida jūs mājās, jo mums vieniem garlaicīgi. Un jūs tad izstāstīsiet visiem, ko jūs redzējāt pie ezera, un, lūdzu, izdomājiet kaut ko labi interesantu. Jeb nē, labāk neizdomājiet, bet pastāstiet visu, kā bija, jo pļavās tik jauki un mežrozes zied jau pa otram lāgam. Un vispār skaisti!

Bet varbūt sievietei, kuras dzīve tik cieši saistīta ar manējo ilgiem grūtību, prieka un maiguma gadiem, ka tagad mūs nekas vairs nebaida.

Bet varbūt draugiem. Manā vecumā viņu paliek ar katru gadu mazāk.

Bet galu galā es rakstu visiem, kas gribēs to lasīt.

Es nezinu, par ko rakstīšu. Iespējams, ka tas ir tāpēc, ka gribu pateikt pārāk daudz un pagaidām vēl neesmu izvēlējies no domām to vienīgo, kas, līdzīgi magnetam, pievilktu pārējās un liktu tām saskanīgi iekļauties stāstījuma robežās.

Tādu stāvokli pazīst visi, kas raksta.

«Ne jau veltīgi,» teica Turgeņevs, «dzejnieki runā par iedvesmu. Protams, mūza pie viņiem nenokāpj no Olimpa, nesot līdzi gatavas dziesmas, bet viņiem ir sevišķs, iedvesmai līdzīgs noskaņojums. Daudz apsmietie Feta panti, kuros viņš runā, ka pats vēl nezina, ko dziedās, bet «tikai dziesma rodas», lieliski izsaka šo noskaņojumu. Uznāk brīži, ka jūti vēlēšanos rakstīt, pats vēl nezini, ko tieši, bet jūti, ka rakstīsi. Šo noskaņojumu tad dzejnieki arī dēvē par «dieva tuvošanos». Šie brīži ir mākslinieka vienīgais baudījums. Ja to nebūtu, neviens neķertos pie rakstīšanas. Vēlāk, kad jāsaved kārtībā viss, kas jaucas galvā, kad tas viss jāizliek uz papīra, tad sākas īstas mocības.»

Negaidot nakti pāršķeļ skaņa. Tā ir tāla kuģa svilpe. Kā tā atgadījusies šeit, dziļos ledos?

Vakar Rīgas avīzes rakstīja, ka līcī ienācis tvaikonis no Ļeņingradas. Acīm redzot tā ir ledlauža svilpe.

Es atceros kāda ledlauža stūrmaņa stāstu, ka reiz, virzoties pa Somu līci, viņš redzējis ledū iesalušu vienkāršu lauku puķu klēpi. Tas bijis ieputināts sniegā. Kas to bija pazaudējis šeit, ledus klajumos? Droši vien ziedi bija nokrituši no kāda kuģa, kad tas šķēla pirmo, vēl plāno ledu.

Radies tēls. Ar neizprotamu spēku tas vilina sākt kādu vēl neskaidru pasaku.

Jāuzmin šo sasalušo ziedu noslēpums. Minēšanā piedalās visi. Un katram, kas redzējis puķes, šai sakarībā ir savi slēdzieni.

Savi slēdzieni ir arī man, kaut puķes neesmu redzējis. Vai tie nav tie paši ziedi, ko pļavā saplūca meitene, kas skrēja man pretim? Droši vien, ka tie ir tie paši ziedi. Bet ka tie nokļuva uz ledus? Tas varēja notikt vienīgi pasakā, kas nepazīst šķēršļus ne laikā, ne telpā.

Pēkšņi nāk prātā doma par sevišķu, tīri sievišķīgu attieksmi pret puķēm. Tā stipri atšķiras no mūsu, vīriešu, pieejas. Mums puķes ir izrotājums. Sievietēm — tās ir dzīvas būtnes, viešņas no citas pasaules, ko mēs, pieauguši un lietišķi ļaudis, ievērojam, tikai garām ejot, pret ko mēs izturamies ar iecietīgu nevērību.

Slikti, ka tik ātri iedegas rīta blāzma. Dienas gaisma var padzīt šīs domas, padarīt tās vienkārši smieklīgas nopietnu ļaužu acīs.

Saules gaismā daudzas pasakas ieraujas un slēpjas savā čaulā kā gliemeži.

Jā, bet pasaka — pagaidām vēl miglaina — ir dzimusi. Apturēt pasaku vai stāstu, kad tie jau nākuši pasaulē, ir gandrīz neiespējami. Tas līdzinās dzīvas būtnes nogalināšanai. Pasakas turpina ziedēt mūsu apziņā it kā pašas no sevis.

Un beidzot pienākusi tā stunda, kad pasakai jāparādās uz papīra. Rakstīt to pa lielākajai daļai tikpat grūti kā izteikt vārdos vāru zāles smaržu. Pasaku raksta aizturētu elpu, lai nenopūstu smalkos ziedputekšņus, kas to pārklājuši. Un jāraksta ātri, jo gaismas, ēnu un atsevišķu ainu atspīdumi mijas trauksmīgi un viegli. Nedrīkst aizkavēties, nedrīkst atpalikt no iztēles lidojuma.

Pasaka pabeigta. Un gribas vēlreiz ar pateicību ieskatīties tajās neizturami starojošajās acīs, kur pasaka mīt vienmēr.

NAKTS DILIŽANSS

Es gribēju uzrakstīt atsevišķu nodalu par iztēles spēku un tās iespaidu uz mušu dzīvi. Bet, labi padomājis, es uzrakstīju šīs nodaļas vietā stāstu par dzejnieku Andersenu. Man liekas, ka tas aizvietos šo nodalu un dos daudz skaidrāku priekšstatu par iztēli nekā vispārīgās sarunas par šo tēmu.

Vecā un netīrā Venēcijas viesnīcā neizdevās sadabūt tinti. Un kāpēc lai tur būtu tinte? Lai rakstītu viesiem pārmērīgus rēķinus?

Tiesa gan, Kristjanam Andersenam apmetoties viesnīcā, alvas tintnīcā vēl bija palicis mazliet tintes. Viņš ar to sāka rakstīt pasaku. Bet ar katru stundu pasaka acīm redzot bālēja, jo Andersens vairākas reizes atšķaidīja tinti ar ūdeni. Viņam tā arī neizdevās pabeigt pasaku — tās jautrās beigas palika tintnīcas dibenā.

Andersens pasmīnēja un nolēma savai nākošajai pasakai dot nosaukumu «Stāsts, kas palika izžuvušas tintnīcas dibenā».

Viņš mīlēja Venēciju un dēvēja to par «vīstošo lotosu».

Pār jūru mutuļoja zemi rudens mākoņi. Kanalos skalojās gļotains ūdens. Ielu krustojumos brāzmoja auksts vējš. Bet, tikko parādījās saule, caur pelējumiem pa-

vīdēja sienu rožainais marmors un pilsēta aiz loga atspīdēja kā senā veneciešu meistara Kanaleto glezna.

Jā, tā bija brīnišķa, kaut arī mazliet skumja pilsēta. Bet pienāca laiks atstāt to citu pilsētu dēļ.

Tāpēc Andersens nejuta sevišķu nožēlu, kad aizsūtīja sulaini nopirkt biļeti uz diližansu, kas vakarā gāja uz Veronu.

Sulainis patiešām atbilda pašai viesnīcai — slinks, vienmēr iereibis, zaglīgs, bet ar atklātu, vientiesīgu seju. Viņš ne reizes neuzkopa Andersena istabu, pat neizslaucīja akmens grīdu.

No sarkanajiem samta aizkariem zeltainiem spietiem spurdza kodes. Mazgāties vajadzēja ieplīsušā fajansa bļodā ar pilnkrūtainu peldētāju attēliem. Eļļas lampa bija salauzta. Tās vietā uz galda stāvēja smags sudraba svečturis ar nodegušu tauku sveces galu. Arī tas droši vien nebija tīrīts kopš Ticiana laikiem.

No pirmā stāva, kur atradās lēta osterija, nāca ceptas aitas gaļas un ķiploku smaka. Tur augu dienu griezīgi smējās un ķildojās jaunas sievietes apdilušos, satrūkušām auklām nevīžīgi savilktos samta ņieburos.

Reizēm sievietes kāvās, klupdamas viena otrai matos. Kad Andersenam gadījās iet garām tādam sieviešu kautiņam, viņš apstājās un sajūsmā skatījās uz viņu izspūrušām bizēm, niknumā kvēlojošām sejām un atriebības alkās degošām acīm.

Bet visapburošāk izskatījās, protams, sašutuma asa-

nospļāva* un brīdināja pasažierus, ka, izņemot nodeguli skārda lākturī, sveču vairāk neesot.

Pasažieri tam nepievērsa nekādu uzmanību. Tad vedējs atļāvās apšaubīt savu pasažieru veselo saprātu un piemetināja, ka Verona esot netīra nomale, kur kārtīgiem cilvēkiem neesot ko darīt.

Pasažieri zināja, ka tā tas nav, bet nevienam negribējās strīdēties ar vedēju.

Pasažieru bija tikai trīs — Andersens, drūms pusmūža mācītājs un tumšā uzmetnī satinusies dāma. Andersenam viņa šķita gan jauna, gan veca, gan daiļa, gan neglīta. Tās bija lākturī iespraustās sveces gala draiskulības. Tas apgaismoja dāmu ik reizes savādāk — kā tam ienāca prātā.

— Varbūt nodzēsīsim sveci? — jautāja Andersens. — Pašlaik tā nav vajadzīga. Citādi nepieciešamības gadījumā mums nebūs ko iededzināt.

— Lūk, doma, kas nekad neienāktu prātā itālietim! — iesaucās mācītājs.

— Kāpēc?

— Itālieši nav spējīgi kaut ko paredzēt. Viņi vienmēr apķeras un sāk vaimanāt tad, kad vairs nekas nav labojams.

— Acīm redzot, — jautāja Andersens, — svētais tēvs nepieder pie šīs vieglprātīgās nācijās?

— Esmu austrietis, — mācītājs strupi atcirta.

Saruna pārtrūka. Andersens nopūta sveci. Pēc neilga

klusuma brīža dāma teica:

— Sājā Itālijas apvidū naktīs labāk braukt bez gaismas.

— Mūs tāpat nodod riteņu troksnis, — iebilda mācītājs un neapmierināti piemetināja: — Ceļojošām dāmām vajadzētu ņemt līdzi kādu radinieku. Kā pavadoni.

— Mans pavadonis, — šķelmīgi iesmējās dāma, — sēž man blakus.

Viņa runāja par Andersenu. Viņš noņēma cepuri un pateicās savai ceļa biedrei par šiem vārdiem.

Tikko svece nodzisa, skaņas un smaržas pieņēmās spēkā, it kā priecādamās par sāncenša pazušanu. Pakavu klaudzoņa, grants čirkstoņa zem riteņiem, atsperu graboņa un lietus grabināšana pa diližansa jumtu kļuva skaļāki. Un caur logiem spēcīgāk vēdīja mitras zāles un purva smarža.

— Savādi, — bilda Andersens, — Itālijā es cerēju ieelpot apelsinu biržu dvesmu, bet jūtu savas ziemeļu dzimtenes gaisu.

— Tūlīt viss mainīsies, — dāma teica, — mēs paceļamies kalnājā. Tur siltāks gaiss.

Zirgi gāja soļiem. Diližanss tiešām pacēlās slīpā piekalnē. Bet nakts tāpēc nekļuva gaišāka. Taisni otrādi, gar ceļa malām stiepās vecas vīksnas. Zem to izplestajiem zariem tumsa stāvēja bieza un klusa, tikko dzirdami sačukstēdamās ar lapām un lietus lāsēm.

Andersens nolaida logu. Diližansā ieskatījās vīksnas zars. Andersens norāva dažas lapas piemiņai.

Kā daudzi cilvēki ar dzīvu iztēli, viņš mēdza savos braucienos vākt dažādus niekus. Bet šiem niekiem piemita viena īpašība — tie atdzīvināja pagātni, atjaunoja to noskaņu, kāda bija viņam, Andersenam, tieši tajā brīdi, kad viņš pacēla kādu mozaikas drumstalu, vīksnas lapu vai mazu ēzeļa pakavu.

— Nakts, — pie sevis teica Andersens.

Pašlaik tās krēsla bija tīkamāka par saules gaismu. Tumsa ļāva visu mierīgi pārdomāt. Bet, kad tas Andersenam apnika, tumsa palīdzēja sacerēt dažādus notiku mus, kuros viņš bija galvenais varonis.

Visos šajos notikumos Andersens vienmēr iztēlojās sevi skaistu, jaunu, dzīvespriecīgu. Viņš devīgi bārstīja ap sevi tos reibinošos vārdus, ko sentimentāli kritiķi dēvē par «dzejas ziediem».

Patiesībā Andersens bija ļoti neglīts un labi to zināja. Viņš bija neveikls un kautrīgs. Viņa rokas un kājas mētājās kā diegā uzvērtam rotaļu vīriņam. Bērni viņa dzimtenē tādus vīriņus sauc par «ampelmaņiem».

Ar tādām īpašībām nevarēja cerēt uz sieviešu uzmanību. Un tomēr; katru reizi, kad jaunas sievietes gāja viņam garām kā laternas stabam, sirds iesmeldzās aizvainojumā.

Andersens iesnaudās.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja pamostoties, bija liela, zaļa zvaigzne. Tā peldēja pār pašu zemi. Acīm redzot bija ļoti vēla nakts stunda.

Diližanss stāvēja. Arā skanēja balsis. Andersens ieklausījās. Vedējs kaulējās ar dažām sievietēm, kas bija ceļā apturējušas diližansu.

So sieviešu balsis bija tik pieglaudīgas un dzidras, ka šī melodiskā kaulēšanās atgādināja senas operas rečitativu.

Vedējs nebija ar mieru vest sievietes līdz kādai acīm redzot pavisam niecīgai pilsētelei par to maksu, ko viņas piedāvāja. Sievietes cita caur citu stāstīja, ka viņas salikušas kopā trijatā visu naudu un vairāk viņām neesot.

— Pietiek! — Andersens uzsauca vedējam. — Es piemaksāšu, lai iznāktu tā cena, ko jūs tik bezkaunīgi prasāt. Un pielikšu vēl, ja jūs nebūsiet rupjš pret pasažieriem un nepļāpāsiet muļķības.

— Labi, skaistules, — vedējs griezās pie sievietēm,

— kāpiet iekšā. Pateicieties dievmātei, ka gadījās šis ārzemju princis, kas šķaidās ar naudu. Viņš vienkārši negrib jūsu dēļ aizkavēt diližansu. Pašas jūs viņam esat vajadzīgas kā pērnie makaroni.

— Ak Jēzu! — novaidējās mācītājs.

— Sēdieties, man blakus, meitenes, — teica dāma.

— Tā mums būs siltāk.

Meitenes, klusi sarunādamās un pasniedzot viena otrai aizsaiņus, iekāpa diližansā, bikli pateicās Anderse-nam, ierīkojās un apklusa.

Iesmaržojās aitu siers un piparmētras. Neraugoties uz tumsu, Andersens saskatīja meiteņu lētajos auskaros tikko jaušami mirgojošus stikliņus.

Diližanss sakustējās. Zem riteņiem atkal iespraukšķē-jās grants. Meitenes sāka čukstēties.

— Viņas vēlas zināt, kas jūs esat, — dāma teica, un Andersens juta, ka viņa tumsā smaida. — Vai tiešām ārzemju princis? Vai vienkārši ceļotājs?

— Esmu pareģis, — neapdomājoties atbildēja Andersens. — Es māku uzminēt nākotni un redzēt tumsā. Bet šarlatans es neesmu. Un vispār, savā ziņā esmu nabaga princis no tās zemes, kur reiz dzīvoja Hamlets.

— Ko gan jūs varat redzēt šitādā tumsā? — izbrīnījusies jautāja kāda no meitenēm.

— Kaut vai jūs, — Andersens atbildēja. — Es redzu jūs tik skaidri, ka mana sirds pārpilna sajūsmas par jūsu daiļumu.

Viņš pateica to un juta, ka sejai pārskrien aukstas tirpas. Tuvojās tas stāvoklis, ko viņš izjuta ik reizes, sacerot savas poēmas un pasakas.

Šim stāvoklim pievienojās viegls satraukums, no nezināma avota plūstošas vārdu straumes, dzejiska spēka un negaidītā savas varas apziņa pār cilvēku sirdīm.

It kā vienā no viņa pasakām būtu skaļi atsprādzis vecas burvju lādes vāks, kur glabājušās neizteiktas domas un snaudošas jūtas, kur paslēpti visi zemes brīnumi — visi tās ziedi, krāsas un skaņas, smaržaini

vēji, jūru plašumi, mežu šalkas, mīlestības mokas un bērnu čalas.

Andersens nezināja, kā nosaukt šo stāvokli. Daži to uzskatīja par iedvesmu, citi — par jūsmu, vēl citi — par improvizācijās dāvanām.

— Es pamodos un pēkšņi nakts vidū sadzirdēju jūsu balsis, — brīdi klusējis, mierīgi ierunājās Andersens. — Ar to man pietika, mīļās meitenes, lai pazītu jūs un pat vairāk — lai jūs iemīlētu kā savas īslaicīgās māsas. Es jūs redzu ļoti labi. Lūk, jūs — meitene ar viegliem, gaišiem matiem. Jūs protat smieties un tā mīlat visu dzīvo radību, ka pat biklie strazdi sēžas jums uz pleciem, kad strādājat dārzā.

— Ai Nikolina! Viņš taču runā par tevi! — skaļā čukstā teica kāda no meitenēm.

— Jums, Nikolina, ir karsta un maiga sirds, — tikpat mierīgi turpināja Andersens. — Ja ar jūsu iemīļoto notiktu kāda nelaime, jūs, ne brīdi neapdomājoties, ietu tūkstošiem lje pa sniegainiem kalniem un sausiem tuksnešiem, lai viņu sastaptu un glābtu. Vai es nerunāju taisnību?

— Ietu jau gan, — apmulsumā nomurmināja Nikolina. — Reiz nu jūs tā domājat.

— Kā jūs sauc, meitenes? — jautāja Andersens.

— Nikolina, Marija un Anna, — labprāt atbildēja par visām viena no meitenēm.

— Ziniet, Marija, es negribētu runāt par jūsu

daiļumu. Es slikti runāju italiski. Bet vēl jaunībā es devu zvērestu dzejas dievam, ka slavināšu skaistumu visur, kur vien to ieraudzīšu.

— Jēzu! — klusu norūca mācītājs. — Viņu sakodis tarantuls. Viņš ir traks.

— Ir sievietes, kas apveltītas ar patiešām satrie

cošu skaistumu. Viņām gandrīz vienmēr ir noslēgti raksturi. Viņas pārdzīvo vienatnē sirdis dedzinošās kaislības. Tās it kā no iekšpuses kvēlina viņu sejas. Lūk, kāda jūs esat, Marija. Tādu sieviešu liktenis bieži ir neparasts. Tas ir vai nu ļoti skumjš, vai ļoti

laimīgs.

— Vai jūs esat kādreiz saticis tādas sievietes? — jautāja dāma?

— Kaut vai pašlaik, — Andersens atbildēja. — Mani

vārdi attiecas ne tikai uz Mariju, bet arī uz jums,

kundze.

— Es domāju, jūs nesakāt to tikai tāpēc, lai īsinātu

garo nakti, — dāmas balss nodrebēja. — Tas būtu

pārāk cietsirdīgi pret šo brīnišķo meiteni. Un pret

mani, — viņa pusbalsī piebilda.

— Nekad vēl neesmu bijis tik nopietns kā šinī brīdī, kundze.

— Un kas tad būs? — jautāja Marija. — Es būšu laimīga? Jeb ne?

— Jūs ļoti daudz prasāt no dzīves, kaut arī esat vienkārša lauku meitene. Tāpēc jums grūti būt lai-migai. Bet savā dzīvē jūs sastapsiet jūsu daudzprasi-gās sirds cienīgu cilvēku. Jūsu izredzētajam, protams, jābūt lieliskam cilvēkam. Varbūt viņš būs gleznotājs, dzejnieks vai Itālijas brīvības cīnītājs... Bet varbūt tas būs vienkāršs gans vai jūrnieks, taču ar lielu dvēseli. Galu galā' tas ir vienalga.

— Kungs, — Marija kautri teica, — es jūs neredzu, tāpēc nekaunos jautāt. Ko darīt, ja tāds cilvēks jau iekarojis manu sirdi? Esmu viņu redzējusi tikai dažas reizes un pat nezinu, kur viņš tagad atrodas.

— Meklējiet viņu! — iesaucās Andersens. — Atrodiet viņu, un viņš jūs iemīlēs.

— Marija! — priecīgi ierunājās Anna. — Tas jau ir tas jaunais mākslinieks no Veronas...

— Rimsties! — Marija viņu apsauca.

— Verona nav tik liela pilsēta, lai tajā nevarētu atrast kādu cilvēku, — teica dāma. — Iegaumējiet manu vārdu. Mani sauc Helēna Gvičioli. Es dzīvoju Veronā. Katrs veronietis parādīs jums manu māju. Jūs, Marija, atbrauksiet uz Veronu. Un dzīvosiet pie manis, kamēr nāks tas laimīgais gadījums, ko pareģoja mūsu jaukais ceļa biedrs.

Marija uzmeklēja tumsā Helenas Gvičioli roku un piespieda pie sava degošā vaiga.

Visi klusēja. Andersens ievēroja, ka zaļā zvaigzne izdzisusi. Tā bija noslīdējusi aiz apvāršņa. Tātad bija jau pāri pusnaktij.

— Nu, bet kāpēc jūs man neko neizzīlējāt? — jautāja Anna, visrunīgākā no meitenēm.

— Jums būs daudz bērnu, — pārliecināti atbildēja Andersens. — Rindiņā kā zoslēni viņi skries pēc piena krūzes. Jums paies daudz laika, katru ritu viņus apmazgājot un uzpošot. Bet tur jums palīdzēs jūsu nākošais vīrs.

— Vai tikai tas nebūs Pjetro? — Anna jautāja.

— Dikti man viņš vajadzīgs, tas lumzaks Pjetro!

— Un vēl jums paies daudz laika, lai vairākas reizes dienā noskūpstītu šo pavisam sīko puišeļu un meitenīšu ziņkārībā dzirkstošās acis.

— Pāvesta zemju robežās tādas neprātīgas valodas nebūtu iedomājamas! — mācītājs īgni teica, bet neviens nepievērsa uzmanību viņa vārdiem.

Meitenes atkal sačukstējās. Laiku pa laikam viņu čukstus pārtrauca smiekli. Beidzot Marija sacīja:

— Bet tagad, kungs, mēs gribētu zināt, kas jūs esat par cilvēku. Jo mēs taču nemākam redzēt tumsā.

— Esmu klejojošs dzejnieks, — atbildēja Andersens.

— Esmu jauns. Man ir biezi, viļņaini mati un tumši iedegusi seja. Manas zilās acis gandrīz vienmēr smejas, jo esmu bezrūpīgs un vēl nevienu nemīlu. Mana vienīgā nodarbošanās — izdāļāt ļaudīm mazas dāvanas un būt vieglprātīgam, ja vien varu ar to iepriecināt savus tuvākos.

— Kā, piemēram? — jautāja Gvičioli.

— Ko jums lai pastāstu? Pagājušo vasaru es dzīvoju pie kāda pazīstama mežsarga Jitlandē. Kādu ritu es staigāju pa mežu un iznācu klajumiņā, kur auga daudz sēņu. Tajā pašā dienā es atgriezos šinī klajumiņā un paslēpu zem katras sēnes kādu konfekti sudraba pa-pīrītī, vīģi vai mazu pušķīti vaska ziedu, kādu uzpirksteni vai zīda lentu. Otrā rītā es gāju uz mežu ar mežsarga meitiņu. Viņai bija septiņi gadi. Un, lūk, zem katras sēnes viņa atrada šīs neparastās mantas. Nebija vienīgi vīģes. To droši vien bija nočiepusi vārna. Ja jūs būtu redzējušas, kādā sajūsmā staroja viņas acis! Es viņai iestāstīju, ka visas šīs mantas paslēpuši rūķīši.

— Jūs piekrāpāt nevainīgu radījumu! — sašutumā iesaucās mācītājs. — Tas ir liels grēks!

— Nē, tā nebija krāpšana. Viņa atcerēsies šo gadījumu visu mūžu. Un ticiet man, viņas sirds nekļūs cieta tik ātri kā tiem, kas nav pārdzīvojuši tādu pasaku. Starp citu, svētais tēvs, man jāpiezīmē, ka neesmu paradis uzklausīt nelūgtas pamācības.

Diližanss apstājās. Meitenes sēdēja nekustīgi, kā apburtas. Helena Gvičioli, galvu nolaidusi, klusēja.

— Ē, daiļavas! — kliedza vedējs. — Mostieties! Klāt esam!

Meitenes atkal par kaut ko sačukstējās un piecēlās.

Pēkšņi spēcīgas un smalkas rokas tumsā apvija Andersena kaklu un karstas lūpas pieskārās viņa lūpām.

— Paldies, — nočukstēja šīs karstās lūpas, un Andersens pazina Marijas balsi.

Nilcolina pateicās viņam un noskūpstīja uzmanīgi un maigi, matiem kutinot seju, bet Annas skūpsts bija ciešs un skaļš. Meitenes izlēca uz ceļa. Diližanss aizripoja pa bruģa akmeņiem. Andersens paskatījās laukā pa logu. Neko nevarēja saredzēt, izņemot koku melnās galotnes zaļgani blāzmojošās debesīs. Ausa rīts.

Verona pārsteidza Andersenu ar krāšņām celtnēm. Svinīgās fasades it kā sacentās savā starpā. Cildenajai architekturai vajadzētu veicināt dvēseles mieru. Bet Andersena dvēselē miera nebija.

Vakarā Andersens zvanīja pie senlaicīgā Gvičioli nama durvīm šaurā, cietokšņa uzkalnā kāpjošā ielā.

Durvis atvēra pati Helena Gvičioli. Zaļais samta tērps cieši apkļāva viņas smalko augumu. Samta atspīdums krita viņas acīs, un Andersenam tās likās pavisam zaļas kā valkirai un neizsakāmi daiļas.

Viņa pastiepa Andersenam abas rokas, vēsiem pirkstiem paspieda viņa platās delnas un atkāpusies ieveda viņu mazā zālē.

— Es tik ļoti gaidīju, — viņa vienkārši teica un vainīgi pasmaidīja. — Man jau trūkst jūsu tuvuma.

Andersens nobālēja. Visu dienu viņš bija mēmā nemierā domājis par viņu. Viņš zināja, ka var līdz

sāpēm sirdī mīlēt katru sievietes vārdu, katru viņas izkritušo skropstu, katru puteklīti uz viņas tērpa. Viņš to saprata. Viņš domāja, ka tāda mīlestība, ja ļautu tai iedegties, neietilptu sirdī. Tā nestu tik daudz mocību un prieka, asaru un smieklu, ka viņam nepietiktu spēka izturēt visas tās pārmaiņas un pārsteigumus.

Un, kas lai zina, varbūt no šīs mīlestības nobālēs, aizies un nekad vairs neatgriezīsies viņa pasaku raibais spiets. Kam tad viņš būs derīgs!

Vienalga, viņa mīlestība galu galā paliks bez atbildes. Cik reizes viņš to jau bija piedzīvojis! Tādas sievietes kā Helena Gvičioli vada kaprize. Kādā skumjā dienā viņa pamanīs, ka viņš ir izdzimtenis. Viņš pats bija sev pretīgs Bieži viņš juta aiz muguras zobgalīgus skatienus. Tad viņa gaita kļuva kokaina, viņš klupa un bija gatavs izkrist cauri zemei.

— Tikai iztēlē, — viņš sev iestāstīja, — mīlestība var ilgt mūžīgi un mūžīgi starot dzirkstošajā dzejas vainagā. Liekas, es labāk protu izdomāt mīlestību nekā pārdzīvot to īstenībā.

Tāpēc viņš atnāca pie Helenas Gvičioli, cieši nolēmis paskatīties uz viņu un aiziet, lai nekad vairs nesastaptos.

Andersens nevarēja to viņai pateikt tieši. Viņu starpā taču nekas nebija noticis. Viņi sastapās tikai vakar diližansā un neko nepasacīja viens otram.

Andersens apstājās durvīs un pārlaida skatienu zālei.

Stūri baltoja kandelabru apgaismota marmora Dianas galva, it kā nobālējusi satraukumā pati par 6avu skaistumu.

— Kas padarījis nemirstīgu jūsu seju Dianā? — jautāja Andersens.

— Kanova, — atbildēja Helena Gvičioli un nolaida acis. Likās, ka viņa uzminējusi visu, kas notiek Andersena sirdi.

— Es atnācu atvadīties, — aizkritušā balsī nomurmināja Andersens. — Es bēgu no Veronas.

— Es uzzināju, kas jūs esat, — viņam acīs skatoties, teica Helena Gvičioli. — Jūs esat Kristjans Andersens, slavenais pasaku rakstnieks un dzejnieks. Bet izrādās, savā dzīvē jūs baidāties pasaku. Jums nepietiek spēka un drosmes pat īstai mīlestībai.

— So krustu es nesu, .— Andersens atzinās.

— Labi, mans klīstošais un mīļais dzejniek, — viņa skumji teica un uzlika rokas uz Andersena pleciem, — bēdziet! Glābieties! Lai jūsu acis vienmēr smejas. Nedomājiet par mani! Bet, ja jūs reiz mocīs vecums, nabadzība un slimības, jums jāpasaka tikai viens vārds — un es iešu kā Nikolina kājām tūkstošiem Ije pa sniegotiem kalniem un sausiem tuksnešiem, lai jūs mierinātu.

Viņa atslīga krēslā un aizsedza ar rokām seju. Kande-labros sprakšķēja sveces.

Andersens ieraudzīja, ka caur Helenas Gvičioli smalkajiem pirkstiem izsūcas asara, pamirdz, nokrīt uz samta tērpa un lēni nolāso pār to.

Andersens metās pie viņas, nokrita ceļos, piekļāva seju pie viņas siltajām, spēcīgajām un maigajām kājām. Neatverot acis, viņa pastiepa rokas, saņēma viņa galvu, noliecās un noskūpstīja uz lūpām.

Otra karstā asara nokrita uz viņa sejas. Viņš sajuta tās sāļo valgumu.

— Ejiet, — viņa klusi teica. — Un dzejas dievs lai jums piedod visu.

Viņš piecēlās, paņēma cepuri un strauji izgāja.

Visi Veronas zvani zvanīja uz vakarlūgšanu.

Viņi nekad vairs nesatikās, bet domāja viens par otru visu mūžu.

Varbūt tāpēc neilgi pirms nāves Andersens teica kādam jaunam rakstniekam:

— Par savām pasakām es samaksāju augstu, varētu teikt, pat nesamērīgi augstu cenu. To dēļ es atteicos no savas laimes un palaidu garām laiku, kad iztēlei, neskatoties uz visu tās spēku un spožumu, vajadzēja atkāpties, lai atdotu savu vietu īstenībai.

Mācieties, mans draugs, pakļaut iztēli cilvēku laimei un ari savai laimei, bet nevis skumjām.

16:

SEN IECERĒTA GRAMATA

Labi sen, vairāk nekā pirms desmit gadiem, es nolēmu uzrakstīt grūtu, bet, kā es domāju toreiz un domāju arī tagad, interesantu grāmatu.

Šai grāmatai vajadzēja apkopot ievērojamu cilvēku biogrāfijās.

Biogrāfijām vajadzēja būt īsām un tēlainām.

Es sāku pat sastādīt ievērojamu cilvēku sarakstu šai grāmatai.

Šajā grāmatā es nolēmu ievietot ari dažu pavisam parastu ļaužu dzīves aprakstus. Man bieži gadījies sastapt nezināmus, aizmirstus cilvēkus, pēc būtības ne mazāk ievērojamus par citiem, kas izpelnījušies slavu un tautas mīlestību. Viņiem vienkārši neveicās, un pēc savas nāves viņi neatstāja kaut vāji iezīmētas pēdas nākamo paaudžu atmiņā. Pa lielākajai daļai tie bija vienas vienīgas kaislības pārņemti, nesavtīgi, savā darbā izcili ļaudis.

Viens no tādiem bija upju kapteinis Oļeņins-Vol-gars — cilvēks ar žilbinoši raibu dzīves gaitu. Viņš

izauga muzikālā ģimenē un mācījās dziedāt Itālijā. Bet viņam iegribējās apstaigāt kājām visu Eiropu, viņš pameta mācības un tiešām apstaigāja Itāliju, Spāniju un Franciju kā ielu dziedātājs. Katrā zemē viņš ģitārās pavadībā dziedāja dziesmas tās dzimtajā valodā.

Es iepazinos ar Oļeņinu-Volgaru 1924. gadā kāda Maskavas laikraksta redakcijā. Reiz mēs pēc darba palūdzām Oļeņinu-Volgaru nodziedāt dažas dziesmiņas no viņa ielu repertuārā. Knut kur sameklējām ģitāru, un kalsnējais, sīkais večuks upju kapteiņa formā pēkšņi pārvērtās virtuozā, apbrīnojamā aktierī un dziedātājā. Viņam bija pavisam jauneklīga balss.

Aizturētu elpu mēs klausījāmies itāliešu kantilenu brīvajā plūdumā, basku tautas dziesmu aprautajos dārdos, «Marseljēzas» tauru skaņās un pulvera dūmos brāz-mojošās gavilēs.

Pēc ilgajiem klejojumiem pa Eiropu Oļeņins-Volgars bija matrozis uz okeānā kuģiem, izturēja tālbraucēja stūrmaņa eksāmenu, daudzas reizes visos virzienos šķērsoja Vidusjūru, tad atgriezās Krievijā un kļuva par kapteini uz Volgas. Laikā, kad mēs iepazināmies, viņš vadīja pasažieru tvaikoņus no Maskavas uz Ņižņij-novgorodu.

Viņš pirmais uz savu atbildību izveda caur šaurajām un ļodzīgajām Maskavas upes slūžām lielu Volgas pasažieru tvaikoni. Visi kapteiņi un inženieri apgalvoja, ka tas neesot iespējams.

Viņš pirmais nāca ar priekšlikumu iztaisnot Maskavas upes gultni plaši pazīstamajos Marčugos, kur upe līkumoja tā, ka, redzot kaut vienīgi kartē tās neskaitāmos vijumus, varēja noreibt galva.

Oļeņinam-Volgaram pieder daudzi lieliski raksti par Krievijas upēm. Tagad šie raksti nozaudēti un aizmirsti. Vairākos desmitos upju viņš zināja visus atvarus, krāces un siekstas. Viņš sastādīja vienkāršus un negaidītus plānus par kuģniecības uzlabošanu šinīs upēs.

Brīvā laikā viņš tulkoja krievu valodā Dantes «Dievišķo komēdiju».

Viņš bija stingrs, labsirdīgs un nemierīgs cilvēks, kas uzskatīja, ka visas profesijas ir vienādi cienījamas, jo tās kalpo tautai un katram dod iespēju pierādīt, ka viņš ir «labs cilvēks uz šīs labās zemes».

Un vēl man bija kāds vienkāršs un mīļš paziņa — novadpētniecības muzeja direktors mazā Viduskrievijas pilsētiņā.

Muzejs atradās senlaicīgā namā. Izņemot sievu, direk toram nebija nekādu palīgu. Viņi divatā vien ne tikai uzturēja muzeju priekšzīmīgā kārtībā, bet arī paši remontēja telpas, sagatavoja kurināmo un darīja visu melno darbu.

Reiz es pārsteidzu viņus savādā nodarībā. Viņi staigāja pa ieliņu gar muzeju — ieliņa bija klusa, aizaugusi ar mauru — un uzlasīja visus akmeņus un ķieģeļu šķembas, kas mētājās apkārt.

Izrādījās, ka puikas bija izsituši ar akmeni muzeja logu, un, lai turpmāk puikām vairs negadītos pa rokai metamais, direktors bija nolēmis uzlasīt no ieliņas visus akmeņus un sanest pagalmā.

Katrs muzeja eksponāts, sākot ar senlaicīgu mežģini un reti sastopamo XIV gadsimta plakano ķieģeli līdz kūdras brikešu paraugiem un nesen vietējos purvos savairošanai izlaisto Argentines ūdensžurku — nutriju izbāžņiem, — viss bija izpētīts un rūpīgi aprakstīts.

Bet šis biklais cilvēks, kas, apmulsumā atklepoda-mies, vienmēr runāja pusbalsī, pilnīgi atplauka, kad rādīja mākslinieka Perepļotčikova gleznu. Viņš to bija atradis slēgtā klosterī.

Tiešām, tā bija lieliska, no dziļas loga ambrazuras gleznota ainava — balts ziemeļu vakars ar aizmigušiem jauniem bērziņiem un gaišiem kā folija maza ezera ūdeņiem.

Strādāt šim cilvēkam bija grūti. Ar viņu nerēķinājās. Viņš strādāja klusībā, nevienam neuzmācās. Un, pat ja viņa muzejs dotu maz, vai tiešām jau tāda cilvēka dzīve vien nevarētu kalpot vietējiem iedzīvotājiem un it sevišķi jaunatnei par piemēru, kā būt pieticīgam, uzticīgam savai lietai, kā mīlēt savu dzimto apvidu?

Nesen es atradu ievērojamo ļaužu sarakstu, ko sastādīju šai grāmatai. Tas ir ļoti plašs. Pilnībā nevaru to uzskaitīt. Tāpēc uz labu laimi izvēlēšos tikai dažus rakstniekus.

Blakus katra rakstnieka vārdam es taisīju īsas un juceklīgas atzīmes par tām izjūtām, kas man saistījās ar vienu vai otru rakstnieku.

Skaidrības labad šeit minēšu dažas no šīm atzīmēm.

ČECHOVS

Viņa piezīmju grāmatiņas iegājušas literatūrā patstāvīgi, kā atsevišķs žanrs. Savā darbā viņš tās izmantoja maz.

Kā interesants žanrs pastāv Ufa, Alfonsa Dodē piezīmju grāmatiņas, Tolstoja dienasgrāmatas, brāļu Gon-kuru, franču rakstnieka Renārā un daudzu citu rakstnieku un dzejnieku piezīmes.

Piezīmju grāmatiņām kā patstāvīgam žanram ir pilnas tiesības ieņemt savu vietu literatūrā. Bet pretēji daudzu rakstnieku domām es uzskatu, ka rakstnieka pamatdarbā tām nav tikpat kā nekādas nozīmes.

Kādu laiku arī es rakstīju piezīmes. Bet ik reizes, kad paņēmu interesantu izrakstu no piezīmju grāmatiņas un ifevietoju kādā stāstā, tad tieši šis prozas gabals izrādījās nedzīvs. Tas spraucās laukā no teksta kā svešķermenis.

Es varu izskaidrot šo parādību vienīgi tā, ka labāko materiala izlasi veic atmiņa. Tas, kas palicis atmiņā un nav aizmirsies, tad ari ir pats vērtīgākais. Bet tas, ko noteikti vajag pierakstīt, lai neaizmirstu, — mazāk vērtīgs un reti var noderēt rakstniekam.

Atmiņa kā brīnumsietiņš atsijā gružus, bet aiztur zelta graudus.

Cechovam bija otra profesija. Viņš bija ārsts. Acīm redzot katram rakstniekam derētu pārvaldīt otru profesiju un kādu laiku ar to nodarboties.

Tas, ka Čechovs bija ārsts, ne tikai lāva dziļāk pazīt cilvēkus, bet ietekmēja arī viņa stilu. Ja Čechovs nebūtu bijis ārsts, tad droši vien viņš nebūtu radījis asu kā skalpelis, analitisku un precizu prozu.

Daži viņa stāsti (piemēram, «Sestā palata», «Garlaicīgs stāsts», «Vējagrābsle» un vēl daudzi citi) uzrakstīti kā īsti psicholoģiskās diagnozes piemēri.

Viņa proza necieta ne mazākā traipiņa vai puteklīša. «Izmest visu lieko,» rakstīja Čechovs, «attīrīt frāzi no «sakarā ar to», «caur to», rūpēties par tās skanī-gumu un nepielaist, lai vienā teikumā gandrīz blakus atrastos «stāja» un «pārstāja».»

Viņš nepielūdzami izdzina no prozas tādus vārdus kā «apetite», «flirts», «ideāls», «disks», «ekrāns». Tie modināja viņā riebumu.

No Čechova dzīves var mācīties. Viņš pats sacīja par sevi, ka daudzu gadu gaitā pa lāsei vien izspiedis no sevis vergu. Jāsaliek Čechova fotogrāfijās pēc kārtas — no jaunības līdz pēdējiem dzīves gadiem, lai savām acīm pārliecinātos, kā viņa ārienē pakāpeniski zūd vieglā mietpilsonības pieskaņa, kā arvien stingrāka, nozīmīgāka un skaistāka kļūst viņa seja, arvien izmeklētāks un brīvāks viņa apģērbs.

Mūsu zemē ir stūrītis, kur katrs no mums atstājis daļiņu savas sirds. Tas ir Cechova nams Autkā.

Manas paaudzes ļaudīm šis nams šķiet līdzīgs no iekšpuses apgaismotam logam. No tumša dārza tanī var saskatīt savu pusaizmirsto bērnību. Un dzirdēt Marijas Pavlovnas laipno balsi — tās mīļās Čechova Mašas balsi, ko pazīst un sirsnīgi kā tuvu cilvēku mīl gandrīz visa mūsu zeme.

Pēdējo reizi biju šinī namā 1949. gadā.

Mēs ar Mariju Pavlovnu sēdējām zemajā terasē. Baltu, smaržīgu ziedu biezoknis aizsedza jūru un Jaltu.-

Marija Pavlovna pastāstīja, ka šo kupli sazēlušo krūmu iestādījis Antons Pavlovičs un pat nosaucis to kaut kādā neparastā vārdā, ko viņa nevarot atcerēties.

Viņa pateica to tik viekārši, it kā Čechovs būtu dzīvs, bijis šeit gluži nesen un tikai uz laiku kaut kur izbraucis — uz Maskavu vai Nicu.

Es noplūcu Čechova dārzā kamēliju un uzdāvināju meitenītei, kas līdz ar mums bija pie Marijas Pavlovnas. Bet šī bezrūpīgā «kamēliju dāma» netīši nosvieda ziedu no tilta kalnu upē Učan-Su, un tas aizpeldēja uz Melno jūru. Dusmoties uz viņu bija neiespējami, sevišķi šinī dienā, kad likās, ka jebkurā ielas līkumā mēs varam sastapt Čechovu. Un viņam nebūtu patīkami dzirdēt, kā rāj apmulsušu, pelēkacainu meiteni par tādu nieku kā pazaudēts zieds no viņa dārza.

ALEKSANDRS BLOKS

Blokam ir kāds maz pazīstams, jaunībā rakstīts dzejolis «Tērpj atkal salas siltā miglā nakts».

Sājā dzejolī ir viena rinda — dziedoša un maiga, tā modina atmiņā visu neskaidro jaunības jaukumu: «Tu mana tālā sapņa pavasars.»

Tie nav vienkārši vārdi. Tā ir atausa. No šādām atausām sastāv viss Bloks.

Cik reižu esmu bijis Ļeņingradā, man vienmēr gribējies aiziet (tieši aiziet kājām, nevis aizbraukt autobusā vai tramvajā) uz Prjažku, lai paskatītos uz namu, kurā dzīvoja un nomira Bloks.

Reiz es iedams nomaldījos tuksnesīgajos kvartālos un aizgļotojušos kanalos un tā arī neatradu Bloka namu. Bet nejauši kādā zālēm aizaugušā šķērsielā ieraudzīju apdrupušu ķieģeļu māju ar piemiņas plāksni. Izrādījās, ka šinī mājā dzīvojis Dostojevskis.

Tikai nesen man izdevās atrast Prjažkas krastmalā Bloka namu.

Vēlais rudens bija aizbēris melno upi ar sausu lapu klēpjiem. Aiz Prjažkas sākās pilsētas ostas strādnieku nomale. Rūpnīcas, kuģu būvētavas, burenieku masti, dūmi, blāvās pievakara debesis... Bet Prjažkas ielas bija klajas un tukšas kā dziļā provincē.

Tā bija dīvaina pajumte tādam dzejniekam kā Bloks. Varbūt Bloks meklēja šo klusumu un jūras tuvumu tāpēc, ka tie atdod mieru satrauktai cilvēka sirdij.

GIJS DE MOPASANS

Viņš slēpa no mums savu dzīvi.

Renārs par Mopasanu.

Mopasanam Rivjerā bija jachta «Mīļais draugs». Šinī jachtā viņš uzrakstīja savu visrūgtāko un satriecošāko darbu «Uz ūdeņiem».

Uz «Mīļā drauga» Mopasanam kalpoja divi matroži. Vecāko no viņiem sauca — Bernars.

Ne ar vārdu, ne žestu matroži neizdeva Mopasanam savas bažas par viņu, kaut arī redzēja, ka pēdējā laikā ar «saimnieku» notiek kaut kas nelabs, ka viņš var sajukt prātā, ja ne no domām, tad kaut vai no neizturamām galvas sāpēm.

Kad Mopasans nomira, matroži nosūtīja uz kāda Parizes laikraksta redakciju īsu un neveiklu, dziļu, cilvēcīgu sāpju pilnu vēstuli. Varbūt vienīgi šie divi vienkāršie vīri pretēji vispārpieņemtajiem, aplamajiem

uzskatiem par Mopasanu zināja, cik viņu saimniekam lepna un tīra sirds.

Ko viņi varēja darīt Mopasana piemiņai? Tikai pielikt visus spēkus, lai viņa iemīļotā jachta nenokļūtu svešās, vienaldzīgās rokās.

Un matroži centās. Cik vien ilgi iespējams, viņi novilcināja tās pārdošanu. Bet viņi bija nabaga ļaudis, un tikai dievs vien zina, cik viņiem tas bija grūti.

Veltīgi viņi griezās pie Mopasana draugiem, pie Francijas rakstniekiem. Jachta pārgāja bagātā slaista grafa Bartelemija īpašumā.

Mirstot Bernars teica tiem, kas stāvēja pie viņa nāves gultas:

— Man liekas, ka es nebiju slikts jūrnieks.

Nav iespējams vēl vienkāršāk izteikt domas par pavadītā mūža cildenumu. Diemžēl, tikai nedaudzi ar pilnām tiesībām var teikt par sevi šādus vārdus.

Šie vārdi ir novēlējums, ko ar sava matroža lūpām mums atstājis Mopasans.

Viņa rakstnieka gaita bija pārsteidzoši strauja. «Es ielauzos literatūrā kā meteors un aiziešu no tās kā zibens,» viņš teica.

Nepielūdzamais cilvēku nekrietnības vērotājs, anatoms, kas dēvēja dzīvi par «kliniku rakstniekiem», neilgi pirms nāves sāka tiekties pēc šķīstības, mīlestības — ciešanu un mīlestības — prieka cildināšanas.

Pat mūža pēdējos brīžos, kad viņam likās, ka smadzenes saēdusi kāda indīga sāls, viņš ar izmisumu atcerējās, cik daudz sirds siltuma atstūmis savā steidzīgajā un nogurdinošajā dzīvē.

Kurp viņš aicināja? Kur veda ļaudis? Ko viņiem solīja? Vai viņš palīdzēja viņiem ar savām spēcīgajām airētāja un rakstnieka rokām?

Viņš saprata, ka nav to panācis, saprata, ka viņa rakstītām rindām vajadzēja izstarot līdzjūtību, lai viņš paliktu cilvēces atmiņā kā labais ģēnijs.

Viņš tiecās pēc maiguma, sadrūvējies un kaunīgs kā pamests bērns. Viņš sāka saprast, ka mīlestība nav tikai iekāre, bet arī upuris, apslēpts prieks un šīs zemes skaistākā dzeja. Bet bija jau par vēlu. Viņam bija lemti vairs tikai sirdsapziņas pārmetumi un nožēla.

Un viņš nožēloja, dziļi nīda sevi par nevērīgi atstumto un apsmieto laimi. Viņš atcerējās krievu mākslinieci Baškircevu, pavisam jaunu meiteni. Viņa iemīlējās Mopasanā. Viņš atbildēja uz šo mīlestību ar ironisku, pat mazliet koķetu sarakstīšanos. Viņa vīrieša pašapziņa bija apmierināta. Vairāk viņam nevajadzēja.

Bet ko nu Baškirceva! Vēl vairāk viņš žēloja jaunu strādnieci no kādas Parizes fabrikas.

Gadījumu ar šo strādnieci aprakstījis Pols Buržē. Mopasans bija sašutis. Kas deva tiesības šim salonu psichologam nekautri iejaukties īstā cilvēcīgā traģēdijā? Protams, Mopasans pats pie tā vainīgs. Bet ko var labot, ko var darīt, kad nav vairs spēka un sāls veseliem slāņiem nogulsnējas viņa galvā! Viņš reizēm pat dzird, kā, ieurbdamies smadzenēs, čirkst tās sīkie, asie kristāli.

Strādniece! Naiva, brīnišķa meitene! Viņa bija salasījusies Mopasana stāstus, tikai reizi viņu redzējusi un iemīlējusi ar visu savu dedzīgo sirdi — tikpat tīru kā viņas starojošās acis.

Naivā meitene! Viņa uzzināja, ka Mopasans nav precējies, vientuļš, un neprātīga vēlēšanās atdot viņam savu dzīvi, būt viņa draugam, sievai, verdzenei un kalponei pārņēma viņu ar tādu spēku, ka viņa nevarēja to pārvarēt.

Viņa bija nabadzīga un slikti apģērbta. Veselu gadu viņa badojās un krāja santīmu pie santima, lai pašūtu sev izmeklētu tērpu un parādītos tajā Mopasanam.

Beidzot tērps bija gatavs. Viņa pamodās agrā rītā, kad Parīze vēl gulēja, iegrimusi sapņos kā miglā, un caur šo miglu blāvi staroja tikko uzlēkusi saule. Tā bija vienīgā stunda pilsētā, kad bulvāru liepu alejās skanēja putnu dziesmas.

Viņa noskalojās aukstā ūdenī, lēni un uzmanīgi kā trauslās un smaržīgās dārglietās sāka ietērpties vissmalkākajās zeķēs, mazās, mirdzošās kurpītēs un beidzot brīnum skaistā kleitā. Viņa ieskatījās spogulī un neticēja savam atspīdumam. Viņas priekšā stāvēja laimē un saviļņojumā starojoša, slaida, daiļa sieviete mīlā satumsušām acīm un maigu, sārtu muti. Jā, tāda viņa parādīsies Mopasanam un atzīsies visā.

Mopasans dzīvoja piepilsētas vasarnīcā. Viņa pazvanīja pie vārtiņiem. Tos atvēra kāds no Mopasana draugiem — uzdzīvotājs, ciniķis un donžuāns. Šis cilvēks, smīnot un skatieniem viņu izģērbjot, paziņoja, ka Mopasans aizbraucis uz Etretu, lai tur pavadītu dažas dienas ar savu mīļāko.

Viņa iekliedzās, strauji pagriezās un gāja prom, tverdamās ar mazo, smalkādas cimdā pārāk cieši iespīlēto roku čuguna sētas režģos.

Mopasana draugs viņu panāca, iesēdināja fiakrā un aizveda uz Parizi. Viņa raudāja, nesakarīgi runāja par atriebību un tanī pašā vakarā par spīti sev, par spīti Mopasanam atdevās šim uzdzīvotājam.

Pēc gada viņa jau bija viena no pazīstamākajām Pari-zes kurtizānēm. Bet toreiz Mopasans, uzzinājis visu no sava drauga, necirta viņam pļauku, neizaicināja uz divkauju, bet tikai nosmīnēja: atgadījums ar meiteni viņam likās diezgan jocīgs. Tik tiešām, tas nebūtu slikts sižets kādam stāstam.

Cik briesmīgi, ka nevar pagriezt atpakaļ laiku kaut vai par dažiem gadiem, kad šī meitene kā smaržains pavasaris stāvēja pie vasarnīcas vārtiem un mazajās delnās paļāvīgi stiepa viņam pretī savu sirdi.

Mopasans nezināja pat, kā viņu sauc, tāpēc piedēvēja viņai vismaigākos vārdus, kādus vien varēja izdomāt.

Viņš locījās sāpēs. Viņš bija gatavs skūpstīt viņas pēdu nospiedumus un izlūgties piedošanu, viņš, nepieejamais, lielais Mopasans. Bet neko vairs nevarēja labot. Šis notikums deva Buržē iemeslu uzrakstīt vēl vienu smieklīgu anekdoti par mazsaprotamām cilvēku jūtām.

Mazsaprotamām? Nē, tagad viņam tās bija saprotamas. Šīs jūtas ir svētītas. Tās ir mūsu slikti iekārtotās pasaules svētākā velte. Tagad viņš par to rakstītu ar visu savu talanta spēku, ja nebūtu šīs sāls, kas saēda viņa smadzenes, kaut arī viņš to izspļāva veselām riekšavām. Milzīgām, dzelinošām riekšavām.

MAKSIMS GORKIJS

Par Alekseju Maksimoviču Gorkiju rakstīts tik daudz, ka, nebijis viņš neizsmeļams cilvēks, viegli būtu apmulsumā atkāpties, nepievienojot ne rindas tam, kas par viņu jau uzrakstīts.

Ikviens no mums apzinās, cik lielu vietu Gorkijs ieņem viņa dzīvē. Es pat uzdrošināšos teikt, ka ir «Gorki ja izjūta», jo nevar nemanīt viņa pastāvīgo klātbūtni mūsu dzīvē.

Es Gorki jā redzu visu Krieviju. Un, tāpat kā nevaru iztēloties Krieviju bez Volgas, es nevaru to iedomāties bez Gorki ja.

Viņš bija bezgala talantīgs krievu tautas vispilnīgākais pārstāvis. Viņš mīlēja un lidz pēdējam sīkumam pazina Krieviju, pazina, kā saka ģeologi, visos «griezumos» — gan telpā, gan laikā. Šinī zemē nebija nekā tāda, ko viņš būtu palaidis garām neievērotu, ko viņš nebūtu ieraudzījis ar savu vienīgi Gorkijam piemītošo skatienu.

Viņš bija talantu atklājējs, cilvēks, kas nosaka laikmetu. Ar tādiem ļaudīm kā Gorkijs var sākt jauna eru.

Pirmo reizi ar viņu sastopoties, mani pārsteidza viņa ārējā iznesība, neraugoties uz vieglo kumpumu un dobjo balsi. Viņš atradās tajā garīgā brieduma un uzplaukuma stadijā, kad iekšējā pilnība uzspiež nedzēšamu zīmogu ārienei, žestiem, valodai, apģērbam — visam cilvēka apveidam.

Sī iznesība, saplūdusi ar sava spēka izjūtu, bija manāma viņa roku platajās locītavās, vērīgajā skatienā, gaitā un uzvalkā, ko viņš nēsāja brīvi, pat ar zināmu māksliniecisku nevērību.

Domās es bieži redzu viņu tādu, kā man par viņu stāstīja kāds rakstnieks, kas dzīvoja pie Gorki ja Krimā, Teselī.

Šis rakstnieks reiz pamodies ļoti agri un piegājis pie loga. Pa jūru aumaļām vēlusies vētra. Saspriegts, tvirts dienvidvējš šalcis dārzos un čīkstinājis vēja rādītājus.

Netālu no namiņa, kurā dzīvoja rakstnieks, auga mil-žīga papele. Gogolis būtu nosaucis to par padebešu koku. Un, lūk, rakstnieks ieraudzījis, ka pie papeles, atspiedies uz spieķa un atmetis galvu, stāv Gorkijs un neatlaidīgi vēro vareno koku.

Smagā un biezā papeles lapotne drebēja un šalkoja vētrā. Lapas bija spriegi izstiepušās vējā, pagriežot uz āru sidraboti pūkainās palapas. Papele dūca kā milzu ērģeles.

Gorkijs, noņēmis cepuri, ilgi stāvēja un nekustīgi vēroja papeli. Pēc tam viņš kaut ko teica un gāja tālāk pa dārzu, vairākas reizes apstādamies un atskatīdamies uz papeli.

Pie vakariņu galda rakstnieks saņēma dūšu un jautāja Gorkijam, ko viņš teicis, stāvēdams pie papeles. Gorkijs nebija pārsteigts un atbildēja:

— Tā kā jūs noskatījāties, tad, lai notiek, es atzīšos. Es teicu — kāda varenība!

Reiz es biju pie Alekseja Maksimoviča viņa vasarnīcā Gorkos. Bija vasaras diena, visa sprogainos, vieglos mākoņos, kas izrakstīja caurspīdīgām ēnām zaļi ziedainās nogāzes aiz Maskavas upes. Istabās vēdīja silti vēji.

Gorkijs runāja par manu pēdējo stāstu — «Kol-chidu» tā, it kā es būtu subtropu dabas pazinējs. Tas mani ļoti apmulsināja. Bet, neraugoties uz to, mēs strīdējāmies, vai suņi slimo ar malāriju, un Gorkijs galu galā padevās un pat, labsirdīgi smaidot, atcerējās, ka

Poti apkaimē redzējis izspūrušas, malārijā stenošas vistas.

Viņš runāja tā, kā neprot neviens no mums — tēlainā, sulīgā valodā.

Toreiz biju tikko lasījis ļoti retu grāmatu. To bija sarakstījis kāds mūsu jūrnieks, kapteinis Gernets. Tās nosaukums bija «Ledus ēdes».

Savā laikā Gernets bija padomju jūrniecības pārstāvis Japanā. Tur viņš sarakstījis šo grāmatu, tipogrāfijā pats salicis, jo neatradis neviena japaņu burtliča, kas pārvaldītu krievu valodu, un iespiedis grāmatu tikai pieci simti eksemplāros uz smalka japaņu papīra.

Grāmatā kapteinis Gernets atklāja savu asprātīgo teoriju, kā atdot Eiropai subtropisko miocena klimatu. Miocena laikā Somu līča krastos un pat Špicbergenā auguši necaurejami magnoliju un ciprešu meži.

Es nevaru šeit sīki pārstāstīt Gerneta teoriju — tas aizņemtu pārāk daudz vietas. Bet Gernets neapstrīdami pierādīja, ka vajag tikai izkausēt Grenlandes ledus bruņas, lai Eiropā atgrieztos miocens un dabā iestātos zelta laikmets.

Vienīgais vājais punkts teorijā bija pilnīga neiespējamība izkausēt Grenlandes ledu. Tagad, pēc atomu enerģijas atklāšanas, to varbūt patiešām varētu izdarīt.

Es izstāstīju Gorki jam par Gerneta teoriju. Viņš bungoja ar pirkstiem pa galdu un, kā likās, uzklausīja mani tikai aiz pieklājības. Bet izrādījās, ka viņš aizrāvies ar šīs teorijas pārliecinošajiem slēdzieniem un pat zināmo svinīgumu.

Viņš, arvien vairāk sajūsminādamies, ilgi to iztirzāja un palūdza atsūtīt viņam šo grāmatu, lai lielā metienā izdotu Krievijā. Un ilgi runāja par to, cik daudz gudru un labu pārsteigumu gaida mūs uz katra soļa.

Bet Aleksejs Maksimovičs nepaspēja izdot Gerneta grāmatu — viņš drīz nomira.

VIKTORS IGO

Džersejas salā Lamanšā, kur Viktors Igo dzīvojis trimdā, viņam uzcelts piemineklis.

Piemineklis izveidots uz kraujas pār okeānu. Pieminekļa pamatne ļoti zema, tikai divdesmit vai trīsdesmit centimetru. Tā aizaugusi ar zāli. Tāpēc liekas, ka Igo stāv tieši uz zemes.

Igo attēlots ejam pret stipru vēju. Viņš iet saliecies, plecos plīvojošs uzmetnis. Igo pietur cepuri, lai to neaiznestu vējš. Visi viņa spēki atdoti cīņai ar okeānā vētras brāzmu.

Piemineklis uzcelts mežonīgā un tuksnešainā vietā, bet tālumā redzama klints, kur gāja bojā matrozis 2.iliats no «Jūras ļaudīm».

Apkārt, cik vien tālu saredzams, dūc nemierīgais

okeāns, laiza smagiem viļņiem klinšu pakājes, paceļot un sašūpojot jūras zāļu biezokņus, un, smagi grandot, ielaužas zemūdens aizās.

Miglainās dienās no tālajām bākām skan sirēnu drūmie lēcieni. Bet naktīs bāku ugunis guļ pamalē paša okeānā līmeņa augstumā. Tās bieži iegrimst ūdenī. Tikai šī pazīme liek saprast, cik milzīgus viļņus, bāku ugunis aizsedzot, okeāns veļ uz Džersejas krastiem.

Viktora Igo piemiņas gadadienā Džersejas iedzīvotāji gulda uz pieminekļa pakājes dažus āmuļa zarus. Lai noliktu āmuļus pie Viktora Igo kājām, izvēlas visskaistāko salas meiteni. Āmuļa olivzaļās, ovālās lapiņas ir stingras un biezas. Pēc vietējiem ticējumiem āmulis nes laimi dzīvajiem un ilgu piemiņu mirušajiem.

Ticējums piepildās. Arī pēc nāves Igo dumpīgais-gars klīst visā Francijā.

Tas bija straujš, vētrains un ugunīgs vīrs. Viņš pārspīlēja visu, ko redzēja dzīvē un par ko rakstīja. Tā bija izveidojusies viņa redze. Dzīve sastāvēja no pacilāti un svinīgi izteiktām, naidā vai līksmē brāzmo-jošām kaislībām.

Viņš bija dižens diriģents savam vārdu orķestrim, kas sastāvēja tikai no pūšamiem instrumentiem. Tauru gavilējošais varš, timpanu dārdoņa, griezīgie un sēne flautu svilpieni, dobjie oboju saucieni. Tāda bija viņa muzikālā pasaule.

Viņa grāmatu mūzika savā varenībā līdzinājās okeānā viļņu dunai. Tā lika drebēt zemei. Un lika drebēt vājām cilvēku sirdīm.

Bet viņš tās nežēloja. Viņš bija nevaldāms kaisla tieksmē iedvest visai cilvēcei savu naidu, sajūsmu un savu skaļo mīlestību.

Viņš bija ne vien brīvības bruņinieks, bet arī tās saucējs, tās vēstnesis, tās trubadūrs. Viņš likās kliedzam visas pasaules krustceļos: «Pie ieročiem, pilsoņi!!»

Viņš ielauzās garlaicīgajā klasicisma laikmetā kā negaiss, kā vēja virpulis, kas nes sev līdzi lietus strūklas, lapas, mākoņus, ziedlapiņas, pulvera dūmus un cepurēm norautas kokardes.

So vēju nosauca par Romantiku.

Tas izvēdīja sastāvējušos Eiropas gaisu un pie-šalca to ar neapvaldītu sapņu dvesmu.

Sis negantais rakstnieks mani apmāja un apbūra jau bērnībā, kad piecas reizes no vietas pārlasīju «Nožēlojamos». Tikko pabeidzis šo romānu, es tanī pašā dienā sāku to lasīt atkal.

Es sadabūju Parizes karti un atzīmēju uz tās visas vietas, kurās risinājās šī romānā darbība. Es pats it kā kļuvu tās dalībnieks un līdz šim brīdim sirds dziļumos uzskatu 2anu Valžanu, Kozetu un Gavrošu par saviem bērnības draugiem.

Kopš tā laika Parize kļuva ne tikai Viktora Igo varoņu, bet arī mana dzimtene. Es to iemīļoju, pat neredzējis. Ar gadiem šīs jūtas pieņēmās spēkā.

Viktora Igo Parizei pievienojās Balzaka, Mopasana, Dimā, Flobera, Zolā, Zila Valesa, Anatola Fransa, Ro-lāna, Dodē Parize, Vijona un Rembo, Merimē un Sten-dala, Barbisa un Beranžē Parize.

Es vācu dzejoļus par Parizi un izrakstīju tās atsevišķā burtnīcā. Diemžēl, esmu to pazaudējis, bet daudzas šo dzejoļu rindas esmu paturējis prātā. Dažādas rindas — gan greznas, gan vienkāršas.

Un jums pavērsies pilsēta senā,

Pār ko laikmeti lūgšanā līkst,

Sirdī nožēlu sūrums vairs nenāks,

Rokās nolaistās gurdenums tvīks.

Klusā parkā gar strūklakām rēnām Iesiet celiņu vijumiem līdz,

Kā reiz platanu pazaru ēnā Muržē romānā gāja Mimī...

Daudziem no mums Igo lika iedegties pirmajā mīlestībā uz Parizi, un mēs esam viņam par to pateicīgi. Sevišķi tie, kam nav izdevies pabūt šinī diženajā pilsētā.

MICHAILS PRIŠVINS

Ja daba varētu izjust pateicību pret kādu cilvēku par to, ka viņš iedziļinājies tās dzīvē un apdziedājis to, tad pirmais, kam lemta šāda pateicība, būtu Michails Prišvins.

Michails Michailovičs Prišvins — tāds bija viņa vārds pilsētām, bet vietās, kur Prišvins jutās kā mājās — mežsargu sētās, miglā kūpošos upes līkumos, zem Krievijas lauku mākoņiem un zvaigznēm, — viņu sauca vienkārši par «Michailiču». Un acīm redzot jutās sarūgtināti, kad šis cilvēks pazuda pilsētās, kur tikai zem skārda jumtiem ligzdojošās bezdelīgas atgādināja viņa «dzērvju dzimteni».

Prišvina dzīve ir piemērs, kā cilvēks atteicies no visa virspusējā, ko uzspiež apkārtējā vide, un sācis dzīvot tikai pēc «sirds balss». Tādā dzīves veidā slēpjas visdziļākais veselais saprāts. Cilvēks, kas seko savai sirdij, dzīvo saskaņā ar visu savu iekšējo būtību — vienmēr ir radītājs, dāvātājs un mākslinieks.

Nav zināms, ko savā dzīvē būtu paveicis Prišvins, ja viņš būtu palicis agronoms (tā bija viņa pirmā profesija). Taču tad viņš diezin vai būtu atklājis ļaužu miljoniem Krievijas dabu kā smalkas un gaišas dzejas pasauli. Viņam vienkārši nepietiktu laika to izdarīt. Daba prasa vērīgas acis un nemitīgu gara darbību, lai radītu rakstnieka dvēselē kaut ko līdzīgu šīs dabas «otrajai pasaulei». Mākslinieka skatījumā tās skaistums dod mums jaunu domu bagātību, dara mūs tīrākus un labākus.

Uzmanīgi izlasot visu, ko sarakstījis Prišvins, rodas pārliecība, ka viņš nav paspējis izteikt ne simto daļu no visa tā, ko viņš tik lieliski redzēja un zināja.

Tādiem meistariem kā Prišvins vienas dzīves par maz, — tādiem meistariem, kas var uzrakstīt veselu poēmu par katru no koka atraisījušos rudens lapu. Krīt neskaitāmi daudz šādu lapu. Cik gan lapas nav nokritušas, aiznesot sev līdzi rakstnieka neizteiktās domas — tās domas, par kurām Prišvins teicis, ka tās krīt kā lapas, bez jebkādas piepūles!

Prišvins dzimis un audzis senlaicīgā krievu pilsētā Jeļecā. No tās apkaimēm nācis arī Buņins, kas, tāpat kā Prišvins, prata dot dabai cilvēka domu un garastāvokļa nokrāsas.

Kā to lai izskaidro? Acīm redzot tā, ka Orlas apgabala austrumu daļas — Jeļecas apkārtnes daba ir ļoti krieviska, ļoti vienkārša un skopa. Un, lūk, tieši šajā dabas īpatnībā, pat tās zināmajā skarbumā meklējams Prišvina rakstnieka asredzības noslēpuma atminējums. Vienkāršībā zemes īpašības izceļas skaudrāk, skatiens kļūst asāks, domas — tvirtākas.

Vienkāršība sirdi saviļņo dziļāk nekā mirdzums, krāsu izšķērdība, saulrietu bengaliskās ugunis, zvaigznēs verdošas debesis un tropu lakotie augi un koki, kas atgādina varenus ūdenskritumus, veselas lapu un ziedu Niagaras.

Par Prišvinu grūti rakstīt. Viņa izteicienus vajag izrakstīt sev vienam glabātās burtnīciņās, pārlasīt, atklājot jaunas vērtības katrā rindā, ieejot viņa grāmatās, kā mēs pa tikko samanāmām taciņām ieejam strauta valodu un zāļu smaržu piesātinātā sirmā mežā — gremdējoties domu un noskaņu dažādībā, kas piemita šim skaidrā saprāta un sirds cilvēkam.

Prišvins uzskatīja sevi par dzejnieku, kas «sists prozas krustā». Bet viņš maldījās. Viņa proza pierietējusi dzejas sulām spēcīgāk nekā daudzi dzejoļi un poēmas.

Paša Prišvina vārdiem runājot, viņa grāmatas ir «nepārtrauktu atklājumu bezgalīgais prieks».

Daudzkārt esmu dzirdējis no ļaudīm, kas tikko aizvēruši izlasīto Prišvina grāmatu, vienus un tos pašus vārdus: «Tā jau ir īsta burvestība!»

Tālākajās sarunās noskaidrojās, ka ar šiem vārdiem ļaudis apzīmēja grūti izskaidrojamo, bet skaidri jūtamo, tikai Prišvinam vien piemītošo burvību.

Kā atminēt viņa mīklu? Kur meklējams šo grāmatu noslēpums? Vārdi «burvība», «brīnumi» parasti piederas pasakām. Bet Prišvins taču nav pasaku rakstnieks. Viņš ir zemes, «sirmās zemes mātes» dēls, liecinieks visam, kas notiek ap viņu šinī pasaulē.

Prišvina pievilcības, viņa burvību noslēpums — pašā viņa asredzībā.

Tieši tajā vērīgumā, kas katrā sīkumā atklāj kaut ko interesantu, kas zem apkārtējo parādību apnicīgās čaulas redz dziļu saturu.

Viss spulgo dzejā kā zāle rasā. Vissīkākā apses lapiņa dzīvo savu dzīvi.

Es ņemu Prišvina grāmatu, atveru un lasu:

«Nakts pagāja zem liela, skaidra mēness, un rīta pusē uzkrita pirmā salna. Viss bija sirms, bet peļķes neaizsala. Kad parādījās saule un siltums, koki un zāles apsvīda tik raženā rasā, tik starojošiem rakstu vijumiem no tumšā meža pavērās egļu zari, ka tādai rotai nepietiktu visu mūsu zemes dimantu.»

Šinī patiesi dimantam līdzīgajā rindkopā viss ir vienkāršs, noteikts un nemirstīga dzejiskuma pilns.

Ielūkojieties šais vāidos, un jūs piekritīsiet Gorkijam, kas teicis, ka Prišvinam pilnībā piemītot «māksla ar vienkāršu vārdu vijīgiem savienojumiem dot visam gandrīz fizisku tveramību».

Bet tas vēl nav viss. Prišvina valoda ir tautas valoda. Tā varēja rasties tikai krievu cilvēka ciešajā tuvībā dabai, darbā, vienkāršībā un tautas rakstura gudrībā.

Daži vārdi: «Nakts pagāja zem liela, skaidra mēness» — visā pilnībā attēlo kluso un diženo nakts gaitu pār dusošo zemi. Un «uzkrita salna», un «koki apsvīda raženā rasā» — tas viss ir tautisks, dzīvs, bet ne jau noklausīts vai no piezīmju grāmatiņas paņemts, bet īpatnējs, savs. Tāpēc ka Prišvins bija cilvēks no pašai tautas, nevis šīs tautas nomaļš vērotājs, kas uzskata to par materiālu saviem sacerējumiem, kā tas, diemžēl, bieži gadās rakstnieku starpā.

Botāniķi lieto vārdu — zāļotnes. Tas parasti attiecas uz ziedošām pļavām. Zāļotnes ir simtiem visdažādāko ziedu sajaukums, kas veseliem ezeriem plešas upju līkumos.

Prišvina prozai pilnas tiesības saukties par krievu valodas zāļotnēm. Prišvina vārdi zied, dzirksti. Tie gan šalko kā zāles, gan burbuļo kā avoti, gan sasvilpjas kā putni, gan ieskanas kā pirmais ledus, gan, beidzot, gulstas mūsu atmiņā gausām, zvaigžņu gaitai līdzīgām rindām.

Prišvina prozas burvība vēl izskaidrojama ar viņa plašajām zināšanām. Katrā cilvēka zināšanu nozarē slēpjas veseli bezdibeņi dzejas. Dzejniekiem sen būtu laiks to saprast.

Ja dzejnieki labi zinātu astronomiju, viņu iemīļotā zvaigžņainās debess tēma izvērstos jaunā diženumā.

Viena lieta ir nakts ar bezvārda, tāpēc ari nepietiekoši izteiksmīgām debesīm, bet pavisam kas cits ir tā pati nakts, kad dzejnieks zina zvaigžņu sfēras kustības likumus un kad ezera ūdeņos neatspoguļojas kāds vispārējs zvaigznājs, bet spulgais Orions.

Var nosaukt ļoti daudz piemēru, kā pat nenozīmīgas zināšanas atver mums jaunus skaistuma novadus. Šeit katram no mums ir sava pieredze.

Bet pašlaik gribu pastāstīt kādu gadījumu, kad viena Prišvina rinda izskaidroja man parādību, kam līdz tam laikam piedēvēju gadījuma raksturu. Un ne tikai ieskaidroja, bet, ja tā var teikt, deva tai likumsakarīgu jaukuinu.

Okas līču pļavās es jau sen biju ievērojis, ka ziedi vietām sagrupēti atsevišķām, kuplām skupsnām, bet vietām caur parastajām zālēm vijas līkumotas biezi noaugušu, vienādu ziedu lentas. Sevišķi labi tas saskatāms no mazās lidmašīnas «U-2», kas lido pār pļavām apsmidzināt odus čūkslājos un purvainos valkos.

Es gadiem vēroju šīs raženās un smaržīgās ziedu lentas, jūsmoju par tām, bet nezināju, kā šo parādību izskaidrot. Jāatzīstas, ka netiku par to pat domājis.

Un, lūk, Prišvina «Gadalaikos» kādā mazā izvilkumā, kas saucās «Ziedu upes», es atradu tam izskaidrojumu vienā vienīgā rindā:

«Tur, kur šalkoja palu straumes, tagad stiepjas veselas straumes ziedu.»

Es izlasīju šo rindu un pēkšņi sapratu, ka ziedu lentas izaugušas tieši tur, kur pavasarī paloja atkušņu ūdeņi, nesot sev līdzi auglīgās dūņas. Tā bija puķēs veidota palu straumju karte.

Netālu no Maskavas tek upe Dubna. Tās krasti apdzīvoti jau tūkstošiem gadu, labi pazīstami, iezīmēti kartēs. Tā mierīgi plūst cauri apiņu piestīgotām Piemaska-vas birzīm, zilgiem pakalniem un laukiem, garām senlaicīgiem ciemiem un pilsētām — Dmitrovai, Verbilokai, Taldomai. Tūkstošiem ļaužu pabijis pie šīs upes. Šo ļaužu starpā bija rakstnieki, mākslinieki un dzejnieki. Un neviens nesaskatīja Dubnā neko sevišķu, attēlošanas cienīgu. Neviens neizstaigāja tās krastus kā vēl neatklātu zemi.

To izdarīja Prišvins. Un zem viņa spalvas pieticīgā Dubna iedzirkstījās miglājos un gruzdošos saulrietos kā ģeogrāfisks retums, kā atklājums, kā viena no mūsu zemes interesantākajām upēm — ar savdabīgu dzīvi, augu valsti, vienīgi viņai raksturīgām ainavām, pieupes iemītnieku sadzīvi un vēsturi.

Mums bija un vēl tagad ir zinātnieki — dzejnieki, tādi kā Timirjazevs, Kļučevskis, Kaigorodovs, Fersmans, Obručevs, Menzbirs, Arseņjevs un jaunībā mirušais botāniķis Koževņikovs, kas uzrakstījis stingri zinātnisku, bet aizraujošu grāmatu par pavasari un rudeni augu dzīvē.

Mums bija un ir rakstnieki, kas pratuši ietilpināt zinātni savos stāstos un romānos kā neatņemamu prozas sastāvdaļu: Meļņikovs-Pečerskis, Aksakovs,

Gorkijs, Piņegins un citi.

Bet Prišvins starp šiem rakstniekiem ieņem sevišķu vietu. Viņa plašās zināšanas etnogrāfijā, fenoloģijā, botānikā, zooloģijā, agronomijā, meteoroloģijā, vēsturē, folklorā, ornitoloģijā, ģeogrāfijā, novadpētniecībā un citās zinātnēs organiski saliedētas ar viņa rakstnieka dzīvi. Tās nav nedzīvs balasts. Tās dzīvo viņā, uzkrājot arvien jaunas bagātības no viņa pieredzes, viņa novērošanas spējām, no viņa laimīgās īpašības redzēt zinātniskas parādības to dzejiskā izteiksmē, lielos un mazos, bet vienmēr negaidītos piemēros.

Prišvins raksta par cilvēku, it kā mazliet piemiedzis savas vērīgās acis. Viņu neinteresē nejaušais, virsp’usī-gais. Viņu aizrauj sapnis, kas mīt katra sirdī, vai nu tas būtu mežacirtējs, kurpnieks, mednieks vai slavens zinātnieks.

Panākt, lai cilvēks atklāj savu svētāko sapni — lūk, uzdevums. Bet to grūti izdarīt. Cilvēks neko neslēpj dziļāk par sapni. Varbūt tāpēc, ka tas nepanes ne mazākā izsmiekla, pat joka un, protams, necieš vienaldzīgas rokas pieskāriena.

Tikai domu biedram var bez bailēm uzticēt sapni. Tāds domu biedrs mūsu nezināmajiem sapņotājiem bija Prišvins. Atcerēsimies kaut vai viņa stāstu «Kurpes» par Marjas Birzs kurpniekiem, kas bija nolēmuši izgatavot pasaulē vissmalkākos un vieglākos apavus komunistiskās sabiedrības sievietēm.

Prišvins atstājis daudz piezīmju un dienasgrāmatu. Sajās piezīmēs Michails Michailovičs izteicis daudz pārdomu par rakstnieka meistarību. Šinī nozarē viņš bija tikpat vērīgs kā savā attieksmē pret dabu.

Man liekas, nepārspējami pareizu domu Prišvins izteicis stāstā par prozas vienkāršību. Stāstu sauc «Sacerētājs». Tas attēlo literātā un ganuzēna sarunu par literatūru.

Lūk, šī saruna. Ganuzēns saka Prišvinam:

«— Ja tu taisnību rakstītu, bet taču laikam tu visu tikai izdomā.

— Ne visu, — es atbildēju, — bet kādu daļu gan.

— Bet es — rakstītu, kā iri

— Tīru patiesību?

— Tīru. Es ņemtu un uzrakstītu kaut vai par nakti, kā purvā paiet nakts.

— Kā tad viņa paiet?

— Redzi, tā! Nakts. Liels liels krūms kūdrāja malā. Es sēžu zem krūma, bet pīlēni — spruks, spruks, sprukš...

Apklusa. Es nodomāju, ka viņš meklē vārdus vai atminas tēlus. Bet viņš izvilka stabuli un sāka urbt caurumiņus.

— Nu, un kas tad tālāk? — es jautāju. — Tu taču gribēji izstāstīt tīru patiesību par nakti.

— Tad es jau izstāstīju, — viņš atbildēja, — tīru patiesību. Liels liels krūms! Es sēžu zem tā, bet pīlēni visu nakti — sprukš, sprukš, sprukš.

— Pārlieku īsi.

— Ej nu, «īsi»! — nobrīnījās ganuzēns. — Visu cauru nakti: sprukš, sprukš, sprukš ...

Apdomājis šo stāstu, es teicu:

— Labi gan!

— Skaidrs, ka labi, — viņš atbildēja.»

Savā rakstnieka darbā Prišvins bija uzvarētājs. Neviļus nāk prātā viņa vārdi: «Pat ja vienīgi purva dūkstis būtu tavas uzvaras liecinieces, arī tad tās saplauktu neparastā skaistumā, — un vienmēr ap tevi būs pavasaris, viens vienīgs pavasaris, uzvaras suminājums.»

Jā, Prišvina prozas pavasaris paliks uz visiem laikiem mūsu tautas dzīvē, mūsu padomju literatūrā.

ALEKSANDRS GRĪNS

Savā jaunībā es, tāpat kā visi citi ģimnāzisti, aizrāvos ar «Universālās bibliotēkas» izdevumiem. Tās bija mazas, petitā saliktas grāmatiņas dzeltenās papīra aplocēs.

Grāmatiņas bija neparasti lētas. Par desmit kapeikām varēja izlasīt Dodē «Tartarenu» vai Hamsuna «Mistērijas», par divdesmit kapeikām ■— Dikensa «Dāvidu Koperfildu» vai Servantesa «Donu Kichotu».

Krievu rakstniekus «Universālā bibliotēka» iespieda tikai izņēmuma kārtā. Tāpēc, nopērkot kārtējo izdevumu ar dīvainu virsrakstu «Telluri zilie ūdenskritumi» un redzot uz aploces autora vārdu — Aleksandrs Grīns, — es, dabiski, nodomāju, ka Grīns ir ārzemnieks.

Grāmatā bija vairāki stāsti. Atceros, ka, stāvot pie kioska, kur tikko biju šo grāmatu nopircis, es atšķīru to un uz labu laimi izlasīju:

«Nav juceklīgākas un brīnišķīgākas ostas par Lisu. Si daudzās valodās runājošā pilsēta atgādina klaidoni, kas beidzot nolēmis gremdēties pastāvīgas dzīves biezokņos. Mājas izmētātas, kā pagadās, starp tikko manāmi iezīmētām ielām. Ielu šā vārda pilnā nozīmē Lisā nevar būt, jo pilsēta apmetusies pakalnos un klinšu nogāzēs, kas savienotas ar kāpnēm, tiltiem un šaurām taciņām.

Tas viss pieaudzis ar blīvu, raženu tropu zaļumu, kura vēdekļiem līdzīgajās ēnās mirdz bērnišķi dedzīgās sieviešu acis. Dzelteni akmeņi, zilas ēnas, gleznainas plaisas vecajos mūros. Kādā kūkumainā pagalmā milzīga laiva, ko, pīpi kūpinot, lāpa baskājains īgņa. Tāla dziesma un tās atbalsis gravās. Tirgus uz pāļiem zem audekla nojumēm un milzīgiem saulessargiem. Ieroču mirdzums, spilgtas drānas, ziedu un zaļumu smarža, kas modina mēmas ilgas, kā sapnī, pēc mīlas un negaidītas tikšanās. Osta — netīra kā jauns skursteņslauķis. Satītas, snaudošas buras un spārnots rīts, zaļi ūdeņi, klintis, okeānā tāles. Naktīs — vilinošais zvaigžņu ugunsgrēks, laivu smejošās balsis — tāda ir Lisa!»

Es lasīju, stāvot ziedošas Kijevas kastaņas ēnā, lasīju neatraudamies, kamēr biju izlasījis līdz galam šo dīvaino, kā sapnis neparasto grāmatu.

Pēkšņi es sajutu smeldzīgas ilgas pēc vēja mirdzuma, pēc dzidrā jūras ūdens sāļās smaržas, pēc Lisas, pēc tās karstajām ieliņām, svelmainajām sieviešu acīm, raupjiem, dzelteniem akmeņiem ar baltu gliemežvāku drumstalām, pēc debesu zilgmē trauksmīgi plīvojošām, rožainajām mākoņu kūpām.

Nē! Tā drīzāk gan nebija smeldze, bet nežēlīgas ilgas ieraudzīt to visu savām acīm un bezrūpīgi iekļauties brīvajā piejūras dzīvē.

Un tajā pašā brīdī es atcerējos, ka šajā zaigojošā pasaulē man daudz kas jau pazīstams. Nezināmais rakstnieks Grīns bija tikai sakopojis to visu vienā lappusē. Kur gan es to biju redzējis?

Man nevajadzēja ilgi domāt. Protams, Sevastopolē, debeszilu ēnu švīkām sagraizītā pilsētā, kas šķita izkāpusi žilbinoši baltajā saulē no zaļajiem jūras viļņiem. Viss jautrais Sevastopoles jūklis bija šeit, Grīna lappusēs.

Es sāku lasīt tālāk un uzgāju matrožu dziesmiņu:

Ausmā Dienvidu Krusts dreb un lūst,

Spirgtā rītenī kompasi mostas,

Dievs, jel pasargi kuģus un mūs,

Pirms mēs nonākam ostā.

Toreiz es vēl nezināju, ka Grīns pats mēdza sacerēt dziesmiņas saviem stāstiem.

Ļaudis reibst no vīna, saules mirdzuma, no bezrūpīga prieka, no dāsnas dzīves, kas, nepazīstot noguruma, aizved mūs savu vilinošo slēptuvju vēsmā un mirdzumā, un, beidzot, — ļaudis reibst no «cēlām jūtām».

Tas viss bija atrodams Grīna stāstos. Tie reibināja kā smaržains un nepierasts gaiss, kas laupa mums spēkus pēc smacīgo pilsētu tvana.

Tā es iepazinos ar Grīnu. Kad uzzināju, ka Grīns ir krievs un viņa vārds — Aleksandrs Stepanovičs Gri-ņevskis, es nebiju sevišķi pārsteigts. Varbūt tāpēc, ka tad Grīns man šķita jau īsts melnjūrietis, tās rakstnieku cilts pārstāvis mūsu literatūrā, kurai piederēja ari Bagrickis, Katajevs un daudzi citi rakstnieki — mclnjūrieši.

Bet es biju pārsteigts, kad iepazinos ar Grīna biogrāfiju, ar viņa neiedomājami smago bezpajumtnieka un visu atstumtā klaidoņa dzīvi. Bija neizprotami, kā šis noslēgtais un posta vajātais vīrs saglabājis savā moku pilnajā mūžā varenas un tīras iztēles cildeno spēku, ticību cilvēkiem un kautrīgu smaidu. Ne velti viņš rakstījis par sevi, ka «vienmēr redzēju mākoņu ainavas pār zemo būdu drazām un netīrumiem».

Ar pilnām tiesībām viņš varētu attiecināt uz sevi franču rakstnieka Zila Renārā vārdus: «Mana dzimtene ir tur, kur peld visskaistākie mākoņi.»

Pat ja Grīns būtu miris, atstājot mums tikai vienu savu poēmu prozā «Sārtās buras», arī tā pietiktu, lai ierindotu viņu starp izcilākajiem rakstniekiem, kas satrauc cilvēku sirdis ar pilnības slāpēm.

Grīns rakstīja visus savus darbus, lai attaisnotu sapni. Mums jābūt viņam pateicīgiem par to. Mēs zinām, ka nākotni, pēc kuras mēs tiecamies, radīs neuzvaramā cilvēka īpašība — prasme sapņot un mīlēt.

EDUARDS BAGRICKIS

Vajag laikus brīdināt Eduarda Bagricka biogrāfus, ka viņus gaida daudzi sarūgtinājumi vai, kā saka, viņiem būs jāizjūt, «cik maksā mārciņa nelaimes», jo Bagricka biogrāfiju grūti noskaidrot.

Bagrickis izdomāja un stāstīja par sevi tik daudz brīnumainu pasaku, ka galu galā tās tik cieši savijās ar viņa dzīvi, ka dažkārt nav pat iespējams noskaidrot, kur īstenība un kur leģenda.

Bez tam neesmu pārliecināts, vai vispār vērts ķerties pie šī nepateicīgā darba. Bagricka izdomas bija raksturīga viņa biogrāfijās sastāvdaļa. Viņš pats tām ticēja no visas sirds.

Bez tām nav iedomājams šis dzejnieks ar pelēkām, smejošām acīm un aizkritušu, bet dziedošu balsi.

Egejas jūras krastos dzīvo gleznainā «levantiešu» cilts — jautri un dirbīgi ļaudis. Šī cilts aptver daudzu tautību pārstāvjus — grieķus un turkus, arabus un ebrejus, siriešus un itāliešus.

Padomju Savienībai ir pašai savi «levantieši». Tie ir «melnjūrieši» — arī daudzu tautību ļaudis, bet vienlīdz dzīvespriecīgi, izsmējīgi, droši un bez prāta iemīlējušies savā Melnajā jūrā, «Māmuļā Odesā», sausajā saulē, ostas dzīvē, aprikozēs un arbūzos, piekrastes dzīves verdošajā raibumā.

Šai ciltij piederēja Eduards Bagrickis.

Viņš atgādināja gan slinku Chersonas šalandas matrozi, gan Odesas puišeli putnuķērāju, gan nešpetnu Kotovska kavalērijas jātnieku, gan Tiiu Pūcesspieģeli.

No visām šīm šķietami nesavienojamām īpašībām, ja tām pievieno vēl pašaizliedzīgu pieķeršanos dzejai un milzīgu dzejnieka erudīciju, veidots šī cilvēka viengabalainais un pievilcīgais raksturs.

Ar Bāgricki pirmo reizi sastapos uz Odesas ostas mola. Viņš nupat bija uzrakstījis savu «Poēmu par arbuzu» — ar tik sulīgu izjūtu un vārdiem, ka tā šķita vētras sakulta Melnās jūras viļņa apšļakstīta.

Mēs ķērām uz garām, tieši jūrā samestām ielaidnēm jūras grunduļus un sultānes. Mums garām no Očako-vas melnas šalandas salāpītām burām veda svītraina arbuzu grēdas. Pūta spirgts vējš, šalandas šūpojās un iegrima līdz bortiem ūdenī, šķiežot ap sevi baltas putas.

Bagrickis aplaizīja sāļās lūpas un aizelsdamies sāka skandēt «Poēmu par arbuzu».

Meitene atrod krastā viļņa izmestu arbuzu ar iegrieztu sirdi — acīm redzot no bojā gājuša šonera.

Kas viņai gan pateiks, — krasts vientuļš un kluss, —

Ka sirds mana pastieptās delnās tai dus?

Viņš labprāt skaitīja no galvas jebkura dzejnieka pantus. Viņam bija fenomenālā atmiņa. Viņa sniegumā pat labi pazīstamas dzejas ieskanējās jaunā, dziedošā melodijā. Ne līdz tam, kad biju klausījies Bagricki, nedz arī vēlāk es netiku dzirdējis tādu izpildījumu.

Katra vārda un rindas saskaņa pacēla savā vispilnīgākajā, aizkustinošākajā un smeldzošākajā izteiksmē. Vai tas bija Bernss ar viņa dziesmu par Džonu Mieža-graudu, Bloka «Donna Anna» vai Puškina «Lai tālās tēvuzemes krastiem...» — lai ko arī skaitītu Bagrickis, viņā nevarēja klausīties bez kaklu aizžņaudzoša saviļņojuma — asaru vēstneša.

No ostas mēs gājām uz Grieķu tirgu. Tirgū atradās tējnīca, kur pie tējas pasniedza sacharinu, šķēlīti melnas maizes un brinzu. Kopš agra rīta mēs nebijām ēduši.

Tolaik Odesā dzīvoja vecs ubags. Viņš radīja paniku visā pilsētā, lūdzot žēlastības dāvanas pavisam citādi, nekā to pieklātos darīt. Viņš nepazemojās, neizstiepa drebošu roku un nevilka gaudulīgā balsī: «Žēlīgie

kungi! Pievērsiet uzmanību manai kroplībai!»

m

Nē! Stalts, sirmu bārdu, sarkanām, sklerotiskām acīm viņš apstaigāja tikai tējnīcas. Jau no sliekšņa viņš gārdzošā, pērkonskaļā balsī gāza lāstus pār apmeklētāju galvām.

Pats nežēlīgākais bībeles pravietis Jeremija, kas ieguvis nepārspēta lāstu meistara slavu, varētu, kā saka odesieši, «izčibēt» šī veča priekšā.

— Kur jūsu sirdsapziņa, vai jūs esat cilvēki vai ne?! — kliedza vecis un tūlīt pats atbildēja uz savu retorisko jautājumu: — Kas jūs par cilvēkiem, ja sēžat un ēdat maizi ar treknu brinzu bez kādas ievērības, bet vecs cilvēks no paša rīta staigā izsalcis un tukšs kā muca! Ja jūsu māte uzzinātu, kas no jums iznācis, tad viņa droši vien priecātos, ka viņas acis aizvērušās, pirms tām jāredz tāda nekaunība. Ko jūs novēršaties, biedri? Jūs taču neesat kurls? Labāk nomieriniet savu melno sirdsapziņu un palīdziet vecam, badā mirstošam cilvēkam!

Visi deva šim ubagam. Neviens nevarēja izturēt viņa uzmācību. Runāja, ka saubagoto naudu vecis ieguldot plašās sāls spekulācijās.

Tējnīcā mums pasniedza tēju un lielisku, mitrā audekla drāniņā ievīstītu asu brinzu. No šīs brinzas sūrstēja smaganas.

Tajā pašā brīdī uz sliekšņa parādījās ubags un sāka lādēties.

— Ahāl — draudoši teica Bagrickis. — Nu reiz viņš

iekritis. Lai tikai viņš pienāk klāt. Lai tikai viņš pamēģina pienākt! Lai tikai viņš uzdrošinās pienākt!

— Un kas tad būs? — es jautāju.

— Slikti būs, — atbildēja Bagrickis. — Vai, cik viņam būs slikti! Kaut tikai viņš pienācis pie mūsu galdiņa!

Ubags nepielūdzami tuvojās. Beidzot viņš nostājās mums līdzās, dažas sekundes negantām acīm skatījās uz brinzu, un viņa rīklē kaut kas mutuļoja, — varbūt tas bija tik varens niknums, ka vecis aizrijās un nevarēja to izteikt. Bet viņš tomēr atklepojās un iebrēcās:

— Kad beidzot pamodīsies šo jauno cilvēku sirdsapziņa! Ir gan vērts paskatīties, kā viņi steidzas apēst brinzu, lai neatdotu kaut vai ceturto daļu, — es jau nesaku — pusi — nelaimīgam vecim.

Bagrickis piecēlās, piespieda roku sirdij un, raugoties acīs sklerotiskajam vecim, sāka klusi un izjusti runāt, — runāt drebošā balsī, ar asarām, ar traģisku smeldzi:

Brāli mans, draugs, — mans gurdumā ļimstošais draugs, Kas lai tu nebūtu — neļaujies sāpēm!

Ubags apstulba. Viņš blenza uz Bagricki. Viņa acis kļuva baltas. Tad viņš lēnām sāka atkāpties un, atskanot vārdiem: «Sitīs reiz stunda, kad bojā ies Baals!» — pagriezās, apgāza krēslu, un līkās kājas viņu skriešus iznesa no tējnīcas.

— Redziet nu, — Bagrickis nopietni teica, — pat Odesas ubagi nepanes Nadsonu!

Visa tējnīca dārdēja smieklos.

Augām dienām Bagrickis klaiņoja stepēs aiz Sausā limana un lika cilpas putniem.

Moldavankā Bagricka kaļķiem balsinātajā istabā karājās desmitiem būrīšu ar noplukušiem putniem. Viņš ar tiem ļoti lepojās, sevišķi ar kaut kādiem neparastiem džurbajiem. Tie bija neizskatīgi stepes cīruļi, tikpat izspūruši kā visi pārējie putni.

No būriem uz saimnieka un viesu galvām nepārtraukti bira izknābāto sēklu čaumalas.

So putnu barībai Bagrickis tērēja pēdējo naudu.

Odesas avīzes viņam maksāja grašus: piecdesmit rubļu par lielisku dzejoli. Pēc dažiem gadiem šīs dzejas pazina un mācījās no galvas visa jaunatne.

Bagrickis acīm redzot uzskatīja, ka tas ir taisnīgi. Viņš nezināja savu īsto vērtību un praktiskos darījumos bija bikls. Pirmo reizi atbraucis uz Maskavu, viņš nekad negāja uz izdevniecībām vai redakcijām viens, bet ņēma līdzi «drošības pēc» kādu no saviem draugiem. Sarunas veda galvenokārt draugs, bet Bagrickis klusēja un smaidīja.

Maskavā viņš apmetās manā pagraba dzīvoklī Obi-denskas šķērsielā. Atbraucis viņš mani brīdināja: «Sēdēšu pie jums kā āpsis alā.» Un tiešām, veselu mēnesi viņš tikai dažas reizes izgāja uz ielas, bet pārējo

laiku, sakrustojis kājas kā turks, nosēdēja uz tachtas, smakdams astmatiskā klepū.

Visa tachta bija aizkrauta grāmatām, svešu dzeju rokrakstiem un tukšām papirosu kārbiņām. Uz tām viņš pierakstīja savas dzejas. Reizēm viņš tās pazaudēja, bet neskuma par to pārāk ilgi.

Tā viņš nosēdēja visu mēnesi, jūsmojot par Seļvinska «Ulalajevščinu», stāstot neticamus atgadījumus un sarunājoties ar «literārajiem puikām» — odesiešiem, kas apsēda viņu veseliem mākoņiem, tikko viņš parādījās Maskavā.

Drīz viņš pārcēlās uz Maskavu pavisam un putnu vietā iegādājās milzīgus akvārijus ar zivīm. Viņa istaba atgādināja zemūdens pasauli. Viņš varēja stundām nosēdēt uz dīvānā, domāt un skatīties daudzkrāsainajās zivīs.

Gandrīz tāda pati noslēpumaina zemūdens pasaule bija redzama no Odesas mola — tāpat šūpojās korāļiem līdzīgo sidrabaino ūdenszāļu stiebri un lēni peldēja gaišzilās medūzas, īsiem grūdieniem izspiežot jūras ūdeni.

Man liekas, ka pārcelšanās uz Maskavu bija kļūda. Bagrickis nedrīkstēja atrauties no dienvidiem, jūras un Odesas, pat no viņa iemīļotā Odesas ēdiena — baklažāniem, tomātiem, brinzas, svaigām skumbrijām. Viņš bija dienvidu un Odesas dzeltenā, porainā kaļķakmens

2d4

tveices pilns, viņš bija piesūcies vērmeļu, sāls, akaciju un jūras smaržas.

Viņš nomira agri, vēl nenobriedis, nepaspējis, kā viņš pats teica, ieņemt vēl dažas grūti sasniedzamas dzejas augstienes.

Aiz viņa zārka, dzidri šķindinot pakavus pa granita bruģi, gāja kavalērijas eskadrons. Un nāca prātā «Stāsts par Opanasu», Kotovska zirgs, kas «mirdz kā balta rafinade», plašā stepes dzeja, kas, turoties pie Bagricka rokas, gāja līdzi Bagrickim pa putekļainiem, izdegušiem ceļiem, dzeja — «Teiksmas par Igora kauju» un Tarasa Ševčenko mantiniece, spēcīga kā mārsila smarža, iedegusi kā piejūras meiča, jautra kā svaigais vējš «levants» pār viņa dzimto Melnjūru.

MĀKSLA REDZĒT PASAULI

Glezniecība māca skatīties un redzēt (tas ir divas dažādas lietas un reti mēdz būt savienotas). Pateicoties tam, glezniecība saglabā dzini ='n neskartu tikai bērniem piemītošo uztveri.

Aleksandrs Bloks.

Cilvēks pārsteigumā apstājas, redzot tādas lietas, kam nevarētu būt nekādas nozīmes viņa dzīvē: atspīdu-mus, ko nevar satvert, kailu klinšu nokāres. ko nevar apsēt, un brīnumainās debesu nokrāsās.

Džons Reskins.

neapstrīdamas patiesības, bet bieži tās mūsu slinkuma vai tumsonības dēļ guļ aizmirstas, nekādi neiespaidojot cilvēku darbību.

Viena no tādām patiesībām attiecas uz rakstnieka darbu, jo sevišķi uz prozaiķu darbu. Tā pastāv visiem zināmajā faktā, ka, pazīstot visas mākslas blakus nozares — dzeju, glezniecību, architekturu, skulpturu un muziķu, — prozaiķa iekšējā pasaule kļūst neaptverami bagāta un dod sevišķu izteiksmību viņa prozai. Tā iegūst glezniecības krāsas un gaismu, dzejai piemītošo vārdu svaigumu, architekturas saskaņu, skulptūras reljefās un skaidrās līnijas un mūzikas ritmu un melodiju.

Tās visas ir prozas papildu bagātības, it kā pamatkrāsas neskaitāmie noziedi.

Es neuzticos rakstniekiem, kas nemīl liriku un glezniecību. Labākajā gadījumā tie ir ļaudis ar mazliet slinku un uzpūtīgu prātu, bet sliktākā — tumsoņas.

Rakstnieks nedrīkst paiet garām nekam, kas paplašina viņa pasaules skatījumu, protams, ja tikai viņš ir meistars, nevis amatnieks, ja viņš ir vērtību radītājs, nevis mietpilsonis, kas neatlaidīgi izsūc pašlabumu no dzīves, kā sūkājot amerikāņu kožļājamo gumiju.

Bieži gadās, ka, izlasot stāstu vai pat garu romānu, nekas nepaliek prātā, izņemot pelēku būtņu rosīšanos. Nomokies, pūlēdamies saskatīt šos ļaudis, bet neredzi, tāpēc ka autors nav devis tiem neviena dzīva vaibsta.

Un šo stāstu un romānu darbība notiek it kā dūņainā akacī, bez gaismas un krāsām, starp lietām, ko autors tikai nosaucis, bet pats nav saskatījis un tāpēc nav spējis parādīt tās mums, lasītājiem.

Neraugoties uz tēmas laikmetīgumu, šīs grāmatas nodod autora bezpalīdzību, kaut gan ir uzrakstītas ai viltotu mundrumu. Ar to pūlas aizstāt prieku, jo sevišķi darba prieku.

Šīs vārgulības iemesli jāmeklē ne vien autora izjūtu nabadzībā un nemākulībā, bet arī viņa gļēvajā zivs skatienā.

Tādus stāstus un romānus gribas sasist kā cieši aizlīmētu logu smacīgā un putekļainā istabā, lai šķindot pašķīstu stikli un tajā pašā brīdī no āra ielauztos vējš, lietus šalkoņa, bērnu balsis, lokomotivju svilpieni, slapjo trotuāru mirdzums — lai ielauztos visa dzīve ar tās pirmajā acu uzmetienā šķietami nekārtīgo, bet brīnišķo gaismas, krāsu un skaņu raibumu.

Mums netrūkst grāmatu, kuras, šķiet, sarakstījuši aklie. Bet tās domātas redzīgajiem, tāpēc šādu grāmatu iznākšana ir vairāk nekā bezjēdzīga.

Lai iegūtu redzi, nepietiek skatīties apkārt. Vispirms jāiemācās redzēt. Labi redzēt zemi un ļaudis var tikai tas, kas viņus mīl. Prozas novazātība un bezkrāsainība bieži vien ir rakstnieka vēso asiņu sekas, draudīga viņa pamiruma pazīme. Bet reizēm tā ir vienkārša nemākulība, kas liecina par kultūras trūkumu. Tad lieta, kā saka, ir labojama.

Kā redzēt, kā uztvert gaismu un krāsas — to mums var iemācīt mākslinieki. Viņi redz labāk par mums. Un viņi prot atcerēties redzēto.

Kad es biju vēl pavisam jauns rakstnieks, kāds mākslinieks man teica:

— Jūs, mans draugs, vēl gluži skaidri neredzat. Mazliet duļķaini. Un rupji. Spriežot pēc jūsu stāstiem, jūs ievērojat tikai pamatkrāsas un spilgti krāsotas virsmas, bet pārejas un noziedi jums saplūst kaut kādā vienmuļā plankumā.

— Ko es tur varu darīt! — es taisnojos. — Reiz nu man tādas acis.

— Nieks! Labas acis — apgūstama lieta. Neesiet slinks, pastrādājiet pie savas redzes. Turiet to, kā saka, uzvilktu. Pamēģiniet mēnesi vai divus skatīties uz visu ar domu, ka jums to vajadzēs uzgleznot krāsās. Tramvajā, autobusā, visur vērojiet cilvēkus tieši tā. Jau pēc pāris vai trim dienām jūs pārliecināsieties, ka agrāk neredzējāt sejās ne desmito daļu no tā, ko ievērojat tagad. Bet pēc diviem mēnešiem jūs iemācīsieties redzēt un darīsiet to jau bez piepūles.

Es paklausīju māksliniekam, un tiešām — gan ļaudis, gan lietas izrādījās daudz interesantāki nekā agrāk, kad aplūkoju tos steidzīgi un pavirši.

Un mani sagrāba dzelinoša nožēla par muļķīgi izšķiesto laiku. Cik daudz brīnišķu lietu es būtu varējis saskatīt pagājušajos gados! Cik daudz kā interesanta nenovēršami gājis bojā, un tur nekas vairs nav labojams!

Tā bija pirmā mācība, ko saņēmu no mākslinieka. Otrā mācība bija vēl uzskatāmāka.

Kādu rudeni es braucu no Maskavas uz Ļeņingradu, bet ne caur Kaļininu un Bologoju, bet no Savelovas stacijas — caur Kaļazinu un Chvoinaju.

Daudziem maskaviešiem un ļeņingradiešiem pat prātā nenāk, ka pastāv šāds ceļš. Tas ir gan garāks, bet interesantāks par pierasto ceļu caur Bologoju. Interesantāks tāpēc, ka dzelzceļš šķērso nomaļus un mežainus apvidus.

Mans ceļa biedrs bija kāds maza auguma gumzīga uzvalkā tērpies vīrs šaurām, bet ļoti dzīvām acīm. Sis cilvēks veda lielu kasti ar eļļas krāsām un nogruntēta audekla tīstokļus. Nebija grūti uzminēt, ka viņš ir gleznotājs.

Mēs sākām sarunāties. Mans ceļa biedrs pastāstīja, ka viņš brauc uz Tichvinu, kur aiz pilsētas dzīvo kāds viņa draugs — mežsargs, domā apmesties turpat apgaitā un gleznot rudeni.

— Kāpēc jūs braucat tik tālu, aiz Tichvinas? — es jautāju.

— Tur man iepatikās viena vieta, — paļāvīgi atbildēja gleznotājs. — Tāda vieta, ka brīnums. Otras tādas jūs nekur neatradīsiet. Tīrs apšu mežs! Tikai retumis gadās pa eglei. Nevienam kokam rudenī nav tik greznas rotas kā apsei. Tās lapām vistīrākās krāsas. Purpurs, citrondzeltens, violets un pat melns ar zelta lāsumiem. Saules staros tās deg kā ugunskuri. Tur es pastrādāšu līdz ziemai, bet ziemā došos uz Somu līča krastiem, aiz Ļeņingradas. Tur, ziniet, pati krāšņākā sarma visā Krievijā. Nekur neesmu redzējis tādu sarmu.

Es pajokoju, ka ar tādām zināšanām mans ceļa biedrs varētu sastādīt vērtīgu ceļrādi gleznotājiem, kādās vietās kas gleznojams.

— Ko jūs domājat! — nopietni atbildēja gleznotājs. — Sastādīt nebūtu grūti. Tikai nav jēgas.

Sadzīsies visi vienā vieta, turpretim tagad katrs atsevišķi meklē skaistumu sev pa prātam. Un tas ir nesalīdzināmi labāk.

— Kāpēc?

— Daudzpusīgāk atklājas zeme. Krievijā tik daudz jaukuma, ka pietiks visiem māksliniekiem kaut uz tūkstošiem gadu. Bet ziniet, — viņa balsī ieskanējās nemiers, — cilvēks sācis pārāk sabradāt un nopostīt zemi. Bet zemes skaistums — tas ir svētums, kas mūsu sociālistiskajā dzīvē jātur godā. Tas taču ir viens no mūsu galamērķiem. Nezinu, kā jums šķiet, bet es par to esmu cieši pārliecināts. Nav iedomājams progresīvs cilvēks, kas to nesaprastu!

Dienā es aizmigu, bet kaimiņš mani drīz vien uzmodināja.

— Nedusmojieties uz mani, — viņš apmulsis teica,

— bet labāk celieties augšā. Tūlīt būs brīnumains skats — pērkona negaiss septembrī. Palūkojieties!

Es pavēros logā. No dienvidiem kāpa smags un augsts, līdz pašam debesu vidum izplēties mākonis. Tas raustījās zibeņu uzliesmojumos.

— Māmiņ baltā! — iesaucās mākslinieks. — Kāds bezdibenis krāsu! Tādu apgaismojumu neuzgleznosi, lai tu būtu vai pats Levitans.

— Kādu apgaismojumu? — es apjucis jautāju.

— Ak dievs! — izmisumā ievaidējās gleznotājs.

— Kurp jūs skatāties? Redziet, kur mežs, pavisam tumšs un melns: pār to klājas mākoņa ēna. Bet, lūk, patālāk, galotnēs blāvi dzelteni un gaišzali plankumi: tie atspīd no mākoņu piesegtiem saules stariem. Bet. tālumā viss mežs saulē. Redzat? Ka sarkanā zeltā izliets. Un viss caurspīdīgs. It kā rakstaina zelta siena. Vai ari kā pamalē izstiepts lakats, ko izšuvušas mūsu Tichvinas brokātā darbnīcu meistaiienes. Tagad skatieties tuvāk, uz egju svītru. Redzat bronzas mirdzumu skujās? Tas ir no meža zelta sienas. Tā apspīd egles ar savu gaismu. Atstarota gaisma. To grūti gleznot -uz audekla tā kļūst rupja. Bet, lūk, redziet, tikai blāvs svīdums, es teiktu — tāds apgaismojuma maigums, ka noteikti vajadzīga ļoti mierīga un droša roka, lai to atveidotu.

Gleznotājs paskatījās uz mani un iesmējās.

— Kāds spēks tomēr rudens mežu atstarotajai gaismai! Visa kupeja kā ugunsgrēka blāzmā. Un daļēji

jūsu seja. Lūk, tā jūs uzgleznot! Bet, diemžēl, tas ir

tikai acumirklis.

— Tas taču ir gleznotāju uzdevums, — es teicu,

- apstādināt uz gadu simteņiem acumirklīgas parādības.

— Mēs jau cenšamies, — atbildēja mākslinieks. — Ja tikai acumirklīgais nepārsteidz mūs negaidīti kā pašlaik. Taisnību sakot, mākslinieks ne bridi nedrīkst šķirties no krāsām, audekla un otas. Jums, rakstniekiem, labāk. Jūs nēsājat krāsas atmiņā. Skatieties, cik strauji viss mainās. Lūk, kā mežs plandās gan gaismā, gan tumsā!

Negaisa padebesim pa priekšu mums pretim skrēja saplosīti mākoņi un savā trauksmīgajā kustībā tiešām sajauca visas krāsas uz zemes. Meža tālumos savērpās rūsas, dzeltena un balta zelta, malachita, purpura un dobji zilas tumsas virpulis.

Retumis kāds saules stars, izlauzies caur padebešiem, krita uz atsevišķiem bērziem, un tie uzliesmoja viens pēc otra kā zelta lāpas, bet tanī pašā brīdī nodzisa. Alpām brāzās negaisu vēstošais vējš un vēl pastiprināja šo krāsu jucekli.

Bet debesis, kas par debesīm! kliedza gleznotājs. — Skatieties! Ko tās visu nedara!

Negaisa padebesis mutuļoja palsos dūmos un strauji slīga zemē. Tas ēnojās vienmuļā, tumšā krāsā. Bet katrs zibens uzliesmojums pavēra tanī dzeltenīgus, draudošus virpuļus, zilas gravas un līkumotas plaisas, kas izvirda sārtu, duļķainu uguni.

Griezīgais zibeņu mirdzums mijās ar padebeša dziļumos kvēlojošām, vara sarkanām liesmām. Bet tuvāk zemei, starp padebesi un mežu, jau šāvās slīpas lietus svītras.

— Ak tu viens! — kliedza satrauktais mākslinieks. — Tādu velna būšanu reti kad gadās redzēt!

Mēs abi skraidījām no kupejas loga pie loga gaitenī. Aizkariņi plīvoja vējā un vēl pastiprināja krāsu ņirboņu.

Iešalcās lietus gāze. Pavadonis steidzīgi aizbīdīja logus. Slīpi lietus pavedieni strāvoja pa rūtīm. Gaisma

apdzisa, un tikai ļoti tālu, pašā pamalē, caur lietus autiem vēl spulgoja pati pēdējā zeltītā meža svītriņa.

— Jūs kaut ko iegaumējāt? — jautāja gleznotājs.

— Šo to.

— Un es arī tikai šo to, — viņš sarūgtināts teica.

Kad pārskries lietus, krāsas būs spēcīgākas. Saprotiet, saule iemirdzēsies mitrajās lapās un stumbros. Starp citu, kad diena apmākusies pirms lietus, ielūkojieties gaismā. Pirms lietus tā ir — viena, lietus laikā — otra, bet pēc lietus — pavisam sevišķa. Tāpēc ka mitrās :lapas dod gaisam vāju mirdzumu. Pelēku, mīkstu un siltu. Vispār, pētīt krāsas un gaismas, mīļais draugs, — tā ir bauda. Es savu mākslinieka likteni nemainu ne pret ko.

Naktī gleznotājs izkāpa mazā stacijā. Es izgāju uz perona atvadīties no viņa. Spīdēja petrolejas lākturis. Vagonu rindas priekšgalā smagi šņākuļoja lokomotive.

Es apskaudu mākslinieku un pēkšņi sašutu par visām darīšanām, kuru dēļ man jābrauc tālāk un es nevaru palikt kaut pāris dienu ziemeļu novadā. Šeit katrs viršu zariņš varētu modināt tik daudz domu, ka to pietiktu vairākām poēmām prozā.

Pavisam nesaprotams likās tas apstāklis, ka visu savu mūžu es, tāpat kā ikviens no mums, neatļāvos dzīvot pēc sirds vēlējumiem, bet vienmēr biju aizņemts tikai ar šķietami neatliekamām darīšanām.

Krāsas un gaismu dabā vajag ne tik daudz novērot, cik vienkārši pārdzīvot. Mākslai der tikai tas materials, kas iekarojis vietu sirdī.

Prozas rakstniekam glezniecības pazīšana svarīga ne tikai tāpēc vien, ka tā palīdz saskatīt un iemīlēt krāsas un gaismu. Glezniecība svarīga vēl tāpēc, ka mākslinieks bieži ievēro to, ko mēs nepavisam neredzam. To mēs sākam saskatīt tikai pēc viņa gleznas un brīnāmies, kāpēc neesam to agrāk pamanījuši.

Franču mākslinieks Monē atbrauca uz Londonu un uzgleznoja Vestminsteras abteju. Monē gleznā abtejas gotiskās līnijas tikko iezīmējas miglā. Glezna izpildīta virtuozi.

Kad glezna bija izstādīta, tā izsauca londoniešos apjukumu. Viņi bija pārsteigti, ka Monē miglai ir sarkanīga krāsa, kaut gan pat skolas grāmatās rakstīts, ka migla ir pelēka.

Sākumā Monē pārdrošība modināja sašutumu. Bet, izejot uz ielas, neapmierinātie londonieši ieskatījās miglā un pirmo reizi ievēroja, ka tā patiešām ir sarkanīga.

Tūlīt sāka meklēt tam izskaidrojumu. Un nāca pie slēdziena, ka miglas sarkanīgā nokrāsa atkarīga no dūmu pārpilnības. Bez tam šo nokrāsu miglai dod vēl Londonas sarkanie ķieģeļu nami.

Bet, lai kā arī būtu, Monē uzvarēja. Pēc viņa gleznas visi sāka redzēt Londonas miglu tā, kā to bija ieraudzījis mākslinieks. Monč pat dēvēja par «Londonas miglas radītāju».

Ja man jānosauc piemēri no savas dzīves, tad varu teikt, ka Krievijas lītavu krāsu dažādību es pirmo reizi ieraudzīju pēc Levitana gleznas «Pār mūžīgo mieru».

Līdz tam man lītavu laikā visas krāsas šķita saplūdušas pelēkā vienmuļībā. Man likās, ka lītavas ir skumīgas tāpēc, ka tās izdzēš visas krāsas un pārvelk zemei duļķainu blāvumu.

Bet Levitans saskatīja šinī skumīgumā zināma cildenuma, pat svinības noskaņu un atrada tanī daudz tīru krāsu. Kopš tā laika lītavas mani vairs nenomāca. Taisni otrādi, es iemīlēju tās par gaisa tīrību, dzestrumu, kas kveldina vaigus, drebošo viļņu alvas pelēkumu, mākoņu smago gaitu. Un, beidzot, par to, ka lītavu laikā sāc novērtēt vienkāršos zemes priekus — siltu istabu, uguni krievu krāsnī, patvāra pīkstoņu, ar rupju zirgsegu naktsguļai apsegtos salmus, iemidzinošo lietus šalkoņu un saldu snaudu.

Gandrīz katrs mākslinieks, lai kādam laikmetam vai skolai viņš piederētu, atklāj mums īstenību jaunā griezienā.

Man laimējās vairākas reizes pabūt Drezdenes galerijā.

Izņemot Rafaela «Sikstas madonnu», tur ir vēl daudzas vecmeistaru gleznas, pie kurām pat bīstami apstāties. Tās neatlaiž no sevis. Uz tām var skatīties stundām, varbūt pat dienām, un, jo ilgāk skaties, jo plašāk tevi apņem neizprotams dvēseles saviļņojums. Tas sasniedz pakāpi, kad cilvēkam jau grūti valdīt asaras.

Kas ir šo neizlieto asaru cēlonis? Tas, ka šinīs audeklos — gara pilnība un ģēnija vara, kas liek mums tiekties pēc paša domu un izjūtu skaidrības, spēka un cildenuma.

Uzskatot daiļumu, mostas trauksmīgs nemiers, kam seko mūsu garīgās pasaules attīrīšanās. Liekas, ka viss lietus, vēju, zemes ziedu smaržas, pusnakts debesu un mīlas izlieto asaru svaigums ieplūst mūsu pateicīgajās sirdīs un paliek tur uz visiem laikiem.

Impresionisti it kā pastiprināja saules gaismu. Viņi gleznoja zem atklātām debesīm un reizēm varbūt pat tīšām saasināja krāsas. Tāpēc zeme viņu gleznās staroja gaviļamā apgaismojumā.

Zeme iemirdzējās svētku līksmībā. Tas nav nekāds grēks, jo par grēku nevar saukt neko, kas dod cilvēkam kaut mazliet prieka.

Tāpēc galīgi neizprotama ir impresionistu vajāšana. To ar savu smago roku uzsāka liekuļi, kas uzskata, ka glezniecība pastāv tikai sīki utilitāriem mērķiem, bel ne cilvēka pilnveidošanai. Reizēm tādas idejas ir, diemžēl, stiprākas par lielo ideju, ka nepieciešami audzināt pilnvērtīgu, emocionāli bagātu, augsti kulturālu sociālistiskās sabiedrības cilvēku.

Impresionisms pieder mums tāpat kā visas pārējās pagātnes mantojuma bagātības. Atteikties no tām nozīmē apzinīgi paturēt savu aprobežotību. Mēs taču neatsakāmies no Rafaela «Sikstas madonnas», kaut arī šīs ģeniālās gleznas pamatā ir reliģioza tēma. Mēs neesam tik muļķi, lai nesaprastu, kāda robeža šķir glezniecības ģēniju no reliģijas. Nedomāju, ka jel viens padomju cilvēks, jūsmodams par «Sikstas madonnu» pēkšņi būtu kļuvis dievticīgs. Šāda doma ir acīm redzami nejēdzīga. Kāpēc tad mēs nopietni ievērojam tikpat smieklīgas domas, kad runa ir par impresionistiem? Ar ko mums bīstams novators Pikaso, impresionisti Matiss, van Gogs vai Gogēns? Tas pats, kurš, starp citu, uzsāka cīņu ar franču kolonizatoriem par taitiešu neatkarību?

Kas tur bīstams vai slikts? Kādās skaudīgās vai konjunktūrai pakalpīgās smadzenēs varēja rasties doma, ka nepieciešami jāizsvītro no visas cilvēces un tai skaitā arī no mūsu kultūras vesela spīdošu mākslinieku plejāde?

Tas pats vilciens, kuiā iepazinos ar gleznotāju, atveda mani Ļeņingradā. Atkal man pavērās tās laukumu un saskanīgo celtņu ansambļi.

Es ilgi tos aplūkoju, cenzdamies uzminēt ansambļu architekturas noslēpumu. Likās neizdibināmi, ka šīs celtnes atstāja diženuma iespaidu, bet patiesībā nemaz nebija lielas. Viena no ievērojamākām celtnēm — plašā lokā iepretim Ziemas pilij izvērstā galvenā štaba ēka nav augstāka par četrstāvu namu. Bet tajā pašā laikā tā daudz diženāka par jebkuru Maskavas augstceltni.

Atminējums bija vienkāršs. Eku diženumu noteica to saskanīgums, harmoniskās proporcijas un taupīgi izvietotie rotājumi — logu zimzas, ciļņi un bareljefi.

Ieskatoties šinīs celtnēs, kļūst skaidrs, ka laba gaume — tā vispirms ir mēra sajūta.

Esmu pārliecināts, ka tie paši daļu saskaņas likumi: visa liekā atmešana, taupīgais rotājumu izvietojums, vienkāršība, kas ļauj saskatīt un īsti izbaudīt katru līniju, — zināmā mērā attiecināmi arī uz prozu.

Ja rakstnieks iemīļojis klasiskās architekturas formu pilnību, viņš savā prozā, protams, nepielaidīs smagu un neveiklu kompoziciju. Viņš centīsies panākt atsevišķo daļu saskanību un vārdu zīmējuma stingrību-. Viņš izvairīsies no atšķaidošu izskaistinājumu pārpilnības — no tā saucamā omamentalā stila.

Prozas sacerējuma kompozicija jānoved līdz tādai pilnībai, lai no tās nevarētu neko izmest un arī neko pielikt, bez kā stāstījuma un likumsakarīgo notikumu gaita nezaudētu savu jēgu.

Kā vienmēr Ļeņingradā, lielāko daļu sava laika pavadīju Krievu muzejā un Ermitažā.

Ermitaža zāļu vieglā, tumša zeltījuma skārtā krēsla man likās svēta. Es gāju Ermitažā kā cilvēces ģēnija krātuvē. Ermitažā, vēl jauneklis būdams, es pirmo reizi izjutu, kāda laime būt cilvēkam. Un sapratu, cik cilvēks var būt dižens un skaists.

Sākumā mani mulsināja greznā mākslinieku parāde. Man reiba galva no krāsu pārpilnības un dziļuma, un, lai atpūstos, es gāju uz zālēm, kurās bija izstādītas skulptūras.

Tur es sēdēju ļoti ilgi. Un, jo uzmanīgāk es ielūkojos nezināmo Heladas tēlnieku statujās vai tikko manāmi smaidošajās Kanovas sievietēs, jo skaidrāk sapratu, ka visa šī skulptūra ir aicinājums izkopt daiļumu sevī, ka tā ir cilvēces skaidrākās rītausmas vēstnese. Tad dzeja valdīs pār sirdīm un sociālistiskā iekārta — ,tā iekārta, *iz kuru mēs ejam caur darba, rūpju un garīga sasprindzinājuma gadiem — būs pamatota uz tarisnīguma, skaistuma, uz prāta, sirds, cilvēcisko attiecību un cilvēka miesas skaistuma.

Mūsu ceļi ved uz zelta laikmetu. Tas pienāks. Žēl, protams, ka mēs to vairs nepiedzīvosim. Bet mums jābūt laimīgiem par to, ka šī laikmeta vēji jau šalc ap mums un liek spēcīgāk pukstēt mūsu sirdīm.

Ne velti Heine gāja uz Luvru, stundām sēdēja pie Milosas Veneras tēla un raudāja.

Par ко? Par apsmieto cilvēka pilnību. Par to, ka ceļš uz pilnību ir grūts un tāļš un viņam, Heinem, kas atdevis ļaudīm sava prāta indi un mirdzumu, pro tarns, nav lemts nonākt tajā apsolītajā zemē, kurp viņu visu mūžu aicināja nemierīgā sirds.

Tas ir skulptūras spēks, spēks, bez kura slēptās uguns nav iedomājama progresiva māksla, jo sevišķi mūsu zemes māksla. Bez tā nav iedomājama arī pilnvērtīga proza.

Pirms runā par dzejas iespaidu uz prozu, gribu pateikt dažus vārdus par muziķu, jo vairāk tāpēc, ka dzeja un mūzika dažkārt ir nedalāmas.

Sājā īsajā sarunā par muziķu mēs aprobežosimies tikai ar vienu tēmu - ar tā saucamo prozas ritmu un muzikalitāti.

Īstai prozai vienmēr ir savs ritms.

Vispirms prozas ritms prasa tādu vārdu kārtību, lai lasītājs uztvertu frāzi bez piepūles, vienā paņēmienā. To sacījis Čechovs Gorkijam, kad rakstīja viņam, ka «beletristikai jāiekļaujas (lasītāja apziņā) uzreiz, vienā sekundē».

Lasītājs nedrīkst lasot apstāties, lai aptvertu pareizo, viena vai otra prozas gabala raksturam atbilstošo vārdu . kārtību.

Vispār rakstniekam vajag turēt lasītāju sasprindzinā-30 J

jumā, vest viņu sev līdz un nepielaist savā teksta tumšas vai neritmiskas vietas, lai neļautu lasītājam klupt pret šim vietām un ar to pašu atbrīvoties no rakstnieka varas.

Šinī sasprindzinājumā, lasitāja aizraušanā, spējā likt viņam domāt un izjust to pašu, ko jutis autors, pastāv rakstnieka uzdevums un prozas iedarbība.

Es domāju, ka prozas ritmiskums nav sasniedzams mākslīgi. Prozas ritms atkarīgs no talanta, no valod.u izjūtas, no labas «rakstnieka dzirdes». Šī labā dzirde zināmā mērā saskaras ar muzikālo dzirdi.

Taču visvairāk bagātības prozaiķa valodai piešķir dzejas pazīšana.

Dzejai ir kāda brīnumaina īpašība. Dzeja atdod vārdam tā sākotnīgo, jaunavīgo svaigumu. Visnovazātākie, līdz galam «izrunātie» vārdi, kas pazaudējuši mūsu acīs tēlainības spēju un pastāv vairs tikai kā valodas čaumalas, dzejā sāk dzirkstīt, skanēt un smaržot!

Nezinu, kā to izskaidrot. Bet es pieņemu, ka vārds atdzimst divos gadījumos.

Pirmkārt, kad vārdam atdod tā fonētisko (skaņas) spēku. Bet dziedošajā dzejā tas izdarāms daudz vieglāk nekā prozā. Tāpēc dziesmā un romancē vārdi mūs ietekmē dziļāk nekā parastā runā.

Otrkārt, pat novazāts vārds, kad to ietilpina dzejas

melodiski muzikālajā plūdumā, it kā piesūcas kopīgās dzejas melodijas un sāk skanēt harmonijā ar pārējiem vārdiem.

Un, beidzot, dzeja bagāta aliteracijām. Tā ir viena no dzejas vērtīgākajām īpašībām. Arī prozai ir tiesības uz aliteraciju.

Bet tas nav galvenais.

Galvenais ir tas, ka proza, kad tā sasniegusi pilnību, pēc būtības ir jau īsta dzeja.

Cechovs uzskatīja, ka Ļermontova «Tamaņa» un Puškina «Kapteiņa meitiņa» pierāda prozas un sulīgās krievu dzejas radniecību.

Prišvins reiz rakstīja par sevi (privātā vēstulē), ka viņš ir «dzejnieks, sists prozas krustā».

«Es nekad nesapratīšu,» rakstīja Ļevs Tolstojs, «kur ir robeža starp prozu un dzeju.» Ar viņam neparastu dedzību viņš jautā savā dienasgrāmatā «Jaunība»:

«Kāpēc tik cieši saistīta dzeja ar prozu, laime ar nelaimi? Kā dzīvot? Censties pēkšņi savienot dzeju ar prozu vai izbaudīt vienu un pēc tam ļauties otras varai? Sapni ir kāda daļa, kas augstāka par īstenību, īstenībā ir kāda daļa, kas augstāka par sapni. Pilnīga laime būtu viena un otra savienojums.»

Šajos, kaut ari steigā izmestos vārdos izteikta pareiza doma: pati augstākā, pati varenākā parādība literatūrā, patiesa laime var būt tikai organisks dzejas un prozas saliedējums vai, pareizāk sakot, dzejas

būtības, tās dzīvinošo sulu, dzidrās elpas, valdzinošās varas piesātināta proza.

Šinī gadījumā es nebaidos vārda «valdzinošs» (citiem vārdiem - savalgojošs). Tāpēc ka dzeja ņem mūs savā gūstā, savalgo un pavisam nemanot, bet ar nepārvaramu spēku dara cilvēku cildenāku un tuvina viņu tam stāvoklim, kad viņš tiešām kļūst par zemes rotu vai, kā vientiesīgi, bet sirsnīgi runājuši mūsu senči, par «radības kroni».

Daļēji taisnība Vladimiram Odojevskim, kad viņš teica, ka «dzeja ir tā cilvēces stāvokļa priekšvēstnese, kad cilvēki pārstās sasniegt un sāks baudīt sasniegtā augļus».

BRAUCIENS SMAGAJĀ MAŠĪNĀ

gada jūlijā es braucu smagā

kara automašīnā no Ribņicas

pie Dņestras uz Tiraspoli. Es sēdēju kabinē blakus nerunīgam šoferim.

Saules sakaitētie, brūnie putekļi virpuļiem vērpās

zem mašīnas riteņiem. Visu, kas vien atradās ceļmalā, — mājas, saulespuķes, akacijas un sauso zāli — visu klāja šie raupjie putekļi.

Saule kūpēja izbalējušās debesīs. Odens aluminija

pudelē bija sakarsis un oda pēc gumijas. Aiz Dņestras dunēja kanonade.

Kravas kastē brauca pāris jaunu leitnantu. Reizēm viņi sāka dauzīt ar dūrēm kabines jumtu un kliedza: «Lidmašīnas!» Šoferis apturēja mašīnu, mēs izlēcām, aizskrējām patālāk no ceļa un gūlāmies. Drīz, draudoši gaudojot, pār ceļu sāka piķēt melnie vācu «meseri».

Reizēm viņi pamanīja mūs un šāva no ložmetējiem. Taču par laimi nevienam netrāpīja. Lodes sacēla smilšu

virpuļus. «Meseri» pazuda, un palika tikai izdegušas zemes karstums visā ķermeni, dūkoņa galvā un slāpes.

Pēc viena no šādiem uzlidojumiem šofeiis negaidīti jautāja:

— Par ko jūs domājat, kad guļat zem lodēm? Kaut ko atceraties?

— Atceros, — es atbildēju.

— Es arī atceros, bridi klusējis, teica šoferis. — Atceros mūsu Kostromas mežus. Ja palikšu dzīvs un atgriezīšos dzimtenē, t— palūgšu kādu mežsarga vietu. Paņemšu līdzi sievu — viņa man ir tāda mierīga, skaista — un meitiņu, un dzīvosim sarga mājā. Ticiet vai ne, bet, kad es par to domāju, man sirds stājas. Bet ar šoferi tas nedrīkst notikt.

— Es arī atceros savus mežus, - es atbildēju.

--- Jūsu pusē skaisti meži? — jautāja šoferis.

— Skaisti.

Šoferis uzmauca laiviņu uz pieres un piedeva gāzi. Vairāk mēs nerunājām.

Droši varu teikt, ka nekad neesmu atcerējies mīļotās vietas ar tādu asumu kā kara laikā. Es bieži pieķēru sevi, ka nepacietīgi gaidu nakti, lai kādā sausā stepes gravā, guļot zem šineļa smagās mašīnas kravas kastē, varētu domās atgriezties šinīs vietās un lēni, mierīgi# ieelpojot priežu smaržu, tās pārstaigāt. Es sacīju sev: «Šodien es iešu uz Melno ezeiu, bet rīt, ja bušu vel dzīvs, uz Pra krastiem vai Trebutinu.». Un mana sirds pamira šo iedomāto gājienu nojautā.

Lūk, tā reiz es gulēju zem šineļa un visos sīkumos iedomājos ceļu uz Melno ezeru. Man likās, ka dzīvē nevar būt lielākas laimes kā atkal ieraudzīt šīs vietas un, aizmirstot visas rūpes un nepatikšanas, staigāt pa tām un just, cik viegli krūtīs sitas sirds.

Tā, smagās mašīnas kravas kastē sapņojot, es vienmēr iznācu agrā ritā nc lauku nama un gāju pa smilšaino ciema ielu garām vecu māju rindām. Uz palodām skārda konservu bundžās ziedēja ugunīgās balzamines. Tajā apvidū tās sauc par «slapjo Vaņu». Droši vien tāpēc, ka, skatoties pret sauli, balzamines resnajā, caurspīdīgajā kātā saskatāma zaļa sula un šinī sulā reizēm redzami pat sīki gaisa burbulīši.

Pie akas, kur augu dienu šķindina spaiņus pļāpīgas, baskājainas pusaugu meitenes izbalojušās katūna kleitās, jānogriežas šķērsielā. Šīs šķērsielas pēdējā sētā dzīvo visā apvidū izslavēts skaistulis gailis. Viņš bieži stāv uz vienas kājas pašā saules versmē, un viņa spalvu rota spīgo kā kvēlojošu ogļu skrīne.

Aiz gaiļa sētas beidzas, un, plašā lokā ieliecoties tālajos mežos, stiepjas rotaļu vilciena stigai līdzīgais šaursliežu dzelzceļa uzbērums. Savādi, ka pa šī uzbēruma slīpumiem aug pavisam citādas puķes nekā visapkārt. Nekur nav tādu cigoriņu biezokņu kā ap saules sakarsētajām, sīkajām sliedēm.

Aiz šaursliežu dzelzceļa uzbēruma ka cieša pitēņa sēta stāv necaurejams, jauns priedulājs. Bet tas tikai iztālēm šķiet necaurejams. Caur to vienmēr yar izspraukties, kaut gan jaunās priedītes, protams, sadurstīs jūs savām adatām un atstās uz pirkstiem lipīgus sveķu plankumus.

Zem priedītēm smilšainajā zemē aug gara, sausa zāle. Zāles lapas ir sirmas, ar tumšzaļām malām. Sī zāle griež pirkstus. Turpat zied milzums dzeltenu, zem kājām čaukstošu, zvīņainu laimiņu un baltu, smaržīgu neļķu ar sarkanīgiem plankumiņiem izraibinātām, izspūrušām ziedlapiņām. Ap priedēm aug sviestenes. To kājiņas aplipušas ar tīrām, pelēkām smiltīm.

Aiz priedulāja sākas stalts sils. Gar silmalu stiepjas aizaudzis ceļš.

Zem pašas pirmās raženās priedes patīkami atlaisties un atvilkt elpu pēc jaunaudzes tvanīgās smaržas. Gulēt uz muguras, jūtot caur plāno kreklu vēso zemi, un skatīties debesīs. Un varbūt pat aizsnausties, jo baltie, gaišām apmalēm starojošie mākoņi uzvēda miegu.

Ir kāds labs krievu vārds «tvīksme» (истома). Pēdējā laikā mēs esam to pavisam aizmirsuši un pat it kā kautrējamies izrunāt. Bet neviens cits vārds nevar labāk izteikt to rāmo un mazliet miegaino noskaņu, kāda jūs pārņem, kad siltā rītā jūs guļat mežā un skatāties bezgalīgās mākoņu vijās. Tās aug kaut kur zilgos tālumos un nepārtraukti slīd uz nezināmu malu.

Guļot šinī mežmalā, man bieži nāca prātā Brjusova panti:

. . . būt vientuļam un brīvam

Šais laukos rāmajos, kur svinīgs klusums dus,

Iet pašam savu, plašu ceļu dzīvē Bez tā, kas bijis, un bez tā, kas būs.

Plūkt puķes gaistošas kā magoņziedu plivas,

Kā pirmā mīlā saules staros grimt Un nokrist, slīgstot nāves melnā sīvē,

Bez rūgta prieka vēl un vēlreiz dzimt.

Sājos pantos, neskatoties uz to, ka pieminēta nāve, slēpās tāda dzīves pilnība, ka negribējās nekā cita kā stundām tā gulēt un domāt, raugoties debesis.

Aizaugušais ceļš ved cauri vecam priežu mežam. Mežs aug smilšainos pauguros, kas mijas plašu jūras viļņu vienmērlbā. Sie pauguri ir šļūdoņa sanesumu paliekas. To galotnēs zied pulkstenīši, bet ieplakas aizaugušas papardēm. Paparžu palapes klātas sarkanīgiem putekļiem līdzīgām sporām.

Paugurainais mežs ir gaišs. Tajā var tālu saredzēt. Mežā palo saules stari.

Šī meža josla nav plata (pāris kilometru, ne vairāk), bet aiz tās paveras smilšains līdzenums, kur, mirgojot un vējā viļņojoties, briest labība. Aiz līdzenuma, cik vien tālu var saredzēt, stiepjas tumši sili.

Pār ieleju peld sevišķi kupli mākoņi. Varbūt tā liekas tāpēc, ka tur saredzams viss debesu plašums.

Līdzenumu var pāriet pa dadžiem noaugušu ežu, kas stiepjas cauri labībai. Vietām gar ežmali veselām lāmām ziigmo kamolaino pulkstenīšu stingrie zvaniņi.

Viss šis ceļš, ko nupat nogāju domās, vēl ir tikai mežu pavārte. Mežos jāieiet kā milzīgā, ēnainā, varenā dievnamā. Sākumā jāiet pa šauru stigu garām dīķim, ko līdzīgi tvirtam, gaišzaļam paklājam sedz ūdens lēcas. Apstājoties pie dīķa, var sadzirdēt klusu čāpstināšanu — tur zemūdens zālēs ganās karūsas.

Tālāk stiepjas valgans, smaragdzaļam samtam līdzīgas sūnas aizausts bērzājs. Tas nav liels. Bērzos vienmēr smaržo pēc kritušām lapām, kas palikušas zemē vēl no pagājušā rudens.

Aiz bērzulāja ir kāda vieta, kuru atceroties vienmēr sažņaudzas sirds.

(Es domāju par to, guļot smagās mašīnas kravas kastē. Vēla nakts. Aiz Razģeļnajas stacijas grand sprādzieni — tur bombardē. Kad sprādzieni apklust, ieskanas biklā cikadu čirkstoņa, — sprādzienu nobiedētas, tās pagaidām čirpst pusbalsī. Virs galvām kā trasējošs šāviņš krīt zilgana zvaigzne. Es pieķeru sevi, ka ar skatieniem sekoju šai zvaigznei, un gaidu: kad tā sprāgs? Taču zvaigzne nesprāgst, bet klusi izdziest pie pašas zemes. Cik tālu no šejienes līdz pazīstamajam bērzulājam, līdz svinīgajiem mežiem, līdz vietai, kur vienmēr sažņaudzas sirds! Arī tur pašlaik ir nakts, bet pavisam klusa, zvaigznāju ugunīs degoša, tā neož pēc benzina izgarojumiem un pulvera gāzēm — varbūt tās jāsauc par «sprādziena» gāzēm, — bet smaržo meža ezeros nostāvējies ūdens un paegļu skujas.)

Kas gan tā ir par vietu, no kuras sažņaudzas sirds? Pavisam vienkārša un parasta vieta. Aiz bērzulaja ceļš stāvi uzvijas augstā smilšu kraujā. Drēgnā ieplaka paliek aiz muguras, un tikai retumis vieglais vējš atnes šinī sausajā un karstajā mežā zemienes joda smaržas piesātināto gaisu.

Pakalnā ir mana otrā atpūtas vieta. Es nosēžos karstajās skujās. Viss, kam vien pieskārtos, ir silts un sauss: vai nu vecie, sen jau tukšie priežu čiekuri, vai dzeltenās kā pergaments, caurspīdīgās, sprakstošās jaunu priežu mizas plēksnītes, vai līdz pašai serdei izsilušie celmi, vai grubuļains un smaržīgs žagariņš. Meža zemeņu lapas — pat tās ir siltas.

Vecu celmu var vienkārši salauzt ar rokam un piegrābt pilnas saujas karstu, brūnu praulu.

Tveice, klusums. Salmu briedumā ienākušās vasaras rāmā diena.

Uz celmiem snauž mazas spāres sarkaniem spārni-ņiem. Bet mēļajos un stingrajos čemurziežu vairogos sēž kamenes, ar savu smagumu tās noliec ziedus līdz pat zemei.

Es ieskatos pašdarinātā kartē — lidz Melnajam ezeram vēl astoņi kilometri. Šinī kartē atzīmēti visi ceļ-rāži — sausā priede ceļmalā, kupica, segliņu skupsnar,, skudru pūznis, atkal ieplaka, kur vienmēr zied neaizmirstules, bet aiz tās priede ar iegrieztu burtu «E» — ezers. No šīs priedes jānogriežas taisni mežā un jāvadās pēc zīmēm, kas iegrieztas vēl 1932. gadā. Katru gadu tās aizaug un pārplūst sveķiem. Tās jāatjauno.

Atrodot iegriezumu, noteikti apstāsies un pārlaidīsi pirkstus pār sacietējušo sveķu dzintaru. Bet reizēm nolauzīsi sastingušo lāsi un ielūkosies izliektajā lauzumā. Tajā dzeltenām dzirkstītēm spulgo saules gaisma.

Tuvāk ezeram meža vidū sastopamas tumšas, dziļas iedobes, tik blīvi pieaugušas alkšņiem, ka nav pat ko domāt nokļūt šo iedobju vidū. Droši vien tur kādreiz bijuši mazi, sekli* ezeri.

Pēc tam atkal jākāpj pakalnā, kur kuplo paegļu brikšņi ar melnām, sausām ogām. Un beidzot pēdējais ceļrādis — priedes zarā pakārts izkaltušu vīžu pāris. Aiz vīzēm sākas šaurs, zāļains valks, bet aiz valka — krauja.

Mežs beidzies. Lejā izžuvuši purvi ar sīkiem kociņiem: bērziem, apsēm un alkšņiem aizauguši tīreļi.

Šeit pēdējā apmešanās. Diena jau pāri pusei. Tā dobji zuz kā neredzamu bišu spiets. No katra mazākā vējiņa smalksnī smagi viļņojas tvirts mirdzums.

Kaut kur tepat, tikai kādus divus kilometrus no šejienes, tīreļos slēpjas Melnais ezers — tumšu ūdeņu, siekstu un milzīgu dzeltenu ūdensrožu valstība.

Pa tīreļiem jāiet uzmanīgi: dziļajās sūnās kā pīķi slienas aplauztie un laika noasinātie bērziņu stumbri -atstepeņi. Uz tiem var smagi savainot kājas.

Smalksnī ir smacīgi, ož pēc trūdiem, zem kājām gurkst melns kūdras ūdens. No katra soļa dreb un šūpojas koki. Ejot nedrīkst domāt, ka zem tavām kājām, zem tikai metru biezās kūdras un trūdzemes kārtas — dziļi ūdeņi, pazemes ezers. Runā, ka tur dzīvojot melnas kā ogle purva līdakas.

Ezera krasti ir mazliet augstāki un tāpēc arī sausāki par tīreļiem, bet arī tur nevar ilgi stāvēt vienā vietā — pēdu nospiedumos noteikti sasūksies ūdens.

Pie ezera vislabāk iznākt vēlā mijkrēsli, kad visa apkārtne — vieglais ūdeņu un pirmo zvaigžņu mirdzums, dziestošo, debesu atblāzma, nekustīgās koku galotnes — tik cieši saplūst ar modro klusumu, ka liekas — klusums to visu laidis pasaulē.

Apsēsties pie ugunskura, klausīties žagaru sprak-stoņā un domāt par to, cik neparasti skaista ir dzīve, — ja no tās nebaidās un uzņem ar atklātu sirdi...

Tā es atmiņās klīdu pa mežiem, pēc tam — pa Ņevas krastmalu vai pa linu ziedos zilgmojošiem skarbās Pleskavas zemes pakalniem.

Es domāju par visām šīm vietām ar tik smeldzošām sāpēm, it kā būtu tās pazaudējis uz visiem laikiem,

3/3

it kā nemūžam tās vairs neredzēšu. Un acīm redzot no šīm jūtām mīļotās vietas manā apziņā ieguva neparastu jaukumu.

Es jautāju sev, kāpēc nebiju to ievērojis jau agrāk, bet tūlīt sapratu, ka, protams, es to visu redzēju un izjutu, bet tikai atšķirtībā dzimtās ainavas atausa manu gara acu priekšā visā savā sirdi saviļņojoša skaistumā. Acīm redzot ar dabu jāsaplūst tā, kā saplūst pati visniecīgākā skaņa ar kopīgo mūzikas skanējumu.

Daba iedarbosies uz mums ar visu savu spēku tikai tad, kad mēs savienosim dabas un savu cilvēcisko izjūtu sākumus, kad mūsu dvēseles noskaņojums, mūsu milestība, mūsu prieks vai skumjas būs pilnā saskaņā ar dabu un nedalāmi liksies rīta svaigums un mīļoto acu gaisma, rāmās meža šalkas un pārdomas par pavadīto mūžu.

Ainava nav ne prozas papildinājums, ne tās rotā jums. Ainavā jāgremdējas tā, it kā jūs gremdētu seju lietus slacītu lapu klēpjos un izjustu to grezno vēsumu, to smaržu un elpu.

Vienkāršāk izsakoties, dabu vajag mīlēt, un šī mīlestība — kā jebkura cita mīlestība — atradīs vispareizākos ceļus sevis izteikšanai.

CEĻA VARDI SEV PAŠAM

s beidzu savu pārdomu par rakstnieka darbu pirmo grāmatu ar skaidru apziņu, ka darbs vēl

ir tikai aizsākts un priekšā vēl neskaiti plašumi. Vēl daudz par ko runāt — par mūsu literatūras estētiku, tās dziļo nozīmi jaunā, augstas domu gaitas un jūtu bagātā cilvēka audzināšanā, par sižetu, humoru, tēlu, cilvēku raksturu atveidināšanu, krievu valodas izmaiņām, literatūras tautiskumu, romantismu, labu gaumi, rokrakstu labošanu — visu nevar pat uzskaitīt.

Darbs pie šīs grāmatas atgādina ceļojumu pa neizpētītu zemi, kur uz katra soļa paveras jaunas āres un jauni ceļi. Tie ved nezināmos tālumos, bet sola daudz negaidīta, daudz vielas pārdomām. Tāpēc liekas tik vilinoši un pat nepieciešami kaut vai nepilnīgi, kaut vai, kā saka, melnrakstā izpētīt šo ceļu iz-lokus.

.

SATURS

Zelta putekli.......

Ieraksts akmeni ....

Papīra puķes.......

Pirmais stāsts ......

Zibens..........

Varoņu dumpis......

Kāda stāsta vēsture . . .

Sirds atmiņa.......

Dimanta valoda......

Vārdnīcas ........

Notikums Alšvanga veikalā

Šķietami sīkumi......

Večuks stacijas bufetē . .

Baltā nakts........

Dzīvinošais sākums ....

Nakts diližanss......

Sen iecerēta grāmata . . . Māksla redzēt pasauli . . . Brauciens smagajā mašīnā . Ceļa vārdi sev pašam . . .

Паустовский Константин Георгиевич Золотая роза Советский писатель, Москва 1956

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Paustovskls Konstantins (ieorglja cl. ZELTA ROZE

Redaktore V. Valpētere. Māksi, redaktors A. Jēgers. Techn. redaktore L. Vasiļevska. Korektore N. Kaņepe.

Nodota salikšanai 1958. g. 30. aprilī Parakstīta iespiešanai 1958. g. 1. jūlijā. Papīra formats 60 X 92/32. 10 fiz. iespiedi.; 10 uzsk. iespiedi.; 11,03 izdevu. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 4 rbļ. 85 кар.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 21. Izdevu. Nr. 10763-D14I1. Iespiesta Izdevn., poligr. rūpn. un grāmatu tirdzn. galvenās pārvaldes Paraugtipogrāfijā Riga, Puškina ielā 12. Pasiit. Nr. 771.

Content

Paustovskis Konstantīns Zelta roze

ZELTA PUTEKĻI

IERAKSTS AKMENI

PAPĪRA PUĶES

PIRMAIS STĀSTS

ZIBENS

VAROŅU DUMPIS

KADA STĀSTA VESTURE «PLANĒTA MARCS»

DEVONA KAĻĶAKMENS

SIRDS ATMIŅA

DIMANTA VALODA

AVOTS MEZA SMALCE

VALODA UN DABA

ZIEDU UN ZAĻU KLĒPJI

VĀRDNĪCAS

NOTIKUMS ALŠVANGA VEIKALĀ

ŠĶIETAMI SĪKUMI

VEČUKS STACIJAS BUFETĒ

BALTA NAKTS

DZĪVINOŠAIS sakums

NAKTS DILIŽANSS

SEN IECERĒTA GRAMATA

ČECHOVS

ALEKSANDRS BLOKS

GIJS DE MOPASANS

MAKSIMS GORKIJS

VIKTORS IGO

MICHAILS PRIŠVINS

ALEKSANDRS GRĪNS

EDUARDS BAGRICKIS

MĀKSLA REDZĒT PASAULI

BRAUCIENS SMAGAJĀ MAŠĪNĀ

CEĻA VARDI SEV PAŠAM

SATURS